Uļjanovs Vladimirs Iļjičs

Lenins Raksti-22

V. I. ĻEŅINS

22 SĒJUMS

decembris 1915 — jūlijs 1916

PRIEKŠVĀRDS

Divdesmit otrā sējumā ietilpst V. i. Ļeņina darbi, kas sarakstīti laikā no 1915. gada decembra līdz 1916. gada jūlijam.

Sējumā ievietots darbs „Jauni dati par kapitālisma attīstības likumiem zemkopībā. I izlaidums. Kapitālisms un zemkopība Amerikas Savienotajās Valstīs", kurā Ļeņins kritizējis anlimarksislisko teoriju par zemkopības nekapita-lislisko evolūciju kapitālistiskajā sabiedrībā.

Lielu daļu sējuma aizņem raksti, kuros Ļeņins pamato un izskaidro boļševiku lozungus un proletariāta uzdevumus pasaules imperiālistiskā 1914.—1918. g. kara periodā, atmasko atklātos socialšovinistus, kā arī centristus, kas ir slepenie socialšovinisli. Šiem rakstiem pieskaitāmi: „Opor-tunisms un II Internacionāles kraehs", „Par opozicijas uzdevumiem Francijā", „Par mieru bez aneksijām un par Polijas neatkarību kā dienas lozungiem Krievijā", „Vilhelms Kolbs un Georgijs Pļechanovs", „Par „miera programu"", „KSDSP Centrālās Komitejas priekšlikums 2. sociālistiskajai konferencei", „Par Vācijas un ne Vācijas šovinismu" un citi.

Sējumā ievietota slavenā grāmata „Imperialisms kā kapitālisma augstākā stadija", kurā Ļeņins marksistiski analizējis imperiālismu kā kapitālisma pēdējo fāzi un parādījis, ka „imperialisms ir proletariāta sociālās revolūcijas priekšvakars". Uz šās analizēs pamala Ļeņins izvirzīja jaunu teorētisku nostādni par to, ka sociālismā uzvara ir iespējama sākumā vienā atsevišķi ņemlā kapitālistiskā zemē un ka nav iespējama sociālismā vienlaicīga uzvara visās zemēs. Sās ģeniālās nostādnes formulējumu Ļeņins devis divos

rakstos: „Par Eiropas Savienoto Valstu lozungu*', kas sarakstīts 1915. gada augustā, un „Proletāriskās revolūcijas kara programa**, kas sarakstīts 1916. gada rudeni.

Tā bija jauna, nobeigta sociālistiskās revolūcijas teorija, kas padarīja marksismu bagātāku un virzīja to uz priekšu.

Tēzēs „Sociālistiskā revolūcija un nāciju pašnoteikšanās tiesības** un rakstā „Diskusijas rezultāti par pašnoteik-šanos“ Ļeņins attīstīja tālāk boļševiku programas pamat-" lezes nacionālajā jautājumā. Rakstā „Par Juniusa brošūru*' Ļeņins kritizē Vācijas kreiso sociāldemokrātu politiskās kļūdas.

Sējumā publicēti V. I. Ļeņina Rakstos pirmoreiz ievietotie dokumenti: „Lēmuma projekts par otrās sociālistiskās konferences sasaukšanu**, ,,")16. g. 24. aprija konferencei. Delegācijās priekšlikums'* un „Ārzemju organizāciju komitejas vēstule KSDSP sekcijām*', kuri atspoguļo Ļeņina cīņu pret Krievijas un Rietumeiropas socialšovinistiem par boļševiku partijas nostiprināšanu, par internacionalistisko elementu saliedēšanu starptautiskajā strādnieku kustībā.

JAUNI DATI

PAR KAPITĀLISMA ATTĪSTĪBAS LIKUMIEM ZEMKOPĪBĀ

1 IZLAIDUMS KAPITĀLISMS UN ZEMKOPĪBA AMERIKAS SAVIENOTAJĀS VALSTIS 1

/esjtiesls pēc rokraksta

Sarakstīti Itlti. un l'Ji.t, vadā Pirmoreiz iespiesti 1!)I7. vadā kā atsevišķa brošūra ,,7.iztj i 7naijije“ izd.

13

J

ПЕТРОГРАДЪ.

1912.

Vāks V. I. Ļcijina grāmatai ,,.Iauni dati par kapitālisma attīstības likumiem zemkopībā. I izlaidums. Kapitālisms un zemkopība Amerikas Snv. Valstis". — 1917. g. Samazināts

Jaunākā kapitālismu attīstītākā zeme ir sevišķi interesanta modernās lauksaimniecības sabiedriski ekonomiskās iekārtas un lauksaimniecības evolūcijas pētīšanai. Sav. Valstīm nav tām līdzīga sāncenša ne pēc kapitālisma attīs-libas straujuma XIX gadsimta beigās un XX gadsimta sākumā, ne pēc Savienotajās Valstīs jau sasniegtās kapitālisma visaugstākās attīstības, ne pēc platības lieluma, kurā lielo pēc visjaunākajiem zinātnes sasniegumiem apgādāto leclīniku, kas ņem vērā dabisko un vēsturisko apstākļu ievērojamo dažādību, ne pēc iedzīvotāju masas politiskās brīvības un kultūras līmeņa. Šī zeme daudzējādā ziņā ir mūsu buržuāziskās civilizācijās paraugs un ideals.

Lauksaimniecības evolūcijas formu un likumu pētīšana ir te jo ērtāka tāpēc, ka Sav. Valstīs ik pa desmit gadiem notiek iedzīvotāju skaitīšana (,,cenzi“), kas savienota ar ļoti sīku visu rūpniecības un zemkopības uzņēmumu skaitīšanu. Tā iegūst tik precizu un bagātīgu materiālu, kāda nav nevienā zemē pasaulē un kas atjauj pārbaudīt |oli daudzus izplatītus apgalvojumus, kuri lielāko liesu ir teorētiski pavirši formulēti, bez kritikas atkār-loti un kuri parasti pauž buržuāziskus uzskatus un aizspriedumus.

Himera kgs žurnālā „Zaveli"2 1913. gada jūnija burtnīcā minējis dažus datus no pēdējā, trīspadsmitā, 1910. gada cenza un, pamatodamies uz tiem, vēl un vēlreiz atkārtojis visizplatītāko un — tiklab pēc sava teorētiskā pamala, kā arī pēc savas politiskās nozīmes — dziļi buržuāzisko apgalvojumu, ka „Sav. Valstīs milzīgs vairākums fermu ir darba saimniecības'1, ka ,.vairāk attīstītos rajonos zemkopības kapitālisms sairst^1', ka „zemes apvidu lielum lielajā vairā-kumā“ „sīkā darba zemkopība paplašina savas kundzības sfēru^1', ka tieši „rajonos ar vecāku kulturu un augstāku ekonomisko attīstību" ,,kapitālistiskā zemkopība sabrūk, ražošana sadrumstalojas un sadrūp", ka „nav tādu rajonu, kur jau nenorisinātos kolonizācijas process, kur licl-kapitalistiskā zemkopība nesairlu un kur to neizstumtu darba zemkopība" utt„ u. tml.

Visi šie apgalvojumi ir briesmīgi nepareizi. Tie ir tiešs pretstats īstenībai. Tie ir viens vienīgs īstenības izsmiekls. Un pie to maldīguma noskaidrošanas ir vērts sīki pakavēties jo vairāk tāpēc, ka Ilimera kgs nav gadījuma cilvēks, nav žurnālā nejauša rakstiņa nejaušs autors, bet viens no ievērojamākajiem ekonomistiem, kas pārstāv Krievijas un Eiropas sabiedriskās domas visdemokrātiskāko, galēji kreiso buržuāzisko virzienu. Tieši tāpēc Himera kga uzskati spēj iegūt — un iedzīvotāju neproletarisko slāņu vidū pa daļai jau ir ieguvuši — sevišķi plašu izplatību un ietekmi. Jo tie nav viņa personīgie uzskati, tās nav viņa individuālās kļūdas, bet tikai sevišķi demokratizēta, ar šķietami sociālistisku frazeoloģiju sevišķi izpušķota vispār-buržuazisku uzskatu izpausme, pie kādiem kapitālistiskās sabiedrības apstākļos visvieglāk nonāk gan kroņa profesors, kas iet pa iemītu celiņu, gan sīkais zemkopis, kas no miljoniem sev līdzīgo izvirzās ar savu apzinīgumu.

Himera kga aizstāvētā teorija par zemkopības nekapita-listisko evolūciju kapitālistiskā sabiedrībā būtībā ir teorija, ko pauž buržuāzisko profesoru, buržuāzisko demokrātu un visas pasaules strādnieku kustības oportunistu, l. i., to pašu buržuāzisko demokrātu jaunākā paveida lielum lielais vairākums. Nebūs pārspīlēti teikt, ka šī teorija ir visas buržuāziskās sabiedrības ilūzija, sapnis, pašapmāni šanās. Veltīdams turpmāko iztirzājumu šās teorijas atspē košanai, es centīšos dot kapitālisma ainu Amerikas zemkopībā tās visumā, jo viena no galvenajām buržuāzisko ekonomistu kļūdām ir tā. ka viņi izrauj atsevišķus faktus un laktiņus, skaitļus un skaitlīšus no politiski ekonomisko attiecību kopsakara. Visi dati ir ņemti no Ziemeļamerikas Sav. Valstu statistikas oficiālajiem izdevumiem: še pieskaitāmi vispirms zemkopībai veltītie 1900. g. 12. cenza un 1910. g. 13. cenza piektie sējumi^1, tad Statistiskais krājums (Statistical Abstract of the United States) par 19". gadu. Norādījis šos avotus, es neminēšu katram atsevišķam skaitlim lappuses un tabulu numurus: tas apgrūtinātu lasītājus un pieblīvētu tekstu bez jebkādas vajadzības, jo interesenti bez grūtībām atradīs attiecīgos datus pēc minēto izdevumu satura rādītājiem.

1. TRIJU GALVENO RAJONU VISPĀRĒJS RAKSTUROJUMS.

KOLONIZEJAMIE RIETUMI UN HOMSTEDI

Sav. Valstu gigantiskā platība, kas nedaudz mazāka par visu Eiropu, un milzīgā saimniecības apstākļu dažādība zemes dažādajās vietās, — viss tas rada noteiktu nepieciešamību apskatīt atsevišķi galvenos rajonus, kuri pēc sava ekonomiskā stāvokļa ir būtiski neviendabīgi. Amerikāņu statistiķi 1900. gadā sadalīja zemi piecos, bet 1910. gadā — deviņos rajonos: 1) Jaunanglija — seši štati ziemeļaustrumos. Atlantijas okeānā piekrastē (Mena, Ņuhempšira, Ver-monta, Masačuzeta, Rodailenda un Konektikuta). 2) Vidus-atlantijas štati (Ņujorka, Ņudžersija un Pensilvanija); 1900. gadā abi šie rajoni kopā izveidoja ,,ZiemeļatIanlijas“ rajonu. 3) Centrālie ziemeļaustrumu štati (Ohaio, Indiana, Uinoisa, Mičigana un Viskonsina). 4) Centrālie ziemeļrietumu štati (Minesota, Aiova, Misuri, Ziem. un Dienv. Dakota, Nebraska un Kanzasa); 1900. gadā abi šie rajoni kopā izveidoja „ziemeļu centrālo^1' rajonu. 5) Dienvidatlan-tijas štati (Delavare, Merilenda, Kolumbijas Distrikts, Vir-džinija un Riet. Virdžinija, Ziem. un Dienv. Karolina, Džordžija un Florida) — tas pats rajons arī 1900. gadā. 6) Centrālie dienvidaustrumu štati (Kentuki, Tenesi, Alabama un Misisipi). 7) Centrālie dienvidrietumu štati (Arkanzasa, Oklahoma. Luiziana un Teksasa): 1900. gadā abi šie rajoni izveidoja vienu „dienvidu centrālo" rajonu. 8) Kalnu štati (Montana, Idacho, Vaiominga, Kolorado, Jaunmeksika, Arizona, Utacha un Nevada) un 9) Klusā okeānā štati (Vašingtona, Oregona un Kalifomija); 1900. gada abi šie rajoni izveidoja vienu „rietumu" rajonu.

So sadalījumu pārmērīgais raibums pamudināja 1910. gada amerikāņu statistiķus koncentrēt tos trijos lielos rajonos: ziemeļi (1.- 4.), dienvidi (5.—7.) un rietumi (8. un 9.). Mēs tūlīt redzēsim, ka šis sadalījums trīs galvenajos rajonos ir tiešām pats svarīgākais un būtiski nepieciešamākais, lai gan, protams, arī te, tāpat kā visur, ir pārejas tipi, un Jaunangliju ar V idusallanti jas Štatiem nāksies dažos pamatjautājumos izdalīt atsevišķi.

Lai triju galveno rajonu atšķirība noteiktu pašu galveno, mes varam tos nosaukt: rūpnieciskie ziemeļi, bijušie vērpu Īpašnieku dienvidi un kolonizējamie rietumi.

Lūk, dati par platības apmēriem, par apstrādātās zemes procentu un par iedzīvotājiem:

Pta: platības apmēriem ziemeļi tin dienvidi ir apmēram vienādi, bet rietumi ir gandrīz pusotras reizes lielāki tiklab par ziemeļiem, ka par dienvidiem. Bet iedzīvotāju ziemeļos ir 8 reizes vairāk nekā rietumos. Rietumi, var teikt, ir gandrīz neapdzīvoti, (āk ātri notiek rietumu kolonizēšana, redzams no tā, ka 10 gados — no 1900. līdz 1910. g. — iedzīvotāju skaits ir pieaudzis ziemeļos par 18%, dienvidos par 20%, bet rietumos par 07%! Fermu skaits ziemeļos nepalielinās gandrīz nemaz: 2 874 tūkst. 1900. gadā un 2 891 tūkst. 1910. gadā (+ 0,0%); dienvidos las pieaudzis par 18%, no 2,0 līdz 3,1 miljonam, bet rietumos par 54%, t. i., palielinājies vairāk nekā pusotras reizes, no 243 līdz 373 tūkstošiem.

Kādā veidā notiek zemes aizņemšana rietumos, redzams no datiem par homstediem — lielāko tiesu 1(50 akru, t. i., ap 65 desetinas lieliem zemes gabaliem, kurus valdība piešķir par velti vai par nominālu maksu. 10 gadu laika, no 1901. līdz 1910. gadam, aizņemto liomstedu skaits bija ziemeļos — 55,3 milj. akru (tai skaitā 54.3 milj., t. i., vairak par 98°/o, tikai vienā rajonā, proti — centrālajā ziemeļrietumu rajonā); dienvidos — 20,0 milj. (lai skaUa 17,3 milj. vienā rajonā: centrālajā dienvidrietumu rajona) tin rietumos — 55,3 milj. akru, kas atrodas abos rietumu rajonos. Tas nozīmē, ka rietumi ir homstedu vienlaidu rajons, t. i., neaizņemtās zemes bezmaksas piešķiršanas rajons kaut kas līdzīgs sagrābtas zemes lietošanai tālajās Krievijas malienēs, tikai to nav noregulējusi dzimt-būtnieciska valsts, bet tā noregulēta demokrātiski (es gandrīz pateicu: narodņiciski; Amerikas republika ir kapitālistiskā veidā realizējusi ,,narodņiku“ ideju par neaizņemtās zemes piešķiršanu katram, kas vēlas). Turpretī ziemeļos un dienvidos mums ir tikai pa vienam homstedu rajonam, kas ir i! kā pārejas lips no nekolonizētajiem rietumiem uz kolonizētajiem ziemeļiem un dienvidiem. Pie reizes atzīmēsim, ka pēdējos desmit gados nemaz nav piešķirti liomstedi likai divos ziemeļu rajonos: Jaun-anglijā un Vidusatlantijas rajonā. Pie šiem diviem visvairāk rūpnieciskajiem rajoniem, kur nemaz vairs nenotiek kolonizēšanas process, mums būs jāpakavējas turpmāk.

Minētie dati par aizņemtiem homstediem attiecas uz sākotnējiem pieprasījumiem pēc homstediem, bet nevis uz galīgi aizņemtiem zemes gabaliem; mūsu rīcībā nav pēdējā veida pa rajoniem sadalītu datu. Bet, ja arī minētie dati kā absolūti lielumi ir pārspīlēti, tomēr tie katrā ziņā precizi attēlo attiecības starp rajoniem. Ziemeļos 1910. gadā fermām bija pavisam 414 milj. akru zemes, tā ka pēdējos 10 gados pieprasītie bomsledi sastādīja apmēram Vs, dienvidos apmēram Vu (20 no 354), rietumos — puni (55 no "1)! Saprotams, ka sajaukt vienā kaudzē datus pār rajoniem, kur faktiski gandrīz vēl nav zemesīpašuma, un par rajoniem, kur visa zeme aizņemta, būtu ņirgāšanās par zinātniskas pētīšanas paņēmieniem.

Amerika sevišķi uzskatāmi apstiprina to patiesību, ko Markss uzsvēris ,,Kapitala“ III sējumā^3, proti, ka kapitālisms zemkopībā nav atkarīgs no zemes turēšanas un zemes lietošanas formas. Kapitāls sastop visdažādākā veida viduslaiku un patriarchalo zemes turēšanu: gan feodālo, gan „zemniekiem iedalītās zemes" (t. i., atkarīgo zemnieku), gan klanu, gan obščinas, gan valsts uti. Visus šos zemes turēšanas veidus kapilals pakļauj sev, bet dažādā formā, ar dažādiem līdzekļiem. Lauksaimniecības statistikai, ja tā būtu noorganizēta ar jēgu un prātu, vajadzētu pārveidot savas pētīšanas metodes, grupēšanas paņēmienus utt. atbilstoši kapitālisma iespiešanās formām zemkopībā, piemēram, īpaši izdalīt homstedu zemes gabalus un izsekot to saimnieciskajam liktenim. Statistikā, diemžēl, pārāk bieži valda rūtiņa, vienveidīgu paņēmienu bezjēdzīga, šabloniska atkārtošana.

Cik ekstensīva ir zemkopība rietumos, salīdzinot ar citiem rajoniem, starp cilu redzams no datiem par to, cik lieli ir izdevumi par mākslīgajiem mēsliem. Aprēķinot uz 1 akru apstrādālās zemes, šie izdevumi 1909. gadā bija ziemeļos 13 centu (0.13 dolāri), dienvidos — 50, rietiimos tikai 6. Dienvidu pārākums izskaidrojams ar to, ka kokvilnas kullura prasa daudz mēslojuma, bet šai kultūrai dienvidos ir visredzamākā vieta: kokvilna kopā ar tabaku fe dod 46,8% no visu zemkopības produktu vērtības, graudu labība — tikai 29,3%, siens un zālāji — 5,1%. Ziemeļos turpretim pirmo vietu ieņem graudu labība — 62,6%, tad siens un zālāji — 18,8%, pie kam pārsvarā ir sētie zālāji. Rietumos graudu labība dod 33,1% no visu zemkopības produktu vērtības; — 31,7% dod siens un zālāji, pie tam sētie zālāji atkāpjas pļavu zāles priekšā. 15,5% vērtības dod augļi — īpaša tirdznieciskās zemkopī bas nozare, kas strauji attīstās Klusā okeānā piekrastē.

2. RŪPNIECISKIE ZIEMEĻI

Ziemeļos pilsētu iedzīvotāju procents 1910. gadā sasniedza 58,6% pret 22,5% dienvidos un 48,8% rietumos. Rūpniecības loma redzama no šādiem datiem:

Lauksaimniecības produktu vērtības kopsuma te iznāk pārspīlēta, jo daļa zemkopības produktu alkartojas lopkopības produktu vērtībā, piem., lopbarība, liet katrā ziņā rodas neapšaubāms secinājums, ka ziemeļi koncentrē ap 7« no visas Amerikas rūpniecības un ka šajā rajonā rūpniecība ir pārsvarā pār lauksaimniecību. Dienvidiem un rietumiem turpretim ir galvenokārt zemkopības raksturs.

Kā redzams no minētajiem datiem, ziemeļi atšķiras no dienvidiem un rietumiem ar samērā daudz augstāk attīstītu rūpniecību, kas rada tirgu lauksaimniecībai, nosaka tās intensifikāciju. Bet „rūpnieciskie" — tādā nozīmē — ziemeļi tomēr joprojām paliek galvenie lauksaimniecības produktu ražotāji. Lielākā puse, apmēram trīs piektdaļas, visas lauksaimniecības ražošanas koncentrēta ziemeļos. Cik daudz intensivāka ir zemkopība ziemeļos, salīdzinot ar pārējiem rajoniem, var redzēt no šādiem datiem par visa lauksaimniecības īpašuma — zemes, ēku, darba rīku un mašīnu, lopu — vērtību, aprēķinot uz 1 akru zemes: ziemeļos šī vērtība 1910. gadā bija 06 dolāri pret 25 dienvidos un 41 rietumos. Tai skaitā darba rīku un mašīnu vērtība uz 1 akru zemes bija 2,07 dot. ziemeļos, 0,83 dienvidos un 1.01 rietumos.

Pie tam īpaši izdalās Jaunanglija un Vidusatlantijas rajons. Kā mēs jau norādījām, kolonizācijas te nav. No 1900. lidz 1910. g. absolūti samazinājies l'ermu skaits, kā arī apstrādātās zemes urt visas fermu zemes daudzums. Pēc nodarbošanās statistikas lauksaimniecībā te nodarbināti tikai 10% iedzīvotāju pret 33% caurmērā visās Sav. laistīs. 25%—41% pārējos ziemeļu rajonos, 51—63% dienvidos. Graudu labība te aizņem likai 6—25% apstrādātas zemes (vidējais Sav. Valstīm — 40%. ziemeļiem — 46%), zālāji (galvenokārt sētie) — 52—29% (pret 15% un 18%), saknes 4,6—3,8% (pret 1,5% un 1,5%). Tas ir visintensīvākais zemkopības rajons. Vidējie izdevumi par mēslojumu uz 1 akru apstrādātās zemes 1909. gadā bija 1,30 un 0,62 dol.; pirmais skaitlis ir maksimālais, otrs piekāpjas tikai viena dienvidu rajona priekšā. Darba rīku un mašinu vidējā vērtība uz 1 akru apstrādātās zemes — 2,58 un 3,88 dot. — maksimālie skaitļi Sav. Valstīs. Turpmākajā iztirzājumā mēs redzēsim, ka šie rūpniecisko ziemeļu visvairāk rūpnieciskie rajoni, kas atšķiras ar visintensīvāko zemkopību, atšķiras arī ar viskapitālistiskāko lauksaimniecības raksturu.

3. BIJUŠIE VERGU ĪPAŠNIEKU DIENVIDI

Amerikas Sav. Valstis — raksta Himera kgs — ir „zeme. kas nekad nav pazinusi feodālismu un kam ir svešas tā ekonomiskās paliekas” (min. raksta 41. Ipp.). Tas ir patiesībai tieši pretējs apgalvojums, jo verdzības ekonomiskās paliekas absolūti ne ar ko neatšķiras no tādām pašām feodālismā paliekam, un Sav. Valstu bijušajos vergu īpašnieku dienvidos šīs paliekas ir līdz šim laikam ļoti spēcīgas. Pie Himera kga kļūdas nebūtu bijis vērts kavēties, ja to varētu uzskatīt tikai par kļūdu sasteigtā žurnālā rakstā. Bet visa liberāļu un visa narodņiku literatūra Krievijā pierāda, ka attiecība uz Krievijas atslrādāšanas sistēmu — mūsu feodālismā palieku — gluži tāda pati ,.kļūda“ tiek darīta siste-matiski un ar neparastu neatlaidību.

Sav. Valstu dienvidi bija vergu īpašnieku zeme, kamēr 1861. -1865. g. pilsoņu karš neiznīcināja verdzību. Līdz šim laikam nēģeru skaits, kas nepārsniedz 0,7—2,2% no iedzīvotāju skaita ziemeļu un rietumu rajonos, dienvidos saslada 22,6 līdz 33,7% no visiem iedzīvotājiem. Caurmērā visas Sav. Valstīs 10,7% iedzīvotāju ir nēģeri. Par nēģeru pazemoto stāvokli nav ko runāt: Amerikas buržuāzijā šai ziņa nemaz nav labāka par cilu zemju buržuāziju. „Atbrīvojusi*4 nēģerus, viņa pacentās uz „brīvā" un republikāniski demokrātiskā kapitālisma pamata atjaunot visu iespējamo, darīt visu iespējamo un neiespējamo nēģeru visnekaunīgākajai un visnekrietnākajai apspiešanai. Lai raksturotu kultūras līmeni, pietiek noradīt uz vienu mazu statistisku laktu. Kamēr analfabētu skaits Sav. Valstu balto iedzīvotāju vidū 1900. gadā biju 6,2% iedzīvotāju (skaitot 10 gadu vecus un vecākus iedzīvotājus), neģeriem šis procents bija ",5%!! Vairāk nekā 7 reizes augstāks!! Ziemeļos un rietumos 4—6% analfabētu (1900. gads), dienvidos 22,9—23,9%!! Nav grūti iedomāties, kāds faktu sakopojums tiesisko un sadzīves attiecību lauka atbilst šim visapkaunojošākajam faktam lautas izglītības lauka.

Uz kāda tad ekonomiska pamala ir izaugusi un turas šī jaukā „virsbūve”?

Uz tipiski krieviskās, „īsti krieviskās” utstradušnnas sistēmas, proti: uz izgraudošanas pamata.

1910. gadā nēģeriem piederošo fermu skaits bija 920 883, l i.. 14,5% no visa fermu skaita. No fermeru kopskaita rentnieku bija 37,0%, īpašnieku 62,1%, pārējie 0.9% fermu bija pārvaldnieku pārziņā. Bet baltajiem rentnieku % ir 39,2%. turpretim nēģeriem — 75,3%! Amerikā lipisks baltais fermeris ir savas zemes īpašnieks, tipisks fermeris nēģeris ir rentnieks. Rietumos rentnieku % ir tikai 14,0% — kolonizējams rajons, jauna, brīva zeme, sīkā „patstāvīgā zemkopja^14 eldorado (īslaicīgs un nedrošs eldorado). Ziemeļos rentnieku % ir 26,5%, bet dienvidos — 49,6%! Puse dienvidu fermeru ir rentnieki.

Bet tas nav vēl viss. Mūsu priekšā nepavisam nav rentnieki eiropiskā, kulturālā, moderni kapitālistisku nozīmē. Mūsu priekšā ir galvenokārt pusfeodali vai, — kas ekonomiskā ziņā ir tas pats, — pusverdziski graudnieki. „Brīvajos” rietumos rentnieku vidū graudnieku ir mazākums (25 tūkst, no 53 tūkst.). Vecajos, sen apdzīvotajos ziemeļos no 766 tūkst, rentnieku 483 tūkst., t. i.. 63%, ir graudnieku. Dienvidos no t 537 tūkst, rentnieku 1021 tūkst., i. i., 6(>°l», ir graudnieku.

Brīvajā, republikāniski demokrātiskajā Amerikā 1910. gadā bija IVa miljona renlnieku-graudnieku, no tiem vairāk nekā 1 miljons nēģeru. Arī graudnieku skaits attiecībā pret fermeru kopskaitu nevis samazinās, bet nemitīgi un diezgan strauji pieaug. 1880. gada no visu termeru kopskaita Sav. Valstis graudnieku procents bija 17,5%, 18У0. gada — 18,4%, 1900. gadā — 22,2%, 1910. gadā — 24,0%.

„Dienvidos - lasam amerikāņu statistiķu rezumējumos sakara ar 1910. gada skaitīšanu — dienvidos apstākļi vienmēr ir bijuši mazliet citādāki nekā ziemeļos, un daudzas rentnieku fermas ir tādu plantāciju daļas, kuru apmēri ir lieli un kuras radušās laikmetā pirms pilsoņu kara“. Dienvidos „sistēma — saimniekot ar rentnieku, galvenokārt nēģeru, palīdzību aizstāja sistēmu — saimniekot ar vergu darba palīdzību1^2. „Nomas sistēmas attīstība visvairāk duras acis dienvidos, kur lielās, agrākajos laikos ar vergu darbu apstrādātas plantācijas daudzos gadījumos tika sadalītas mazos zemes gabaliņos (parcelēs), kuras iznomāja rentniekiem. ...Šīs plantācijas daudzos gadījumos vēl līdz šim laikam būtībā tiek apstrādātas kā lauksaimniecības vienības, jo rentnieki līdz zināmam mēram pakļauti uz-iaudzibai, kas vairāk vai mazāk analoģiska tai, kurai ziemeļos pakļauti algotie strādnieki fermās** (min sac V 102„ 104.). ” ’

Lai laksturotu dienvidus, vēl jāpiebilst, ka iedzīvotāji no turienes beg uz citiem kapitālistiskiem rajoniem un uz pilsētām, tāpat kā Krievijā zemniecība bēg no visvairāk atpalikušajam, dzimtbūšanas paliekas visvairāk saglabājušajam centrālajām zemkopības guberņām, prom no Vaļai-Markovu varas, uz vairāk kapitālistiskajiem Krievijas rajoniem, uz galvaspilsētām, uz rūpniecības guberņām un uz dienvidiem (sk. „Kapitālisma attīstību Krievijā***). Tiklab Amerikā, ka arī Krievijā izgraudošanas rajons ir vislielākā sastinguma, darba ļaužu masu vislielākās pazemošanas un apspiešanas rajons. Imigranti Amerikā, kuriem ir tik izcila lonia zemes saimniecība un visā tās sabiedriskajā dzīvē, izvairās no dienvidiem. 1910. gadā to iedzīvotāju procents! kas dzimuši ārpus Amerikas, bija 14,5%. Bet dienvidos šis procents atsevišķos rajonos ir tikai 1,0—4,0%, kamēr pārējos zemes rajonos ienācēju ir ne mazāk par 13,9% un līdz 27,7% (Jaunanglija). Noslēgtība, atpalicība, svaiga gaisa trūkums, kaut kāds cietums „atbrīvotajiem“ nēģeriem — lūk, kas ir Amerikas dienvidi. Vislielākā dzīves vietas nemai-

uiba, vislielākā „pieķeršanās zemei”: izņemot to rajonu dienvidos, kur ir ievērojama kolonizācijā (centrālais dienvidrietumu rajons), abos pārējos dienvidu rajonos 91 92%

iedzīvotāju dzimuši tai pašā rajonā, kur viņi dzīvo, kainēi Amerikā vispār šis procents ir 72,6%, t. i., iedzīvotāju kustīgums ir daudz lielāks. Rietumos, kas ir vienlaidu kolonizācijas rajons, tikai 35—41% iedzīvotāju ir dzimuši taja rajonā, kurā viņi dzīvo.

No diviem dienvidu rajoniem, kur nepazīst kolonizāciju, nēģeri bēg: 10 gados, kas pagājuši starp diviem pedejiem cenziem, šie divi rajoni ir atdevuši citiem zemes apvidiem gandrīz 600 000 ,,mebio“ iedzīvotāju. Nēģeri bēg galvenokārt uz pilsētām: dienvidos 77—80% no visiem nēģeriem dzīvo uz laukiem, bet pārējos rajonos tikai 8-—32%. Izradās, ka nēģeru stāvoklis Amerikā un „bijušo muižas" zemnieku stāvoklis zemkopības Krievijas centra ir ekonomiskā ziņā pārsteidzoši viendabīgs.

4. FERMU VIDĒJAIS APMĒRS.

„KAPITĀLISMA SAIRŠANA" DIENVIDOS

Apskatījuši Sav. Valstu triju galveno rajonu galvenās raksturīgās pazīmes un saimniecisko apstākļu vispārējo raksturu, varam uzsākt to datu iztirzāšanu, ar kuriem parasti operē. Te pieskaitāmi vispirms dati par fermu vidējo apmēru. Uz šo datu pamata ļoti daudzi ekonomisti, lai skaita arī Himera kgs, izdara visnoteiktākos secinājumus.

Fermu vidējais apmērs Sav. Valstis:

Vispār pirmajā acu uzmetienā iznāk visas zemes vidēja daudzuma samazināšanās un nenoteiktas pārmaiņas te

samazināšanās, le palielināšanās —- apstrādājamās zemes vidējā daudzumā. Bet skaidra robeža ir 1860.—1870. g. periods, ko mēs tāpēc arī atzīmējām ar svītru. Tieši šai periodā vērojama visas zemes vidējā daudzuma milzīga samazināšanās par 46 akriem (199,2—153,3) un vislielākās pārmaiņas (79,8—71.0). arī samazināšanās virzienā, apstrādājamās zemes vidējā daudzumā.

Kāds tam cēlonis? Acīm redzot 1861.—1865. g. pilsoņu karš un verdzības atcelšana. Vergu īpašnieku latifundijām tika dots izšķirošs trieciens. Turpmāk mēs redzēsim vairākkārtējus apstiprinājumus šim faktam, kas starp citu ir tik vispār zināms, ka jābrinās par nepieciešamību lo apstiprināt. Izdalīsim atsevišķi datus par dienvidiem un par ziemeļiem.

Mēs redzam, ka 1860.—1870. g. apstrādājamās zemes daudzums caurmērā uz vienu fermu ir milzīgos apmēros samazinājies dienvidos (101,3—69,2) un nedaudz mainījies palielināšanas virzienā ziemeļos (68,3—69,2). Cēlonis tātad ir tieši evolūcijas apstākļi dienvidos. Tur ari pēc verdzības atcelšanas mēs vērojam, kaut arī lēnu un ne nepārtrauktu, tomēr fermu vidējā apmēra samazināšanos.

„Sīkā darba zemkopība te paplašina savas kundzības sieru '. — secina Ilimera kgs — „bet kapitāls pamet lauksaimniecību cilām savas ieguldīšanas nozarēm par labu". ...„Zemkopības kapitālisma strauja sairšana Dienvidatlan

iijas Statos^46...

Lūk, kuriozs, kam. šķiet, narodi.iiku prālojumos par

var atrast paralēli tikai mūsu „kapitālisma sairšanu^46 Krie*

JAUNI DATI PAR KAPITĀLISMA ATT 1ST. LIKUMIEM ZEMKOPĪBA 17

vijā pēc 1861. gada sakarā ar muižnieku pāriešanu no saimniecības klaušu sistēmas uz atstrādāšanas (t. i., pus-klaušu!) sistēmu. Vergu īpašnieku latifundiju sadrumstalošanos nosauc par „kapitālisma sairšanu". Vakarējo vergu īpašnieku neapstrādājamās zemes pārvēršanu par nēģeru, pa pusei graudnieku (atcerēsimies, ka graudnieku procents nelokāmi pieaug no cenza uz cenzu!) sīkajām fermām nosauc par „kapitālisma sairšanu". Tālāk vairs nav kurp iet ekonomiskās zinātnes pamatjēdzienu sagrozīšanā!

1910. gada skaitīšanas paskaidrojošā teksta 12. nodaļā amerikāņu statistiķi minējuši datus par tipiskām dienvidu „plantācijām" — mūsu dienās un nevis verdzības laikos. 39 073 plantācijās mums ir 39 073 „kungu fermas" (landlord farms) un 398 905 rentnieku fermas. Caurmērā tātad pa 10 rentniekiem uz vienu „kungu", „muižnieku", „lend-lordu". Plantācijas vidējais apmērs ir 724 akri. No tiem apstrādātās zemes ir tikai 405 akri: neapstrādātās zemes ir vairāk par 300 akriem uz plantāciju. Laba rezervīle vakarējo vergu īpašnieku kungu turpmākajiem ekspluata-toriskiem plāniem...

Vidējas plantācijas zemes sadalījums ir šāds: „kunga ferma" — 331 akrs zemes, no tiem liek apstrādāti 87 akri. „Rentnieku" fermām, t. i., nēģeru graudnieku, kas joprojām strādā „kungam" un viņa uzraudzībā, zemes gabaliem, ir caurmērā pa 38 akriem zemes, no kuriem tiek apstrādāts 31 akrs.

Vakarējie vergu īpašnieki dienvidos, kuriem pieder milzīgas latifundijas, kur vairāk nekā 7ю zemes vēl līdz šai dienai paliek neapstrādātas, pakāpeniski samērā ar iedzīvotāju skaita un kokvilnas pieprasījuma pieaugšanu sāk pārdot šo zemi nēģeriem, bet vēl biežāk sāk izdot viņiem sīkus zemes gabalus pusgraudā. (No 1900. līdz 1910. gadam fermeru skaits, kuri ir visas savas zemes pilnīgi īpašnieki, ir palielinājies dienvidos no 1 237 tūkst, līdz 1 329 tūkst., t. i., par 7,5%, kamēr fermeru-graudnieku skaits palielinājies no 772 tūkst, līdz t 021 tūkst., t. i., par 32,2%.) Un, lūk, rodas ekonomists, kas šo parādību nosauc par „kapitālisma sairšanu"...

Lati fundi jām mēs pieskaitām fermas, kam ir 1 000 un vairāk akru zemes. Sav. Valstīs 1910. gadā lādu fermu bija

tikai 0,8% (50 135 fermas), bet zemes tām bija 107,1 miljons akru, 19,0% no visa skaita. Tas dod caurmērā pa 3 332 akriem uz latifundiju. Apstrādātās zemes procents latifundijās ir tikai 18,7%, bet vispār visām fermām — 54,4%. Turklāt vismazāk latifundiju ir kapitālistiskajos ziemeļos: 0,5% no visa fermu skaita ar 6,9% no visas zemes, pie kam apstrādātās zemes daļa latifundijās ir 41,1%. Visvairāk latifundiju ir rietumos: 3,9% no visa fermu skaita ar 48,3% no visas zemes; 32,3% zemes latifundijās ir apstrādāti. Vislielākais neapstrādātās zemes procents latifundijās ir bijušajos vergu īpašnieku dienvidos: 0,7% fermu ir latifundijās; tām ir 23,9% zemes; latifundijās tiek apstrādāti tikai 8,5°/o zemes!! Šie sīkie dati starp citu uzskatāmi rāda, cik nepamatota ir tik izplatītā latifundiju pieskaitī-šana — īpaši neiztirzājot katras atsevišķas zemes un katra atsevišķa rajona konkrētos datus — pie kapitālistiskas saimniecības.

10 gados, 1900.—1910., tieši latifundijās un tikai lati-fundijās ir samazinājies viss zemes daudzums. Šis samazinājums ir ļoti ievērojams: no 197,8 līdz 167,1 milj. akru. t. i., par 30.7 milj. akru. Dienvidos šis samazinājums ir 31,8 milj. akru (ziemeļos palielināšanās par 2,3 milj., rietumos samazināšanās par 1,2 milj.). Tātad tieši dienvidiem un tikai vergu īpašnieku dienvidiem ir raksturīgs latifundiju sadrumstalošanās process milzīgos apmēros, pie kam apstrādātās zemes procents šajās latifundijās ir niecīgs (8,5%).

No visa lā nenovēršami izriet, ka vienīgais precizais noliekošā ekonomiskā procesa raksturojums būs tāds: pāreja no vergu īpašnieku latifundijām, kuru deviņas desmitās daļas nemaz netiek apstrādātas, uz sīku tirdzniecisku zemkopību. Nevis uz „darba" zemkopību, kā labprāt saka Iīimera kgs un narodņiki kopā ar visiem buržuāziskiem ekonomistiem, kas dzied „darbam" lētas himnas, bet uz tirdzniecisku zemkopību. Vārdam ,,darba“ nav nekādas politiski ekonomiskas jēgas, un tas nelieši maldina. Tam nav jēgas, jo sīkais zemkopis „dara darbu'1 visu un visādu saimniecības sabiedrisko iekārtu apstākļos: gan verdzības, gan dzimtbūšanas, gan kapitālisma apstākļos. Vārds „darba" ir tukša frāze, deklamācija bez satura, kas aizsedz vienīgi buržuāzijai izdevīgo visdažādāko saimniecības sabiedrisko iekārtu sajaukumu. Vārds ,.darba" maldina, apkrāpj publiku, jo tas liek domāt, ka algotā darba nav.

Himera kgs, tāpat kā visi buržuāziskie ekonomisti, noklusē tieši datus par algoto darbu, lai gan jautājumā par kapitālismu zemkopībā tie ir vissvarīgākie dali un lai gan lie ir ne tikai 1900. gada skaitīšanā, bet arī tajā 1910. gada skaitīšanas „biļetenā" (Abstract—Farm crops, by states*), ko citē Himera kgs (viņa raksta 49. lpp., piezīme).

Ka sīkās zemkopības pieaugums dienvidos ir tieši tirdznieciskās zemkopības pieaugums, redzams no galvenā dienvidu lauksaimniecības produkta rakstura. Šis produkts ir kokvilna. Visa graudu labība dod 29,3% no labības un stiebraugu kopražas vērtības dienvidos, siens un lopbarības zālāji — 5,1%, bet kokvilna — 42,7%. No 1870. līdz 1910. gadam vilnas ražošana Sav. Valstīs pieauga no 102 milj. mārciņu līdz 321 milj. — divkārt; — kviešu no 230 milj. bušeļu līdz 035 milj., mazāk nekā trīskārt; — kukurūzas no 1 094 milj. bušeļu līdz 2 880 milj., arī mazāk nekā trīskārt, bet kokvilnas no 4 milj. ķīpu (pa 500 mārciņām) līdz 12 milj., t. i., trīskārt. Tā zemkopības produkta pieaugums, kas ir galvenokārt tirdzniecisks produkts, aizsteidzas priekšā cilu, mazāk tirdzniecisku produktu pieaugumam. Bez tam galvenajā dienvidu rajonā, ,.Dienvid-atlanlijas" rajonā, diezgan ievērojami attīstījās tabakas (12,1% no ražas vērtības Virdžinijas štatā), sakņu (20,1% no visas ražas vērtības Delavares štatā, 23,2% Floridas štatā), augļu (21,3% no visas ražas vērtības Floridas štatā) utt. ražošana. Visas tās ir tāda veida zemkopības kultūras, kuras nozīmē zemkopības intensifikāciju, saimniecības apmēru palielināšanos, samazinoties saimniecības zemes platībai, un palielināšanos algotā darba izmantošanā.

Tagad mēs sāksim sīki apskatīt datus par algoto darbu; atzīmēsim tikai, ka, lai gan šai ziņā dienvidi ir atpalikuši no citiem rajoniem, — te algotā darba lietošana ir vājāka, jo te ir spēcīgāka pusvcrdziskā izgrandošam» — liet arī dienvidos algotā darba lietošana pieaug.

Izlases dali par fermu ražām, pa slātiem. Red.

5. ZEMKOPĪBAS KAPITĀLISTISKAIS RAKSTURS

Par kapitālismu zemkopībā parasti spriež, pamatojoties uz datiem par fermu lielumu vai par lielo — zemes platības ziņā — fermu skaitu un nozīmi. Daļēji esam apskatījuši, daļēji vēl apskatīsim šāda veida datus, bet jāatzīmē, ka visi tie ir nelieši dati, jo platības apmērs ne tuvu ne vienmēr un ne tuvu ne tieši norāda uz saimniecības patiesi lieliem apmēriem un uz tās kapitālistisko raksturu.

Dati par algoto darbu ir šai ziņā nesalīdzināmi pārliecinošāki un raksturīgāki. Lauksaimniecības pēdējo gadu skaitīšanas, piem., 1902. gadā Austrijā un 1907. gadā Vācijā, pie kuru iztirzāšanas mēs pakavēsimies citā vietā, ir parādījušas, ka algotā darba lietošana modernā lauksaimniecībā — un it īpaši zemkopības sīksaimniecībā — ir daudz lielāka, nekā parasti domā. Nekas tik kategoriski un tik uzskatāmi neatspēko sīkpilsonisko pasaku par sīko ,,darba“ zemkopību kā šie dali.

Amerikas statistika par šo jautājumu ir savākusi ļoti plašu materiālu, jo aptaujas kartītē par katru atsevišķu fermeri atzīmēts, vai viņš kaut ko izdod strādnieku algošanai un, ja izdod, tad tieši kādu sumu. Atšķirībā no Eiropas statistikas, — piem., no divu nupat minēto zemju statistikas, — Amerikas statistika nereģistrē algoto strādnieku skaitu, kāds attiecīgā laikā ir katram saimniekam, lai gan to varētu ļoti viegli konstatēt, un šo dalu zinātniskā nozīme, papildinot datus par algotam darbam izdoto kop-sumu, būtu ļoti liela. Bet pats ļaunākais ir tas, ka šo datu apstrādā jums 1910, gada skaitīšanā ir nekam nederīgs, un vispār šī skaitīšana ir nesalīdzināmi sliktāk apstrādāta nekā 1900. gada skaitīšana. Pēc 1910. g. skaitīšanas visas fermas ir sadalītas grupās pēc zemes platības apmēriem (tāpat kā 1900. gadā), bet atšķirībā no 1900. gada nav datu par algotā darba lietošanu šajās grupās. Mums laupīta iespēja salīdzināt, kā lieto algoto darbu zemes daudzuma ziņā lielās un sīkās saimniecības. Izrādās, ka mūsu rīcībā ir tikai vidējie dati pa štatiem un pa rajoniem, t. i., dati, kas kapitālistiskās saimniecības savieno kopā ar nekapi-talistiskajām.

Turpmāk mēs apskatīsim atsevišķi datus par 1900. gadu,

kas labāk apstradati, bet tagad minēsim datus par 1910. gadu. Dali patiesībā attiecas uz 1899. un 1909. g.

No šiem datiem neapšaubāmi izriet vispirms tas, ka visvairāk kapitālistisks raksturs ir zemkopībai ziemeļos (55,1% fermu, kas lieto algoto darbu), tad rietumos (52,5%) un vismazāk dienvidos (36,6%). Tādām arī jābūt attiecībām, kad salīdzina apdzīvotu un rūpniecisku rajonu ar kolonizējamu rajonu un ar izgraudošanas rajonu. Dati par fermu procentu, kuras lielo algoto darbu, ir, protams, derīgāki precizam salīdzinājumam starp rajoniem nekā dati, kas rāda, cik lieli ir izdevumi par algoto darbu, aprēķinot uz 1 akru apstrādājamās zemes. Lai varētu salīdzināt pēdējā veida datus, vajadzētu, lai darba algas lielums dažādos rajonos botu vienāds. Mums nav datu par darba algu Sav. Valstu lauksaimniecībā, bet vienāda darba alga, pastāvot mums zināmajām radikālajām atšķirībām starp rajoniem, nav domājama.

Tātad ziemeļos un rietumos, divos rajonos, kas koncentrē % visas apstrādātās zemes un % visu lopu, vairāk nekā puse fermeru neiztiek bez algotā darba lietošanas. Dienvidos šī daļa ir mazāka tikai tāpēc, ka tur ir vēl spēcīga pusfeodalā (pusverdziskā arī) ekspluatāciju izgraudošanas veidā. Nav šaubu, ka daļa vissliktākos apstākļos dzīvojošo fermeru arī Amerikā, tāpat kā visās pārējās kapitālistiskajās zemēs pasaulē, ķeras pie sava darba spēka pārdošanas. Amerikāņu statistika, diemžēl, nedod par to nekādus datus — atšķirībā, piem., no Vācijas 1907. g. statistikas, kur šie dali ir savākti un sīki apstrādāti. Pēc Vācijas datiem no lauksaimniecības uzņēmumu 5 736 082 īpašniekiem (kopsuma, kurā ietilpst arī sīkākie „saimnieki") — 1 940 867, t. i., vairāk nekā 30%, pēc savas galvenās nodarbošanās ir algoti strādnieki. Protams, lielākā daļa šo kalpu un dienas strādnieku, kam ir zemes gabals, pieder zemākajām zemkopju grupām.

Pieņemsim, ka Sav. Valstīs, kur vissīkākās fermas (līdz 3 akriem) pēc vispārējā likuma nemaz netika reģistrētas, tikai 10w/o fermeru ķeras pie sava darba spēka pārdošanas. Arī šai gadījumā mēs dabūjam to rezultātu, ka fermeru, kurus tieši ekspluatē muižnieki un kapitālisti, ir vairāk nekā trešdaļa no kopskaita (24,0%> graudnieku, t.i., tādu, ko bijušie vergu īpašnieki ekspluatē feodāli vai pusfeodali, un 10% lādu, kurus ekspluatē kapitālisti, kopā sastāda 34%). No fermeru kopskaita tātad mazākums, tikko vairāk par vienu piekto vai vienu ceturto daļu, nealgo strādniekus un ari paši neiet strādāt algoto darbu vai neiet vergot.

Tāds ir faktiskais stāvoklis „priekšzīmīgā un attīstītā'1 kapitālisma zemē, zemē, kur bez maksas piešķir miljoniem desetinu zemes. Izdaudzinātā „darba", nekapitalistiskā. sīkā zemkopība arī te ir mils.

Cik liels ir algoto strādnieku skaits Amerikas lauksaimniecībā? vai šis skaits palielinās vai samazinās, salīdzinot ar fermeru skaitu un ar visiem lauku iedzīvotājiem?

Uz šiem svarīgajiem jautājumiem amerikāņu statistika, diemžēl, nedod tiešu atbildi. Pameklēsim aptuvenu atbildi.

Pirmkārt, aptuvenu atbildi var dot nodarbošanās statistikas skaitļi (cenza darbu IV sējums). Šī statistika amerikāņiem ,.nav izdevusies". Tā ir tik birokrātiski, šabloniski, aplam izstrādāta, ka nav datu par personas stāvokli ražošanā, t. i., par saimnieka, ģimenes strādnieka un algotā strādnieka atšķirību. Preciza ekonomiska sadalījuma vietā apmierinājušies ar „izplatītiem", „parastiem" izteicieniem, bez kādas jēgas savienodami „lauku strādnieku" ailē tiklab fermeru ģimeņu locekļus, kā arī algotos strādniekus. Kā zināms, šai jautājumā valda pilnīgs chaoss nc tikai amerikāņu statistikā vien.

1910. gada skaitīšana izdara mēģinājumu kaut cik noskaidro! šo chaosu. izlabot acīm redzamās kļūdas un kaut daļu algoto strādnieku (working out) atdalīt no ģimenes locekļiem (working on the home farm). Izdarījuši daudzus aprēķinus, statistiķi izlabo zemkopībā nodarbināto

personu kopskaitu, samazinot šo skaitu par 468100 cilv. (IV sēj., 27. lpp.). Tālāk, sieviešu — algoto strādnieču skaitu nosaka: 220 048 — 1900. gadā un 337 522 — 1910. gadā (palielinājums par 53%). Vīriešu — algoto strādnieku skaits 1910. gadā bija 2 299 "4. Ja pieņem, ka 1900. gadā lauku strādnieku kopskaitā bija tāds pats algoto laukstrādnieku procents kā 1910. gadā, tad vīriešu — algoto strādnieku skaits 1900. gadā ir 1 798 165 cilv. Tad mēs dabūsim šādu ainu:

Tas ir, algoto strādnieku skaita palielināšanās procents vairāk nekā pieckārt lielāks (27% pret 5%), salīdzinot ar fermeru skaita palielināšanās procentu. Fermeru daļa lauku iedzīvotājos ir samazinājusies, algoto strādnieku daļa - pieaugusi. Patstāvīgo saimnieku skaits proporcijā pret visiem lauku iedzīvotājiem ir samazinājies: atkarīgo, ekspluatēto skaits ir pieaudzis.

Vācijā 1907. gadā lauksaimniecībā saskaitīti 4‘/2 miljona algoto strādnieku no visa 15 milj. lielā gan ģimenes, gan algoto strādnieku skaita. Tātad 30% ir algoto strādnieku. Amerikā pēc minētā aptuvenā aprēķina 2% milj. no 12. I. i., 21%. Iespējams, ka brīvā, bez maksas piešķiramā zeme un lielais fermeru-graudnieku procents samazina algoto strādnieku % Amerikā.

Otrkārt, aptuvenu atbildi var dot skaitļi, kas rāda, cik lieli ir izdevumi par strādnieku algošanu 1899. un 1909. gadā. Tajā pašā laika posmā algoto strādnieku skaits rūpniecībā palielinājies no 4,7 milj. līdz 6,6 milj., t. i., par 10%. bet viņu darba alga no 2 008 milj. dolāru līdz 3 427 milj. dolāru, t. i.. par 70%. (Nevajag aizmirst, ka cenu paaugstināšanās produktiem u. t. jpr. ir pārvērtusi par nulli šo nominālo algas paaugstinājumu.)

Spriežot pēc šiem datiem, var pieņemt, ka strādnieku algošanas izdevumu palielinājumam zemkopībā par 82%

Arī šie dati mums rāda, ka saimnieku skaita palielināšanās visā zemē visumā atpaliek no lauku iedzīvotāju skaita palielināšanās, bet algoto strādnieku skaita palielināšanās aizsteidzas priekšā, lauku iedzīvotāju skaita palielinājumam. Citiem vārdiem: samazinās patstāvīgo proporcionālais skaits, pieaug atkarīgo proporcionālais skaits.

atbilst algoto strādnieku skaita palielinājums aptuveni par 48%. Izdarot analoģisku pieņēmumu trim galvenajiem rajoniem, dabūsim šādu ainu:

Atzīmēsim, ka milzīgā starpība starp algoto strādnieku skaita palielināšanos pēc pirmā aprēķina (+27%) un pēc otra (+48%) ir pilnīgi iespējama, jo pirmā gadījumā skaitīja tikai profesionālos algotos strādniekus, bet otrajā — ikkatru algota darba spēka lietošanas gadījumu. Algotā darba spēka epizodiskai lietošanai lauksaimniecībā ir milzīga nozīme, un tāpēc vienmēr būtu jāuzskata par likumu — neapmierināties ar algoto strādnieku, pastāvīgo un sezonas, skaita aprēķināšanu, bet bez tam pēc iespējas aprēķināt arī izdevumu kopsumu par algoto darbu.

Katrā gadījumā abi aprēķini mums neapšaubāmi rāda, ka Sav. Valstu zemkopībā aug kapitālisms, aug algotā darba lietošana, aizsteigdamās priekšā lauku iedzīvotāju un fermeru skaita pieaugumam.

6. VISINTENSĪVĀKĀS zemkopi has rajoni

^ Apskatījuši vispārējos datus par algoto darbu kā vistiešāko kapitālisma rādītāju zemkopībā, mēs varam tagad saki sīkāk iztirzāt to, kādās īpašās formās izpaužas kapitālisms šajā tautas saimniecības nozarē.

Mēs iepazināmies ar vienu rajonu, kur fermu vidējais apmērs samazinās, proti, ar dienvidiem, kur šis process nozīmē pāreju no vergu īpašnieku lalifundijām uz sīko tirdzniecisko zemkopību. Ir cits rajons, kur fermu vidējais apmērs samazinās, proti — daļa no ziemeļiem: Jaun-anglija un Vidusatlantijas Štati. Lūk, dati par šiem rajoniem:

Fermas vidējais apmērs Jaunanglija ir vissīkākais no visiem Sav. Valstu rajoniem. Dienvidos šis apmērs divos rajonos līdzinās 42—43 akriem, bet trešajā, centrālajā dienvidrietumu rajonā, kur vēl ir kolonizācijā, tas līdzinās 61,8 akriem, l. i., gandrīz tikpat, cik Vidusatlantijas Štatos. Fermu vidējā apmēra samazināšanās Jaunanglijā un Vidusatlantijas Statos, „rajonos ar vecāku kulturu un augstāku ekonomisko attīstību" (60. Ipp. Himera kga darbā), rajonos, kur nav kolonizācijas, tad arī pamudināja mūsu autoru, kā arī ļoti daudzus citus buržuāziskos ekonomistus, secināt, ka „kapitālistiskā zemkopība sabrūk", ka „ražošana sadrumstalojas un sadrūp", ka „nav tādu rajonu, kur jau nenorisinātos kolonizācijas process, kur lielkapilalistiskā zemkopība nesairtu un kur to neizstumtu darba zemkopība".

Himera kgs nonācis pie šiem patiesībai tieši pretējiem secinājumiem tāpēc, ka viņš aizmirsis... „sīkumu": zemkopības intensifikācijas procesu! Tas ir neticami, bet tas ir lakts. Un, tā kā vesela rinda buržuāzisko ekonomistu, gandrīz visi, arī izmanās aizmirst šo „sīkumu", kad runa ir par sīkražošanu un lielražošanu zemkopībā, lai gan „teorijā" viņi visi lieliski „zina" un atzīst zemkopības intensifikācijas procesu, tad pie šā jautājuma ir sevišķi pamatīgi jāpakavējas. Tieši te ir viens no visu buržuāziskās (tai skaitā narodņieiskās un oportunistiskās) ekonomijas likstu pamatcēloņiem jautājumā par sīko „darba^1* zemkopību. Aizmirst to „sīkumu**, ka sakarā ar zemkopības technis-kajām īpatnībām tās intensifikācijas process ļoti bieži noved pie saimniecības apmēru palielināšanās, pie ražošanas un kapitālisma pieaugšanas, samazinoties apstrādājamās zemes vidējam daudzumam saimniecībā.

Apskatīsim vispirms, vai ir pamatatšķirības zemkopības technikā, tās vispārējā raksturā un intensivitatē star]) Jaunangliju un Vidusatlantijas Štatiem, no vienas puses, pārējiem ziemeļiem un visiem pārējiem zemes rajoniem, no otras puses.

Atšķirības zemkopības kultūrā raksturo šādi dati:

Atšķirība zemkopības kultūras apstākļos ir radikala. Divi pirmie rajoni mums rāda augsti intensivu zemkopību, divi otrie — ekstensivu. Pēdējos graudu labība dod lielāko daļu no ražas kopvērtības, pirmajos — ne tikai mazāko daļu, bet reizēm pavisam niecīgu (7,(>°/o), pie kam speciālās „tirdznieciskās** kultūras (saknes, augļi u. tml.) dod lielāka daļu no ražas vērtības nekā graudu labība. Ekstensīvā zemkopība ir atdevusi vietu intensivajai. Plaši ir izplati jusies zālāju sēšana. Jaunanglijā no .'1.8 inilj. akru, kas dod sienu un lopbarības zālājus, .‘1,8 milj. akru ir aizņemti ar setiem zālājiem. Vidusatlantijas Štatos attiecīgie skaitļi: 8,ā un 7,1) milj. Turpretim Centrālajos Ziemeļrietumu Štatos (kolonizācijas un ekstensīvās zemkopības rajons) no 27,1 milj. akru, kas dod sienu un zālājus, 14,5 milj.. t. i.. lielāko pusi, aizņem „nekultivētas** pļavas u. tml.

..Intensīvajos*1 štatos ražas ir ievērojami augstākas:

Tā pati parādība vērojama attiecībā uz tirdzniecisko lopkopību un piensaimniecību, kas šajos rajonos ir sevišķi attīstīta:

No tā redzams, ka „intensivajos" štatos mēs vērojam ievērojami lielāku piensaimniecību nekā visos pārējos. Vissīkāko — pēc apstrādājamās zemes daudzuma — fermu rajoni ir vislielāko piensaimniecību rajoni. Šim faktam ir milzīga nozīme, jo piensaimniecība, kā zināms, visstraujāk attīstās piepilsētu apvidos un zemēs (vai rajonos) ar sevišķi augsti attīstītu rūpniecību. Danijas, Vācijas, Šveices statistika, pie kuras mēs pakavējāmies citā vietā^3, arī rāda mums piena lopu pieaiujohi koncentrāciju.

,.Intensivajos“ štatos, kā mēs redzējām, siens un zālāji dod ievērojami lielāku dalu no visas ražas kopvērtības

nekā graudu labība. Un lopkopības attīstība te ievērojamā mērā balstās uz pirkto lopbarību. Lūk, dati par to 1909. gadā:

Ziemeļu ekstensivie štati pārdod lopbarību. Intensivie štati to pērk. Saprotams, ka, pērkot lopbarību, ir iespējama lielu apmēru un augsti kapitālistiska rakstura saimniecība uz sīka zemes gabala.

Salīdzināsim divus ziemeļu intensivos rajonus, Jaun-angliju un Vidusatlantijas Štatus, ar visekstensīvāko ziemeļu rajonu — Centrālo Ziemeļrietumu rajonu:

Mēs redzam, ka intensivajos štatos uz 1 akru apstrādātas zemes ir vairāk lopu ("7:36=12 dolāru uz 1 akru) nekā ekstensīvajos štatos (1552: 164 = 9 dot.). Zemes platības vienībā tiek ieguldīts vairāk kapitala lopu veidā. Ari vispārējā lopbarības tirdzniecības apgrozība (pirkšana + pardošana) ir nesalīdzināmi augstāka, aprēķinot uz platības vienību, intensivajos štatos (26 + 89="5 milj. dol. uz 36 milj. akru) nekā ekstensīvajos štatos (174 + 76 = = 250 milj. dol. uz 164 milj. akru). Skaidrs, ka intensi-vajos štatos zemkopībai ir tirdznieciskāks raksturs nekā ekstensīvajos štatos.

Dati par izdevumiem mēslojumam un par darba rīku un mašinu vērtību ir zemkopības intensifikācijas pakāpes visprecīzākā statistiskā izpausme. Lūk, šie dati:

Te pilnīgi skaidri parādās starpība starp ziemeļu ekstensīvajiem rajoniem ar niecīgu °/o fermu, kas lietojušas pirktu mēslojumu (2—19%), un ar niecīgiem izdevumiem par mēslojumu, aprēķinot uz 1 akru apstrādājamās zemes (0,01—0,09 dol.), — un intensivajiem štatiem, kur vairākums fermu (57—60%) lielo pirktu mēslojumu un kur izdevumi par to sasniedz ievērojamu sumu. Piemēram, Jaunanglijā šie izdevumi sasniedz 1,30 dol. uz akru — maksimālais skaitlis visiem rajoniem (atkal vissīkākais fermas apmērs pēc zemes platības un vislielākie izdevumi par mēslojumu!), kas pārsniedz skaitli vienam dienvidu rajonam (Dienvidatlant. Štati). Jāatzīmē, ka dienvidos kokvilnas kultūra, kur, kā mēs zinām, visvairāk lieto graudnieku nēģeru darbu, prasa sevišķi daudz mākslīgo mēslu.

Klusā okeānā Štatos mēs redzam ļoti nelielu procentu fermu, kas lietojušas mēslojumu (6,4%), un maksimāli augsi us izdevumus, aprēķinot caurmērā uz 1 fermu (189 dol.), skaitot, protams, tikai tās fermas, kas lietojušas mēslojumu. Te mēs vērojam citu piemēru: lielās un kapitālistiskās zemkopības augšanu, samazinoties saimniecības zemes platībai. No trijiem Klusā okeānā Štatiem divos —-Vašingtonā un Oregonā, mēslojumu lietošana vispār ir niecīga, tikai pa 0,01 dolarain uz 1 akru. Tikai trešajā štatā — Kalifornijā šis skaitlis ir samērā augsts: 0,08 — 1899. gadā un 0.19 — 1909. gadā. Sājā štatā īpaša loma ir augļu ražošanai, kas pieaug ārkārtīgi strauji tīri kapitālistiskā formā un kas 1909. gadā te deva 33,1% no visas ražas vērtības pret 18,3%, ko deva graudu labība, un pret 27,0%, ko deva siens un zālāji. Augļu ražošanai tipiska ir ferma ar zemes platību, kas zemāka par vidējo, un ar mēslojuma un algota darba lietošanu, kas daudz augstāka par vidējo. Mums vēl būs iespēja pakavēties pie tāda veida attiecībām, kuras ir tipiskas kapitālistiskām zemēm ar intensīvu zemkopību un kuras statistiķi un ekonomisti visvairāk ignorē.

Bet atgriezīsimies pie ziemeļu ,,intensivajiem“ štatiem. Jaunanglijā ne tikai visvairāk lieto mēslojumu — 1,30 dot. uz akru, — pie kam fermas zemes platības apmēri ir vismazākie (38,4 akri), bet ari izdevumi par mēslojumu pieaug sevišķi strauji. 10 gados — no 1899. līdz 1909. g. — šie izdevumi ir cēlušies no 0,53 dol. uz akru līdz 1,30. t. i., palielinājušies divarpus reizes. Zemkopības intensificēšana, tas techniskais progress, kultūras celšana te tātad notiek ārkārtīgi strauji. Lai uzskatamāk parādītu šā fakta nozīmi, salīdzināsim visintensīvāko ziemeļu rajonu, Jaunangliju, ar visekstensīvāko — Centr. Ziemeļrietumu rajonu. Šis pēdējais rajons gandrīz nepazīst mākslīgo mēslu (2,1% fermu un 0,01 dol. uz akru); fermu apmērs te ir vislielākais no visiem Amerikas rajoniem (148.0 akri), un tas pieaug visātrāk. Parasti ņem tieši šo rajonu — arī Ilimera kgs to dara — kā kapitālisma paraugu Sav. Valstu zem-kopjbā. Šis parastais uzskats ir nepareizs, kā mēs sīkāk paradīsim turpmāk. Tā pamatā ir ekstensivās zemkopības visrupjākās, primitīvākās formas sajaukšana ar techniski progresivo intensīvo formu. Centr. Ziemeļrietumu rajonā fermas apmērs ir gandrīz četrreiz lielāks nekā Jaunanglijā (148,0 akri pret 38,4), bet izdevumu apmērs par mēslojumu pēc aprēķina uz vienu fermu, kas lietojusi mēslojumu, ir caurmērā divreiz mazāks: 41 dol. pret 82.

Dzīves īstenībā tātad mēdz būt gadījumi, kad milzīga termas zemes daudzuma samazināšanās saistīta ar milzīgu palielināšanos izdevumos par mākslīgajiem mēsliem, tā ka izrādās, ka ,,sīkā“ ražošana — ja pēc rūtiņas to joprojām uzskata par sīku pēc zemes platības apmēra — ir ,,Iiela“

I>ēc zemkopībā ieguldītā kapitala daudzuma. Tādi gadījumi nav reti, bet ir tipiski ikkatrai zemei, kur ekstensivo zemkopību aizstāj inlensivā. Bet šeit pieskaitāmas visas kapitālistiskās zemes, un šās zemkopības tipiskās, būtiskās, pamata īpatnības ignorēšana rada sīkās zemkopības pielūdzēju, kuri spriež tikai pēc zemes platības lieluma, parastās kļūdas.

7. MAŠĪNAS UN ALGOTAIS DARBS ZEMKOPĪBĀ

Aplūkosim citu, no iepriekšējā techniski atšķirīgu veidu kapitala ieguldīšanai zemkopībā, proti: darba rīku un māsiņu lietošanu. Visa Eiropas lauksaimniecības statistika neapgāžami liecina, ka, jo lielāka ir saimniecība pēc zemes daudzuma, toties lielāks saimniecību procents lieto visāda veida mašinas un toties lielāks mušiņu skaits liek lietots. Lielsaimniecību pārākums šajā visai svarīgajā ziņā ir pilnīgi un noteikti konstatēts. Amerikāņu statistika arī šajā punktā ir mazliet oriģinālā: ne darba rīkus, ne lauksaimniecības mašinas nereģistrē atsevišķi, bet nosaka tikai lo kopvērtību. Protams, ir iespējams, ka tāda veida dati ir mazāk precizi katrā atsevišķā gadījumā, bet toties visā visumā tie ļauj izdarīt zināmus salīdzinājumus starp rajoniem un starp saimniecību grupām, — salīdzinājumus, kādi nav iespējami, ja ir cita veida dati.

Lūk, dati par lauksaimniecības darba rīkiem un maši-nām pa rajoniem:

Izrādās, ka bijušie vergu īpašnieku dienvidi, izgraudo-šanas rajons, mašinu lietošanas ziņā ieņem viszemāko vietu. Te uz 1 akru zemes ir trīskārt, čelrkārt, pieckārt —

Darba rīku un mašīnu vērtība (19DU.) dolāros

P . j. vīdēji uz vidēji uz 1 akru

* ‘ ‘ 1 fermu visas fermu zemes

dažādos rajonos — mazāka darba rīku un mašīnu vērtība nekā intensīvajos ziemeļu štatos. Šie štati ieņem pirmo vietu visu pārējo vidū un it sevišķi tālu aiziet priekša galvenajam zemkopības rajonam, Amerikas maizes klētij. Centrālajiem Ziemeļrietumu Štatiem, kurus paviršie vērotāji vēl arvien viscaur mēdz uzskatīt par mašinu lietošanas un kapitālisma paraugrajonu.

Atzīmēsim, ka amerikāņu statistiķu paņēmiens — noteikt mašinu, kā arī zemes, lopu, ēku u. t. jpr. vērtību uz visas fermu zemes un ne tikai apstrādājamās zemes 1 akru — notušē ziemeļu ,,intensivo“ štatu pārākumu un vispār nevar tikt atzils par pareizu. Atšķirība starp rajoniem pēc apstrādātās zemes procenta irjoli liela: rietumos kalnu štatos šis procents pazeminās līdz 26,7%, ziemeļos — Centr. Ziemeļaustr. Štatos tas pieaug līdz 75,4%. Ekonomiskajai statistikai bez šaubam svarīgāka ir apstrādājamā zeme, bet nevis viss zemes daudzums. Jaunanglijā apstrādājamās zemes daudzums fermas un tās procents stipri pazeminās it īpaši kopš 1880. gada, droši vien rietumu brīvās (brīvas no zemes rentes, no mesliem zemcsīpašnieku kungiem) zemes konkurences ietekmē. Ln reizē ar to šajā rajonā ir sevišķi attīstīta mašinu lietošana, sevišķi augsta mašinu vērtība uz 1 akru apstrādājamās zemes. 1910. gadā tā te bija 7 dolāri uz akru, Vidusatlant. Štatos ap 5V2 dol., pārējos rajonos — ne vairak par 2—3 dolāriem.

Izrādās, ka pēc zemes daudzuma vissīMfco fermu rajons atkal ir rajons ar vislielākajiem kapitala ieguldījumiem zemkopībā mašinu veidā.

Ja mēs no ziemeļu „intensīvajiem" rajoniem salīdzināsim Vidusatlantijas Štatus ar ziemeļu visekstensīvāko rajonu — Centrālo Ziemeļrietumu rajonu, tad redzēsim, ka pēc apstrādātās zemes daudzuma uz 1 fermu pirmajam rajonam raksturīga vairāk nekā divreiz ,,sīkāka“ ražošana — 62,0 akri pret 148,0 — bet pēc lietojamo mašinu vērtības tas pārspēj otru rajonu — 358 dolāri uz fermu pret 332. Izrādās, ka sīkās fermas ir lielākas pēc mašinu lietošanas apmēriem.

Mums atliek vēl salīdzināt datus par zemkopības inlen-sivo raksturu ar datiem par algotā darba lietošanu.

Iepriekš, 5. §, mēs jau minējam šos pēdējos datus saīsinātā veida. Tagad mums tie jāapskala sīkāk pa rajoniem.

No tā redzams, pirmkārt, ka ziemeļu intensivajiem štatiem ir noteikti un visādā nozīmē raksturīga augstāka kapitālisma attīstība zemkopībā nekā ekstensīvajiem; otrkārt, ka pirmajos rajonos kapitālisms attīstās straujāk nekā ekstensivajos; treškārt, ka vissīkāko fermu rajons, Jaun-anglija, stāv augstāk par visiem pārējiem zemes rajoniem tiklab pēc kapitālismu attīstības visaugstākās pakāpes zemkopība, ka arī pēc vislielākā tā attīstības ātruma. Izdevumu pieaugums par algoto darbu, aprēķinot uz 1 akru apstrādājamus zemes, te ir 86%, un Klusā okeānu Štati ieņem šai ziņa otro vietu. Klusa okeānu Štatu vidū arī šai ziņa izvirzās Kalifornija, kur, kā mēs jau teicām, strauji aug „sīka" kapitālistiska augļu kultura.

Par Amerikas zemkopības kapitālistisku ,,parauga'1 rajonu parasti uzskata Centrālos Ziemeļrietumu Štatus, kur ir vislielākais fermu apmērs (vidēji 148,0 akru 1910. gadā, "kaitot tikai apstrādāto zemi) un kur kopš 1850. gada šis apmērs visalrāk un visneallaidīgāk pieaug, lagad mēs redzam, ka šis uzskats ir dziji maldīgs. Algota darba lietošanas pakāpe, protams, ir visneapslrīdaniākais un vistiešākais kapitālisma attīstības rādītājs. Un šis radītājs mums saka, ka Amerikas ,,maizes klēts", izdaudzināto „kviešu fabriku" rajons, kuras sevišķi duras acīs, ir mazāk kapitālistisks nekā rūpniecības un intensivas zemkopības rajons, kur agrikulturas progresu izpauž nevis apstrādājamās zemes platības palielināšanās, bet zemkopībā ieguldītā kapitala palielināSanās, šai platībai samazinoties.

Var pilnīgi iedomāties, kā „melnzemes" vai vispār neuzartās. neskartās zemes apstrādāšanas paplašināšanas, lietojot mušiņas, var ļoti strauji virzīties uz priekšu, lai gan algotais darbs ne visai pieaug. Centrālajos Ziemeļrietumu Štatos izdevumi par algoto darbu, aprēķinot uz 1 akru apstrādājamās zemes, 1899. gadā bija 0,56 dol. un 1909. gadā — 0,83 dol. Palielinājums tikai par 48%. Jaun-anglijā. — kur apstrādājamās zemes daudzums nevis palielinās, bet samazinās, fermas vidējais apmērs nevis palielinās, bet samazinās, — izdevumi par algoto darbu ne tikai bija daudz lielāki tiklab 1899. gadā (2,55 dol. uz akru), kā arī 1909. gadā (4,76 dol.), bet arī nesalīdzināmi straujāk pieauga šai laikā (+ 80%).

Jaunanglijā vidējā ferma ir četrreiz sīkāka nekā Centr. Ziemeļrietumu Štatos (38,4 pret 148.0 akriem), bet vidējie izdevumi par algoto darbu te lielāki nekā tur: 277 dol. pret 240. Fermas apmēru samazināšanās tādos gadījumos tātad nozīmē, ka palielinās zemkopībā ieguldītā kapitala apmēri, pastiprinās zemkopības kapitālistiskais raksturs, pieaug kapitālisms un kapitālistiskā ražošana.

Ja Centrālie Ziemeļrietumu Štati, kas dod 34,3% no visas apstrādājamās zemes platības Sav. Valstīs, ir sevišķi raksturīgi kā „ekstensīvās^41 kapitālistiskās zemkopības tipiskākais rajons, tad kalnu štati mums rāda analogas ekstensīvas saimniecības paraugu visstraujākās kolonizācijas apstākļos. Algotā darba lietošana pēc algojošo terīņu procenta te ir vājāka, bet pēc vidējā izdevumu lieluma par darini daudz stiprāka nekā Centr. Ziemeļriet. rajona. Bet algotā darba pieaugums te ir vislēnākais (tikai -f 22%) no visiem Amerikas rajoniem. Droši vien šādi apstākli noteica lada li[>a evoliicijn. Šajā rajonā ir ārkārtīgi stipra kolonizācijā un hoinstedu piešķiršana. Apstrādājamās zemes daudzums ir pieaudzis vairāk nekā jebkurā cilā rajonā: par 89% no 1900. līdz 1910. gadam. Dabiski, ka kolonisti, homsledu īpašnieki, lielo — vismaz savas saimniekošanas sākumā — maz algotā darba. No otras puses, loti lieliem algotā darba lietošanas apmēriem te jābūl, pirmkārt, dažās latifundijās; to ir sevišķi daudz šajā rajonā, kā arī rietumos vispār; — otrkārt, saimniecībās ar speciālām un augsti kapitālistiskām kultūrām. Piem., dažos šā rajona štatos ļoti augstu visas ražas vērtības procentu dod augļi (Arizona — 0%, Kolorado — 10%), saknes (Kolorado — ".9%. Nevada — ".2%) u. tml.

Rezumējot mums jāsaka: Hi mēra kga’ apgalvojums, ka

nav lādu rajonu, kur jau nenorisinātos kolonizācijas process, kur lielkapitalistiskā zemkopība nesairtu un kur to neizstumtu darba zemkopība", ir ņirgāšanās par patiesību, tiešs pretstats īstenībai. Jaunanglijas rajons, kur nav nekādas kolonizācijas, kur fermas ir vissīkākās, kur zemkopība ir visintensīvākā, rāda mums visaugstāko kapitālisma pakāpi zemkopībā, un vislielāko kapitālisma attīstības ātrumu. Šim secinājumam ir visbūtiskākā un kārdinātākā nozīme, lai saprastu kapitālisma attīstības procesu zemkopībā vispār, jo zemkopības intensifikācijā un ar to saistītā zemes vidējā daudzuma samazināšanās fermās nav nejauša, nav vietēja, nav epizodiska, bet ir vispārēju parādība visās civilizētajās zemēs. Bezgalīgais daudzums k|udu, kadas dara visi un visādi buržuāziskie ekonomisti sakarā ar datiem par zemkopības evolūciju, piem., Lielbritānijā, Dānijā, Vācijā, izskaidrojams ar to, ka šī vispārējā parādība nav pietiekami pazīstama, izprasta, apgūta "" pārdomāta.

8. LIELSAIMNIECĪBAS IZSTUMJ SIKSAIMNIECĪBAS.

apstradatas zemes daudzums

Mēs apskatījām galvenās formas, kādās izpaužas kapitālisma attīstības process zemkopībā, un pārliecinājāmies par šo tonnu ārkārtējo dažādību. Vergu īpašnieku latifundijn sairšana dienvidos, ekstensīvas lielsaimniecī-bas augšana ekstensīvajos ziemeļos, kapitālismu^ attīstības vislielākais ātrums, caurmērā pastāvot vissīkākām fermām intensivajos ziemeļos — lādas ir visbūtiskākās no šīm formām. Fakti neapgāžami rāda, ka reizem terniu apmēra palielināšanās, reizēm to skaita palielināšanās pauž kapitālisma augšanu. Sakarā ar tādu stāvokli visai zemei kopējie dati par fermu vidējo apmēru nekā nepasaka.

Kāds tad ir dažādo vietējo un agrikulturas īpatnību kopējais rezultāts? Dati par algoto darbu mums paradījuši šo kopējo rezultātu. Cauri visām šīm īpatnībām ka kopējs process iet algotā darba pieaugošā lietošana. Bet civilizēto zemju lielum lielā vairākumā lauksaimniecības statistika, maksādama brīvprātīgus un nebrīvprātīgus meslus valdošajiem buržuāziskajiem uzskatiem un aizspriedumiem, nemaz nedod sistemātiskās ziņas par algoto darbu vai arī dod tās tikai pašā pēdējā laikā (Vācijas lauksaimniecībasskai-tīšana 1907. gadā), tā ka nav iespējams salīdzināt ar pagātni. Amerikāņu statistikā, kā mēs sīkāk pastāstīsim attiecīgajā vietā, no 1900. līdz 1910. gadam ir nodkusi milzīga pasliktināšanās datu rezumēšanā un izslradašana par algoto darbu.

Parastais, visizplatītākais kopsavilkuma datu paņēmiens tiklab Amerikā, kā arī vairākumā cilu zemju paliek sīko un lielo saimniecību salīdzināšana pec zemes platības lieluma. Tad nu uzsākam iepazīšanos ar šiem datiem.

Amerikāņu statistika, sadalot fermas grupas pēc zemes daudzuma, ņem visas un nevis tikai apslradalas zemes daudzumu, kas būtu, protams, pareizāk un ko dara vācu statistika. Netiek norādīts racionāls pamatojums septiņu grupu (līdz 20 akriem, 20—49. 50—-99, 100—174, 175—499, 500—999, 1 000 un vairāk) sastādīšanai, kādas pieņemtas Sav. Valstīs, apstrādājot 1910. gada skaitīšanu. Te, redzams, vislielākā loma ir rūtiņai statistika. Grupas ar 100—174 akriem mēs sauksim par vidējām, tāpēc ka šeit lielāko tiesu pieder liomstedi (to kroņa norma = 160 akru) un tāpēc ka lielāko liēsu tieši lādi zemes turēšanas apmēri nodrošina vislielāko zemkopja ,,patstāvību , lietojot algoto darbu vismazākos apmēros. Augstākās grupas mēs sauksim par lielām vai kapitālistiskām, jo bez algota darba te parasti neiztiek. Fermas, kam ir i 000 un vairāk akru zemes, — no kuriem '*/& ziemeļos, 0/i» dienvidos un ~/x rie-lumos pieder pie neapstrādātās zemes, — mēs saucam par latifundijām. Fermas, kurām ir mazāk par 100 akru, mēs saucam par šikām; par saimniecisko patstāvību līdz zināmam mēram ļauj spriest tas fakts, ka bezzirdznieku pro-rents trijās grupās, sākot no apakšas, te ir 51—43—23%. I’ats par sevi saprotams, ka tāds raksturojums nav jāsaprot absolūtā nozīmē un nav bez īpašas analizēs jāatliecina uz katru rajonu vai atsevišķi uz apvidiem, kam raksturīgi īpaši apstākļi.

Mums te nav iespējams minēt datus par visām septiņām grupām visos galvenajos Sav. Valstu rajonos, jo tas iztirzājumu ārkārtīgi pārslogotu ar milzīgu skaitļu daudzumu. Tāpēc mes aprobežosimies ar īsiem norādījumiem uz būtiskām atšķirībām starp ziemeļiem, dienvidiem un rietumiem, bet pilnīgus datus minēsim tikai par Sav. Valstīm visumā. Atgādināsim, ka ziemeļos ir % visas apstrādātās zemes (60,0%), dienvidos — mazāk par trešdaļu (31,5%), bet rietumos — mazak par Viz (7,9%).

Visvairāk duras acīs tā atšķirība starp trim galvenajiem rajoniem, ka kapitālistiskajos ziemeļos ir vismazāk lati-limdiju, pie kam pieaug tiklab latifundiju skaits, kā arī viss zemes daudzums tajās un apstrādātās zemes daudzums. 1910. gada ziemeļos bija 0,5% fermu ar 1 000 akriem un vairak; tam bija 0,9% visas zemes un 4,1% apstrādātās zemes. Dienvidos 0,7% tādu fermu, tām — 23,9% visas zemes, 4,8% apstrādātās zemes. Rietumos 3,9% tādu fermu, tam — 48,3% visas zemes, 32,3% apstrādātās zemes. Šī .lina mums jau pazīstama: vergu īpašnieku latifundijas dienvidos un vēl plašākās latilundijas rietumos, kuras daļēji ir visekstensīvākās lopkopības pamats, daļēji — ..kolonizatoru'' sagrābtie apgabali, zemes rezerves platības, fo paidod talak vai (retāk) iznomā īstajiem zemkopjiem, kas apstrādā „tālos rietumus".

Amerikas piemērs mums uzskatāmi rāda, cik nepiesardzīgi bulu sajaukt latifundijas ar lielkapitalistisko zemkopību, cik bieži latifundijas ir pirmskapitalistisko attiecību verdzības, feodālo vai palriarehalo attiecību — ļ paliekas. Kā dienvidos, la ari rietumos noliek latilundiju sadrumstalošanās, sairšana. Ziemeļos viss fermu zemes daudzums palielinājies par 30,7 miljoniem akru; no .šas sumas latifundijāin ir likai 2,3 milj.. bet lielajam, kapitālistiskajām fermām (175—999 akri) — 22 milj. Dienvidos viss fermu zemes daudzums samazinājies par 7l/2 milj. Latifundijās tas samazinājies par 31,8 milj. Sīkajās fermās palielināšanās par 13 milj., vidējās —- par 5 milj. Rietumos viss fermu zemes daudzums palielinājies par 17 milj.; latifundijās samazināšanās par 1,2 milj.; sīkajās fermās palielināšanās par 2 milj., vidējās — par 5 milj., lielajās par " milj.

Apstrādātās zemes daudzums palielinājies lalitundijās visos trijos rajonos: stipri ziemeļos ( I 3,7 milj. akru = — 47,0%), loti vāji dienvidos (4- 0,3 milj. — + 5,5%). stiprāk rietumos (+ 2,8 milj. = i 29.(5%). Hei ziemeļos apstrādātās zemes palielināšanās maksimums ir lielajās fermās (175—999 akri): dienvidos — sīkajās un vidējās; rietumos lielajās un vidējās. Rezultātā ziemeļos palielina savu apstrādātās zemes daļu lielās fermas, dienvidos un rietumos — sīkās un daļēji vidējās. Ši aina pilnīgi atbilst lain, ko mēs zinām par apstākļu atšķirību šajos rajonos. Dienvidos aug sīkā tirdznieciskā zemkopība uz vergu īpašnieku sairstošo latilundiju rēķina; rietumos tas pats process, mazāk sairstot plašākām, nevis vergu īpašnieku, bet ekstensivās lopkopības latifundijāin un lādam lalifundijāni. kurām ir ,,sagrābtas zemes" raksturs. Turklāt par Klusā океана Štatiem rietumos amerikāņu statistiķi piezīmē:

..Tas. ka stipri atlīstās sīkas augļkopības u. c. fermas Klusā океана krastā, vismaz daļēji ir pēdējos gados izdarītās apūdeņošanas rezultāts. Tas novedis pie sīko fermu, kas mazākas par 50 akriem, pieaugšanas Klusā океана Štatos" (264. lpp.. V sēj.).

Ziemeļos nav ne vergu īpašnieku latilundiju. ne primitive" latilundiju, nav to sairšanas, nav sīko fermu pastiprināšanās uz lielo fermu rēķina.

Visā visuma process visās Sav. Valstis iegūst šādu izskatu:

Tātad latifundiju skaits proporcijā pret visu fermu skaitu ir palicis nemainīgs. Pārmaiņas pārējo grupu samēros raksturojas ar to, ka vidējas f/rujtas tiek izskalotas un galējās pastiprinās. Vidējā grupa 100—174 akri) un vidējai vistuvākā sīkā grupa ir atstumtas atpakaļ. Visvairāk pieaugušas vissīkākās un sīkās, tad lielkapifalisfiskās 175- -999 akri) grupās.

Aplīīkosim visas zemes daudzumu.

Te mēs redzam vispirms lalilundiju zemes daļas ļoti ievērojamu samazināšanos. Atgādināsim, ka absolūtā samazināšanas aprobežojas ar dienvidiem un rietumiem, kur 1910. gadā latilundijās neapstrādātas zemes procents bija 91,5% un 77,1%. Tālāk niecīga visas zemes daļas samazināšanās novērojama augšējā no sīkajām grupām (—0,1 % grupā no 50 līdz 99 akriem). Vislielākā palielināšanās ir lielkapitalistiskām grupām, no 175 līdz 499 un no 500 līdz 999 akriem. Vissīkākajās grupās visa zemes daudzuma daļa palielinājusies samērā maz. Vidējā grupā (100—174 akri) gandrīz sastingums (+ 0,4%).

Aplūkosim datus par apstrādātās zemes daudzumu.

Saimniecības apmērus rāda ar zināmu precizitātes pakāpi un ar daudziem izņēmumiem, par kuriem mēs runājām un runāsim vēl, tikai apstrādātās zemes un nevis visas zemes daudzums. Un le mēs redzam, ka latifundiju daļa, kas bija ievērojami samazinājusies attiecībā pret visas zemes surau, ir palielinājusies attiecībā pret apstrādātās zemes sumu. Palielinājušās vispār visas kapitālistiskās grupas, no tām visvairāk grupa ar 500—999 akriem. Visvairāk samazinājusies vidējā grupa (—1,7%) un arī visas sīkās, izņemot vissīkāko, līdz 20 akriem, kas nedaudz palielinājusies (+ 0,1%).

Aizsteidzoties uz priekšu, piezīmēsim, ka vissīkāko fermu (līdz 20 akriem) kategorijā ietilpst arī fermas līdz 3 akriem, bet amerikāņu statistika reģistrē ne visas tādas fermas, bet tikai tās no viņām, kuras ražo produktus par sumu, kas nav mazāka par 250 dolāriem gadā. Tāpēc šīm vissīkākām fermām (līdz 3 akriem) raksturīgs augstāks ražošanas apmērs un spēcīgāk attīstīts kapitālistisks raksturs nekā

kaimiņu grupai ar lielāku zemes platību. Lūk, ilustrācijai «lati par 1900. gadu, — par 1910. gadu, diemžēl, nav attiecīgu datu:

Nerunājot jau par fermām, kurām līdz 3 akri zemes, izrādās, ka pat fermas ar 3—10 akriem ir dažā ziņā ,,lie-lākas“ (izdevumi par strādnieku algošanu, darba rīku un mašinu vērtība) nekā fermas ar 10—20 akriem^4. Tāpēc mums ir pilnīgs pamats apstrādājamās zemes daļas palielināšanos tādas zemes kopsumā fermās, kurām ir līdz 20 akriem, izskaidrot ar augsti kapitālistiskajām sīkākā (pēc

zemes platības) apmēra saimniecībām.---

Visā visumā no datiem, kas atliecas uz visām Sav. Valstīm un rāda apstrādātās zemes sadalīšanos starp sīkajām un lielajām fermām 1900. un 1910. gadā, iznāk pilnīgi noteikts un neapšaubāms secinājums: lielo fermu pastiprināšanās, vidējo un sīko fermu pavājināšanās. Tātad, ciktāl par zemkopības kapitālistisko vai nekapitalistisko raksturu var spriest, pamatojoties uz datiem par saimniecību grupām pēc zemes platības, tiktāl Sav. Valstis rāda mums pēdējā gadu desmitā kā vispārīgu likumu lielo, kapitālistisko saimniecību pieaugšanu un sīko saimniecību iz-stumšanu.

Dati par to, par cik katrā grupā ir pieaudzis fermu skaits tin apstrādātās zemes daudzums, padarīs šo secinājumu vēl uzskatāmāku:

Visl ietāka is apstrādātās zemes palielināšanās procents ir divās pēdējās visaugstākajās grupās. Vismazākais ir vidējā grupā un lai tuvākajā sīkajā grupā (50—99 akri). Abās zemākajās grupās apstrādātās zemes palielināšanās procents ir mazāks par fermu skaita palielināšanās procentu.

9. TURPINĀJUMS. DATI PAR FERMU VĒRTĪBU

Atšķirībā no Eiropas statistikas Amerikas statistika nosaka atsevišķu saimniecības elementu, zemes, ēku, darba rīku, lopu un visas saimniecības vērtību attiecībā pret katru lermu un pret katru fermu grupu. Šie dati droši vien ir mazāk precīzi nekā dali par zemes daudzumu, bet visā visumā tie ir ne mazāk droši, ņemot turklāt vērā (līdz zināmai pakāpei) zemkopības vispārējos kapitālistiskos apstākļus.

Taii papildinātu iepriekšējo iztirzājumu, ņemsim datus par visu vērtību, kāda ir fermām kopā ar visu lauksaimniecības īpašumu, kā arī datus par darba rīku un mašīnu vērtību. No atsevišķiem saimniecības elementiem mēs izvēlamies darba rīkus un mašinas. jo tie tieši norāda uz to. ka saimniecība ir zemkopības saimniecība, un kāda tā ir vairāk vai mazāk intensīva, vairāk vai mazāk lielo leclīniskus uzlabojumus. Lūk. dali par visām Sav. Valstīm:

Absolūtie skaitļi minus rāda, ka no 1900. līdz 1Ш0. gailam visa fermu īpašuma visa vērtība ir vairāk nekā divkāršojusies, proti, palielinājusies no 20 "0 miljoniem dolāru līdz 40991 milj., t. i., par 100,5%. Lauksaimniecības produktu sadārdzināšanās un rentes paaugstināšana ir likusi visu zemesīpašnieku kabatās miljonus un miljardus dolāru uz strādnieku šķiras rēķina. Par cik vairāk vai mazāk pie tam ir ieguvušas sīkās un lielās saimniecības? Atbildi dod minētie skaitli. Tie rāda latifundiju panīkšanu (atgādināsim, ka viss zemes daudzums tajās samazinājies no 23,(>°/o līdz 19,0°/«, par 4,0%), — kā arī to, ka kapitālistiskās lielsaimniecības (175—999 akri) izstumj sīkas un vidējās saimniecības. Savienojot visas sīkās un vidējās saimniecības, redzam, ka viņu da|a kopējā īpašumā ir samazinājusies no 56,4% līdz 52.7%. Savienojot visas lielsaimniecības ar lati fund ijām, redzam, ka viņu daļa palielinājusies no 45.7%) līdz 47,5%. Pilnīgi viendabīgas ir pārmaiņas attiecībās starp sīkām un lielām saimniecībām, sadalot darba rīku un mašīnu kopvērtību.

Attiecībā uz la tifundi jām mēs vērojam ari šais dalos parādību. ko esam atzīmējuši iepriekš. Latifundiju panīkšana ierobežojas ar diviem rajoniem: dienvidiem un rietumiem. No vienas puses, tā ir vergu īpašnieku latifundiju panīk-šnua, no otras puses, primitīvi sagrābtu un primitivi ekstensīvu lalilundiju panīkšana. Apdzīvotajos un rīīpnieciski attīstītajos ziemeļos mēs redzam latifundiju pieamjšann: pieaug gan šāda veida fermu skaits, gan visas zemes daudzums

" tajās, gan apstrādātās zemes daudzums, gan lo da|a visa īpašuma kopvērtībā (1900. — 2,5%; 1910. — 2,8%), gan to daļa visu darba rīku un māsiņu kopvērtībā.

Turklāt latifundiju lomas palielināšanās vērojama ne tikai ziemeļos vispār, bet arī konkrēti abos inlensivājos ziemeļu rajonos, kas kolonizāciju nemaz nepazīst: Jann-anglijā un Vidusatlantijas Štatos. Pie šiem rajoniem nepieciešams pakavēties ilgāk, jo tic, no vienas puses, maldina Himera kgu un daudzus citus ar fermu sevišķi mazo vidējo apmēru un ar šā apmēra samazināšanos, bet, no otras puses, tieši šie visintensīvākie rajoni ir vistipiskākie vecajām, sen apdzīvotajām un civilizētajām Eiropas zemēm.

Abos minētajos rajonos no 1900. līdz 1910. g. samazinājies gan fermu skaits, gan visas zemes daudzums, gan apstrādātās zemes daudzums. Jaunanglijā palielinājies tikai vissīkāko fermu — līdz 20 akriem — skaits par 22,4% (apstrādātā zeme tām palielinājusies par 15,5%) un iati-fundiju skaits — par 10,3%, apstrādātā zeme tām palielinājusies par 20,8%. Vidusatlantijas Štatos palielinājušās vissīkākās fermas (-j- 7,7% pēc fermu skaita, + 2.5% pēc apstrādātās zemes daudzuma), kā arī fermas no 175 līdz

499 akriem pēc fermu skaita (+ 1,0%) un fermas no

500 līdz 999 akriem pēc apstrādātās zemes daudzuma (_h 3,8%). Abos rajonos pieaugusi gan vissīkāko fermu daļa, gan latifundiju daļa visa fermu īpašuma, kā ari darba rīku un mašinu kopvērtībā. Lūk, uzskatāmāki un pilnīgāki dali par katru no šiem rajoniem:

No tā redzams, ka abos rajonos tieši latifundijas vis-vairāk kļuvušas spēcīgākas, visvairāk ieguvušas ekonomiski, visvairāk virzījušās uz priekšu techniski. Vislielākās kapitālistiskās saimniecības te izstumj pārējās, sīkākās saimniecības. Visa īpašuma, kā arī darba rīku un mašinu vērtības minimālais pieaugums vērojams vai nu vidējā grupā, vai sīkajās, bet ne vissīkākajā grupā. Visvairāk tātad atpaliek vidējās un sīkās saimniecības.

Bet vissīkākās fermas (līdz 20 akriem) abos rajonos ir kļuvušas spēcīgākas vairāk par vidējo, atkāpdamās vienīgi latifundiju priekšā. Šās parādības cēloni mēs jau zinām: abos inlensivajos rajonos 31—33°/o ražas vēr-tības dod augsti kapitālistiskās kultūras (saknes, tad arī augļi, puķes u. tml.), kam raksturīga ārkārtīgi liela produkcijas suma uz ārkārtīgi mazas zemes platības saimniecībā. Graudu labība šajos rajonos dod tikai 8—30% ražas vērtības, bet siens un zālāji 31-—42°/u: attīstās piensaimniecība, kurai arī raksturīgs fermu apmērs, kas zemāks par vidējo, bet produkta vērtība un kapitala izdevumi par strādnieku algošanu — augstāki par vidējo.

Visintensīvākajos rajonos rodas apstrādātās zemes vidējā daudzuma samazināšanās fermās, tāpēc ka šis vidējais daudzums rodas, saliekot kopā latifundijas un vissīkākās fermas, kuras pieaug skaitā ātrāk nekā vidējās. Turklāt vissīkākās fermas pieaug skaitā ātrāk nekā latifundijas. Bet kapitālisms aug divējādā veidā: gan palielinot saimniecību apmērus uz vecās techniskās bāzes, gan radot jaunas, pēc zemes platības sevišķi sīkas un vissīkākās speciāli tirdzniecisku kulturu saimniecības, kurām ir niecīga zemes platība un ārkārtīgi augstu attīstīti algotā darba un ražošanas apmēri.

Rezultātā vislielākā latifundiju un lielsaimniecību pastiprināšanās, vidējo un sīko saimniecību atstumšana, vissīkāko augsti kapitālistisko saimniecību pieaugšana.

Mēs tūlīt redzēsim, kā var statistiski izteikt kopsavilkumu tik pretrunīgām — ārēji pretrunīgām — kapitālismu izpausmēm zemkopībā.

10. PARASTO EKONOMISKAS PĒTĪŠANAS I >A N ĒMIENU TUOK Г Ml.

MAKKSS PAR ZEMKOPĪ HAS ĪPATNI RAM

Zemkopības saimniecību grupējums pēc lo aizņemtas, vai apstrādājamās zemes platības lieluma ir vienīgais grupējums. kas lietots amerikāņu 1910. gada statistikā un ko lieto Eiropas zemju milzīgais vairākums. Vispār runājot, nav apstrīdams, ka bez fiskalajiem un kroņa administratīvajiem apsvērumiem ir zināmi zinātniski apsvērumi par tāda grupējuma nepieciešamību un pareizību. Ret šis grupējums ir acīm redzami nepietiekams, jo tas nemaz neņem vērā zemkopības intensifikācijas procesu, kapitala ieguldījumu pieaugumu uz zemes platības vienību lopu. inašinu, uzlabotu sēklu, uzlabotu kultivēšanas paņēmienu uti. veidā. Rel patiesībā šis process itin visur izņemot visai nedaudzus primitīvās un tīri ekstensīvās zemkopības rajonus un zemes — ir kapitālistiskām zemēm tieši visraksturīgākais. Tāpēc saimniecību grupējums pēc zemes daudzuma milzīgā gadījumu vairākumā pārmērīgi vienkāršo un vulgarize priekšstatus par zemkopības attīstību vispār un par kapitālismu attīstību lajā il īpaši.

Kad lasa ekonomistu un statistiķu — visizplatītāko buržuāzisko uzskatu paudēju — garos prātojumus, kuru temats ir apstākļu neviendabīgunts lauksaimniecībā un rūpniecībā, lauksaimniecības savdabīgums uti., u. tml., tad vienmēr gribas piezīmēt: kungi! jūs paši visvairāk esat vainojami, ka liek atbalstīti un izplatīti vienkāršoti un vulgarizēli uzskati par zemkopības evolūciju! Atcerieties Marksa „Kapitālu". Jūs tur atradīsit norādījumu uz lo, cik ārkārtīgi daudzveidīgas ir zemes turēšanas formas — feodālā, klanu, obščinas (piebildīsim: primitivā sagrābšanas, valsts u. I. jpr., — kuras kapitāls sastop, uznākdams vēs-lures arēnā. Kapitāls pakļauj sev un pārveido pēc sava prāta visas šīs dažādās zemes turēšanas formas, bet liesi tādē|, lai saprastu, novērtētu, statistiski izteiktu šo procesu, jāprot grozīt jautājuma nostādni un pētīšanas paņēmienus atbilstoši procesa forums atšķirībām. Kapitālisms pakļauj sev gan obščinu uu iedalītās zemes turēšanu Krievijā, gan sagrābšanas ceļā piesavināto vai ar brīvu un bezmaksas /emes sadalīšanu demokrātiskā vai dzimtbūlnieciskā valsti regulējamo Sibirijas vai Amerikas „tālo rietumu” zem-luribu, gan vergu īpašnieku zemturību Amerikas dienvidos, gan „īsti krievisko^1' guberņu pusfeodalo zemturību. Kapitālisma augšanas un uzvaras process visos šajos gadījumos ir viendabīgs, bet nav vienāds pēc formas. Lai šo procesu izprastu un precizi izpētītu, nevar aprobežoties ar šabloniski sīkpilsoniskām Irazēm par „darba" zemkopību vai ar parastajiem paņēmieniem, salīdzinot tikai zemes daudzumus vien.

Marksa darbos jūs atradīsit, lālāk, analizi par kapitālistiskā tipa zemes rentes izcelšanos un par tās attiecību pret vēsturiski agrākajām rentes formām, pieņi., pret na-luralo, atslrādāšanas (klaušu un to palieku), naudas (obroka u. tml.) renti. Bet kas no buržuāziskiem vai sīk-Iniržuaziskiem, narodņiciskiem, ekonomistiem vai sta-lislikiem ir kaut cik nopietni padomājis par šo Marksa leorelisko norādījumu izmantošanu pētījumos par kapitālisma izcelšanos no vergu īpašnieku saimniecības Amerikas dienvidos vai no klaušu saimniecības Krievijas centrā?

Marksa darbos jūs atradīsit, beidzot, sistemātiskus, visā zemes rentes analizē dotus norādījumus uz zemkopības apstākļu daudzveidību, ko rada ne likai atšķirības zemes gabalu kvalitātē un atrašanās vietā, bet ari atšķirības zemkopība ieguldītā kapitala apmēros. Bet ko las nozīmē: ieguldīt kapitālu zemkopībā? Tas nozīmē lechniskas pārmaiņas zemkopībā, tās intensifikāciju, pāreju uz augstākām laukkopības sistēmām, mākslīgo mēslu pastiprinātu lietošanu, darba rīku un inašinu uzlabošanu, to lietošanas pieaugumu, algotā darba lietošanas pieaugumu uti. Aemot vērā tikai zemes daudzumu, nevar izteikt visus šos sarežģītos un daudzveidīgos procesus, bet tieši no šiem procesiem ari veidojas kapilalisiua attīstības vispārējais process zemkopībā.

Krievijas zemstes statistiķi, П sevišķi „vecajos labajos” pirmsrevolūcijas laikos, iemantoja sev tiesības uz cieņu ar to, ka pret savas nodarbošanās objektu izturējās ne šabloniski, ne vien ar fiskalu vai kroņa administratīvu, bet ar zināmu zinātnisku interesi. Viņi gandrīz vai agrāk par citiem statistiķiem pamanīja, ka saimniecību grupējums vienīgi pēc zemes daudzuma ir nepietiekams, un ieveda citus grupēšanas paņēmienus: pēc sējas platības, pēc darba lopu daudzuma, pēc algotā darba lietošanas u. tml. Diemžēl sadrumstalotais un nesistemātiskais darba raksturs, kāds ir mūsu zemstes statistikai, kura vienmēr ir bijusi, tā sakot, oāze dzimtbūšanas tumsības, birokrātiskās rūtiņas un visvisāda trula kancele-jiskuina tuksnesī, ir cēlonis tam, ka nav izdevies radīt stabilus rezultātus ne Krievijas, ne Eiropas ekonomiskai zinātnei.

Atzīmēsim, ka jautājums par materiala grupēšanu, kas savākts ar tagadējām lauksaimniecības skaitīšanām, nepavisam nav tik šauri technisks, šauri specials jautājums, kāds tas var likties no pirmā skatiena. Šim materiālam ir ļoti bagātīgas un pilnīgas ziņas par katru atsevišķu saimniecību. Bet neprasmīga, nepārdomāta, šabloniska kopsavilkuma un grupējuma dēļ šis ļoti bagātais materials pilnīgi nobāl, pazūd, k|ūsl nenozīmīgs un bieži vien pavisam nederīgs lauksaimniecības evolūcijas likumu pētīšanai. Pamatojoties uz savākto materiālu, par katru atsevišķu saimniecību var nekļūdīgi pateikt, vai tā ir kapitālistiska saimniecība un ciktāl, vai tā ir intensiva saimniecība un kādā pakāpē n. tini., bet, savelkot kopā datus par miljoniem saimniecību, tieši visbūtiskākās atšķirības, īpašības, pazīmes, kuras tieši visvairāk vajadzēja ļ>rast izvirzīt, definēt un ņemt vērā, izzūd, un ekonomists dabū savā rīcībā nevis sapratīgu statistisku materiala apstrādājumu, bet šabloniskas, bezjēdzīgas skaitļu ailes, statistisku „cipariņu spēli^14.

Amerikāņu 1910. gada skaitīšana, kas mūs pašlaik interesē, ir visuzskatāmākais paraugs tam. kā bagātīguma un pilnīguma ziņā lielisku materiālu ir padarījusi mazvērtīgu, sabojājusi šā materiala apstrādātāju lutina un zināšanu trūkums. Salīdzinot ar 1900. gada skaitīšanu, apstrādājams ir neizmērojami sliktāks, un pat saimniecību tradicionālais grupējums pēc zemes daudzuma nav izdarīts pilnīgi, tā ka mums atņemta iespēja salīdzināt

dažādu grupu saimniecības, piem., pēc algotā darba lietošanas, pēc laukkopības sistēmu atšķirības, pēc mēslojuma lietošanas u. tml.

Jāpievēršas 1900. gada skaitīšanai. Tā ir devusi pasaulē vienīgo, — cik mums zināms, — paraugu, kā lietot nevis vienu, bet trīs dažādus paņēmienus, grupējot jeb ..klasificējot" (kā izsakās amerikāņi) visbagātāko materiālu, kas savākts vienā zemē, vienā laikā, pēc vienas programas un kas aptver vairāk nekā piecarpus miljona saimniecību.

Tiesa, arī te neviens grupējums nav izdarīts pilnīgi, ievērojot visas saimniecības tipa un lieluma būtiskās pazīmes, liet tomēr kapitālistiskās zemkopības un zemkopības kapitālistiskās evolūcijas aina, kā ceram parādīt, iznāk nesalīdzināmi pilnīgāka, nesalīdzināmi pareizāk atspoguļo īstenību, nekā lietojot parasto, vienpusīgo un nepietiekamo vienu grupēšanas paņēmienu. Buržuāziskās un sīkburžua-/iskās, narodņiciskās politiskās ekonomijas visdziļākās kļūdas un aizspriedumi tiek atsegti un atmaskoti, kad ir iespēja pilnīgāk izpētīt faktus un tendences, kurus pilnīgi var nosaukt par kopīgiem visām kapitālistiskām zemēm pasaulē.

Tā kā datiem, par kuriem ir runa, ir tik svarīga nozīme, tad mums būs sevišķi sīki jāaplūko tie un biežāk nekā līdz šim jālieto tabulas. Pilnīgi saprotot, cik ļoti tabulas pieblīvē tekstu un apgrūtina lasīšanu, mēs centāmies iepriekšējā iztirzājumā tās samazināt līdz visnepieciešamākajam minimumam. Ceram, ka lasītājs neļaunosies uz mums, ja tagad būsim spiesti šo minimumu paaugstināt, jo no te iztirzājamo jautājumu analizēs atkarīgs ne tikvien vispārējs secinājums galvenajā jautājumā — par mūslaiku zemkopības virzienu, tipu, raksturu, evolūcijas likumu, — bet arī novērtējums par vispār visiem mūslaiku lauksaimniecības statistikas datiem, kurus tik bieži citē un tik bieži sagroza.

Pirmais grupējums — „pēc zemes daudzuma" — dod šādu Amerikas zemkopības ainu 1900. gadā:

Var droši teikt, ka jebkuras kapitālistiskas zemes statis-ļ tika dos pilnīgi viendabīgu ainu. Atšķirība var būt tikai nenozīmīgos sīkumos. Vācija, Austrija, Ungārijā, Šveice, Dānijā pēc to pēdējām skaitīšanām apstiprina sacīto. Samērā ar visas fermu zemes daudzuma pieaugšanu no grupas uz grupu pieaug apstrādātās zemes vidējais daudzums, produkta vidējā vērtība, darba rīku un mašinu vērtība, lopu vērtība (šos skaitļus mēs izlaidām) un izdevumu lielums par algoto darbu. (Par to, kāda nozīme ir nelielajam izņēmumam — fermām līdz 3 akriem un daļēji no 3 līdz 10 akriem — mēs jau runājām iepriekš.)

Liktos, ka citādi arī nevar būt. Tas, ka pieaug izdevumi par algoto darbu, liekas, noteikti apstiprina, ka saimniecību sadalījums sīkajās un lielajās pēc zemes daudzuma pilnīgi atbilst to sadalījumam nekapitalistiskajās un kapitālistiskajās. Deviņas desmitdaļas parasto prātojumu par „sīko" zemkopību dibinātas uz tādu identificēšanu un uz tamlīdzī giem datiem. [5] [6]

Ņemsim tagad vidējos lielumus nevis uz 1 fermu, bcl uz I akru (visas) zemes:

Atskaitot pilnīgi niecīgus izņēmumus, mēs redzam saimniecības intensivitates pazīmju regulāru samazināšanos no zemākajām grupām uz augstākajām.

Kā liekas, rodas pilnīgi neapstrīdams secinājums, ka ..sīkā" ražošana zemkopībā ir inlensivāka par lielražošanu, ka līdz ar ražošanas „apmēru" samazināšanos palielinās zemkopības inlensivilate un ražīgums, ka „tālad" kapitālistiskā ražošana zemkopībā turas tikai ekstensīvā, primilivā saimniecības rakstura dēļ utt., u. tml.

Tā kā jebkura kapitālistiskā zeme, grupējot saimniecības pēc zemes daudzuma (un tas ir ne vien parastais, bet gandrīz vienīgais grupējums), var dot pilnīgi analoģisku ainu, parādīt to pašu zemkopības intensivitates pazīmju samazināšanos no zemākajām grupām uz augstākajām, tad tieši tādi secinājumi arī tiek izdarīti vienmēr, uz katra soļa, visā buržuāziskajā un sīkburžuaziskajā (oportunis-liski „marksistiskajā" un narodņiciskajā) literatūrā. Atcerieties, piem., pazīstamā Eduarda Dāvidā pazīstamo darbu, šo buržuāzisko aizspriedumu un buržuāzisko melu krājumu, kas maskots ar ,,arī-socialisliskiem“ vārdiņiem — „Socialisms un lauksaimniecība". Tur tieši ar tamlīdzīgiem datiem tiek pierādīts „sīkās" ražošanas „pārākums", „dzīvot spēja" u. tml.

Patiesi, ja, piem., lopu vērtības (jeb, kas ir tas pats, visu lopu daudzuma) palielināšanās uz platības vienību samērā ar saimniecības apmēru samazināšanos liecina par „sīkās" zemkopības „pārākumu", tad taču izrādās, ka šis „pārākums" ir saistīts ar izdevumu palielināšanos par algoto darbu samērā ar saimniecības apmēru samazināšanos!! Bet tāds izdevumu palielinājums par algoto darbu — ievērojiet, ka visu laiku runa ir par lielumiem, kas attiecināti uz platības vienību, uz 1 akru, 1 hektāru, 1 desetinu — nozīmē to, ka palielinās saimniecības kapitālistiskais raksturs! Bet saimniecības kapitālistiskais raksturs ir pretrunā parastajam, visvairāk izplatītajam „sīkās" ražošanas jēdzienam, jo ar sīkražošanu saprot tādu ražošanu, kas pamatojas ne uz algoto darbu.

Viens apstāklis sevišķi atvieglo tamlīdzīgus slēdzienus: parasti dati, kas analoģiski minētajiem, attiecas uz lopu daudzumu, turpretim datus par algoto darbu — it īpaši tādā vispārinātā formā kā izdevumu suma par algoto darbu, — gandrīz nekur nevāc. Bet tieši dali par algoto darbu ir tie, kas atsedz visu tādu slēdzienu nepareizību.

Iznāk it kā pretrunu kamols. Vispārējie dati par saimniecību grupām pēc zemes daudzuma rāda, ka „sīkās" saimniecības ir nekapitalistiskas, lielās — kapitālistiskas. Un tie paši dali liecina, ka, jo „sīkāka" ir saimniecība, toties augstāka ne tikai tās intensivitate, bet arī izdevumu suma par algoto darbu, aprēķinot uz zemes platības vienību!

Lai noskaidrotu jautājumu, pievērsīsimies citam grupējumam.

". SĪKS AI M NIECI Bil UN LIELSAIMNIECĪBU PRECĪZĀKS saltdzinAjums

Kā mēs jau norādījām, amerikāņu statistika šai gadījumā ņem saimniecības produktu vērtības sumu, atskaitot tos, kurus lielo lopbarībai. Atsevišķi ņemti, šāda veida dati, kas sastopami gandrīz vai vienīgi tikai amerikāņu statistikā, protams, ir mazāk precizi nekā dati par zemes vai lopu daudzumu u. tml. Bet šos datus, bez šaubām, nevar uzskatīt par mazāk derīgiem nekā pārējos, ja tos ņem visumā, attiecībā uz vairākiem miljoniem saimniecību un it

м-višķi ja tos izlieto savstarpējo attiecību noteikšanai starp dažādām saimniecību grupām visā zemē. Par ražošanas apmēriem — un it īpaši par tirdznieciskās ražošanas apmēriem, t. i., par lo produktu siimii, kuri tiek pārdoti, — sie dati kairā ziņā runā daudz tiešāk nekā jebkādi citi. Bet lāču visos prātojumos, kuru temats ir zemkopības evolūcija un tās likumi, runa ir tieši par sīko un lielo ražošanu.

Tas vēl nav viss. Šādos gadījumos runa vienmēr ir par zemkopības evolūciju kapitālismā vai sakarā ar kapitālismu, tā ietekmē u. tml. Lai noteiktu šo ietekmi, vispirms un visvairāk jācenšas atdalīt naturālo saimniecību zemkopībā no tirdznieciskās saimniecības. Ir vispār zināms, ka naturalai saimniecībai, t. i., ražošanai ne tirgum, bet pašas saimniekojošās ģimenes patēriņam, tieši zemkopībā ir samērā ļoti liela nozīme un ka tā sevišķi lēni atdod savu vietu tirdznieciskai zemkopībai. Un, ja politiskās ekonomijas pieņemtās teorētiskās lezes lielo ne šabloniski, ne inechaniski, bet ar jēgu, tad, pieņi.. likumu par lo, ka lielražošana izstumj sīkražošanu, var attiecināt tikai uz tirdzniecisko zemkopību. Nez vai kāds ņemsies apstrīdēt šo tēzi teorētiski. Bet īstenībā ekonomisti un statistiķi ārkārtīgi reti apzinīgi pievērš uzmanību tam, lai īpaši izdalītu, izpētītu un pēc iespējas ņemtu vērā tieši tās pazīmes, kas liecina par zemkopības pārvēršanos no naturālās par tirdzniecisko. Saimniecību grupējums pēc lo produktu naudas vērtības lieluma, kurus nelieto lopbarībai, ir liels solis pretī šai svarīgajai teorētiskajai prasībai.

Atzīmēsim, ka tad, kad runā par neapstrīdamo laktu, ka rūpniecībā lielražošana izstumj sīkražošanu, tad vienmēr ņem rūpniecības uzņēmumu grupējumu pēc produkcijas slimas vai pēc algoto strādnieku skaita. Rūpniecībā sakara ar tas techniskajām īpatnībām jautājums ir daudz vienkāršāks. Zemkopībā sakarā ar to, ka It' attiecības ir nesalīdzināmi sarežģītākas un vairāk savijušās, ir daudz grūtāk noteikt ražošanas apmērus un produktu vērtību naudā, kā arī algotā darba lietošanas apmērus. Šajā pēdējā gadījumā nepieciešams ņemt vērā visu algotā darba daudzumu gadā un nevis lo, kāds ir skaitīšanas dienā, jo zemkopībai it sevišķi piemīt „sezonas" ražošanas raksturs, kā arī nepieciešams ņemt vērā ne tikai pastāvīgos algotos

strādniekus, bet ari dienas strādniekus, kam lauksaimniecībā ir ārkārtīgi svarīga loma. liet grūtais nav neiespējamais. Racionālu, zemkopības techniskajām īpatnībām pielāgotu pētīšanas paņēmienu lietošanai, lai skaitā grupējumu lietošanai pēc ražošanas lieluma, pēc produktu vērtības sumas naudā, pēc algotā darba lietošanas biežuma un apmēra, būs jāpieaug, laužot sev ceļu cauri buržuāzisko un sīk-buržuazisko aizspriedumu biezajam tīklam un tieksmēm izskaistināt buržuāzisko īstenību. Un var droši galvot, ka ikkatrs solis uz priekšu racionālu pētīšanas paņēmienu lietošanā būs solis uz priekšu tās patiesības apstiprināšanā, ka kapitālistiskajā sabiedrībā ne tikai rūpniecībā, bet ari lauksaimniecībā lielražošana izstumj sīkražošanu.

Lūk, dati par saimniecību grupām 1900. gadā Amerikā, kas sakārtoti pēc produkta vērtības lieluma:

Pie fermām, kam nav ienākumu, kas uzrādījušas 0 (nulli) produkta vērtības, droši vien vispirms pieder tikko aizņemtie homsledi, uz kuriem īpašnieks vēl nav paguvis uzcelt ēkas, iegādāties lopus, apsēt, novākt ražu. Zemē ar lik milzīgu kolonizāciju kā Amerikā jautājumam par to, cik ilgi saimniekam ir ferma, ir sevišķa nozīme.

Atstājot sāņus fermas, kurām nav ienākumu, mēs dabūjam ainu, kas ir vienāda ar to ainu, kuru deva iepriekš minētais to pašu dalu grupējums pēc visas zemes daudzuma lermās. Samērā ar fermas produktu vērtības pālie-lināšunos palielinās gan apstrādātās zemes vidējais daudzums fermās, gan vidējie izdevumi par strādnieku algošanu, gan darba rīku un mušiņu vidējā vērtība. Visā visumā izrādās, ka ienesīgākās fermas, — ņemot vērā kop-ienākumu, t. i., visu produktu vērtību, — ir arī lielākās pēc zemes daudzuma. Acīm redzot jaunais grupējums nedod itin nekā jauna.

Bet ņemsim tagad vidējos lielumus (lopu un darba rīku vērtības, izdevumu par algoto darbu un par mēslojumu) nevis uz vienu fermu, bet uz 1 akru zemes:

Izņēmums dažā ziņā ir fermas, kurām nav ienākumu, kuras vispār ieņem pilnīgi īpašu stāvokli, un visienesīgākās, kuras pēc trijām no mušu ņemtajām četrām pazīmēm, izrādās, ir mazāk intensivas nekā kaimiņu grupa. Bet, vispār runājot, mēs vērojam zemkopības intensivitates regulāru paaugstināšanos samēra ar fermas ražoto produktu 'ērtības palielināšanos.

Aina ir tieši pretēja tai, ko mēs redzējām, grupējot saimniecības pēc zemes platības.

Viens un las pals materials, ja tas grupēts ar dažādiem paņēmieniem, dod diametrāli pretējus secinājumus.

Ar saimniecības apmēru palielināšanos zemkopības in-lensivitate pazeminās — ja par saimniecības apmēriem spriež pēc zemes platības lieluma; paaugstinās — ja par saimniecības apmēriem spriež pēc saimniecības produktu vērtības.

Kurs tad no šiem diviem secinājumiem ir pareizais?

Skaidrs, ka zemes daudzums nedod nekāda priekšstata par saimniecības apmēriem, ja zeme netiek apstrādāta (neaizmirsīsim, ka Amerikā par grupēšanas pamatu ņem ne tikai apstrādājamo zemi vien, bet visu zemes platību un ka Amerikā apstrādājamās zemes procents svārstās saimniecību grupās no 19 līdz 91%, rajonos no 27 līdz 75%); — nedod nekāda pareiza priekšstata, ja starp atsevišķām saimniecībām ir daudzos gadījumos arī būtiskas atšķirības zemes apstrādāšanas paņēmienos, zemkopības inlensivitatē, laukkopības sistēmās, mēslojumu apmēros, mašinu lietošanā, lopkopības raksturā uti.

Tieši šis gadījums neapšaubāmi attiecināms uz nišām kapitālistiskajām zemēm un pa! uz visām zemēm, kuru zemkopību skāris kapitālisms.

Mēs tagad redzam vienu no visdziļākajiem un vispārē-jākiem cēloņiem tam, kāpēc maldīgie uzskati par sīkās zemkopības „pārākumu" tik stingri turas, kāpēc šāda tipa buržuāziskie un sīkburžuaziskie aizspriedumi tik viegli sadzīvo ar sociālās un it sevišķi lauksaimniecības statistikas lielo progresu pēdējos gadu desmitos. Protams, šo kļūdu un aizspriedumu stabilitāti uztur vēl arī buržuāzijas intereses, kura cenšas notušēt šķiru pretrunu dziļumu mūslaiku buržuāziskajā sabiedrībā, bet, kad jautājums skar intereses, tad, kā zināms, sāk apstrīdēt pašas neapstrīdamākās patiesības.

Bet mēs šeit aprobežosimies ar to, ka izanalizēsim teorētiskos avotus maldīgajam uzskatam par sīkās zemkopības ..pārākumu". Un nevar būt šaubu, ka starp šiem avotiem ievērojamāko vietu ieņem nekritiska, šabloniska izturēšanās pret nodrāztajiem paņēmieniem — salīdzināt saimniecības tikai pēc visas zemes vai apstrādājamās zemes daudzuma tajās.

Amerikas Sav. Valstis starp visām kapitālistiskajām zemēm ir izņēmums tai ziņā, ka šeit vēl ir liels daudzums neaizņemtas, brīvas, bez maksas piešķiramas zemes. Lauksaimniecība te vēl var attīstīties un patiesi attīstās, sagrābjot neaizņemto zemi, apstrādājot jauno zemi, kas nekad nav bijusi apstrādāta, — atlīstās visprimitīvākās un ekstensīvās lopkopības un zemkopības veidā. Nekā tamlīdzīga nav vecajās, civilizētajās kapitālistiskās Eiropas zemēs. Te lauksaimniecība atlīstās galvenokārt intensivi, nevis palielinot apstrādājamās zemes daudzumu, bet uzlabojot apstrādāšanas kvalitāti, palielinot agrākajā zemes daudzumā ieguldāmā kapitala apmērus. Un tieši šo galveno kapitālistiskās zemkopības attīstības līniju, — kas arī Amerikai pamazām kļūst par galveno līniju, — atstāj neievērotu tie, kuri aprobežojas ar saimniecību salīdzināšanu tikai pēc zemes daudzuma.

Kapitālistiskās zemkopības attīstības galvenā līnija izpaužas tieši tā, ka sīksaimniecība, joprojām palikdama šika pēc zemes platības, pārvērtas /īe/saimniecībā pēc ražošanas apmēriem, pēc lopkopības attīstības, pēc mēslojuma apmēriem, pēc mašinu lietošanas attīstības u. tml.

Tāpēc noteikti nepareizs ir tas secinājums, ko dabū, salīdzinot dažādas saimniecību grupas pēc zemes daudzuma, un kas skan, ka, palielinot saimniecību, samazinās zemkopības intensivitate. Gluži otrādi, vienīgais pareizais ir tas secinājums, ko dabū. salīdzinot dažādas saimniecības pēc produktu vērtības lieluma, un kas skan, ka līdz ar saimniecības apmēru palielināšanos palielinās zemkopības intensivitate.

Jo par saimniecības apmēriem zemes daudzums liecina tikai netieši, un šī „liecība" ir jo mazāk ticama, jo plašāk un straujāk notiek zemkopības intensifikācijā. Turpretim saimniecības produktu vērtība liecina par tās apmēriem ne nelieši, bet tieši un turklāt visos gadījumos. Kad runā par sīko zemkopību, tad vienmēr domā tādu, kas balstās ne jau uz algoto darbu. Bet pāriešanu uz algoto strādnieku ekspluatāciju nosaka ne tikai saimniecības platības paplašināšanās, pastāvot tās vecajai techniskajai bāzei, — tā mēdz būt tikai ekstensivas, primitīvas saimniecības apstākļos, — bet arī pašreizējās leehnikas paaugstināšanās, tās pārvēršanās no vecās jaunā, papildu kapitala ieguldīšana tajā pašā zemes platībā, pienu, jaunu mašinu vai mākslīgo mēslu, vai arī lopu pavairošanas un uzlabošanas uti. veidā.

Grupējums pēc fermas produktu vērtības lieluma savieno kopā saimniecības, kam tiešām raksturīgs vienāds ražošanas apmērs neatkarīgi no zemes daudzuma tajās. Augstas intensivitates saimniecība uz sīka zemes gabaliņa pie tam nokļūst vienā grupā ar samērā ekstensivu saimniecību uz lielas zemes platības; un abas saimniecības būs tiešām lielas gan pēc ražošanas apmēriem, gan pēc algotā darba lietošanas pakāpes.

Un otrādi, grupējums pēc zemes platības savieno kopa lielās un sīkās saimniecības, ja tās ir līdzīgas pēc zemes īpašumu apmēriem, savieno kopā saimniecības ar pilnīgi dažādiem ražošanas apmēriem, tādas, kurās pārsvarā ģiine nes darbs, ar tādām, kurās pārsvarā algotais darbs. Та rodas pašos pamatos nepareiza aina, kas pilnīgi sagroza īsto stāvokli, — bet ļoti patīk buržuāzijai, — aina par šķiru pretrunu notrulināšanos kapitālismā. Tā rodas ne mazāk viltotā un buržuāzijai ne mazāk tīkamā sīko zemkopju stāvokļa izskaistināšana, rodas kapitālisma apolo-ģ'elika.

Patiešām. Kapitālisma pamata un galvenā tendence ir tu. ka tiklab rūpniecībā, kā arī zemkopībā sīkražošanu izstumj lielražošana. Bet šī izstumšana nav jāsaprot tikai kā tūlītēja ekspropriācijā. Izstumšanai pieskaitāma arī sīko zemkopju izputināšana, saimniecības apstākļu pasliktināšanās, kas var vilkties gadiem un gadu desmitiem ilgi. Šī pasliktināšanās izpaužas gan sīkā zemkopja pārmērīgā darbā vai paslik tinātā uzturā, gan viņa parādu slodzē, gan lopbarības un vispār lopu uzturēšanas pasliktināšanā, gan zemes kopšanas, apstrādāšanas, tās mēslošanas u. tml. apstākļu pasliktināšanā, gan saimniecības technikas sastingumā utt. Ja zinātniskais pētnieks grib būt brīvs no apvainojuma, ka viņš, izskaistinot izputināmo un nomākto sīko zemkopju stāvokli, gribot vai negribot ir iztapis buržuāzijai, tad viņa uzdevums vispirms un visvairāk ir — precizi noteikt izputēšanas pazīmes, kuras nepavisam nav vienkāršas un vienveidīgas; — tad arī — atklāt šīs pazīmes, izpētīt un pēc iespējas ņemt vērā to izplatības plašumu, to pārvērtību laika plūsmā. Šai sevišķi svarīgajai lietas pusei mūslaiku ekonomisti un statistiķi vismazāk pievērš uzmanību.

Iedomājieties, ka 90 sīkajiem zemkopjiem, kuriem nav kapitala savas saimniecības uzlabošanai, kuri atpaliek no sava laikmeta un pamazām izput, statistiķis pieliks 10 saimniekus, kam kapitala ir diezgan un kas uz tikpat sīkiem zemes gabaliem ierīko pēc apmēriem lielu ražošanu un uz algoto darbu dibinātu uzņēmumu. Vispār un caurmērā iznāks izskaistināta aina par visa sīko zemkopju simta stāvokli.

Tieši tādu izskaistinātu ainu — un turklāt, objektīvi, izskaistinātu, lai iztaptu buržuāzijai, — ir devusi Amerikas 1910. gada skaitīšana, vispirms sakarā ar to apstākli, ka lā atmetusi nost 1900. gadā lietoto paņēmienu — salīdzināt grupējumu pēc zemes ar grupējumu pēc produkta vērtības. \les uzzinām, piem., tikai to, ka izdevumi par mēslojumu ārkārtīgi pieauguši, proti — par "5%, t. i., vairāk nekā divkāršojušies, kamēr izdevumi par algoto darbu pieauguši tikai par 82%, bet visa ražas vērtība pieaugusi par 83%. Progress ir milzīgs. Tautas zemkopības progress. f<n droši vien kaut kāds ekonomists secinās, ja nav jau secinājis: sīkās ,,darba“ zemkopības progress, jo, vispār runājot, dati par saimniecību grupām pēc zemes daudzuma rāda, ka ,.sīka" zemkopība pēc to izdevumu lieluma par mēslojumu, kuri iznāk uz 1 akru zemes, stāv daudz augstāk.

Bet mēs tagad zinām, ka tāds secinājums būtu nepareizs, jo saimniecību grupēšana pēc zemes daudzuma tieši ap vieno postā grimstošos vai vismaz trūkuma nomāktos sīkos zemkopjus, kam nav iespējas iegādāties mākslīgos mēslus, un kapitālistus, kaut arī sīkos, bet kapitālistus, kuri uz sīka zemes gabala ierīko uzlabotu, intensivu lielsaimniecību ar algotiem strādniekiem.

Ja sīko zemkopību vispār izstumj lielā zemkopība, kā rāda dali par visa fermu īpašuma vērtību 1900. un 1910. gadā: — ja šajā laikā sevišķi strauji attīstījušās, kā mēs tūlīt redzēsim, augsti kapitālistiskas kultūras uz sīkiem zemes gabaliem; — ja pēc vispārējiem datiem, kas attiecas uz sīkām un lielām saimniecībām pēc produktu vērtības lieluma, izdevumi par mēslojumu pieaug samērā ar saimnie čības apmēru palielināšanos, — tad no lā neizbēgami izriet secinājums, ka „progress'4 mēslojuma lietošanā no 1900. līdz 1910. gadam vēl vairāk pastiprinājis kapitālistiskās zemkopības pārsvaru pār sīko zemkopību, vēl vairāk atstūmis un nospiedis šo pēdējo.

12. DAŽĀDI SAIMNIECĪBU TIPI ZEMKOPĪBA

Tas, ko esam iepriekš teikuši par inlensivam, kapitālistiskām lielsaimniecībām uz sīkiem zemes gabaliem, rada šādu jautājumu: vai ir pamats domāt, ka zemkopības intensifikācijai jāved pie zemes daudzuma samazinašanas saimniecībā? Citiem vārdiem, vai ir tādi apstākļi, kas attiecas uz pašu mūslaiku zemkopības techniku un kas prasa zemes platības apmēru samazināšanos saimniecībā, lai paaugstinātu zemkopības intensivitati?

Atbildi uz šo jautājumu nevar dot ne vispārēji teorētiski apsvērumi, ne piemēri. Runa ir par teclmikas konkrēto augstumu zināmos zemkopības apstākļos un par kapitala konkrēto lielumu, kāds nepieciešams zināmai saimniecības sistēmai. Teorijā ir domājams jebkuru apmēru jebkurš kapitala ieguldījums jebkurā zemes daudzuma, bet pats par sevi saprotams, ka ,,tas atkarīgs" no pastāvošiem ekonomiskiem, techniskiem, kultūras uti. apstākļiem, un svarīgākais ir tieši tas. kādi apstākļi ir zināmā momentā zināma zemē. Piemēri neder tāpēc, ka tik sarežģītu, daudzveidīgu, savijušos un pretrunīgu tendenču laukā kā mūslaiku zemkopības ekonomika vienmēr var atrast piemērus pretēju uzskatu apstiprināšanai. Pirmā kārtā, un vairāk nekā jebkur te vajadzīgs attēlot procesu visā visumā, ņemt vērā visas tendences un noteikt to rezultanti jeb to sumu, to rezultātu.

Trešā grupēšanas sistēma, ko amerikāņu statistiķi lietojuši 1900. gadā, palīdz atbildēt uz izvirzīto jautājumu. Tā ir grupēšana pēc ienākumu galvenā avotu. Pēc šīs pazīmes visas fermas sadalītas šādās kategorijās: 1) siens un labība kā galvenie ienākuma avoti; 2) jauktās; 3) lopkopība; 4) kokvilna; 5) saknes; 6) augļi; 7) piena produkti; 8) tabaka; 9) rīsi; 10) cukurs; ") puķes; 12) siltumnīcas produkti; 13) taro; 14) kafija. Pēdējās septiņas kategorijas (8.—14.) visas kopā dod tikai 2,2% fermu kopskaita, t. i., tik niecīgu daļu. ka atsevišķi pie tām mēs nekavēsimies. Pēc sava ekonomiskā rakstura un nozīmes šīs kategorijas (8.—14.) ir pilnīgi viendabīgas ar iepriekšējam trijām (5. 7.). iz

veidojot kopā vienu tipu.

Luk, dati dažada tipa fermu raksturojumam:

Mēs redzam, ka pirmās divas kategorijas (siens un labība; jauktās) var nosaukt par vidējām gan pēc saimniecības kapitālistiskā rakstura attīstības pakāpes (izdevumi par algoto darbu ir vistuvāk vidējiem: 0,35—0,47, ja vidēji visām Sav. Valstīm ir 0,43), gan pēc zemkopības intensivi-tates. Saimniecības intensivitates visas pazīmes — izdevumi par mēslojumu, mašīnu un lopu vērtība uz 1 akru zemes — ir vistuvāk kopējam vidējam skaitlim visām Savienotajām Valstīm.

Nav šaubu, ka abas šīs grupas ir sevišķi tipiskas zemkopības saimniecību vairākumam vispār. Siens un labība, ka arī dažādu zemkopības produktu savienošana — („jauktie" ienākuma avoti) — tādi ir galvenie zemkopības saimniecību tipi visās zemēs. Rūtu ārkārtīgi interesanti, ja būtu vairāk detalizēti dali par šīm grupām, pienu, iedalītn las tālāk mazāk un vairāk tirdznieciskās u. tml. Bet amerikāņu statistika, kā redzējām, spērusi soli šajā virzienā, pēc tam gāja nevis uz priekšu, bet atpakaļ.

Divas nākošas kategorijas, lopkopība un kokvilna, rāda mums vismazāk kapitālistisko I'ermu paraugu (izdevumi par algoto darbu 0,29- 0,30. kad vidējais ir 0,43), kur zemkopība ir vismazāk intensīva. Darba riku un rnašinu vērtības lielums te ir vismazākais un ievērojami zemāks Par vidējo (0,66 un 0,53 prel 0,90). Fermas, kuru galvenais ienākums ir lopkopība, protams, rāda lielāku lopu daudzumu uz 1 akru zemes nekā vidēji Sav. Valstīm (4,45 pret 3,66), bet tā acīm redzot ir ekstensivā lopkopība: izdevumi mēslojumam ir minimāli, vidējais fermu apmērs ir vislielākais (226,9 akri), apstrādātās zemes daļa (86,1 no 226,9i vismazākā. Kokvilnas fermām mēslojuma apmēri ir augstāki par vidējo, bet zemkopības intensivitates pārējās pazīmes (lopu un mašinu vērtība uz 1 akru zemes) šeit ir minimāli zemas.

Beidzot trīs pēdējās kategorijas — saknes, augļi, piena produkti — ir, pirmkārt, vissīkākās fermas (33—63 akri apstrādātās zemes pret 42—86, 46—"1 cilās kategorijās): otrkārt, visvairāk kapitālistiskās: izdevumi par algoto darbu visaugstākie, 2—6 reizes augstāki par vidējiem; treškārt, visintensīvākās. Gandrīz visas zemkopības intensivitates pazīmes te ir augstākas par vidējām: gan izdevumi par mēslojumu, gan mašinu vērtība, gan lopu vērtība (neliels izņēmums — augļkopībus fermas, kas šai ziņā atpaliek no vidējām, bet slāv augstāk par fermām, kuras dabū ienākumu galvenokārt no siena un labības).

Tagad apskatīsim jautājumu par to, tieši kādu daļu zemes vispārējā saimniecībā ieņem šīs augsti kapitālistiskās fermas. Bet sākumā mums drusku sīkāk jāapskata to intensīvākais raksturs.

Ņemsim fermas, kuru galveno ienākumu dod saknes. ir zināms, ka visās kapitālistiskās zemēs pilsētu, fabriku, rūpniecības ciematu, dzelzceļa staciju, ostu u. t. jpr. attīstība rada pastiprinātu šāda veida produktu pieprasījumu, paaugstina to cenu, palielina lauksaimniecības uzņēmumu skaitu, kuri ražo šos produktus pārdošanai. Vidējā „sakņu^1’ ferma pēc apstrādātās zemes daudzuma ir vairāk nekā trīskārt mazāka par „parasto^41 fermu, kas lielāko tiesu iegūst ienākumu no siena un labības: pirmai ir 33,8 akri, otrai — "1,1. Tātad pašreizējā technika, pastāvot pašreizējam kapitāla uzkrājumam zemkopībā, prasa „sakņu" fermas mazākus apmērus; citiem vārdiem, lai ieguldītu kapitālu zemkopībā un gūtu peļņu, kas nav mazāka par vidējo, pašreizējā technikas stāvoklī jāorganizē saimniecība sakņu ražošanai uz mazākas zemes platības nekā siena un labības ražošanai.

Tas vēl nav viss. Kapitālisma augšana zemkopībā izpaužas vispirms tā, ka notiek pāreja no naturālās zemkopības uz tirdzniecisko. To vienmēr aizmirst, un to nākas atkal un atkal atgādināt. Bet tirdznieciskās zemkopības attīstība nepavisam nenoliek tik „vienkārši", kā to sev izlēlo buržuāzisko ekonomistu fantāzi ju vai kā viņi to iedomājas, — palielinot to pašu produktu ražošanu. Nē. Tirdznieciskās zemkopības attīstība ļoli bieži izpaužas pāreja no vieniem produktiem uz otriem. Pāreja no siena un labības ražošanas uz sakņu ražošanu pieskaitāma tieši tādām parastām pārejām. Bet ko nozīmē tāda pāreja attiecībā uz mūs interesējošo jautājumu par saimniecības zemes platības lielumu un kapitālisma augšanu zemkopībā ?

Šī pāreja nozīmē „lielās" — "1,1 akru — fermas sadrumstalošanu vairāk nekā trijās „sīkās" fermās — pa 33,8 akriem. Vecās fermas produkcija bija 760 dolāru — vidējā produktu vērtība, atskaitot lopiem izbarojamos produktus, fermā, kuras galveno ienākumu dod siens un labība. Katras jaunas fermas produkcija līdzinās 665 dolāriem. Kopsumā tātad 665X3=1995 dolāri, t. i., vairāk nekā divreiz augstāka par agrāko.

Sīkražošanu izstumj lielražošana, samazinoties zemes daudzumam saimniecībā.

Vidējie izdevumi par strādnieku algošanu vecajā fermā bija 76 dolāri, jaunajā 106 dolāri — gandrīz pusotras reizes vairāk, zemes platībai samazinoties trīsreiz un vairāk. Izdevumi par mēslojumu pieaug no 0,04 dol. uz akru līdz 0,59 dolāriem, gandrīz 15 reižu, darba rīku un mašinu vērtība pieaug divkārt, no 1,04 dol. līdz 2,12 utt.

Mums iebildīs, kā parasti iebilst, ka samērā ar fermu kopskaitu šādu augsti kapitālistisku fermu skaits ar speciālām, „tirdznieciskām" kultūrām ir niecīgs. Bet mēs atbildēsim, ka, pirmkārt, šādu fermu skaits un loma, to saimnieciskā loma, ir daudz augstāka, nekā parasti domā; un, otrkārt, — un tas ir galvenais — tieši tādas kultūras kapitālistiskajās zemēs pieaug straujāk par pārējām. Tāpēc tad arī zemes daudzuma samazināšanās saimniecībā, notiekot zemkopības intensifikācijas procesam, |oti bieži nozīmē ražošanas apmēru palielināšanos un nevis samazināšanos,

algotā darba ekspluatācijas palielināšanos un nevis samazināšanos.

Lūk, amerikāņu statistikas precizi dati par to, dati, kas aptver visu zemi visumā. Ņemsim visas speciālās jeb „tirdznie-ciskās“ kultūras, kas iepriekš minētas 5.—14. ailē: saknes, augļi, piena produkti, tabaka, risi, cukurs, puķes, siltumnīcu produkti, taro un kafija. Viss fermu skaits Sav. Valstis 1900. gadā, — fermu, kurām galvenais ienākuma avots bija šie produkti, sastādīja 12,5% no fermu kopskaita. Tātad neliels mazākums, viena astotā daļa. Visa to zeme sasladlja 8,0% no zemes kopējā daudzuma — tikai Via- Bet iesim tālāk. Ņemsim visas Amerikas visu zemkopības produktu vērtību, atskaitot lopiem izbarojamos produktus. No šās vērtības minēto fermu daļa iznāk jau 10,0%, t. i., daļa, kas gandrīz divkārt pārsniedz zemes daļu.

Tātad zemes un darba ražīgums šajās fermās ir gandrīz divkārt augstāks par vidējo.

Ņemsim visu izdevumu sumu par algoto darbu Amerikas zemkopībā. No šās sumas minēto fermu daļa iznāk 26,6%, t. i., vairāk par ceturtdaļu; šī daļa vairāk nekā trīskārt pārsniedz zemes daļu, ir vairāk nekā trīskārt augstāka par vidējo. Tātad šo fermu kapitālistiskais raksturs ir nesalīdzināmi augstāks par vidējo.

Šo fermu daļa darba rīku un mušiņu kopvērtībā līdzinās 20.1%, bet izdevumu kopsumā par mēslojumu — 31,7%, t. i., nedaudz mazāk nekā kopsumas treSda(a, gandrīz četrreiz augstāk par vidējo.

Rezultātā mēs tātad dabūjam to neapšaubāmo un visai zemei visumā konstatēto faktu, ka sevišķi intensīvām fermām raksturīgs sevišķi mazs zemes daudzums fermā un sevišķi augsta algotā darba lietošana, sevišķi augsts darba ražīgums; — ka šo fermu saimnieciskā loma visā Amerikas zemkopībā divkārt — trīskārt un vairāk pārsniedz šo fermu daļu fermu kopsumā, nerunājot nemaz par kopējo zemes daudzumu.

Vai šo augsti kapitālistisko un augsti intensīvo kulturu tin fermu loma laika gailā samazinās vai pieaug starp pārējām lauksaimniecības kultūrām un fermām/

Divu pēdējo skaitīšanu salīdzinājums atbild, ka šī loma noteikti palielinās. Ņemsim zemes platību, kas aizņemta ar

dažādām kultūrām. No 1900. līdz 1910. g. zemes platība, kiis aizņemta ar visu veidu graudu labību, Sav. Valstīs pieauga tikai par 3,5%; ar pupām, zirņiem u. tml. aizņemtā — par 26,6%; — ar sienu un lopbarības zālājiem aizņemta — par 17,2%; — ar kokvilnu aizņemtā — par 32,0%; — ar saknēm aizņemtā — par 25,5%; — ar cukurbietēm, cukurniedrēm u. t. jpr. aizņemtā — par 62,6%.

Ņemsim datus par lauksaimniecības produktu ražošanu. Ražas kopsumā no 1900. līdz 1910. gadam pieaugusi visai graudu labībai tikai par 1,7%; — pupām par 122,2%; — sienam un lopbarības zālājiem par 23,0%; — cukurbietēm par 395,7%; — cukurniedrēm par 48,5%; — kartupeļiem par 42,4%; — vīnogām par 97,6%; ogu, ābolu u. tml. neraža 1910. gada atrodas līdzās, piem., apelsinu, citronu trīskāršotai ražai; utt.

lālad attiecībā uz visu Amerikas zemkopību ir pierādīts tas šķietami paradoksālais un tomēr neapšaubāmais lakts, Ka, vispār runājot, ne tikvien lielražošana izstumj sīk-ražosanu, bet ka šī izstumsana norisinās arī šādā formā:

lielražošana izstumj sīkražošanu tādējādi, ka fermas, kas ir ,,sīkakas“ pēc zemes platības, bet ražīgākas, intensivākas un kapitālistiskākus, izstumj pēc zemes platības ,,lielākās,‘, bet mazāk ražīgas, mazak intensīvās un mazāk kapitālistiskas fermas.

13. KĀ TIEK NOTUŠĒTS TAS, KA LIELRAŽOŠANA ZEMKOPĪBĀ IZSTUMJ SĪKRAŽOŠANU

Mums var iebilst: ja sīkās ražošanas izstumsana notiek ..arī“ sīkāko fermu saimniecības intensifikācijas (un „kapitalizācijas ) formā, vai tad grupējumu pēc zemes daudzuma var vispār uzskatīt par kaut kam derīgu? vai tad neiznāk, ka ir divas pretējas tendences un nav iespējams izdarīt kaut kādu vispārīgu secinājumu?

Lai atbildētu uz šo iebildumu, jāiedomājas visa Ameri-kas zemkopības un tās evolūcijas aina visumā. Šim nolūkam jamēģina salīdzināt un nostādīt līdzās visus trīs grupējumus, kuri, La sakot, ir maksimums no tā, ko sociālā statistika devusi lauksaimniecības nozarē pēdējos gados.

Tads salīdzinājums un nostādījums līdzās ir iespējams.

I as prasa tikai, lai sastādītu tabulu, kura no pirmā acu

22. sēj.

uzmetiena var likties pārāk abstrakta un sarežģīta un ar to „atbaidīt” lasītāju. Taču, veltījot samērā nedaudz uzmanības, šās tabulas „lasīšana”, apgūšana un analizē nerada nekādas grūtības.

Lai salīdzinātu trīs dažādus grupējumus, jāņeni vienīgi tikai procentuālās attiecības starp dažādām grupām. Visi attiecīgie aprēķini doti Amerikas 1900. gada skaitīšanā. Katru grupējumu mēs sadalām trīs galvenās grupās. 1’ēc zemes daudzuma mēs ņemam: 1) sīkās fermas (līdz 100 akriem): 2) vidējās (100—175 akri) un 3) lielās (175 un vairāk akru). Pēc produkta vērtības mēs ņemam: 1) nekapitalis-tiskās fermas (līdz 500 dolāru); 2) vidējās (500—1000 dolāru) un 3) kapitālistiskās (1000 dolāru un vairāk). Pēc ienākuma galvenā avota mēs ņemam: 1) vāji kapitālistiskās' fermas (lopi; kokvilna); 2) vidējās (siens un labība; jauktās) un 3) augsti kapitālistiskās (tās speciālās, ..tirdznieciskās” kultūras, kas minētas iepriekš, 12. paragral'āl 5.—14. ailē).

Katrai grupai mēs ņemam vispirms fermu procentu, l. i., šās grupas fermu skaita procentuālo attiecību pret visu fermu skaitu Sav. Valstīs vispār. Tālāk, visas zemes procentu, t. i., šās grupas visas zemes daudzuma procentuālo attiecību pret visu zemes daudzumu visās Sav. Valstu fermās. Zemes daudzums var noderēt par saimniecības eks-tensivo apmēru rādītāju (mūsu rīcībā diemžēl ir dati tikai par visu zemi un nevis par apstrādāto zemi vien, kas būtu precizāk). Ja visas zemes procentuālā daļa ir augstāka par fermu skaita procentuālo daļu, piem., 17.2 procentiem fermu ir 43,1% zemes, tad mums tātad ir darīšana ar lielām fermām, kas lielākas par vidējām un turklāt vairāk nekā divreiz lielākas par vidējām. Ja zemes procents zemāks par fermu procentu, tad secinājums ir pretējs.

Tālāk, tiek ņemti saimniecības intensivitates rādītāji, darba rīku un māsiņu vērtība un izdevumu ltopsuma par mēslojumu. Arī te ņem šās grupas vērtības un izdevumu slimas procentuālo daļu no kopējā lieluma visā zemē. Arī te, ja šis procents lielāks par zemes procentu, rodas secinājums par intensivitati, kas augstāka par vidējo, uti.

Beidzot, lai precizi noteiktu saimniecības kapitālistisko raksturu, to pašu paņēmienu lieto attiecībā pret izdevumu

kopsumu i>ar darba algu, bet, lai noteiktu ražošanas apmērus — attiecībā pret zemkopības produktu vērtības visu lielumu visā zemē.

Tādā veidā sastādīta sekojošā tabula, pie kuras izskaidrošanas un iztirzāšanas mēs tad arī pāriesim.

Ņemsim pirmo grupējumu: pēc galvenā ienākuma avota. Perinās te sadalītas, tā sakot, pēc lauksaimniecības specialities — līdz zināmai pakāpei analoģiski tam, kā rūpnie-cibas uzi,lēmumus sadala pēc rūpniecības nozarēm, liet zemkopībā viss tas ir neizmērojami sarežģītāk.

Pirmā sleja rāda mums vāji kapitālistisko fermu grupu.

Šī grupa aptver gandrīz pusi no visa fermu skaita — 46,0%. Zemes tām ir 52,9%, t. i., saimniecības ir lielākās par vidējo (te savienotas sevišķi lielas, ekstensivas, lopkopības saimniecības un kokvilnas fermas, kas apmēros zemākās par vidējām). Mašinu vērtības (37,2%), kā arī izdevumu suraas par mēslojumu (36,5%) procentuālā daļa ir mazaka par zemes procentuālo daļu: tātad intensivitate ir zeinaka par vidējo. Tas pats ir ar saimniecības kapitālistisko īak-sturu (35,2%) un produkta vērtību (45,0%). Darba ražīgums zemāks par vidējo.

Otra sleja — vidējās fermas. Tieši tāpēc, ka vidēja grupa visos trijos grupējumos nokļūst saimniecības, kas no visiem viedokļiem ir „vidējas^14, mēs redzam te visu procentuālo attiecību vislielāko savstarpējo tuvumu. Svārstībās samēra nelielas.

Trešā sleja — augsti kapitālistiskas fermas. Mes jau iepriekš sīki iztirzājām šās slejas skaitļu nozīmi. Atzīmēsim, ka tikai attiecībā pret šāda tipa fermām mums ir precizi un salīdzināmi dati gan par 1900., gan par 1910. gadu, dati, kas liecina par to, ka šīs augsti kapitālistiskās kultūras aug ātrāk par vidējām.

Kā šī straujākā augšana ietekmē zemju vairākumam parasto grupējumu? To parāda nākošā sleja: sīko fermu grupa grupējumā pēc zemes daudzuma.

Šī grupa ir ļoti liela pēc fermu skaita (57,5% no kopskaita). Zemes lai ir tikai 17,5% no kopskaita, t. i., vairak nekā trīskārt zemāk par vidējo. Tātad tā ir grupa,_ kurai vislielākais „zemes trūkums", kura visvairāk „trūcīga". Bet tālāk mēs redzam, ka gan zemkopības intensivitate (mašinu vērtība un izdevumi par mēslojumu), gan tas kapitālistiskais raksturs (izdevumi par strādnieku algošanu), gan darba ražīgums (produkta vērtība) te ir augstāki par vidējo: 22,3—41,9%, kad zemes ir 17,5%.

Kas par lietu? Skaidrs: lieta tā, ka tieši šajā, pēc zemes -daudzuma „sīkajā" grupā iekļūst sevišķi daudz augsti kapitālistisku fermu — skaties iepriekšējo vertikālo sleju. Vairākumam patiesi sīko zemkopju, kuriem gan zemes maz, gan kapitala maz, te pievienots mazākums bagāto, kapitala ziņā spēcīgo saimnieku, kuri uz sīkiem zemes gabaliem organizējuši pēc ražošanas apmēriem lielu un pec sava

rakstura kapitālistisku saimniecību. Tādu saimnieku visā Amerikā ir tikai 12,5% (= augsti kapitālistisko fermu pro-rents); tātad, pat ja visi viņi iekļūtu tikai vienā pēc zemes daudzuma sīko fermu grupā, — šai grupā paliktu (57,5— -12,5=)4;>% saimnieku gan bez pieliekama zemes daudzuma, gan bez kapitala. Patiesībā, protams, daļa, kaut arī neliela, augsti kapitālistisku fermu pēc zemes daudzuma^ pieder pie vidējām un lielām fermām, tā ka skaitlis -15% vēl notušē to fermeru īsto skaitu, kuriem nav kapitala un ir maz zemes.

Nav grūti redzēt, ka tiek izskaistināts šo četrdesmit piecu procentu — minimum 45% — gan zemes, gan kapitala ziņā vistrūcīgāko fermeru stāvoklis, saliekot tos vienā grupā ar kādiem 12, 10 u. tml. procentiem saimnieku, kuri apgādāti ar kapitālu, darba rīkiem, mašinām, naudas su-mam mēslojuma iepirkšanai, strādnieku algošanai u. t. jpr. apmēros, kas augstāki par vidējiem.

Nepakavēsimies atsevišķi ne pie vidējām, ne pie lielajām nu grupējuma fermām. Tas nozīmētu nedaudz pārveidotos izteicienos atkārtot to, kas jau teikts sakarā ar sīkajām I ērmam. Piem., ja dali par fermām, kas ir sīkas pēc zemes daudzuma, izskaistina sīkražošanas nospiesto stāvokli, tad dati par lielajam — pēc tās pašas pazīmes — fermām acīm redzot notušē lauksaimniecības īsto koncentrāciju, ko izdara lielražošana. Mēs tūlīt redzēsim šādas koncentrācijas notušēšanas precizu statistisku izpausmi.

Rodas šāda vispārīga teze, kuru var formulēt kā likumu, kas attiecas uz saimniecību grupēšanu pēc zemes daudzuma, ikviena kapitālistiskajā zemē: jo plašāk un straujāk attīstās zemkopības intensifikācijā, — jo vairāk grupējums pēc zemes daudzuma izskaistina nospiesto stāvokli, kādā atrodas sīkražošana zemkopībā, sīkais zemkopis, kam trūkst gan zemes, gan kapitala; nogludina patieso asumu šķiru pretrunās starp lielražošanu, kas gust panākumus, un sīkražošanu, kas izput; — notušē kapitala koncentrāciju lielražošanas rokās un to, ka lielražošana izstumj sīkražošanu.

.Šo Iezi uzskatami apstiprina pēdējais, trešais grupējums: pēc produktu vērtības. Nekapilalistisko (jeb maz ienesīgo. ja ņem vērā kopienākumu) saimniecību procents ir

58,8%, I. i., pal nedaudz lielāks par ..sīko" saimniecību procentu (57,5%). Zemes tām daudz vairāk — 83,3% (pret 17,5% ,,sīko“ fermeru grupā). Bet daļa, kas tām pieder produktu kopvērtībā, ir pusotras reizes mazāka: 22,1% pret 33,5%!

Kas par lielu? Liela ir tā, ka šajā grupā neietilpst augsti kapitālistiskās saimniecības uz sīkiem zemes gabaliem, kuras mākslīgi un nepareizi pacēlušas uz augšu kapitala daļu, kas pieder sīkiem zemkopjiem mašinu, mēslojuma u. t. jpr. veidā.

Tādējādi izrādās, ka zemkopības sīkražošanas grimšana nabadzībā, apspiešana —• un tātad izputēšana — ir daudz stiprāka, nekā lo varētu domāt pēc datiem par sīkajām fermām.

Dati par zemes daudzuma ziņā sīkajām un lielajām for- ] māni nemaz neņem vērā kapitala lomu, — saprotams, ka tāda ,,sīkuma“ neievērošana kapitālistiskā saimniecībā nepareizi attēlo sīkražošanas stāvokli, villīgi izskaistina to, jo tas „varētu" būt ciešams, ,,ja“ nebūtu kapitala, t. i., naudas varas un attiecību starp algādzi un kapitālistu, starp fermeri un tirgoni, un kreditoru utt.!

Zemkopības koncentrācijā lielajās fermās tāpēc ir daudz zemāka nekā tās koncentrācijā lielražošanā, t. i., kapitālistiskajā ražošanā: 17,7% ,,lielo“ fermu koncentrē 39,2% produkta vērtības (nedaudz vairāk nekā divkārt augstāk par vidējo). Bet 17,2% kapitālistisko fermu koncentrē 52,3% no visas produkta vērtības, I. i., vairāk nekā trīskārt augstāk par vidējo.

Izrādās, ka valstī, kurā milzīgos daudzumos bez maksas liek piešķirta neaizņemtā zeme un kuru Maņilovi nosauc par ,,darba*' saimniecību valsti, vairāk nekā puse no visas zemkopības produkcijas koncentrēta apmēram '/« daļas kapitālistisko saimniecību rokās; — saimniecību, kuras par strādnieku algošanu izdod četrreiz vairāk nekā vidēji, rēķinot uz 1 vidējo fermu (69,1%, ja fermu ir 17,2%), un pusotras reizes vairāk nekā vidēji, rēķinot uz 1 akru visas zemes (69.1% izdevumu par algoto darbu, ja visas zemes ir 43,1%).

Otrā polā vairāk nekā puse. gandrīz 7s no visa fermu skaita (58,8%), pieder pie nekapitalistisko fermu skaita.

Tām ir trešdaļu no visas zemes (33,3%), bet ši zeme apgādāta ar mašīnām sliktāk par vidējo (25,3% no mašinu vērtības), liek mēslota sliktāk par vidējo (29,1% izdevumu par mēslojumu), un tāpēc tās ražība pusotras reizes zemāku par vidējo. Šai kapitala vispārējā jūga visvairāk nomāktajai milzīgajai fermu masai, kurai ir trešā daļa no visas zemes, ir mazāk nekā ceturtdaļa (22,1%) produkcijas kopšu mas, produkta kopvērtības.---

Jautājumā par nozīmi, kāda ir grupējumam pēc zemes daudzuma, mēs tātad dabūjam to vispārīgo secinājumu, ka šo grupējumu nevar uzskatil par pilnīgi nederīgu. Nevajag tikai nekad aizmirst, ka tas notušē faktu, ka lielražošana izstumj sīkražošanu, un notušē toties spēcīgāk, jo plašāk un straujāk atlīstās zemkopības intensifikācijā, jo lielākas ir atšķirības starp saimniecībām pēc vienā un tai pašā zemes platības vienībā ieguldītā kapitala lieluma. Ar modernām pētīšanas metodēm, kas dod ļoti labu, ļoti bagātīgu ziņu krājumu par katru atsevišķu saimniecību, būtu, piem., pietiekami savienot divas grupēšanas metodes, — teiksim, katru no piecām grupām pēc visas zemes daudzuma sadalīt trijās, divās apakšgrupās pēc algotā darba lietošanas apmēra. Ja to nedara, tad lielāko tiesu tieši tāpēc, ka baidās pārāk tieši parādīt īstenību, pārāk spilgti attēlot sīko zemkopju masas nospiestību, nabadzību, postu, ekspropriāciju, — tās sīko zemkopju masas, kuru stāvokli tik ,,ērti“ un „nemanāmi" izskaistina kapitālistiskas „parauga" saimniecības, kas arī ir „sīkas" pēc zemes daudzuma un izveido nelielu mazākumu nabadzībā iegrimušo masā. No zinātnes viedokļa neviens cilvēks neuzdrošināsies iebilst pret to, ka ne vien zemei, bet arī kapitalam ir nozīme modernajā zemkopībā. No statistiskās technikas vai statistiskā darba daudzuma viedokļa 10— 15 grupu kopējais skaits nepavisam nav pārāk liels, salīdzinot, piem.. ar 18 + 7 grupām pēc zemes daudzuma Vācijas 1907. gada statistikā. Ši statistika, kas grupē ļoti bagātu materiālu par 5 736 082 saimniecībām tādā grupu skaitā pēc zemes daudzuma, ir ierēdnieciskās rūtiņas, zinātnisku grabažu, bezjēdzīgas spēles ar cipariņiem paraugs, jo nav ne ēnas no prātīga, racionāla, zinātnes un dzīves attaisnota pamatojuma. lai atzilu tādu grupu lādu daudzumu par tipisku.

14. SĪKO ZEMKOPJU EKSPROPRIĀCIJĀ

Jautājums par sīko zemkopju ekspropriāciju ir ārkārtīgi svarīgs, lai izprastu un novērtētu kapitālismu zemkopībā vispār. Un mūslaiku politiskajai ekonomijai un statistikai, kuras caur un cauri piesātinātas ar buržuāziskiem uzskatiem un aizspriedumiem, ir ārkārlīgi raksturīgi, ka tieši ļ šo jautājumu neizstrādā gandrīz nemaz vai ari izstrādā vismazāk rūpīgi.

Vispārējie dali visās kapitālistiskās zemēs rāda pilsētas iedzīvotāju skaita pieaugšanas procesu uz lauku iedzīvotāju rēķina, iedzīvotāju bēgšanu no laukiem. Sav. Valstīs šis process neatlaidīgi iet uz priekšu. Pilsētas iedzīvotāju procents pieauga no 29,5% 1880. gadā līdz 36,1% 1890. gadā, līdz 40,5% 1900. gadā un līdz 46,3% 1910. gadā. Pilsētas iedzīvotāju skaits pieaug ātrāk par lauku iedzīvotāju skaitu visos zemes rajonos: no 1900. līdz 1910. gadam rūpnieciskajos ziemeļos lauku iedzīvotāju skaits pieauga par 3,9%, pilsētas iedzīvotāju skaits par 29,8%; bijušajos vergu īpašnieku dienvidos pirmo skaits pieauga par 14,8%, otro par 41,4%; kolonizējamos rietumos pirmo skaits par 49,7%, otro par 89,6%.

Šķiet, ka tik vispārīgs process būtu obligāti jāpētī, arī izdarot lauksaimniecības skaitīšanas. Pats no sevis rodas zinātniski ļoti svarīgais jautājums, no kādām lauku iedzīvotāju kategorijām, slāņiem, grupām, kādos apstākļos rodas bēgļi no laukiem. Ja ik pēc desmit gadiem ievāc ļoti sīkus datus par katru lauksaimniecības uzņēmumu, par katru lopu tajā, nebūtu nemaz grūti izvirzīt jautājumu, cik un kādas fermas pārdotas vai izrentētas, lai pārceltos uz pilsētu, cik ģimenes locekļu un kādos apstākļos pamet zemkopību uz laiku vai pavisam. Ret šādus jautājumus neizvirza, pētīšana neiet tālāk par kroņa šablonisko skaitli: ,.no 1900. līdz 1910. g. lauku iedzīvotāju skaits samazinājies no 59,5% līdz 53,7%“. Pētnieki it kā pat nenojauš to, cik daudz trūkuma, apspiestības, posta slēpjas aiz šiem šabloniskajiem skaitļiem. Un ļoti bieži buržuāziskie un sīkburžuaziskie ekonomisti negrib pat redzēt acīm redzamo sakaru starp iedzīvotāju bēgšanu no laukiem un sīkražotāju izputēšanu.

Mums neatliek nekas cits kā mēģināt savākt vienkopus los samērā ļoti trūcīgos un pavisam slikti apstrādātos datus par sīko zemkopju ekspropriāciju, kādi atrodami 1910. gada skaitīšanā.

Mums ir dati par fermu turēšanas veidiem: par īpašnieku skaitu, kuri sadalāmi lādos, kam kā īpašums pieder visa viņa ferma, un lādos, kam kā īpašums pieder tikai da(a viņa fermas, tad par rentnieku skaitu, kuri maksā produkta daļu, un rentnieku skaitu, kuri rentē zemi par naudu, šie dati ir sakārtoti pa rajoniem, bel pa saimniecību grupām nav sakārtoti.

Ņemam koprezultātus 1900. un 1910. gadam un dabūjam vispirms tādu ainu:

Viss lauku iedzīvotāju skaits pieaudzis .... par U,2°/fl

Viss fermu skaits pieaudzis.........par 10,9°/0

Viss īpašnieku skaits pieaudzis........par 8,l°/0

Visas fermas viss īpašnieku skaits pieaudzis . . par 4,8°/n

Skaidrs, ka šī aina nozīmē sīkās zemkopības pieaugošu ekspropriāciju. Lauku iedzīvotāju skaits aug lēnāk nekā pilsētas iedzīvotāju skaits. Fermeru skaits — lēnāk nekā lauku iedzīvotāju skaits; īpašnieku skaits — lēnāk nekā fermeru skaits; visas fermas īpašnieku skaits — lēnāk nekā īpašnieku skaits vispār.

īpašnieku procents fermeru kopskaitā nemitīgi samazinās jau vairākus gadu desmitus ilgi. Šis procents bija:

1880. gadā — 74,0°/0 1890. „ — 71,6 %

1900. „ - 64,7%

1910. , — 63,0%

,1

Attiecīgi aug rentnieku procents, pie kam graudnieku skaits aug ātrāk nekā to rentnieku skaits, kuri maksā naudā. Graudnieku procents 1880. gadā bija — 17,5%, vēlāk 18,4% un 22,2%, bel 1910. gadā jau 24,0%.

Ka īpašnieku daļas samazināšanās un rentnieku daļas palielināšanās visā visumā nozīmē sīko zemkopju izputināšanu un izstumšami. tas redzams no tādiem datiem:

Pēc visiem datiem par abiem gadiem īpašnieki stāv ekonomiski augstāk. Rentnieku stāvokļa pasliktināšanās noliek straujāk nekā īpašnieku stāvokļa pasliktināšanās.

Aplūkosim datus par atsevišķiem rajoniem.

Kā mēs jau agrāk norādījām, vislielākais rentnieku skaits ir dienvidos, un te šis skaits pieaug visātrāk: no 47,0% 1000. gadā līdz 49,(5% 1910. gadā. Kapitāls sagrāva vergu turēšanu pirms pusgadsimta, lai tagad to atjaunotu citā veidā, proti, kā izgraudošanas renti.

Ziemeļos rentnieku skaits ievērojami mazāks un pieaug daudz lēnāk: no 26,2% 1900. gadā tikai līdz 26,5% 1910. gada. Rietumos rentnieku skaits ir vismazākais, un vienīgi šajā rajonā tas nevis palielinās, bet samazinās: no 16,6% 1900. gadā līdz ",0% 1910. gadā. „Ārkārtīgi zems rentēto lermu procents" — lasām 1910. g. skaitīšanas kopsavilkumos • „vērojams kalnu un Klusā okeānā rajonā" (šie djvi rajoni kopā ari izveido „rietumus"); „nav šaubu, ka lādu stāvokli te rada galvenokārt tas, ka abi šie rajoni likai nesen kolonizēti un ka daudzi fermeri te ir homste-deri“ (t. i., tādi, kas saņēmuši par velti vai par niecīgu maksu neaizņemtās zemes brīvos gabalus), „kuri savu zemi saņēmuši no valdības" (V sēj., 104. Ipp.).

Te mēs ļoti uzskatāmi redzam Sav. Valstu īpatnību, ko ne vienreiz vien esam atzīmējuši, īpatnību, ka te ir neaizņemta, brīva zeme. Ar šo īpatnību, no vienas puses, izskaidrojama kapitālisma ārkārtīgi plašā un straujā attīstība Amerikā. Ka zināmos milzīgās valsts rajonos nav privātā zemesīpašuma, tas nenovērš kapitālismu — mūsu narodņiku zināšanai! — bet taisni otrādi, paplašina tam bāzi. paātrina tā attīstību. No otras puses, šī īpatnība, ko nemaz nepazīst Eiropas vecās, sen apdzīvotās, kapitālistiskās zemes, noder Amerikā kā aizsegs sīko zemkopju ekspropriācijās procesam, kas norit jau apdzīvotos un visvairāk rūpnieciskos zemes rajonos.

Te mēs redzam ne vien Īpašnieku skaita relalivu samazināšanos, ne vien viņu atstumšanu, salīdzinot ar fermeru kopskaitu, ull., bet jau tieši Īpašnieku skaita absolulii s<t-mazināšanos līdzās ražošanas pieaugšanai Sav. Valstu galvenajā da|ā, kas dod 00% no visa apstrādātās zemes daudzuma valstī!

Un pie tam nevajag aizmirst, ka vienā no četriem rajoniem, kas izveido „ziemeļus", proti — centrālajā ziemeļrietumu rajonā, Udz šim notiek homstedu piešķiršana, kas 10 gados, 1901.—1910., sasniegusi kopsuinā Г>4 miljonus akru zemes.

Kapitālisma tendence ekspropriēt sīko zemkopību darbojas ar tādu spēku, ka Amerikas „ziemeļi" dod zenies-īpašnieku skaita absolūta samazināšanos, neraugoties uz to, ka liek piešķirti desmiti miljoni akru neaizņemtās, brīvās zemes.

Tikai divi apstākļi paralizē vēl šo tendenci Sav. Valstīs: 1) vēl nesadrumstalotās vergu īpašnieku plantācijas dienvidos, kur ir apspiestie un pazemotie nēģeru iedzīvotāji, un 2) neapdzīvotie rietumi. Skaidrs, ka abi šie apstākli kopā noder tam, lai paplašinātu kapitālismam rītdienas bāzi, lai sagatavotu apstākļus vēl straujākai un vēl plašākai tā attīstībai. Pretrunu saasināšanās un sīkražošanas iz-stumšana netiek novērsta, bet pārnesta plašākā arēnā. Kapitālistiskais ugunsgrēks it kā „norimst", lai toties sagatavotu sev jaunu, vēl lielāku un bagātīgāku degvielu.

Tālāk. Jautājumā par sīkās zemkopības ekspropriāciju mūsu rīcībā ir dali par fermu skaitu, kurām ir bijuši lopi. Lūk, koprezultāti Sav. Valstīm:

Ņemsim ziemeļus. Te mēs dabūjam lādu ainu:

Šit dati rāda visā visumā īpašnieku skaita samazināšanos proporcijā pret fermeru kopskaitu. Piena govju īpašnieku procents ir palielinājies, bet mazāk strauji, nekā ir samazinājies zirgu īpašnieku procents.

Aplūkosim datus pa saimniecību grupām attiecībā pret divām galvenajām lopu sugām.

Mēs redzam, ka skaitā visvairāk palielinājušās sīkās fermas, kas tur piena govis, tad latifundijas, tālāk — vidējās fermas. Samazinājies fermu procents ar piena govīm lielsaimniekiem, kuriem ir 500—1)99 akri zemes.

Visumā te iznāk, ka ieguvēja acīm redzot ir sīkā zemkopība. Atgādināsim tomēr, ka piena lopu turēšanai ir divējāda nozīme lauksaimniecībā: no vienas puses, tā var nozīmēt, ka ir pacēlusies vispārējā labklājība un uzlabojies uzturs. No otras puses — un biežāk — tā norāda, ka ir attīstījusies viena tirdznieciskās zemkopības un lopkopības nozare: piena ražošana pārdošanai pilsētās un rūpniecības centros. Mēs iepriekš redzējām, ka šāda veida fermas, .,piena“ fermas, amerikāņu statistiķi nodalījuši īpašā grupā pēc galvenā ienākuma avota. Šī grupa atšķiras ar to, ka apstrādātās un visas zemes daudzums ir zemāks par vidējo, kad produkcijas suma augstāka par vidējo, algotā darba lietošanas apmēri divkārt augstāki par vidējiem, aprēķinot uz I akru zemes. Sīko fermu lomas palielināšanās piensaimniecībā ļoti viegli var nozīmēt — un droši vien nozīmē — minētā tipa kapitālistisko piena fermu pieaugšanu uz sīkajiem zemes gabaliem. Lūk, salīdzināšanai dati par piena lopu koncentrāciju Amerikā:

o.rv^ *........ lita straujaka augšana, kurās ir piena

Mes redzam, ka ziemeļi, kas visbagataki ar piena lopiem, visvairāk palielinājuši savu bagātību. Luk. kā šis palielinājums sadalījies starp grupām:

To sīko fermu ska

lopi, nav traucējusi piena lopu straujāku koncentrēšanos lielsaimniecībās.

Aplūkosim tagad datus par to lermu skaitu, kuram bija zirgi. Te mūsu priekšā ir ziņas par darba lopiem, kuras norāda uz vispārējo saimniecības iekārtu un nevis uz īpašu tirdznieciskās zemkopības nozari.

le mēs redzam, ka bezzirdzmeku skaits pieaudzis jo lielākos apmēros, jo sīkākas ir saimniecības. Izņemot vissīkākās saimniecības (līdz 20 akriem), kurās ietilpst, kā mēs zinām, samērā vairāk kapitālistisku fermu nekā kaimiņu grupās, — mēs vērojam bezzirdznieku skaita strauju samazināšanos un daudz lēnāku tā pieaugšanu. Iespējams, ka bagātajās fermās tvaika arklu un citāda veida mecha-nisku dzinēju lietošana daļēji atsver darba lopu skaita samazināšanos, bet attiecībā uz trūcīgo saimniecību masu tāds pieņēmums ir izslēgts.

Beidzot, ekspropriācijās pieaugums redzams arī no datiem par ieķīlāto fermu skaitu:

Ieķīlāto fermu procents nelokāmi pieaug visos zemes rajonos, pie kam visvairāk apdzīvotajos, rūpnieciskajos un kapitālistiskajos ziemeļos šis procents ir vislielākais. Amerikāņu statistiķi atzīmē (159. Ipp., V sēj.), ka dienvidos ieķīlāto fermu skaita pieaugums droši vien izskaidrojams ar plantāciju „sadrumstalošanos", kuras pu gabaliem pārdod nēģeriem un baltajiem fermeriem, pie kam tiek samaksāta tikai daļa no pirkšanas cenas, bet pārējā tiek pārvērsta hipotēkā. Vergu īpašnieku dienvidos tātad rodas savdabīga izpirkšanas operācijā. Piezīmēsim, ka Sav. Valstīs nēģeriem 1910. gadā piederēja pavisam 920 883 fermas, I. i., 14,5%) no kopskaita, pie kam no 1900. līdz 1910. g. fermu skaits baltajiem pieaudzis par 9,5%, bet nēģeriem divreiz ātrāk — par 19,0%. Nēģeru tieksme atbrīvoties no ..plantatoriem“ pusgadsimtu pēc „uzvaras" pār vergu īpašniekiem vēl joprojām ir sevišķi intensiva.

Vispār runājot, fermu ieķīlāšana ne vienmēr nozīmē trūkumu — turpat raksta amerikāņu statistiķi — bet reizēm arī kapitālu iegūšanu meliorācijai u. tini. I’as nav apstrīdams. Bet ši neapstrīdamā piezīme nedrīkst aizsegt kā pārāk bieži mēdz būt pie buržuāziskajiem ekonomistiem — to laktu, ka tikai turīgo mazākums spēj tādā veidā iegūt kapitālu meliorācijai u. tml. un to ražīgi izlietot. -vairākums turpretim vēl vairāk izput, nonākot finančii kapitala ķetnās šādā lā formā.

Fermeru atkarība no finanču kapitala varētu — un lai vajadzētu — pievērst sev pētnieku nesalīdzināmi lielāku uzmanību. Bet šī jautājuma puse, neraugoties uz tās milzīgo svarīgumu, ir palikusi ēnā.

Bet ieķīlāto fermu skaita pieaugums katrā, ziņā nozīmē, ka vara pār tām faktiski pāriet kapitala rokās. Protams, bez oficiāli un pie nolara ieķīlātajām fermām ir visai liels lādu fermu skaits, kas sapinušās privāto, tik stingri neno-lormēto vai skaitīšanā neievēroto parādu tiklos.

15. RŪPNIECĪBAS UN ZEMKOPĪBAS EVOLŪCIJAS SALĪDZINOŠA AINA

Materials, ko dod amerikāņu statistika, neraugoties uz visiem tā trūkumiem, izdevīgi atšķiras no materiala par citām zemēm ar savu pilnīgumu un ar materiala vākšanas paņēmienu vienveidību. Pateicoties tam, rodas iespēja salīdzināt datus par rūpniecību un par zemkopību 1900. un 1910. gadā, salīdzināt abu tautas saimniecības daļu ekonomiskās formas un šās formas evolūcijas vispārīgo ainu. Visizplatītākā buržuāziskās ekonomijas ideja — ideja, ko. starp citu, atkārto arī Himera kgs — ir rūpniecības un zemkopības pret nostādi jums. Palūkosimies, pamatojoties uz preciziem un masveida datiem, cik pareizs ir šis prct-nostādijums.

Sāksim ar uzņēmumu skaitu rūpniecībā un lauksaimniecībā.

Lauksaimniecībā uzņēmumu ir daudz vairāk un tic ir daudz sīkāki. Te izpaužas tās atpalicība, sadrumstalotība, izkliedēt ība.

Uzņēmumu kopskaita pieaugšana lauksaimniecībā ir daudz lēnāka nekā rūpniecībā. Sav. Valstīs ir divi apstākļi, kuru nav citās attīstītās zemēs un kuri ārkārtīgi pastiprina un paātrina uzņēmumu skaita pieaugšanu zemkopībā. Pirmkārt — tas, ka līdz šim laikam notiek vergu īpašnieku latifundiju sadrumstalošanās dienvidos un ka nēģeri, kā arī baltie fermeri, „izpērk" sīkos zemes gabalus no „plan-ļ tatoriem"; otrkārt — tas, ka ir liels daudzums neaizņemtas, brīvas zemes, ko valdība piešķir ikvienam, kas vēlas. Un tomēr uzņēmumu skaits zemkopībā aug daudz lēnāk nekā rūpniecībā.

Tam ir divi cēloņi. No vienas puses, lauksaimniecība vēl diezgan stiprā mērā saglabā naturālo raksturu, un no zemkopības joprojām atšķeļas dažādas operācijās, kuras agrāk ietilpa zemnieka ģimenes darba lokā — pienu, dažādu darba rīku, saimniecības piederumu u. tml. ražošana un labošana, — bet tagad izveido īpašas rūpniecības nozares. No otras puses, lauksaimniecībai raksturīgs ir monopols, kādu rūpniecība nepazīst un kas kapitālisma apstākļos nav novēršams; tas ir — zemes turēšanas monopols. Pat ja nav privātā zemesīpašuma — Sav. Valstīs ļoti lielos valsts rajonos tā faktiski nav līdz šim laikam — zemes turēšana un tas, ka to aizņem atsevišķi, privāti saimnieki, rada monopolu. Galvenajos valsts rajonos visa zeme ir aizņemta, palielināt lauksaimniecības uzņēmumu skaitu iespējams, tikai sadrumstalojot jau pastāvošos uzņēmumus; brīvi dibināt jaunus uzņēmumus līdzās vecajiem nav iespējams. Zemes turēšanas monopols bremzē zemkopības attīstību un atšķirībā no rūpniecības aiztur kapitālisma attīstību lauksaimniecībā.

Mēs nevaram precīzi salīdzināt rūpniecības un lauksaimniecības uzņēmumos ieguldītā kapitala apmērus, tāpēc ka zemes vērtībā ietilpst arī zemes rente. Tāpēc jāsalīdzina rūpniecībā ieguldītais kapitāls un rūpniecības produktu cena ar visa fermu īpašuma kopvērtību un ar galvenā zemkopības produkta cenu. Pilnīgi salīdzināmas būs pie tam tikai procentuālās attiecības, kas rāda to un citu vērtības sumu pieaugumu.

Mēs redzam, ka 10 gados, no 1900. līdz 1910. gadam, ir divkāršojusies tiklab rūpniecība ieguldītā kapitala, kā arī visa fermu īpašuma vērtība. Milzīgā un radikālā atšķirība ir tā, ka zemkopībā galvenā produkta, graudu labības, ražošana pieaugusi par niecīgu procentu, par 1,7%— un tas noticis, visam iedzīvotāju skaitam palielinoties par 21,0%.

Zemkopība savā attīstībā atpaliek no rūpniecības — tā ir parādība, kas raksturīga visām kapitālistiskām zemēm un kas ir viens no visdziļākajiem cēloņiem, kuri traucē proporcionalitāti starp dažādām tautas saimniecības nozarēm. kā arī rada krizes un dārdzību.

Kapitāls ir atbrīvojis zemkopību no feodālismā, ierāvis to tirdznieciskā apgrozībā un reizē ar to pasaules ekonomiskajā attīstībā, izrāvis to no patriarchalitates un no viduslaiku sastinguma un atpalicības. Bet kapitāls ne tikvien nav novērsis masu apspiestību, ekspluatāciju, nabadzību, bet, gluži otrādi, tas rada šīs nelaimes jaunā veidā un uz ..modernas" bāzes atjauno to vecās formas. Kapitālisms ne tikvien nav novērsis pretrunu starp rūpniecību un zemkopību, bet, gluži otrādi, paplašina un saasina to arvien vairāk. Zemkopību arvien stiprāk un stiprāk nomāc kapitala spaidi, — kapitala, kurš izveidojas galvenokārt tirdzniecības un rūpniecības sfērā.

Zemkopības produkta daudzuma niecīgais palielinājums (+1,7%) un tā cenas milzīgais palielinājums (+79,8%) mums uzskatāmi rāda, no vienas puses, kāda loma ir zemes rentei, mesliem, ko no sabiedrības ievāc zemes-īpašnieki. Zemkopības, kura netiek līdzi rūpniecības attīstībai, atpalicību, pateicoties savam monopolstāvoklim, izmanto zemesīpašnieki, lai ieliktu sev kabatā miljonus un miljardus. Desmit gados viss īpašums fermās pieaudzis

tt 22. sēj.

par 20V_2 miljarda dolāru, šajā suma eku, dzīva un nedzīvā inventārā cenas palielinājums ir tikai 5 miljardi. Zemes cena, kapitalizētā zemes rente, 10 gados pieaugusi par 15 miljardiem (+"8,1%). _

No otras puses, mēs te sevišķi spilgti redzam atšķirību sīko zemkopju un algoto strādnieku šķiriskaju stāvoklī. Protams, ,,strādā" kā vieni, la otri; protams, kapitāls ekspluatē, kaut arī pilnīgi dažadās lormās, ka vienus, ta otrus. Bet tikai vulgārie buržuāziskie demokrāti var uz šā pamata apvienot šīs dažādās šķiras, runāt par sīko „darba zemkopību. Tas nozīmē tieši aizsegt un notušēt saimniecības sabiedrisko iekārtu, tās buržuāzisko formu, izvirzot pirmajā vietā pazīmi, kas raksturīga visām iepriekšējam formamj darba, personīgā darba, fiziskā darba nepieciešamību sīka zemkopja eksistencei.

Kapitālisma apstākļos sīkais zemkopis kļūst par preču ražotāju, vienalga, vai viņš to grib vai negrib, vai viņš to pamana vai nepamana. Un šajā pārmaiņa ir visa lietas būtība. Jau šī pārmaiņa vien, pat tad, ja viņš vēl neekspluatē algotos strādniekus, tomēr padara viņu par proletariāta antagonistu, padara viņu par sīkburžuju. Viņš pārdod savu produktu, proletārietis pārdod savu darba^ spēku. Sīkie zemkopji kā šķira nevar necensties paaugstināt cenas zemkopības produktiem, bet tas nozīmē to pašu, ko viņu piedalīšanās kopā ar lielajiem zemesīpašniekiem zemes rentes dalīšanā, viņu solidaritāte ar muižniekiem pret pārējo sabiedrību. Samērā ar preču ražošanas attīstību sīkais zemkopis pēc sava Sķiriskā stāvokļa nenovēršami kļūst par sīko agrarieti.

Arī algoto strādnieku vidū ir gadījumi, kad to daļiņa savienojas ar saviem saimniekiem pret visu algoto strādnieku šķiru. Bet tā ir tieši šķiras daļiņas apvienošanās ar tās pretinieku, pret visu šķiru. Nevar iedomāties, ka varētu uzlaboties algoto strādnieku kā šķiras stāvoklis, nepieaugot masu labklājībai un nesaasinoties to antagonismam ar mūslaiku sabiedrībā valdošo kapitālu, ar visu kapitālistu šķiru. Gluži otrādi, pilnīgi var iedomāties tādu parādību, un tā ir pat tipiska kapitālismam, kad sīko zemkopju ka šķiras stāvokļa uzlabošanās ir rezultāts tam, ka viņi apvienojas ar muižniekiem, ka viņi piedalās paaugstinātās

zemes renles ievākšanā no visas sabiedrības, ka ir antagonisms starp viņiem un proletāriešu un pusproletariešu masu, kuri pilnīgi vai galvenokārt ir atkarīgi no darba spēka pārdošanas.

Lūk, amerikāņu statistikas dalu salīdzinājums par algoto strādnieku stāvokli un skaitu, salīdzinot ar sīkajiem zemkopjiem:

Strādnieki rūpniecība ir zaudējuši, jo viņu izpeļņa palielinājusies tikai par 70,6% (,,tikai“, jo gandrīz agrākais graudu labības daudzums, 101,7% no agrākā daudzuma, maksa tagad 179,8% no agrākas cenas!!), strādnieku skaitam palielinoties par veseliem 40%.

Sīkie zemkopji kā sīkie agrarieši ir ieguvuši uz proletariāta rēķina. Sīko zemkopju skaits ir pieaudzis tikai par 10,9% (pat ja izdala atsevišķi tikai sīkos fermerus vien, tomēr palielinājums ir tikai par ",9%), — produkta daudzums viņiem gandrīz nav pieaudzis (+1,7%), bet produkta cena pieaugusi par 79,8%.

Protams, tirdznieciskais un finanču kapitāls ir paņēmis sev lauvas tiesu no šas zemes rentes, tomēr sīko zemkopju un algoto strādnieku šķiriskais stāvoklis to savstarpējās attiecības pilnīgi līdzinās sīkburžuja un proletārieša stāvoklim.

Algoto strādnieku skaita pieaugums aizsteidzas priekšā iedzīvotāju skaita pieaugumam (+40% pirmo pret +21% oliu). 1 ieaug sīkražotāju un sīko zemkopju ekspropriācijā. Pieaug iedzīvotāju proletarizacija*.

* Algoto strādnieku skaits zemkopībā, pareizāk, viņu skaita pieaugums noteikts pēc proporcijas: 82,3 : 70,6 - x : 40,4, no kurienes X. _ 47,1.

G‘

Fermeru skaita pieaugums, — bet vel vairak, ka mes zinām, īpašnieku skaita pieaugums no tiem — atpaliek no iedzīvotāju skaita pieauguma (10,9% pret 21%). Sīkie zemkopji arvien vairāk kļūst par monopolistiem, par sīkiem agrariešiem.

Aplūkosim tagad sīkražošanas un lielražošanas savstarpējās attiecības rūpniecībā un zemkopībā. Dati par rūpniecību attiecas nevis uz 1900. un 1910., bet uz 1904. un 1910. gadu.

Rūpniecības uzņēmumus mēs dalam pec ražošanas apmēriem trijās galvenajās grupās, pieskaitot pie sīkiem tos, kam ir produkcijas suma līdz 20 000 dolāriem, pie vidējiem — no 20 līdz 100 tūkst, dol., pie lieliem — 100 000 dol. un vairāk. Lauksaimniecības uzņēmumus mums nav iespējams grupēt citādi kā pēc zemes daudzuma. Mēs pieskaitām pie sīkām fermām tādas, kam ir līdz 100 akriem, pie vidējām — no 100 līdz 175 akriem, pie lielām — 175 akri un vairāk.

Izrādās, ka ir apbrīnojams evolūcijas viendabīgums. Tiklab rūpniecībā, kā arī zemkopībā samazinās tieši vidējo uzņēmumu daļa, kuri skaitā palielinās lēnāk gan par sīkiem, gan lieliem uzņēmumiem.

Tiklab rūpniecībā, kā arī zemkopībā sīkie uzņēmumi skaitā pieaug lēnāk nekā lielie. J

Kā mainās dažāda lipa uzņēmumu saimnieciskais spēks vai saimnieciskā loma? Par rūpniecības uzņēmumiem mums ir dali par produkta cenu, par lauksaimniecības uzņēmumiem — par visa fermu īpašuma cenu:

Arī te ir apbrīnojams evolūcijas viendabīgums.

Tiklab rūpniecībā, kā arī zemkopībā samazinās kā sīko, ta arī vidējo uzņēmumu daļa, aug tikai lielo uzņēmumu daļa.

Tiklab rūpniecība, kā arī zemkopībā, citiem vārdiem sakot, lielražošana izstumj sīkražošanu.

Atšķirība starp rūpniecību un zemkopību šoreiz ir tā, ka rūpniecība sīko uzņēmumu daļa ir pieaugusi mazliet stiprāk nekā vidējo uzņēmumu daļa (+21,5% pret + 19,5%), bet zemkopībā — otrādi. Protams, šī starpība nav liela, un uz tas pamata nevar izdarīt nekādus vispārinātus secinājumus. liet fakts tomēr paliek fakts, ka pasaules attīstītākajā kapitālistiskajā zemē pēdējā gadu desmitā sīk-ražošana rūpniecībā pastiprinājusies vairāk nekā vidējā ražošana, bet zemkopība — otrādi. Šis fakts rāda, cik nenopietni ir buržuāzisko ekonomistu parastie apgalvojumi, it ka rūpniecība noteikti un bez izņēmuma apstiprinot likumu, ka lielražošana izstumj sīkražošanu, bet zemkopība to atspēkojot.

- ^a'l' Уа^и zemkopībā ne tikvien lielražošana izstumj sīkražošanu, bet šis process notiek ar lielāku likumsakarību vai pareizību nekā rūpniecībā.

Nevajag pie tam aizmirst to apstākli, ko jau agrāk esam pierādījuši, proti, ka lauku saimniecību grupēšana pēc zemes daudzuma notušē procesu, ka lielražošana izstumj sīkražošanu.

Kas attiecas uz jau sasniegto koncentrācijas pakāpi, tad šai ziņa zemkopība ir ļoti stipri atpalikusi. Rūpniecībā "% lielo uzņēmumu lur savās rokās vairāk nekā astoņas desmitdaļas no visas ražošanas. Šiko uzņēmumu loma ir niecīga: 5,5% ražošanas pieder % no uzņēmumu kopskaita! Zemkopībā, salīdzinot ar to, vēl valda sadrumstalotība: 58% sīko uzņēmumu dod ceturto daļu no visa fermu īpašuma kopvērtības; 18% lielo uzņēmumu — mazāk par pusi (47%). Viss uzņēmumu skaits zemkopībā vairāk nekā 20 reižu pārsniedz uzņēmumu skaitu rūpniecībā.

Tas apstiprina jau sen izdarīto secinājumu, ka kapitālisms zemkopībā, ja salīdzina tās evolūciju ar rūpniecības evolūciju, atrodas stadijā, kas tuvāka manufaktūrai nekā mašinizētai lielindustrijai. Zemkopībā vēl ir pārsvarā roku darbs un mašinu lietošana ir samērā ārkārtīgi vāja. Bet minētie dati nepavisam nepierāda, ka ražošanu zemkopībā nevarētu sabiedriskot arī tās tagadējā attīstības pakāpē. Kas tur savās rokās bankas, tas tieši tur savās rokās trešdaļu no visām Amerikas fermām, bet netieši valda pār visu fermu masu. Ražošanas organizēšana pēc viena kopīga plāna miljonā saimniecību, kuras dod vairāk nekā pusi no visas produkcijas kopsumas, — tas ir uzdevums, kas, pastāvot dažāda veida savienību, kā arī transporta un satiksmes technikas tagadējai attīstībai, ir noteikti realizējams.

to. REZUMĒJUMI UN SECINĀJUMI

1900. un 1910. gada lauksaimniecības skaitīšanas Sav. Valstīs ir pēdējais sociālās statistikas vārds šajā tautas saimniecības nozarē. Tas ir labākais no esošajiem attīstīto zemju materiāliem, kas aptver miljonus saimniecību un dod iespēju izdarīt precizus faktiskus secinājumus un slēdzienus par lauksaimniecības evolūciju kapitālisma apstākļos. Sās evolūcijas likumus var izpētīt šajā materiālā it sevišķi vēl tāpēc, ka Amerikas Sav. Valstis ir zeme, kurai ir visplašākie apmēri un vislielākā attiecību dažādība, vislielākā kapitālistiskās zemkopības nokrāsu un formu ba

gātība.

Mēs te vērojam, no vienas puses, pāreju no verdzības — vai, kas šai gadījuma ir las pats, feodālās — formas zemkopībā uz tirdzniecisko un kapitālistisko formu: no otras

puses, sevišķi plašu un strauju kapitālisma attīstību visbrīvākajā un attīstītākajā buržuāziskajā zemē. Un līdzās tam apbrīnojami plašu kolonizāciju, kas ievirzīta demokrātiski kapitālistiskās sliedēs.

Mēs te vērojam gan sen apdzīvotus, visai rūpnieciskus, augsti intensivus rajonus, kas ir analoģiski lielākai daļai apvidu civilizētajā, senkapitalistiskajā Rietumeiropā; — gan primitivi ekstensivas zemkopības un lopkopības rajonus, tādus kā dažas Krievijas nomales vai Sibirijas daļas. Mēs redzam visdažādākos gan lielo, gan sīko fermu tipus: lielas latifundijas, plantācijas bijušajos vergu īpašnieku dienvidos un kolonizējamos rietumos, kā arī augsti kapitālistiskajā Atlantijas океана ziemeļpiekrastē; — gan graudnieku nēģeru sīkās fermas, gan sīkās kapitālistiskās fermas, kas ražo pienu vai saknes tirgum rūpnieciskajos ziemeļos vai augļus Klusā okeānā krastā; — gan „kviešu fabrikas*1 ar algotiem strādniekiem, gan ..patstāvīgo** sīko zemkopju homstedus, — zemkopju, kuri vēl lolo naivas ilūzijas par dzīvi „no savu roku darba**.

Attiecību dažādība ir apbrīnojama, tā aptver gan pagātni un nākotni, gan Eiropu un Krieviju. Salīdzinājums ar Krieviju ir sevišķi pamācošs, starp citu jautājumā par sekām, kādas būtu visas zemes iespējamai pārejai zemnieku rokās bez izpirkšanas, pārejai, kas ir progresiva, bet noteikti kapitālistiska.

Vispārējos kapitālisma attīstības likumus zemkopībā un šo likumu izpausmes veidu dažādību visērtāk ir pētīt Sav. Valstu piemērā. Un šāds pētījums noved pie secinājumiem, kurus var rezumēt šādās īsās tēzēs.

Salīdzinot ar rūpniecību, zemkopībā roku darbs ir neizmērojami lielākā pārsvarā pār mašinām. Bet mašina nelokāmi progresē, paceļot saimniecības techniku, padarot saimniecību lielāku, kapitālistiskāku. Mašinas mūslaiku zemkopībā tiek lietotas kapitālistiski.

Kapitālisma galvenā pazīme un rādītājs zemkopībā ir algotais darbs. Visos zemes rajonos, visās lauksaimniecības nozarēs mēs redzam algotā darba attīstību, kā arī mašinu lietošanas pieaugšanu. Algoto strādnieku skaita pieaugums aizsteidzas priekšā lauku un visu zemes iedzīvotāju skaita pieaugumam. Fermeru skaita pieaugums atpaliek no lauku iedzīvotāju skaita pieauguma. Pastiprinās un saasinas šķiru pretrunas.

Lielražošana zemkopībā arvien vairāk izstumj sīkražo-šanu. To pilnīgi pierāda 1900. un 1910. gada datu salīdzinājums par fermu visu īpašumu.

Bet šī izstumšana tiek notušēta, sīko zemkopju stāvoklis tiek izskaistināts tāpēc, ka 1910. gadā Amerikā pētnieki aprobežojušies — kā viņi aprobežojas gandrīz visur Eiropā — ar saimniecību klasificēšanu pēc zemes daudzuma. Jo plašāk un straujāk notiek zemkopības intensificēšana, jo lielāka iznāk minētā notušēšana un izskaistināšana.

Kapitālisms aug, ne vien paātrinot platības ziņā lielo saimniecību attīstību ekstensīvajos rajonos, bet arī radot ražošanas apmēru ziņā lielākas, kapitālistiskākas saimniecības uz sīkākiem zemes gabaliem intensivajos rajonos.

Rezultātā ražošanas koncentrācijā lielsaimniecībās ir faktiski stiprāka, — sīkražošanas izstumšana faktiski notiek plašāk un dziļāk, nekā to rāda parastie dati par zemes platības ziņā dažāda apmēra fermām. 1900. gada skaitīšanas dati, kura izstrādāta rūpīgāk, sīkāk, zinātniskāk, neatstāj šai ziņā ne mazāko šaubu.

Progresē sīkās zemkopības ekspropriācijā. Pēdējo gadu desmitu gailā nemitīgi samazinās īpašnieku procents fermeru kopskaitā, kas savukārt savā pieaugumā atpaliek no iedzīvotāju skaita pieauguma. Pašā galvenajā rajonā, — kas dod zemkopības produktu vislielāko masu un nepazīst ne verdzības palieku, ne milzīgo kolonizāciju, — ziemeļos, absolūti samazinās visas fermas īpašnieku skaits. Pēdējā gadu desmitā samazinājies to fermeru procents, kam ir lopi vispār; pretsvarā to saimnieku procenta pieaugumam, kuriem ir piena lopi, ir palielinājies, pie tam daudz stiprāk, bezzirdznieku procents, sevišķi sīko fermeru vidū.

Visā visumā viendabīgu datu salīdzinājums par vienu un to pašu laiku attiecībā uz rūpniecību un zemkopību mums rāda, zemkopībai nesalīdzināmi vairāk atpaliekot, apbrīnojamu evolūcijas likumu vienādību, sīkražošanas izstumšanu tiklab te, kā tur.

PRIEKŠVĀRDS N. BUCHARINA BROŠŪRAI „PASAULES SAIMNIECĪBA UN IMPERIALISMS”

Tā temata, kuram veltīts N. I. Bucharina darbs, svarīgums un aktualitāte neprasa īpašus paskaidrojumus. Jautājums par imperiālismu ir ne tikai viens no svarīgākajiem, bet, var teikt, pats svarīgākais jautājums tajā ekonomiskās zinātnes laukā, kas pētī kapitālisma formu maiņu jaunākajā laikā. Iepazīšanās ar faktiem, kuri uz to atliecas un kurus autors tik bagātīgi savācis uz pēdējo materiālu pamata, noteikti nepieciešama ikkatram, kas interesējas ne par ekonomiju vien, bet par jebkuru mūsdienu sabiedriskās dzīves sfēru. Pats par sevi saprotams, ka par tagadējā kara konkrēti vēsturisku novērtējumu nevar būt ne runas, ja šā novērtējuma pamatā nav likts pilnīgs imperiālismā būlības izskaidrojums tiklab no tā ekonomiskās, kā arī no politiskās puses. Citādi nevar pieiet pēdējo gadu desmitu ekonomiskās un diplomātiskās vēstures izpratnei, bet bez tās ir smieklīgi pat runāt par pareiza uzskata veidošanu attiecībā uz karu. No marksisma viedokļa, kurš šajā jautājuma sevišķi spilgti pauž mūslaiku zinātnes prasības vispār, var radīt tikai smaidu tādu paņēmienu „zinātniskā" nozīme, kad ar kara konkrēti vēsturisko novērtējumu saprot atsevišķu, vienas zemes valdošajām šķirām patīkamu vai ērtu laktiņu izraušanu no diplomātiskiem „dokumentiem", no politiskiem dienas notikumiem u. tml. G. Pļechanovam, piemēram, bija pilnīgi jāatvadās no marksisma, lai imperiālismā — kā jaunākā augsti attīstītā, nobriedušā un pār-briedušā kapitālisma ekonomisko attiecību sistēmas —-pamatīpašību un tendenču analizi aizstātu ar pāris tādu faktiņu izķeršanu, kuri patīkami Puriškevičiem kopā ar Miļukoviem. Imperiālismā zinātniskais jēdziens pie tam liek degradēts līdz kaut kāda lamu izteiciena pakāpei, kurš adresēts divu nupat minēto imperiālistu tiešiem konkurentiem, sāncenšiem un pretiniekiem, pie kam šie imperiālisti stāv uz pilnīgi vienāda šķiras pamata ar saviem sāncenšiem un pretiniekiem! Mūsu laikā — aizmirsto vārdu, pazaudēto principu, apgāzto pasaules uzskatu, sāņus atstumto rezolūciju un svinīgo solījumu laikā par to nav ko brīnīties.

N. I. Bucharina darba zinātniskā nozīme ir it sevišķi tā, ka viņš apskata pasaules saimniecības pamatfaktus, kuri skar imperiālismu kā vienu veselu vienību, kā noteiktu visaugstāk attīstītā kapitālisma attīstības pakāpi. Bija samērā „mierīga" kapitālismu laikmets, kad tas Eiropas attīstītas zemēs pilnīgi uzvarēja feodālismu un varēja attīstīties — samērā — vismierīgāk un visvienmērīgāk, „mierīgi" izplatīdamies milzīgajos vēl neaizņemto zemju un kapitālistiskajā virpulī vēl galīgi neierauto valstu apgabalos. Protams, arī šajā laikmetā, kas aptuveni atbilst 1871.—1914. g., „mierīgais" kapitālisms radīja dzīves apstākļus, kas visai un visai tāli no īsta „miera" tiklab militārā, kā ari vis-pāršķiriskā nozīmē. Attīstīto zemju iedzīvotāju deviņām desmitdaļām, simtiem miljoniem iedzīvotāju kolonijās un atpalikušajās zemēs šis laikmets nebija „miers", bet gan spaidi, mokas, šausmas, kas bija, droši vien, jo šausmīgākas tāpēc, ka šķita „šausmas bez gala". Šis laikmets ir pagājis uz visiem laikiem, to aizstājis laikmets, kas ir samērā daudz brāzmaināks, lēcienveidīgāks, katastrofiskāks, konfliktiem bagātāks, kad iedzīvotāju masām tipiskas kļūst ne tik daudz „šausmas bez gala", kā „gals ar šausmām".

Ārkārtīgi svarīgi pie tam ņemt vērā. ka šo nomaiņu nav radījis nekas cits kā kapitālisma un vispār preču ražošanas pašu dziļāko pamattendenču tiešā attīstība, paplašinājums un turpinājums. Maiņas pieaugums, lielražošanas pieaugums lūk, šīs pamattendences, kas gadsimtiem ilgi vērojamas absolūti visā pasaulē. Un zināmā maiņas attīstības pakāpē, zināmā lielražošanas pieaugšanas pakāpē, proti, tai pakāpē, kura sasniegta apmēram uz X1N un XX gadsimta robežas, maiņa radīja lādu saimniecisko attiecību internacionalizāciju un kapitala internacionalizāciju, liel-

ražošana kļuva tik liela, ka brīvo konkurenci sāka aizslāt monopols. Par tipiskiem kļuva .jau ne vairs ,,brlvi“ konkurējošie — iekšzemē un attiecībās starp zemēm — uzņēmumi, bet monopolistiskas uzņēmēju savienības, tresti. Par tipisku pasaules „valdnieku*1 jau kļuva finanču kapitāls, kas ir sevišķi kustīgs un elastīgs, sevišķi savīts zemes iekšienē un internacionāli, — sevišķi bezpersonisks un atrauts no tiešās ražošanas, sevišķi viegli koncentrējas un sevišķi tālu jau sakoncentrēts, tā ka burtiski daži simti miljardieru un miljonāru tur savās rokās visas pasaules likteni.

Spriežot abstrakti teorētiski, var nonākt pie secinājuma, pie kāda arī nonācis — mazliet citādāk, bet arī no marksisma aizgājušais — Kaulskis, proti: ka vairs ne visai tālu ir šo kapitala magnatu vispasaules apvienošanās vienā vispasaules trestā, kas valstiski savrupo I’inanču kapitālu sacensību un cīņu aizstāj ar internacionāli apvienotu linanču kapitālu. Tāds secinājums ir tomēr tikpat abstrakts, vienkāršots, nepareizs, kā mūsu pagājušā gadsimta 90. gadu „struvistu** un „ekonomistu" analoģiskais secinājums, kad viņi no kapitālisma progresivitates, no tā nenovēršamības, no tā galīgās uzvaras Krievijā izdarīja gan apoloģetiskus secinājumus (klanīšanās kapitālisma priekša, samierināšanās ar to, slavināšana un nevis cīņa), gan apolitiskus (t. i., tādus, kas noliedz politiku vai noliedz politikas svarīgumu, vispārpolitisku satricinājumu iespējamību u. Iml.; speciāli „ekonomistu" kļūda), gan pat tieši „streiciskus" („vispārējs streiks" kā streiku kustības apoteoze, kas novesta līdz citu kustības formu aizmiršanai vai ignorēšanai un kas „lec" tieši no kapitālisma uz kapitālisma pārvarēšanu vienīgi ar streikiem un tikai ar streikiem). Гг pazīmes, ka arī tagad neapstrīdamais kapitālisma progresivitates lakts, salīdzinot ar pussīkpilsonisko brīvās konkurences ,.paradizi", imperiālismā neizbēgamības un ta galīgās uzvaras fakts pasaules attīstītajās zemēs pār „mierīgo" kapitālismu spēj novest pie tik pat daudzām un dažādām politiskām un apolitiskām kļūdām un kļūmēm.

Konkrēti, Kautskim viņa acīm redzamā aiziešana no marksisma pēc formas nav politikas noliegšana vai aizmiršana, nav „lēciens" pāri daudziem un dažādiem, sevišķi imperiālismā laikmetā, politiskiem konfliktiem, satricinājumiem un pārveidojumiem, nav imperiālismā apoloģetika, bet gan sapņošana par „mierīgo“ kapitālismu. „Mierīgo" kapitālismu nomainījis nemierīgais, kareivīgais, katastrofiskais imperialisms, to Kautskis ir spiests atzīt, jo to viņš atzinis jau 1909. gadā īpašā sacerējumā^4, kurā viņš pēdējoreiz uzstājās ar viengabalainiem secinājumiem, kā marksists.' Bet ja nevar vienkārši, tieši, parupji pasapņot par atgriešanos no imperiālismā atpakaļ, pie „mierīgā" kapitālismu, vai tad nevar tiem pašiem pēc būtības sīkburžua-ziskiem sapņiem piešķirt nevainīgu pārdomu formu par ,,mierigo“ „ultraimperialismu"? Ja par ultraimperialismu nosauc nacionālu (pareizāk: valstiski savrupu) imperiālismu internacionālu apvienību, kura „varētu" novērst sīkburžujam sevišķi nepatīkamos, sevišķi satraucošos un nemierīgos konfliktus, tādus kā karus, politiskus satricinājumus u. tml., kāpēc tad no tagadējā, pašlaik esošā, konfliktiem un katastrofām bagātā imperiālismā laikmeta, kas jau iestājies, nealkratītics ar nevainīgu sapņošanu par samērā mierīgo, samērā bez konfliktiem, samērā bez katastrofām pastāvošo „ultraimperialismu"? Vai nevar no „krasajiem" uzdevumiem, kurus izvirza un jau ir izvirzījis imperiālismā laikmets, kas Eiropai sācies, atkratīties ar sapņošanu par to, ka šis laikmets varbūt ātri paies un ka varbūt pēc tā vēl ir iedomājams samērā „mierīgs" „ultraimperia-lisina" laikmets, kas neprasa „krasu" taktiku? Kautskis tieši tā arī saka, ka „tamlīdzīga (ultraimperialistiska) jauna kapitālisma fāze visādā ziņā ir iedomājama", bet „vai viņa ir realizējama, tā izlemšanai vēl nav pietiekamu priekšnosacījumu" („Ncue Zeil“r' 191o. 30/IV, 1". lpp.).

Šai tieksmē atkratīties no imperiālismā, kas jau iestājies, un sapņos aiziet „ultraiinperialismā", par kuru nav zināms, vai tas ir realizējams, nav ne grana marksisma. Šai koncepcijā marksisms liek atzīts lai „jaunajai kapitālisma fāzei", par kuras realizējamību pats tās sacerētājs negalvo, bet tagadējai fāzei, kas jau sākusies, marksisma vietā tiek pasniegta sīkburžuaziska un dziļi reakcionāra tieksme nogludināt pretrunas. Kautskis solījās būt marksists nākošajā, asajā un katastrofiskajā laikmetā, kuru viņš bija spiests paredzēt un atzīt pilnīgi noteikti, kad 1909. gadā rakstīja

savu sacerējumu par šo nākošo laikmetu. Tagad, kad jau ir absolūti neapšaubāms, ka šis laikmets ir sācies, Kautskis atkal tikai solās būt marksists nākošajā, nezin vai realizējamā, ultraimperialisma laikmetā! Vārdu sakot, cik vien tik solījumu būt marksistam citā laikmetā, ne tagad, ne tagadējos apstākļos, ne šajā laikmetā! Marksisms uz kre-dita, marksisms-solījums, marksisms rītdien, sīkburžua-ziska, oportunistiska teorija — un ne tikai teorija — par pretrunu nogludināšanu šodien. Kaut kas līdzīgs „šajos laikos^1* ļoti izplatītajam eksporta internacionālismam, kad dedzīgie — o, ļoti dedzīgie! — internacionalisti un marksisti simpatizē jebkurai internacionālisma izpausmei ... pretinieku nometnē, visur, tikai ne savās mājās, tikai ne pie saviem sabiedrotajiem; simpatizē demokrātijai ... kad tā paliek „sabiedroto** solījums; simpatizē „nāciju pašnoteikšanās tiesībām**, tikai ne to nāciju, kuras atkarīgas no nācijās, kam ir gods uzskatīt simpatizējošo to personu skaitā, kuras pieder pie šīs nācijās ... Vārdu sakot, viens paveids no 1001 liekulības paveida.

Vai var tomēr strīdēties pret to, ka abstrakti ir „domā-jama“ jauna kapitālisma i'aze pēc imperiālismā, proti: ultraimperialisms? Nē. Abstrakti iedomāties tādu fāzi var. Tikai praksē tas nozīmē kļūt par oportunistu, kas noliedz mūslaiku aktuālos uzdevumus, lai sapņotu par nākošajiem neaktuālajiem uzdevumiem. Teorijā tas nozīmē nebalstīties uz īstenībā notiekošo attīstību, bet patvaļīgi atrauties no 1ās šo sapņu vārdā. Nav apšaubāms, ka attīstība notiek virzienā uz vienu vienīgu vispasaules trestu, kas uzsūc sevī bez izņēmuma visus uzņēmumus un bez izņēmuma visas valstis. Bet attīstība virzās uz to lādos apstākļos, tādā tempā, pastāvot tādām pretrunām, konfliktiem un satricinājumiem, — nepavisam ne ekonomiskiem vien, bet arī politiskiem, nacionāliem u. I. jpr., u. t. jpr., — ka noteikti agrāk, nekā lieta noies līdz vienam vispasaules trestam, līdz nacionālo finanču kapitālu „ullraimperialistiskai** vispasaules apvienībai, imperiālismam būs nenovēršami jāsagrūst, kapitālisms pārvērtīsies savā pretstatā.

1915. XI Г. IIjins

Iespiests pčc rok raks la

Pirmoreiz iespiests 1927. (j. 21. jan~ vari avīzes „Pravda" 17. nr-ā

OPORTUNISMS UN II INTERNACIONĀLES KRACHS' I

l

Vai II Internacionāle tiešām vairs nepastāv? Tās autoritatīvākie pārstāvji kā Kautskis un Vandervelde to stūrgalvīgi noliedz. Nekas taču neesot noticis, vienīgi sakaru saraušana; viss esot labi; tāds ir viņu viedoklis.

Lai noskaidrotu patiesību, pievērsīsimies Bazeles 1912. gada kongresa Manifestam, kas attiecas tieši uz šo imperiālistisko pasaules karu un ko pieņēmušas visas sociālistiskās partijas pasaulē. Jāatzīmē, ka neviens Socialists neuzdrošināsies teorijā noliegt, ka nepieciešams konkrēti vēsturiski novērtēt katru karu.

Tagad, kad karš ir uzliesmojis, ne atklātie oportunisti, ne kautskieši neuzdrošinās ne noliegt Bazeles manifestu, ne salīdzināt ar tā prasībām sociālistisko partiju izturēšanos kara laikā. Kāpēc? Tāpēc, ka manifests pilnīgi atmasko kā vienus, tā otrus.

Tajā nav neviena vienīga vārdiņa ne par tēvijas aizstāvēšanu, ne par atšķirību starp uzbrukšanas un aizsargāšanās karu, neviena vārda par visu to, par ko tagad uz visiem krustceļiem skandina pasaulei Vācijas un četr-sabiedrības^7 oportunisti un kautskieši^7. Manifests arī nevarēja par to runāt, jo tas, ko viņš saka, absolūti izslēdz ikkatru šo jēdzienu lietošanu. Manifests pilnīgi konkrēti norāda uz rindu ekonomisku un politisku konfliktu, kuri gadu desmitiem ilgi gatavoja šo karu, pilnīgi atklājās 1912. gadā un izraisīja 1914. g. karu. Manifests atgādina krievu un austriešu konfliktu sakarā ar „hegemoniju Balkanos", konfliktu starp Angliju, Franciju un Vāciju (starp visām šīm zemēm!) sakarā ar viņu „iekarošanas politiku Maz-azijā“, austriešu un itāliešu konfliktu sakarā ar „tiekšanos pēc kundzības" Albānijā utt. Manifests definē visus šos konfliktus ar vienu vārdu kā konfliktus uz „kapitālistiskā imperiālismā" pamata. Tādējādi manifests pilnīgi skaidri atzīst šā kara agresivo, imperiālistisko, reakcionāro, verdzinošo raksturu, t. i.. to raksturu, kas pārvērš tēvijas aizstāvēšanas pieļaujamību par teorētisku bezjēdzību un praktisku aplamību. Notiek lielo haizivju cīņa svešu „tēviju" aprīšanas dēļ. Manifests izdara neizbēgamos secinājumus no neapstrīdamiem vēstures faktiem: šo karu nevar „attaisnot ne ar vismazāko atsaukšanos uz kaut kādām lautas interesēm"; to gatavo „kapitālistu peļņas, dinastiju godkārības dēļ". Būtu „noziegums", ja strādnieki „sāktu šaut viens uz otru". Tā saka manifests.

Kapitālistiskā imperiālismā laikmets ir nobrieduša un pārbriedušā kapitālisma laikmets, kapitālisma, kas atrodas sava sabrukuma priekšvakarā, kas ir tiktāl nobriedis, lai dotu vietu sociālismam. 1789.—1871. g. periods bija pro-grcsivā kapitālisma laikmets, tad kad vēstures dienas kārtībā bija feodālismā, absolūtisma gāšana, atbrīvošanās no svešzemju jūga. Uz šā pamata un tikai uz tā bija pieļaujama „tēvijas aizstāvēšana", l. i„ aizstāvēšana pret apspiešanu. So jēdzienu varētu arī tagad attiecināt uz karu pret imperiālistiskām lielvalstīm, bet būtu absurds attiecināt to uz karu starp imperiālistiskām lielvalstīm, karu, kurā jautājums ir par to, kurš pratīs vairāk izlaupīt Bal-kanu zemes, Mazaziju uti. Tāpēc nav ko brīnīties, ka ,,so-cialisti", kas atzīst „tēvijas aizstāvēšanu" šajā notiekošajā karā, apiet Bazeles manifestu, kā zaglis apiet to vielu, kur viņš zadzis. Manifests taču pierāda, ka viņi ir socialšovi-nisti, t. i.. sociālisti vārdos, šovinisti darbos, kuri palīdz ..savai" buržuāzijai izlaupīt citas zemes, verdzināt cilas nācijās. Tas arī ir būtiskais „šovinisma" jēdzienā, ka aizstāv „savu" tēviju pat tad, kad tās darbība vērsta uz citu tēviju verdzināšanu.

Ja karu atzīst par nacionālās atbrīvošanās karu, tad no tā izriet viena taktika, ja to atzīst par imperiālistisku, —-otra. Manifests skaidri norada uz šo otru taktiku. Kari „izraisīs ekonomisko un politisko krizi“, kura ,.jāizmanto : ne krizes mīkstināšanai, ne tēvijas aizstāvēšanai, bet, otrādi, masu „sapurināšanai", „kapitala kundzības krišanas paātrināšanai^1*. Nevar paātrināt to, kam vēl nav nobrieduši vēsturiskie apstākļi. Manifests atzina, ka sociālā revolūcija ir iespējama, ka tās priekšnoteikumi ir nobrieduši, Jca tā nāks tieši sakarā ar karu: „valdošās šķiras^1* baidas no „proletāriskās revolūcijas**, saka manifests, atsaukdamies uz Parizes Komūnas un Krievijas 1905. g. revolūcijas piemēru, t. i., uz masu streiku, uz pilsoņu kara piemēru. Tie ir meli, ja apgalvo, līdzīgi Kautskim, ka sociālismā attiecības pret šo karu neesot bijušas noskaidrotas. So jautājumu ne vien apsprieda, bet arī izlēma Bazelē, kur tika pieņemta revolucionāri proletāriskās masu cīņas taktika.

Tā ir nekrietna liekulība, kad pilnīgi vai svarīgākas vietās apiet Bazeles manifestu un tai vielā citē atsevišķu partiju vadoņu runas vai rezolūcijas, kuras, pirmkārt, tika teiktas pirms Bazeles, otrkārt, nebija visas pasaules partiju lēmumi, treškārt, atliecās uz dažādiem iespējamiem kariem, tikai ne uz šo notiekošo karu. Lietas būtība ir ta, ka laikmetu, kad starp Eiropas lielvalstīm notika nacionālie kari, nomainījis laikmets, kad starp tām notiek imperiālistiskie kari, un ka Bazeles manifestam pirmoreiz bija oficiāli jāatzīst šis fakts.

Kļūda būtu domāt, ka Bazeles manifests ir tukša deklamācija, kroņa frāze, nenopietns drauds. Tā jautājumu gribētu nostādīt tie, kurus šis manifests atmasko. Bet tā nav taisnība. Manifests ir tikai visa II Internacionāles laikmeta lielā propagandas darba rezultāts, tikai visa tā kopsavilkums, ko sociālisti raidījuši masās simtos tūkstošos savu runu, rakstu un uzsaukumu visās valodās. Tas tikai atkārto to, ko rakstīja, piem., Zils Geds 1899. gadā, kad viņš šaustīja sociālistu ministrialismu kara gadījumā: viņš runāja par karu, ko izraisījuši „kapitālistiskie pirāti^1* (,,En garde!"*, 175. Ipp.); tikai to, ko 1909. gadā rakstīja Kaut-skis darbā „Ceļš uz varu**, kur viņš atzina, ka „mierīgais** laikmets beidzies un sācies karu un revolūciju laikmets. Iz-

— „Sardzē!" Hed.

lolot Bazeles manifestu par frāzi vai kļūdu, tas nozīmē uzskatīt par frāzi vai kļūdu visu sociālistisko darbu pēdējos 25 gados. Pretruna starp manifestu un tā nepielietošanu tāpēc arī ir tik nepanesama oportunistiem un kaut-skiešiem, ka tā atsedz dziļāko pretrunu II Internacionāles darbā. 1871.—19". g. perioda relalivi „mierīgais" raksturs uzturēja oportunismu sākumā kā noskaņojumu, tad kā virzienu un, beidzot, kā strādnieku birokrātijas un sīkbur-žuazisko līdzskrējēju grupu vai slāni. Šie elementi varēja pakļaut sev strādnieku kustību tikai tādā veidā, ka vārdos viņi atzina revolucionāros mērķus un revolucionāro taktiku. Masu uzticību viņi varēja iekarot tikai ar zvērestu apgalvojumiem, it kā viss „mierīgais" darbs esot tikai sagatavošanas proletāriskai revolūcijai. Šī pretruna bija augonis, kuram kādreiz bija jāpārtrūkst, un tas pārtrūka. Viss jautājums ir tas, vai vajag mēģināt, kā to dara Kautskis un Ko, iedzīt šīs strutas atkal atpakaļ organismā „vienotības (ar strutām) vārdā — vai arī, lai palīdzētu strādnieku kustības organismam pilnīgi atveseļoties, vajag iespējami ātrāk un rūpīgāk aizvākt šīs strutas, neraugoties uz pārejošam asam sāpēm, kuras rada šis process.

Ir acīm redzams, ka sociālismu nodevuši tie, kuri balsoja par kara kreditiem, iestājās ministru kabinetā un aizstāvēja tēvijas aizsargāšanas ideju 1914. un 1915. gadā. Tikai liekuļi var noliegt šo faktu. To nepieciešams izskaidrot.

II

Kūtu aplam apskatīt visu jautājumu kā jautājumu par personām. Kāds tam sakars ar oportunismu, ja tādi cilvēki kā Pļechanovs un Geds uti.? — jautāja Kautskis („Neue Zeil *, 1915. g. 28. maijā). Kāds tam sakars ar oportunismu, ja Kautskis utt.? — atbildēja Akselrods četrsabiedrības oportunistu vārdā („Die Krise der Sozial-demokratie"**, Cirichē, 1915. gadā, 21. lpp.). Viss tas ir komēdija. Lai izskaidrotu visas kustības krizi, nepieciešams apskatīt, pirmkārt, attiecīgās politikas e к о n о m i s к о

* — „Jaunais Laiks". Red.

** —- „Sociāldemokrātijas krize". Red.

7 22. sēj.

nozīmi, otrkārt, idejas, kas ir tās pamatā, un, treškārt, tās sakaru ar virzi e n и vēst ur i sociālismā.

Kāda ir aizsurdzlbniecības ekonomiskā būtība 1914. un 1915. g. kara laikā? Visu lielvalstu buržuāzijā ved karu, lai sadalītu un ekspluatētu pasauli, lai apspiestu tautas. Nelielām strādnieku birokrātijas, strādnieku aristokrātijas un sīk-buržuazisko līdzskrējēju aprindām var atlēkt kādas druskas no buržuāzijas lielās peļņas. Soeialšovinisma un oportunisma šķiriskais pamats ir viens un tas pats: neliela privileģēto strādnieku slāņa savienība ar ,,savu“ nacionālo buržuāziju pret strādnieku šķiras masām, buržuāzijas sulaiņu savienība ar buržuāziju pašu pret šķiru, ko tā ekspluatē.

Oportunisma un soeialšovinisma politiskais saturs ir viens un tas pats: šķiru sadarbība, atteikšanās no proletariāta diktatūras, atteikšanās no revolucionārās darbības, buržuāziskās likumības atzīšana bez ierunām, neuzticēšanās proletariātam, uzticēšanās buržuāzijai. Socialšovinisms ir angļu liberālās strādnieku politikas, miljerunisma un bern-šteinisma tiešais turpinājums un noslēgums.

Divu pamattendenču cīņa strādnieku kustībā, revolucionārā un oportunistiskā sociālismā cīņa, piepilda visu laikmetu no 1889. līdz 1914. gadam. Un arī tagad visās zemēs pastāv divi galvenie virzieni jautājumā par attiecībām pret karu. Atmetīsim buržuāzisko un oportunistisko manieri atsaukties uz personām. Ņemsim virzienus vairākās zemēs. Mēs ņemsim desmit Eiropas valstis: Vāciju, Angliju, Krieviju, Itāliju, Holandi, Zviedriju, Bulgāriju, Sveici, Beļģiju, Franciju. Pirmajās astoņās zemēs sadalījums oportunis-tiskajā un revolucionārajā virzienā atbilst sadalījumam socialšovinistos un inlernacionalistos. Vācijā socialšovi-nisma atbalsta punkti ir „Sozialistisclīe Monatshefte“8 un begins un Ko; Anglijā — fabiaņi^9 un Strādnieku partija 10 (ILP" vienmēr bija blokā ar tiem, atbalstīja viņu orgānu un šajā blokā vienmēr bija vājāka par socialšovinistiem, kamēr iekš BSP^12 internacionalisti sastāda trīs septītās daļas); Krievijā šo virzienu pārstāv žurnāls „Naša Zarja"1* (tagad „Naše Djelo“), Organizācijas komitejal4, Domes frakcija Ccheidzcs vadībā; Itālijā — reformisti ar Bisolati priekšgalā; Holandē — Trulstras partija; Zviedrijā — Brantinga vadītais partijas vairākums; Bulgārijā — ,,plašo"

partija; Šveicē — Greilichs un Ko. Tieši revolucionāro sociāldemokrātu vidū visās šajās zemēs ir jau atskanējis vairāk vai mazāk ass protests pret socialšovinismu. Izņēmums ir tikai divas zemes; Francija un Beļģija, kurās ari internacionālisms tomēr pastāv, bet tikai tas ir ļoti vājš.

Socialšovinisms ir galīgi izveidojies oportunisms. Tas ir nobriedis atklātai, bieži vien vulgārai savienībai ar buržuāziju un ģenerālštābiem. Un tieši šī savienība dod tam lielu spēku un legālā drukātā vārda un masu krāpšanas monopolu. Aplam ir līdz šim laikam uzskatīt oportunismu par partijas iekšējo parādību. Aplam ir domāt par Bazeles rezolūcijas realizēšanu kopā ar Dāvidu, Leginu, Haindmani, Pļccha-novu, Vebu. Vienība ar socialšovinistiem ir vienība ar „savu" nacionālo buržuāziju, kas ekspluatē citas nācijās, ir internacionālā proletariāta sašķelšana. Tas nenozīmē, ka visur iespējama tūlītēja sakaru saraušana ar oportunisliem. tas nozīmē tikai, ka vēsturiski tā nobriedusi, kļuvusi nepieciešama un neizbēgama proletariāta revolucionārai cīņai, ka vēsture, kas aizvedusi no „mierīgā" kapitālisma pie imperiālistiskā, sagatavojusi šo sakaru saraušanu. Volentem ducimt fata, volentem trahunt*.

III

Gudrie buržuāzijas pārstāvji to lieliski sapratuši. Tāpēc viņi tā slavē tagadējās sociālistiskās partijas, kuru priekšgalā stāv „tēvijas aizstāvji", t. i., imperiālistiskās laupīšanas aizstāvji. Tāpēc valdības arī atalgo socialšovinis-tiskos vadoņus gan ar ministru posteņiem (Francijā un Anglijā), gan ar Iegulas netraucētas pastāvēšanas monopolu (Vācijā un Krievijā). Tāpēc tad arī Vācijā, kur sociāldemokrātiskā partija bija visstiprākā un kur tās pārvēršanās nacionalliberaīā kontrrevolucionarā strādnieku partijā bija visvairāk acīm redzama, lieta aizgāja tiktāl, ka cīņā starp „mazākumu" un „vairākumu" prokuratūra redz „šķiru naida kurināšanu"! Tāpēc gudrie oporlunisti ir visvairāk norūpējušies par to, lai saglabātu agrāko „vienību" vecajās partijās, kuras izdarīja tik lielus pakalpojumus buržuāzijai

— Liktenis ved lo, kas grib, un velk lo, kas negrib, lied.

1914 un 1915. gada. Viens no Vacijas socialdemokra-1 lijas biedriem, kurš 1915. g. aprīlī reakcionāra žurnālā | „Preussische Jahrbūchcr“15 ar pseidonimu ,,Monitors bija J publicējis rakstu, ar alklālibu, kas pelna pateicību, pauž so I oportunislu uzskatus visās pasaules zemēs. Monitors doma, 1 ka buržuāzijai būtu ļoti bīstami, ja sociāldemokrātijā ietu I Vēl tālāk pa labi: „Strādnieku partijas raksturs ar sociālie- 1 lišķiem ideāliem tai jasaglaba. Jo tajā dienā, kad viņa поИ tā atteiksies, radīsies jauna partija, kas pārņems programu.l no kuras vecā iepriekšējā partija atsacījusies, un piešķīra, tai vēl radikālāku formulējumu" („Preussische Jahrbucher .j

1915., 4. nr., 50. un 51. Ipp.)- , x

Monitors ir trāpījis tieši mērķi. Ang|u liberāļi un trancu radikāļi tieši to vienmēr gribējuši: revolucionāri skanosas frāzes, lai krāptu masas, lai tās uzticētos Loid-Džordžiem, Sambā, Renodeliem, Leginiem un Kautskiem — cilvēkiem, kas spēj sludināt „tēvijas aizstāvēšanu" laupīšanas kara.

Bet Monitors pārstāv tikai vienu oportunisma paveidu: atklāto, rupjo, cinisko. Citi rīkojas apslēpti, smalki, „godīgi". Engelss kādreiz ir teicis: „godīgie" oportunisL ir strādnieku šķirai visbīstamākie...16 Lūk, kāds piemērs: Kautskis raksta žurnālā „Neue Zeil“ (1915. g. 26. no-ļ vembrī): „Opozicija pret vairākumu aug; masas noskaņotas opozicionāri". „Pēc kara (tikai pēc kara? N. Ļ.) šķiru pretrunas tiktāl saasināsies, ka radikālisms masas gus virsroku". „Pēc kara (tikai pēc kara? N. Ļ.) mums draud radikālo elementu bēgšana no partijas un to aizplūšana uz auti pa rlamen tarās (?? jāsaprot: arpusparlamentaras) masu darbības partiju". „Tādējādi mūsu partija sadaļas divas galējās nometnēs, kurām nav nekā kopīga sava starpa^. Vienības glābšanas vārdā Kautskis cenšas pierunāt vairākumu reichstagā, lai viņi atļautu mazākumam teikt dažas radikalas parlamenta runas. Tas nozīmē, ka Kautskis grib ar dažu radikālu parlamenta runu palīdzību samierināt revolucionārās masas ar oportunistiem, kuriem „nav nekā' kopīga" ar revolūciju, kuri jau sen vada arodbiedrības, bet tagad, balstīdamies uz ciešu savienību ar buržuāziju un valdību, ir sagrābuši arī partijas vadību. Ar ko tas būtībā atšķiras no Monitora „programas"? Ne ar ko citu ka ar saldām frāzēm, kas prosliluē marksismu.

1915. gada 18. martā reichstaga Irakcijas sēdē kautskie-lis Vifrms ,,brīdinaja“ frakciju „nesavilkt stigu pārāk stipri; strādnieku masas aug opozicija pret frakcijas Vairākumu; nepieciešams turēties pie marksistiskā" (?! droši vien iespiedkļūda: jālasa „monitoriskā“) „centra" („Klassen-kampl gegen den Krieg! Material zum ,.Fall Liebknecht"" \ls Manuskript gedruckt^8. <>7. lpp.). Tādējādi mēs redzam, ka jau 1915. <j. marta visu kautskiešu (tā saucamā „centra") varda tika atzīts fakts, ka masas ir revolucionārāsI! Bet pēc 8 Л mēnešiem Kautskis atkal nāk ar priekšlikumu „samierināt masas, kuras grib cīnīties pret oportunistisko kontrrevotucionaro partiju, un turklāt ar dažu revolucionāri skanošu frāžu palīdzību!!

Karš bieži vien ir derīgs tai zii.iā, ka atsedz trūdošo un atmet nost konvencionālo.

Salīdzināsim Anglijas fabiaņus. ar Vācijas kautskiešiein. -uk, ko par pirmajiem rakstīja īstais marksists Fridrichs bngelss 1893. g: 18. janvārī: ...„karjeristu banda, kuri ir pietiekami sapratīgi, lai saprastu, ka sociālais apvērsums ir neizbēgams, bet kuri nekādā ziņā nevēlas uzticēt šo kolosālo darbu vienīgi nenobriedušajam proletariātam... Viņu pamatprincips ir bailes no revolūcijas".. (Sarakstīšanās ar Zorgi, 390. lpp.1T).

Bet 1893. g. ". novembrī viņš raksta: „Šie augstprātīgie buržuji, kas ir tik žēlīgi, ka atbrīvotu proletariātu no augšas, ja vien tas gribētu saprast, ka tāda pelēka neizglītota masa nevar pati sevi atbrīvot un nevar nekā sasniegt bez so gudro advokātu, literātu un sentimentālo bābu žēlastības"... (turpat, 401. lpp.)18.

1 eorijā Kautskis lūkojas uz fabiaņiem ar nicināšanu ka varizejs uz nabaga muitnieku. Tāpēc ka viņš taču zvēr pie „marksisma". Bet kāda atšķirība ir starp viņiem prakse? Abi parakstīja Bazeles manifestu, un abi rīkojās ar to tapai kā^ Vilhelms II ar Beļģijas neitralitāti. Bet Markss visu mužu šaustīja tos cilvēkus, kas cenšas apslāpēt strādnieku revolucionāro garu.

Revolucionāriem marksistiem Kautskis nostādījis pretī

jauno ,,ultraimperiklisma“ teoriju. Ar to viņš saprot „nu-И eionalo finanču kapitālu savstarpējās ciņas“ izstumšaniH un tās aizstāšanu „ar kopīgu pasaules ekspluatāciju, kol izdara starptautiskais finanču kapitāls" (,,N. Z.“, 1915. gfl 30. aprilī). liet piebilst: „mums vēl nav pietiekamu priekš-1 nosacījumu, lai izlemtu, vai šī jaunā kapitālisma laze irļ realizējama". Tātad, pamatojoties vienīgi uz pieņēmumiem* par „jauno fazi“, neuzdrošinādamies tieši paziņot, ka ta irļ „realizējama", šās „fazes" izgudrotājs noraida savus pasafl revolucionāros paziņojumus, noraida proletariāta revo-ļ lucionaros uzdevumus un revolucionāro taktiku tagad, ļ ,,fazē“, kad jau sākusies krize, karš, nedzirdēta šķiru pretrunu saasināšanās! Vai tas nav visneģēlīgākais fabianisms?

Krievijas kautskiešu līderis Akselrods redz „proletariāta^1 atbrīvošanās kustības internacionalizācijas problēmas sma--guma centru ikdienas prakses internacionalizācijā": piem., „likumdošanai par darba aizsardzību un apdrošināšanai! likumdošanai ir jāklūst par strādnieku internacionālās* rīcības un organizācijas objektu" (Akselrods, „Socialde-J mokratijas krize", Cirichē, 1915. gadā, 39. un 40. Ipp.). Pil-J nīgi skaidrs, ka ne tikai begins, Davids, Vebi, bet arī pats Loid-Džordžs, Naumanis, Brians un Miļukovs pilnīgi pievie-ļ nosies tādam „internacionālismam". Tāpat kā 1912. gadā Akselrods attiecībā uz tālo tālo nākotni ir gatavs pasniegt visrevolucionārākās frāzes, ja nākošā Internacionāle ,,uzsta-j sies (pret valdībām kara gadījumā) un sacels revolūcijas vētru". Redziet nu, kādi mēs esam drošsirdīgi! Bet. kad runa ir par to, lai tagad atbalstītu un izvērstu revolucionāro nemieru, kas sākas masās, tad Akselrods atbild, ka šai revolucionārās masu cīņas taktikai „bālu vēl zināms attaisnojums, ja mēs atrastos tieši sociālās revolūcijas priekšvakarā, līdzīgi tam, kā tas, piem., bija Krievijā, kur 1901. gada studentu demonstrācijās vēstīja, ka tuvojas izšķirošas kaujas pret absolūtismu". Bet tagadējā momentā viss tas ir „utopijas", „bakuņinisms" utt., pilnīgi Kolba, Dāvidā, Zidekuma un Legina garā.

Dārgais Akselrods aizmirst tikai, ka 1901. gadā Krievijā neviens nezināja un nevarēja zināt, ka pirmā „izšķirošā kauja" sāksies pēc četriem gadiem — neaizmirstiet: pēc četriem gadiem — un paliks „neizšķirta". Un tomēr toreiz

tikai mums, revolucionāriem marksistiem, bija taisnība: mēs izsmējām Kriccvskus un Martinovus, kuri aicināja uz tūlītēju triecienu. Mēs tikai ieteicām strādniekiem it visur padzīt oportunistus un visiem spēkiem atbalstīt, saasināt un paplašināt demonstrācijās un citus revolucionārus masu pasākumus. Pilnīgi analoģisks ir tagadējais stāvoklis Eiropā: būtu aplam aicināt uz „tūlītēju** triecienu. Bet būtu negods saukties par sociāldemokrātu un neieteikt strādniekiem saraut sakarus ar oportunistiem un visiem spēkiem nostiprināt, padzijināt, paplašināt un saasināt sākušos revolucionāro kustību un demonstrācijās. Revolūcija nekad nekrīt no debesīm pilnīgi gatava, un revolucionārā nemiera sakumā neviens nekad nezina, vai tas novedīs un kad novedīs pie „īstas**, pie „noteiktas** revolūcijas. Kautskis un Akselrods dod strādniekiem vecus, novazātus, kontrrevolu-cionarus padomus. Kautskis un Akselrods baro masas ar cerību uz to, ka nākošā Internacionāle jau noteikti būs revolucionārā, — lai tikai tagad varētu nosargāt, aizsegt un izskaistināt kontrrevolucionaro elementu — Leginu, Dāvidu, Vanderveidu, Haindmaņu — kundzību. Vai tad nav skaidrs, ka „vienība** ar Leginu un Ko ir labākais līdzeklis „nākošās** revolucionārās Internacionāles sagatavošanai?

,.Cenšanās pārvērst pasaules karu pilsoņu karā būtu bijis bezprāts**, saka Vācijas oporlunistu lideris Davids („Die Sozialdemokratie und der Weltkrieg“ — „Sociāldemokrātijā un pasaules karš**, 1915., 172. Ipp.), atbildēdams uz mušu partijas Centrālās Komitejas 1914. g. 1. novembra manifestu. Šajā manifestā starp citu teikts:

,.I.ni cik lielas arī Iiklos tādas pārvēršanas grūtības vienā vai otrā brīdī, sociālisti nekad neatteiksies no sistemātiskā, neatlaidīga, nemitīga sagatavošanas darba šajā virzienā, ja karš kļuvis par faktu"*.

(Citēts arī Dāvidu darbā, 171. Ipp.). Mēnesi pirms Dāvidā grāmatas iznākšanas mūsu partija publicēja rezolūcijas, kuras „sistemātisko sagatavošanu** paskaidroja šādi:

1. Kreditu noraidīšana. 2. Pilsoņu miera pārtraukšana. 3. Nelegālu organizāciju radīšana. 4. Solidaritātes izpausmju atbalstīšana ierakumos. 5. Visu revolucionāro masu pasākumu atbalstīšana**.

* Sk. Rakstu 4. izd.. 2t. sēj., 17. Ipp. Red.

** Turpat, 132. Ipp. Red.

Davids ir gandrīz likpat drošsirdīgs kā Akselrods: 1У12. gadā viņš neuzskatīja par „bezprātu" kara gadījumā atsaukties uz Parīzes Komūnu.

Pļeclmnovs, tipisks Antanles socialšovinislu pārstāvis, prāto par revolucionāro taktiku tāpat kā Davids. Viņš nosauc to par „sapni-farsu". liet paklausīsimies Kolbu, atklātu oportunistu, kurš rakstīja: „To ļaužu, kas pulcējas ap Libknechtu, taktikas rezultāts būtu līdz kulminācijas punktam novesta cīņa Vācijas nācijās iekšienē'1. „Die Sozialdemokratie am Scheidewege" —- „Sociāldemokrātijā krustceļos", 50. lpp.)

Bet kas tad ir līdz kulminācijas punktam novesta cīņa, ja ne pilsoņu karš?

Ja mūsu CK taktika, kas savās pamatlīnijās ir vienāda ar Cimervaldes kreiso^19 taktiku, būtu bijusi „bezprāts", „sapnis", „avantūra", „bakuņinisms" — kā to apgalvoja Davids, Pļechanovs, Akselrods, Kautskis u. c. — tā nekad nebūtu varējusi novest „pie cīņas nācijās iekšienē", vēl jo vairāk pie cīņas, kas novesta līdz kulminācijas punktam. Anarchisliskas frāzes nekur pasaulē nav novedušas pie cīņas nācijās iekšienē. Toties fakti runā par to, ka tieši 1915. gadā uz kara izraisītās krizes pamata aug revolucionārs nemiers masās, aug streiki un politiskās demonstrācijās Krievijā, streiki Itālijā un Anglijā, bada un politiskās demonstrācijās Vācijā. Vai tad tas nav revolucionāro masu cīņu sākums?

Atbalstīt, attīstīt, paplašināt, saasināt masu revolucionāro rīcību, dibināt nelegālās organizācijas, bez kurām pat „brīvajās" zemēs nav iespējams pateikt lautas masām patiesību: lūk, visti sociāldemokrātijas praktiskā programa šai karā. Viss pārējais ir meli vai frāze, lai kādām oportu-nistiskām vai pacifistiskām teorijām to arī greznotu^9.

Kad mums saka, ka šī „krievu taktika” (Dāvidā izteiciens) nav piemērota Eiropai, tad mēs parasti atbildam ar norādījumu uz faktiem. 30. oktobrī Berlinē partijas prezidijā ieradās biedru — Berlines sieviešu — deputacija un paziņoja, „ka tagad, kad ir liels organizatoriskais aparals, var daudz vieglāk izplatīt nelegālās brošūras un proklamācijas un rīkot „neatļautas sapulces” nekā lai laikā, kad spēkā bija likums pret sociālistiem”. „Netrūkst ne līdzekļu, ne ceļu, bet acīfri redzot nav vēlēšanās”. („Berner Tagwacht”*\ 1915., 271. nr.)

Vai šos sliktos biedrus noveduši no īstā ceļa krievu „sektanti" utt.? Vai tad īstās masas pārstāv ne šie biedri, bet Legins un Kautskis? begins, kas savā 1915. gada 27. jan-vara referātā grāva „anarchistisko” ideju par pagrīdes organizāciju dibināšanu; Kautskis, kas kļuvis par tādu kontrrevolucionaru, ka 26. novembrī, četras dienas pirms desmitlūkstoš cilvēku lielās demonstrācijās Berlinē, kvalificēja ielu demonstrācijās kā „avantūra”!!

Pietiek frāžu, pietiek prostituētā „marksisma” a la Kautskis' Pēc II Internacionāles 25 gadu ilgās pastāvēšanas, pec Bazeles manifesta strādnieki vairs neticēs frāzēm. Opor-tunisms ir pārbriedis, tas ir galīgi pārgā jis buržuāzijas nometnē, pārvērzdamies socialšovinismā: garīgi un politiski tas sarāvis sakaras ar sociāldemokrātiju. Tas saraus sakarus ar to arī organizatoriski. Strādnieki jau prasa ,,bcz-cenzuras” presi un „neatļautas” sapulces, t. i., pagrīdes organizācijas masu revolucionārās kustības atbalstīšanai. Tikai tads „karš karam” ir sociāldemokrātisks darbs un nevis frāze. Un, neraugoties uz visām grūtībām, pagaidu sakāvēm, kļūdām, maldiem, pārtraukumiem, šis darbs novedīs cilvēci pie uzvarām vainagotas proletāriskās revolūcijas.

Iespiests 1916. y. janvuri žurnālā ,, Vorbote“ 1. nr-a

Paraksts: .V. Ļeņins

Iespiests pēc žurnālā teksta Tulkots no vācu valodas

Klieņu valodā pirmoreiz iespiests W29. vadā V. /. Ļeņina Rakstu ?. un 3. izdevumā, XIX sējumā

LĒMUMA PROJEKTS PAR OTRAS SOCIĀLISTISKĀS KONFERENCES SASAUKŠANU^22

Birojs (ISK^23), apspriedies ar vairākiem atsevišķu zemju pārstāvjiem, nolemj:

sasaukt otro to sociālistu konferenci, kuri balstās uz Cimervaldes lēmumiem.

Dienas kārtība:

1) cīņa pret karu;

2) karam un nacionālismam naidīgo sociālistu interna- ļ cionala apvienošanās;

3) praktiskie pasākumi organizācijai, aģitācijai un cīņai pret valdībām;

4) Cimervaldes lēmumu attīstīšana.

Noteikt tās sasaukšanas laiku uz 1916. g. 15. aprili.

Publicēt šo lēmumu (mainot publikācijā laiku uz 15. martu).

Aicināt visas sociālistu organizācijas, kas balstās uz Cimervaldes lēmumiem, apspriest (diskutēt) visus dienas kārtības jautājumus un rezolūciju projektus^24. Projekti (ar 2—3 delegātu parakstiem) tiek iespiesti avīzē ,.Bemer Tagwacht“*.

Sarakslils 191C. gadā star// 2.4. un 26. ianvari (5. un 8. februāri)

Iespiests pirmoreiz Iespiests pēc rokraksta

— „Bernes Sargs". Herl.

1916. (i. 24. APRĪĻA KONFERENCEI

DELEGĀCIJĀS PRIEKŠLIKUMS !-

1. Var piedalīties tikai to politisko vai arodorganizāciju pārstāvji vai arī atsevišķas personas, kas balstās uz Cimervaldes konferences lēmumiem.

2. No tām zemēm, kur oficiālās partijas vai arodorganizācijas pieslejas ISK^10. var piedalīties tikai šo organizāciju izraudzītie pārstāvji.

3. No tām zemēm, kur oficiālās partijas vai arodorganizācijas nav pieslējušās ISK, var piedalīties tikai to organizāciju un grupu pārstāvji, kuras:

a) uzstājas šai zemē mutvārdos un rakstveidā Cimervaldes lēmumu garā;

b) ar savu darbību atbalsta ISK.

■t. Personīga pārstāvība pieļaujama tikai izņēmuma gadījumā un tikai ar padomdevēja balsstiesībām.

5. Strīdus par mandatu derīgumu galīgi izlemj pēc molivu noklausīšanās, kā arī ņemot vērā apstākļus, konferences ievēlētā komisija 9 locekļu sastāvā, kuru skaitā ietilpst arī 4 ISK locekļi.

6. Balsošanas kārtību nosaka konference.

[[Papildinājumu nepublicēt, — ierakstīts protokolā:

Biedriem, kas bijuši Cimervaldē, ir tiesības (,,le droit“ —

frunču tekstā) piedalīties otrā konferencē ar padomdevēja balsstiesībām.]]

Sarakstus 1916. goda starp 23. un 26. janvari un 8. februāri) vācu ra Jodā

Iespiests 1916. g. [10]29. februāri biļetena ,,Bulletin. Internationale Sozialis-

lisrhc Kvmmisskin zu lien," 3. nr-ā /espies/[10] pēc rokraksta

krievu valodā iespiests pirmoreiz Tulkots no vācu valodas

RUNA INTERNACIONĀLA MĪTIŅA BERNE 19">. G. 8. FEBRUĀRI^2®

Biedri! Jau vairāk nekā pusotra gada plosās Eiropas karš. Un ar katru turpmāko kara mēnesi, ar katru turpmāko kara dienu strādnieku masām kļūst arvien skaidrāks, ka Ciinervaldes manifests^27 ir pateicis patiesību, kad tas teica, ka frāzes par „tēvijas aizstāvēšanu" un tām līdzīgas nav nekas cits kā kapitālistu izdarīta krāpšana. Ar katru dienu kļūst skaidrāks, ka tas ir kapitālistu, lielo laupītāju, karš, kuri strīdas savā starpā par to, kurš no viņiem gūs lielāku laupījumu, aplaupīs vairāk zemju, apspiedīs un verdzinās vairāk nāciju.

Tas izklausās neticami, sevišķi Šveices biedriem, bet tomēr tā ir taisnība, ka arī pie mums Krievijā ne vien asiņainais carisms, ne vien kapitālisti, bet arī daļa tā saucamo vai bijušo sociālistu runā par to, ka Krievija vedot „aizsargāšanās karu", ka Krievija cīnoties tikai pret Vācijas iebrukumu. Bet patiesībā visa pasaule zina, ka carisms jau gadu desmitiem ilgi apspiež Krievijā vairāk nekā simt miljonu citu tautību cilvēku, ka Krievija jau gadu desmitiem ilgi ietur laupīšanas politiku pret Ķinu, Persiju, Armēniju, Galiciju. Ne Krievijai, ne Vācijai un nevienai citai lielvalstij nav tiesības runāt par „aizsargāšanās karu“: visas lielvalstis ved imperiālistisku, kapitālistisku karu, laupīšanas karu, karu mazo un svešo tautu apspiešanai, karu kapitālistu peļņas interesēs, kuri no masu šausmīgajām ciešanām, no proletariāta asinīm izspiež savu miljardu ienākumu tīro zeltu.

Pirms četriem gadiem, 1912. g. novembrī, kad jau kļuva skaidrs, ka tuvojas karš, visas pasaules sociālistu pārstāvji sapulcējās Starptautiskajā sociālistiskajā kongresā Bazelē.

•lau toreiz nevarēja šaubīties, ka nākošais karš būs karš starp lielvalstīm, starp lielajiem plēsoņām, ka vaina par karu gulstas uz visu lielvalstu valdībām un kapitālistu šķiru. Un Bazeles manifests, ko vienbalsīgi pieņēma visas pasaules sociālistiskās partijas, atklāti pateica šo patiesību. Bāze l e s manifests ne vārda nemin par „ai z sarit ā š a n ā s к а г u“, par ,,t ēvi j as aizstāvēšu n u“. Viņš šausta bez izņēmuma visu lielvalstu valdības un buržuāziju. Viņš atklāti saka, ka karš būs vislielākais noziegums, ka strādnieki uzskata par noziegumu šaut vienam uz otru, ka kara šausmām, strādnieku sašutumam pret tām neizbēgami jānoved pie proletāriskās revolūcijas.

Kad karš tiešām uzliesmoja, tad pārliecinājās, ka Bazelē pareizi apzīmēts šā kara raksturs. Tomēr sociālistiskās un strādnieku organizācijas nesekoja vienprātīgi Bazeles lēmumiem, bet sašķēlās. Visās pasaules zemēs mēs tagad redzam, ka sociālistiskās un strādnieku organizācijas sadalījušās divās lielās nometnēs. Mazākā daļa, un proti — vadoņi, funkcionāri un ierēdņi, ir nodevuši sociālismu un nostājušies valdību pusē. Otrā daļa, pie kuras pieder apzinīgās strādnieku masas, joprojām pulcina savus spēkus un cīnās pret karu par proletārisko revolūciju.

Šās otrās daļas uzskati ir izteikti starp citu Cimervaldes manifestā.

Pie mums Krievijā kopš paša kara sākuma strādnieku deputāti Domē veda noteiktu revolucionāru cīņu pret karu un cara monarehiju. Pieci strādnieku deputāti: Petrovskis, Badajevs, Muranovs, Šagovs un Samoilovs izplatīja revolucionārus uzsaukumus pret karu un enerģiski veda revolucionāru aģitāciju. Carisms pavēlēja arestēt šos 5 deputātus, nodeva tos liesai un piesprieda mūža trimdu Sibirijā. Krievijas strādnieku šķiras vadoņi jau mēnešiem smok Sibirijā, bet viņu darbs nav zudis, viņu darbu tai pašā virzienā turpina visas Krievijas apzinīgie strādnieki.

Biedri! Jūs še dzirdējāt dažādu zemju pārstāvjus, kuri jums stāstīja par strādnieku revolucionāro cīņu pret karu. Es gribu tikai vēl minēt jums lielākās un bagātākās zemes, proti — Amerikas Savienoto Valstu — piemēru. Šās zemes kapitālisti tagad gūst no Eiropas kara kolosālu peļņu. Un arī viņi aģitē par karu. Viņi saka, ka ari Amerikai jāgatavojas piedalīties karā, simti miljoni dolāru tautas naudas jāizsūknē jaunas bruņošanās vajadzībām, bruņošanās, kurai nav gala. Arī Amerikā daļa sociālistu seko šim melīgajam, šim noziedzīgajam aicinājumam. Bet es jums nolasīšu, ko raksta biedrs Eižens Debss, populārais Amerikas sociālistu vadonis, Amerikas sociālistu partijas kandidāts republikas prezidenta postenim.

Amerikāņu avīzē „Appeal to Reason"28 („Aicinājums pie Saprāta") 1915. gada ". septembrī viņš saka: „Es nee s m и kapitālistu zaldats, es e s mu p r ol e-turi s к s re v о lucionar s, es piederu nevis pie plutokratijas regulārā s a r m i j as, bet pie ta u-t as i regular ās arm i j a s. E s a t s akos iet kar a par kapitālistu šķiras interesēm. Es esmu pret ikkatru karu, izņemot vienu, par šo vienu karu es esmu ar visu dvēseli: par pa-s aule s karu social ā s r evol и ci ja s vārdā. Sa j ā к arā es esmu gatav s piedalīties, ja vaid о š ā s-š ķ iras padari s к а г и vispār п е iz b ē g a in u“.

Tā Amerikas strādniekiem raksta viņu mīļotais vadonis, amerikāņu Bcbelis, biedrs Eižens Debss.

Un tas atkal rāda jums, biedri, ka visās pasaules zemēs tiešā m tiek gatavota st rād ni e к и šķir a s spēku pul cināšana. Kara šausmas un tautas ciešanas ir ārkārtīgas, bet mums nevajag un mums nav nekāda pamata raudzīties nākotnē ar izmisumu.

Ne veltīgi miljoni upuru kritīs karā un kara dēļ. Miljoni, kas cieš badu, miljoni, kas upurē savu dzīvību ierakumos, viņi ne tikai cieš, bet arī pulcē spēkus, pārdomā kara īstos cēloņus, norūda savu gribu un nonāk pie arvien skaidrākas tin skaidrākas revolucionārās izpratnes. Augošā masu neapmierinātība, augošais nemiers, streiki, demonstrācijās, protesti pret karu, — viss tas notiek visās pasaules zemēs. Un tā ir m и m s ķī l a, ka pē c Eiropa s kara s ā k-s ies proletāriskā r evol и e i ja pret ka p i t a-li s rn u.

,,Hernrr Tagwacht", .43. nr., li/lti. p.

U. februāri

Krievu valodā pirmoreiz iespiests Iespiests pēc avīzes „Beruer

1929. tjadā V. /. Ļeņina ītakslu 2. un Таои/аск^' teksta

3. izdevumā, XIX sējumā Tulkots no vācu valodas

PAR OPOZĪCIJAS UZDEVUMIEM FRANCIJA

(VĒSTULE BIEDRAM SAFAROVAM)

1916. 10. II.

Dārgo biedri! Jūsu izsūtīšana no Francijas, kas starp citu atzīmēta ar protestu pat šovinistiskajā avīzē „La Bataille“20, kura tomēr negribēja pateikt patiesību, proti, to, ka Jūs esat izsūtīti par simpātijām opozicijai, šī izsūtīšana atkal un atkal man atgādināja sāpīgo jautājumu par opozicijas stāvokli un uzdevumiem Francijā.

Es redzēju Cimervaldē Burderonu un Merheimu. Es dzirdēju viņu pārskatus un lasīju avīzēs par viņu darbu. Man nevar būt ne mazāko šaubu par viņu patiesīgumu un uzticību proletariāta lielai. Bet tomēr ir acīm redzams, ka viņu taktika ir maldīga. Abi viņi visvairāk baidās no šķelšanās. Neviena soļa, neviena vārda, kas varētu novest pie sociālistiskās partijas vai strādnieku sindikātu sašķelšanās Francijā vai pie II Internacionāles sašķelšanās, pie III Internacionāles nodibināšanās, — tāds ir gan Burderona, gan Merheima lozungs.

Bet patiesībā strādnieku kustības un sociālismā šķelšanās visā pasaulē ir fakts. Pastāv divas nesamierināmas strādnieku šķiras taktikas un politikas attiecībā pret karu. Censties to neredzēt ir smieklīgi. Mēģināt samierināt nesamierināmo nozīmē nolemt visu savu darbu bezspēcībai. Vācijā pat deputāts Otto Ruble^11, Libknechta biedrs, atklāti atzinis partijas sašķelšanās neizbēgamību, jo tās tagadējais vairākums, vācu partijas oficiālie ,,virsslāņi“ nostājušies buržuāzijas pusē. Iebildumi, kādi pret Rili un pret šķelšanos bija la saucamiem „centra" vai „purva" (le marais) pārstāvjiem, Kautskim un avīzei „Vorwarts" [12]°, ir tikai meli un liekulība, lai cik „labi domātā" arī butu ši ljekulība. Kaulskis un avīze „Vorwarts" nevar un pat nemēģina atspēkot to faktu, ka vācu partijas vairākums īstenībā ietur buržuāzijas politiku. Vienība ar tādu vairākumu ir strādnieku šķirai kaitīga. Tāda vienība ir strādnieku šķiras pakļaušana „savas" nācijās buržuāzijai, ir starptautiskās strādnieku šķiras sašķelšana. Un faktiski Rilem ir taisnība, ka Vācijā ir divas partijas. Viena, oficiālā, ietur buržuāzijas politiku. Otra, mazākums, izdod nelegālus uzsaukumus, rīko demonstrācijās utt. Visā pasaulē tā pali aina, un bezspēcīgie diplomāti vai „purvs", tādi kā Kautskis Vācija, Longē Francijā, Martovs un Trockis Krievijā, visvairāk kaitē strādnieku kustībai, aizstāvēdami vienības fikciju un traucēdami ar to nobriedušo, neatliekamo visu zemju opozīcijas apvienošanos, III Internacionāles nodibināšanos. Anglijā pat tik mērena avīze kā ,,Labour Leader"[12] iespiež Russel Willi-ams’a^13 vēstules par to, ka nepieciešams atšķelties no strādnieku sindikātu „vadoņiem" un no „Strādnieku partijas (Labour Party), kas „pārdevusi" strādnieku šķiras intereses. Ari daudzi „Neatkarīgās strādnieku partijas" (Independent Labour Party) biedri presē paziņo par savām simpātijām Russel Williams’am. Krievijā pat „samierinātājs" Trockis tagad ir spiests atzīt, ka ir neizbēgama šķelšanas ar „patriotiem", t. L, ar „Organizācijas komitejas" partiju, OK, kas attaisno strādnieku iestāšanos kara rūpniecības komitejās. Un tikai aiz neīstas patmīlības Trockis joprojām aizstāv „vienību" ar Domes Ccheidzes lrakciju. kas ir „patriotu" un ,,OK“ uzticamākais draugs, aizsegs, aizstāvis.

Pat Amerikas Savienotajās Valstīs īstenībā ir pilnīga šķelšanās. .Jo vieni sociālisti tur ir par armiju, par „sagatavošanos" („preparadncss"), par karu. Citi, tai skaitā vispopulārākais strādnieku vadonis Eižens Debss (Debs), sociālistiskās partijas kandidāts republikas prezidenta postenim, sludina pilsoņu karu pret tautu karu!

Un paskatieties uz paša Burderona un Merheima darbiem! Vārdos viņi ir pret šķelšanos. Bet izlasiet rezolūciju, ko Burderons iesniedzis Franču sociālistiskās partijas'"1 kongresā. Šai rezolūcijā tiek prasīts, lai sociālisti izstātos no valdības!! Rezolūcija tieši „dēsapprouve" gan CAP, gan CP (CAP = Com. Adm. Perm., GP = Groupe Pāriem.)*!!! Skaidrs kā diena, ka tādas rezolūcijas pieņemšana nozīmētu gan sociālistiskās partijas, gan sindikātu šķelšanos, jo kgi Renodeli, Sambā, Jouhaux et Со** nekad nevar samierināties ar to.

Bourderon’am un Meerheim’am*** ir tā pati kļūda, vājībā, biklums, kas piemīt Cimervaldes konferences vairākumam. No vienas puses, šis vairākums netieši aicina savā manifestā uz revolucionāru cīņu, bet baidās teikt to tieši. No vienas puses, tas raksta: visu zemju kapjtalisti melo, runādami par „tēvijas aizstāvēšanu" šai karā. No otras puses, vairākums baidījās piemetināt acīm redzamo patiesību, ko tik un tā piemetinās katrs domājošs strādnieks, proti: ka melo ne tikai kapitālisti, bet arī Renodels, Sambā, Longē, Hyndmann, Kautsky, Ple-chanolf et Со****!! Cimervaldes konferences vairākums atkal grib izlīgt ar Vanderveldi, Hismansu, Renodelu i(ii Ko. Tas ir kaitīgi strādnieku šķirai, un „Cimervaldes kreisie" ir rīkojušies pareizi, atklāti pasakot patiesību strādniekiem.

Palūkojieties, ka liekuļo Ies socialistes-chauvins*****: Francijā viņi slavē vācu „minorite"****** Vācijā — franču!!

Kada milzīga nozīme būtu lranču opozicijas rīcībai, ja tā tieši, bezbailīgi, atklāti paziņotu visas pasaules priekšā: mēs esam solidāri tikai ar vācu opoziciju, tikai ar Rili un ar viņa domubiedriem!! Tikai ar tiem, kas bezbailīgi sarauj sakarus gan ar atklāto, gan ar maskoto social-

* — „dezavuē" gan Pastāvīgo administratīvo komisiju, gan Parlamenta grupu. Ite<l.

** — Zuo un Ko. Tied.

*** — Ilurdcronam un Merheimam. Hed.

**** — llaindmanis, Kaulskis, Pļcchanovs un Ko. Hed.

***** — socialšovinisli. Hed.

****** — „mazākumu". Red.

8 22. sēj.

šovinismu, socialisme chauvin, t. i., ar visiem „tēvijas aizstāvjiem" šai karā!! Mēs paši nebīstamies saraut sakarus ar t'raneu „patriotiem", kuri koloniju aizstāvēšanu sauc par „tēvijas aizstāvēšanu", un mēs aicinām visu zemju sociālistus un sindikalislus tāpat saraut sakarus!! Mēs sniedzam roku Otto Riihle un Libknechtam, viņiem un tikai viņu domubiedriem, mēs nosodām tiklab franču, kā arī vācu „majoritē"* un ,,le marais"**. Mēs pasludinām to visas pasaules sociālistu dižo starptautisko apvienošanos, kuri tagadējā karā noraidījuši melīgo frāzi par „tēvijas aizstāvēšanu" un strādā, sludinādami un sagatavodami vispasaules proletārisko revolūciju!

Tādam uzsaukumam būtu milzīga nozīme. Tas izgaiņātu liekuļus, atsegtu un atmaskotu starptautisko krāpšanu, dotu vislielāko impulsu to strādnieku tuvināšanās procesam visā pasaulē, kuri tiešām palikuši uzticīgi internacionālismam.

Francijā vienmēr daudz kaitējusi anarehistiskā frāze. Bet tagad anarehisli patrioti, anarehisti chauvins, tādi kā Kropotkins, Grave, Cornelissen*** un pārējie de la „Bataille Chauviniste“**** bruņinieki, palīdzēs izārstēt daudzus, ļoti daudzus strādniekus no anarehistiskās frāzes. Nost ar sociālistiem patriotiem un ar sociālistiem chauvins, — tāpat kā „nost ar anarehistiem patriotiem" un ar anarehistiem chauvins! šis aicinājums radīs atbalsi Francijas strādnieku sirdīs. Ne anarehistiska frāze par revolūciju, bet ilgstošs, nopietns, sīksts, neatlaidīgs, sistemātisks darbs, dibinot it visur nelegālās organizācijas strādnieku vidū, izplatot brīvo, t. i., nelegālo, literatūru, sagatavojot masu kustību pret savām valdībām. Lūk, kas vajadzīgs strādnieku šķirai visās zemēs!

Nav taisnība, ka „trauci nav spējīgi" strādāt sistemātisku nelegālu darbu. Nav taisnība! Franči ātri iemācījās slēpties tranšejās. Ātri viņi iemācīsies arī nelegālo darbu jaunos apstākļos un masu revolucionārās kustības sistemātisku

„vairākumu". Red.

,,purvu“. Hat.

Gravs, KomiTisuns. lied. „Šovinistiskas Kaujas", tied.

sagatavošanu. Es ticu Francijas revolucionārajam proletariātam. Viņš pamudinās arī franču opoziciju.

Labākie novēlējumi. Jūsu Ļeņins

P. S. [14] Uzaicinu franču biedrus izdot šās manas vēstules tulkojumu (pilnīgu tulkojumu) kā atsevišķu lapiņu™

Iespiests 1916. gadā franču valodā kā atsevišķa lapiņa

Iespiests pēc rokraksta

Krievu valodā pirmoreiz iespiests 1924. gadā žurnālā „Proletarskaja Revolūcija'[14] 4. (27.) nr-ā

VAI OK UN ČCHEIDZES FRAKCIJAI IR SAVA LĪNIJA?

Okisti gan savā rakstu krājumā **, gan vēl noteiktāk savā )ārskatā Starptautiskajai sociālistiskajai komisijai (Biļe-ena 2. nr., kas iznācis vācu valodā 1915. 27. XI)54 cenšas mbliku pārliecināt, ka Čcheidzes frakcijaiss un OK ir sava Inija, kas ir pilnīgi internacionalistiska un nesaskan ar iurnala „Naše Djelo“ līniju. Sie apgalvojumi ir viskliedzo-iākā nepatiesība. Pirmkārt, kopš OK nodibināšanas laika 1912. augusts) mēs ilgus gadus esam redzējuši pilnīgu poli-isku solidaritāti visos pamatjautājumos un ciešu politisko iadarbību starp Čcheidzes frakciju un OK un starp žurnālā ,Naša Zarja** grupu, pie kam tikai šī grupa veica sistema-isku darbu masās (likvidatoru dienas avīzes). Kaut cik no-netnas domstarpības starp tik tuviem „draugiem*1 jāpie-āda ne ar vārdiem, bet ar nopietniem faktiem. Neviena āda [akta nav. Otrkārt, vairākus gadus, 1912.—1914., 'chcidzes frakcija un OK spēlēja marionešu lomu pie iurnala „Naša Zarja**, aizstāvēja tā politiku sistemātiski, со ļoti labi zina strādnieki Pelrogradā un cilās vietās, pie cam tās nevienu reizi un nemaz nav ietekmējušas žurnālā ,Naša Zarja“, avīzes ,,Luč“se utt. politikas maiņu.

Politikā, kas skar masas, — piemēram, cīņā pret „streiku izartu**, lielāko arodbiedrību (metālistu u. c.) un svarīgāko ipdrošināšanas iestāžu (Viskrievijas apdrošināšanas pa-lome) vadītāju vēlēšanās — žurnālā „Naša Zarja** grupa m tikai tā rīkojās patstāvīgi, OK un Čcheidzes frakcija ikai palīdzēja tai, kalpoja tai ar sirdi un dvēseli. Treškārt, nīsotra gada kara laikā nav neviena fakta, kas liecinātu >ar pārmaiņām šais gadiem ilgi veidotajās Čcheidzes rakcijas un OK attiecībās pret žurnālu „Naša Zarja**.

Taisni otrādi, ir pretēji fakti, pat no tādiem, kas pieejami publicēšanai (vairākums šāda veida faktu nav publicējami). Fakts ir tas, ka pret žumala „Naše Djelo“ politiku Krievijā nav ne reizi uzstājusies ne OK, ne Čcheidzes frakcija, bet, lai panāktu šās politikas paliesu maiņu, nepieciešama nevis vienreizēja uzstāšanās, bet ilgstoša un uzvaroša cīņa, jo žurnāls „Naše Djelo“ ir politisks lielums, ko uztur sakari ar liberāļiem, bet OK un Čcheidzes frakcija ir politiskas dekorācijās. Fakts ir tas, ka avīzes ,,Utro“ un „Rabočeje Utro"37, kas visā pilnībā ietur žurnālā „Naše Djelo“ politiku, pat ārēji pasvītro savu politisko tuvību Čcheidzes frakcijai un runā visa Augusta bloka vārdā. Fakts ir tas, ka Čcheidzes frakcija vāc naudu avīzei „Rabočeje Utro“. Fakts ir tas, ka visa Čcheidzes frakcija sākusi strādāt līdzi Samaras socialšovinistiskajā avīzē „Naš Golos" (sk. 17. nr-u). Fakts ir tas, ka Čcheidzes frakcijas ievērojamākais loceklis, proti, Čchenkeli, uzstājās presē, ,,aizsardzībnieku“ vai so-cialšovinistu žurnālā „Sovremennij Mir“38, Pļechanova un Aļeksinska kga žurnālā, ar principiālu paziņojumu pilnīgi Pļechanova, žurnālā „Naše Djelo“, Kautska, Aksclroda garā. Mēs jau sen esam citējuši šo Čchenkeli paziņojumu, un ne okisti savā rakstu krājumā, ne Trockis savā avīzē „Naše Slovo“3'J nav ņēmušies aizstāvēt šo paziņojumu, lai gan viņi ņemas aizstāvēt un reklamēt Čcheidzes frakciju. Ceturtkārt, tieša politiska uzstāšanās visas Čcheidzes frakcijas un visas OK vārdā pierāda mūsu tezes. Ņemam svarīgākos dokumentus, kas pārdrukāti OK rakstu krājumā: Čcheidzes un Ko deklarāciju un OK proklamāciju. Abu šo dokumentu viedoklis ir vienāds, pozicija tiem ir viena un tā pati. Tā kā OK ir „Augusta bloka" visaugstākā vadošā iestāde pret mūsu partiju un tā kā OK ir izdevusi nelegālu proklamāciju, t. i„ varējusi runāl brīvāk un tiešāk nekā Čcheidze Domē, tad aplūkosim tieši šo proklamāciju.

Interesanti starp citu, ka par šo proklamāciju jau bija strīds vācu sociāldemokrātiskajā presē, Bernes sociāldemokrātiskajā avīzē. Tās līdzstrādnieks nosauca šo proklamāciju par „patriotisku". OK ārzemju sekretariāts sašuta, iespieda atspēkojumu, paziņoja, ka arī „mēs, ārzemju sekretariāts, esam vainojami šādā patriotismā", pieaicināja it kā tiesneša lomā avīzes redakciju, piegādājot tai proklamācijas

pilnīgu tulkojumu vācu valodā. Piezīmēsim uo savas puses, ka tā ir redakcija, kas pret OK ir noteikti neobjektiva, kas reklamē to. Ko tad teica šī pret OK neobjektiva redakcija?

„Mēs izlasījām OK proklamāciju" — teica redakcija (250. nr.) — ,,uu mums jāatzīstas, ka tās teksts neapšaubāmi var radīt pārpratumus un piešķirt veselajam tādu jēgu, kāda varbūt ir sveša proklamācijas autoriem".

Kāpēc okisti nepārdrukāja savā rakstu krājumā šo redakcijas atsauksmi, redakcijas, ko viņi paši bija pieaicinājuši kā tiesnesi? Tāpēc, ka tā ir OK draugu atsauksme, kuri publiski atteikušies aizstāvēt OK! Atsauksme uzrakstīta ar izsmalcinātu, diplomātisku pieklājību, kura sevišķi pasvītro redakcijas vēlēšanos teikt Akselrodam un Martovam „patīkamas lietas". Un izrādījās, ka pati „patīkamākā lieta" ir šāda: „varbūt (likai „varbūt"!) OK pateikusi ne to, ko tā gribējusi teikt; bet tas, ko lā pateikusi, „neapšaubāmi var radīt pārpratumus" “!!

Mēs cītīgi aicinām lasītājus iepazīties ar OK proklamāciju, kas pārdrukāta arī Bunda Lapiņā (9. nr.). Ikviens, kas to uzmanīgi izlasīs, ieraudzīs vienkāršus un skaidrus faktus: (1) proklamācija nesatur neviena vārda, kas principiāli noraidītu ikkatru zemes aizsargāšanu šai karā;

(2) proklamācijā nav absolūti nekā, kas principā būtu nepieņemams „aizsardzībniekiem" vai „socialšovinistiem";

(3) daudzas frāzes proklamācijā ir pilnīgi viendabīgas ar „aizsardzībniecību": „proletariats nevar izturēties vienaldzīgi pret tuvojošos sagrāvi" (gandrīz burtiski tas pats ir avīzes ,.Rabočeje Utro" 2. nr-ā: „nevienaldzīga izturēšanās" pret „zemes glābšanu no sagrāves"); „proletariats ir dziļi ieinteresēts zemes pašsaglabāšanā"; „visas tautas revolūcijai" jāglābj zeme „no ārējās sagrāves" uti. Tam, kas patiesi naidīgs socialšovinismam, šādu frāžu vietā vajadzētu teikt: muižnieki, cars un buržuāzijā melo, nosaukdami par zemes pašsaglabāšanu lielkrievu jūga saglabāšanu pār Poliju, tās varmācīgu turēšanu; — melo, kad ar frāzēm par „zemes" glābšanu no sagrāves aizsedz cenšanos „glābt" lielvalsliskās privilēģijas un novirza proletariātu no cīņas uzdevumiem pret starptautisko buržuāziju. Vienā un tai pašā laikā alz.īl karojošo zemju proletariāta starp-

tautisko solidaritāti laupīšanas, imperiālistiskajā karā un to, ka ir pieļaujamas frāzes par vienas zemes „glābšanu no sagrāves*1, nozīmē liekuļot, nozīmē visus savus paziņojumus pārvērst vistukšākā, melīgā deklamācijā. Jo 1as nozīmē padarīt proletariāta taktiku atkarīgu no zināmās zemes militārā stāvokļa zināmā brīdī, bet, ja tas tā, lad taisnība ir arī l'ranču socialšovinistiem. kas palīdz „glābt no sagrāves" Austriju vai Turciju.

OK ārzemju sekretariāts ir izvirzījis vācu sociāldemokrātiskajā presē (Bernes avīzē) vēl vienu sofismu, kas ir tik nekaunīgs, tik rupjš, tik „pielāgots** speciāli vāciešu pievilšanai, ka krievu publikas priekšā okisli ir saprātīgi atturējušies no šā sofisma atkārtošanas.

„Ja tas ir patriotisms — raksta viņi vāciešu priekšā cēla sašutuma toni norādīt proletariātam uz revolūciju kā uz vienīgo līdzekli, kā glābt zemi no bojā ejas**, tad arī mēs esam tādi paši patrioti, „mēs gribētu, lai Internacionālei būtu vairāk tādu „patriotu" katrā sociālistiskajā partijā; mēs izsakām pārliecību, ka Libknechts, Rozā Iaiksem-burga, Merheims būtu ļoti apmierināti, ja redzētu ap sevi vairāk tādu „patriotu**, kas grieztos pie vācu un franču strādniekiem ar tādām proklamācijām".

Blēdīgais paņēmiens ir skaidri redzams; pieci sekretāri ļoti labi zina, ka Francijā un Vācijā, kuras iet pretī sociālistiskajai revolūcijai, nav ne ēnas no buržuāziskā revolu-eionarisma, nav ne ēnas no buržuāziskās sabiedriskās kustības, kura tiecas pēc. revolūcijas, lai gūtu uzvaru pār ienaidnieku. Bet Krievijā tieši tāpēc, ka lā iet pretī buržuāziski demokrātiskai revolūcijai, tāda kustība acīm redzami ir. Pieci sekretāri krāpj vāciešus ar jocīgu sofismu: OK un Čcheidze ar Ko nevar būt revolucionari-šovinisli Krievijā, jo Eiropā revolucionarisma savienojums ar šovinismu ir absurds!

Jā, Eiropā tas ir absurds. Bet Krievijā tas ir fakts. Jūs varat pārmest „priziviešiem*1 ka viņi ir slikli buržuāziski revolucionāri, bet, ka viņi savieno šovinismu ar revolu-cionarismu pa savairi, to jūs nevarat noliegt. Narodņiku jūlija konference Krievijā'", žurnāls „Našc Djelo“ un avīze ,.Rahočeje l'tro" šajā ziņā pilnīgi slāv „priziviešu** pozicijā, ari viņi savieno šovinismu ar revolucionarismu.

V. I. I_ К Ņ 1N S

120

Čcheidzes frakcija savā deklarācijā (OK rakstu krājuma 141.—143. Ipp.) ir nostājusies tajā pašā pozīcijā. Čcheidzem ir tās pašas šovinistiskās frāzes par „sagrāves briesmām^1', un, ja viņš atzīst kara imperiālistisko raksturu, „mieru bez aneksijām“, „visa starptautiskā proletariāta kopējos uzdevumus", „cīņu par mieru" u. t. jpr., u. t. jpr„ tad to taču atzīst arī „Rabočeje Utro", to atzīst arī krievu narodņiki-sīkburžuji. Tajā pašā OK rakstu krājumā 146. lappusē var lasīt, ka sīkburžuaziskie narodņiki atzinuši gan kara imperiālistisko raksturu, gan „mieru bez aneksijām", gan nepieciešamību sociālistiem (narodņiki taču, tāpat kā „Rabočeje Utro", grib, lai tos dēvē par sociālistiem) „censties, lai pēc iespējas ātrāk tiktu atjaunota sociālistiskās organizācijas starptautiskā solidaritāte kara izbeigšanai" u. t. jpr. Narodņikiem — sīkburžujiem visas šīs frāzes noder, lai maskotu „nacionālās aizsardzības" lozungu, ko viņi tieši izvirzījuši, bet Čcheidze un OK, tāpat kā avīze „Rabočeje Utro", nosauca šo lozungu par „zemes glābšanu no sagrāves"!!

Rezultāts iznāk tāds, ka gan Čcheidze, gan OK ir sarunājuši revolucionārās frāzes, kas neuzliek it nekādus pienākumus, kas itin nemaz netraucē priziviešu un našedje-liešu lietišķīgo politiku, bet par šo politiku ir klusējuši. Piedalīšanos kara rūpniecības komitejās^42 viņi tā vai citādi atbalsta.

Mazāk frāžu par revolūciju, kungi, vairāk skaidrības, atklātības un godīguma šās dienas lietišķīgajā politikā. Jūs solāties būt revolucionāri, bet tagad palīdzat šovinistiem, buržuāzijai, carismam, vai nu tieši aizstāvot strādnieku piedalīšanos kara rūpniecības komitejās, vai arī klusu ciešot slēpjot dalībniekus, necīnoties pret tiem.

Martovs var izmanīties, kā viņam tīk. Trockis var kliegt pret mūsu frakcionarismu, maskojot ar šīm klaigām (Tur-geņeva... varoņa veca recepte!43) savas laikam gan ne-Irakcionarās „izredzes" uz to, ka kaut kāds individs no Čcheidzes frakcijas ir ar Trocki „vienis prātis" un apzvērē savu kreisumu, internacionālismu u. t. jpr. kakts paliek fakts. Nav ne mazākās nopietnas politiskas atšķirības no tikai starp OK un Čcheidzes frakciju, bet arī starp abām šīm iestādēm un avīzi „Rabočeje Utro" vai avīzi „Priziv".

Tāpēc darbos viņi arī iet visi kopā, pret mūsu partiju, !>ar buržuāzisko politiku — strādnieku piedalīšanos kara rūpniecības komitejās, kopā ar bezpartejiskiem strādniekiem un narodņikiem. Bet „ārzemju sekretāru" atrunas vārdos un dievošanās, ka viņi „nav vienis prālis", joprojām paliek tukšas frāzes, kas masu īsto politiku neskar tāpat, kā Zidekuma, Legina, Dāvidā zvēresti, ka viņi ir „par mieru" un „pret karu", neattīra viņus no šovinisma.

,,Social-Леток r ai“, 50. nr., 1010. ). 18. februāri

Iespiesta pēc avi:ea ,.Social-Demokrat*' leks la

РАК MIERU BEZ ANEKSIJAM UN PAR POLIJAS NEATKARĪBU KĀ DIENAS LOZUNGIEM KRIEVIJĀ

„Viena no strādnieku šķiras apmuļķošanas formām ir pacifisms un miera abstrakta sludināšana... Miera propaganda tagadējā laikā, ja tajā neietilpst aicinājums uz masu revolucionāru rlcibu, spēj vienīgi izplatīt ilūzijas, demoralizēt proletariātu, iedvešot tam uzticēšanos buržuāzijas humānismam, un padarīt to par rotaļlietu karojošo zemju slepenās diplomātijas rokās“. Tā rakstīts mušu partijas Bernes rezolūcijā (sk. avīzes ,,Social-Demokrat“" 40. nr-u un „Sociālismu un karu'1)[15].

Skaitā daudzie — krievu emigrācijās vidu. nevis krievu strādnieku vidū — mūsu nostādnes pretinieki miera jautājumā nav ne reizi papūlējušies noskaidrot šīs tezes. Būdamas teorētiski neatspēkojamas, tās tagad tieši sakara ar notikumu pagriezienu mūsu zemē liek praktiski sevišķi uzskatāmi apstiprinātas. „

Pēterburgas likvidatoru legalistu avīze „Rabočeje l)tro_, ko idejiski atbalsta Organizācijas komiteja, jau pirmaja numurā, kā zināms, nostājusies socialšovinistiska. ,.aiz-sardzībnieciskā“ pozicijā. Tā ir iespiedusi Pēterburgas un Maskavas socialšovinistu „aizsardzībnieciskus manileslus. Abos manifestos starp cilu izteikta ideja par „mieru bez aneksijām", un avīzes „Rabočeje Utro“ 2. nr., sevišķi izceļot šo lozungu, iespiež to kursivā, nosauc to par „līniju, kas nodrošina zemei izeju no strupceļa". Lūk. sak. kāds apmelojums, il kā mēs esot šovinisti: mēs pilnīgi atzīstam

pašu „demokrātiskāko”, pat „īsti sociālistisko” lozungu par „mieru bez aneksijām”!

Nav šaubu, ka Nikolajam Asiņainajam tagad ir ļoti izdevīgi, ka viņa uzticīgie pavalstnieki izvirza lādu lozungu. Carisms, balstīdamies uz muižniekiem un buržuāziju, dzina kriiaspeku laupīt un verdzināt Galiciju (nemaz jau nerunājot par līgumu attiecībā uz Turcijas sadalīšanu u. t. jpr.). I ikpat laupīt karo vācu imperiālistu karaspēks atsita krievu laupītājus un izspieda viņus ne tikai no Galicijas. bet ari no „Krievijas Polijas”. (Pie tam abu kliķu interešu varda naves laukos krita simti tuksloši krievu un vācu strādnieku un zemnieku.) Tādējādi izrādījās, ka lozungs par „mieru bez aneksijam” ir brīnišķīga „rotaļlieta” carisma „slepenas diplomātijas rokās”: lūk, nu — mēs esam apvainoti, mūs aplaupīja, mums atņēma Poliju mēs esam pret aneksijam!

Kadā^ mēra avīzes „Rabočeje Utro“ socialšovinistiem ir •Pa prātam” ši carisma sulaiņu loma, it sevišķi redzams no raksta 1. nr-a: „Poļu emigrācijā”. „Pagājušie kara mēnesi — lasam laja — ir radījuši poļu tautas plašo slāņu apziņa dziļu tieksmi pēc neatkarības”. Līdz karam tās, protams, nebija 1! „Polijas demokrātijās plašo slāņu sabiedriskajā apziņa ir uzvarējusi Polijas nacionālās neatkarības masa” (acīm redzot iespiedkļūda; jālasa: ideja, doma u. tml.)... „Krievijas demokrā tijās priekšā neatlaidīgi visa pilnība izvirzās Polijas jautājums”... „Krievu liberāļi” atsakās dot vienkāršās atbildes uz nolādētajiem jautājumiem „par Polijas neatkarību”...

Nu kā nu nē, Nikolajs Asiņainais, Chvostovs, Celnokovs \liļukov.s un Ko pilnīgi ir par Polijas neatkarību, ar visu’ sirdi ir par to tagad, kad šis lozungs praksē nozīmē lozungu - uzvara pār Vāciju, kas atņēmusi Krievijai Poliju. Ievērojiet, ka „Stolipina strādnieku partijas”45 dibinātāji pirms kara uzstājās pilnīgi un vienīgi pret nāciju pašnoteikšanas lozungu, pret Polijas atdalīšanās brīvību, izlaizdami oportunistu Semkovski šim cēlajam mērķim — aizstāvēt carisma jūgu pār Poliju. Tagad, kad Polija Krievijai atņemta, viņi ir par Polijas „neatkarību” (no Vācijas, to kautrīgi noklusē...).

Neapkrāpi jums Krievijas apzinīgos strādniekus, social-

šovinistu kungi! Jūsu ,,oktobristiskais“" 19/5. gada lozungs par Polijas neatkarību un mieru bez aneksijām patiesībā ir sulainiskums carisma priekšā, kuram tieši tagad, tieši 1916. gada februārī vajadzīgs aizsegt viņa karu ar cēlskanīgiem vārdiem par „mieru bez aneksijām“ (izdzīt Hindenburgu no Polijas) un par Polijas neatkarību (no Vilhelma, bet atkarību no Nikolaja ĪI).

Krievijas sociāldemokrāts, kas nav aizmirsis savu pro-gramu, spriež citādi. Krievijas demokrātijā, viņš sacīs, domādams vispirms un visvairāk lielkrievu demokrātiju, jo tā vienīgā vienmēr baudījusi Krievijā valodas brīvību, šī demokrātijā ir noteikti ieguvusi no tā, ka Krievija tagad neapspiež Poliju, netur to varmācīgi. Krievijas proletariats ir noteikti ieguvis no tā, ka tas neapspiež vienu no tautām, ko tas palīdzēja apspiest vakar. Vācijas demokrātijā ir noteikti zaudējusi: kamēr vācu proletariats pacietīs to, ka Vācija apspiež Poliju, tas paliks tādā stāvoklī, kas sliktāks par verga stāvokli, nelieša stāvoklī, kurš palīdz verdzināt citus. Noteikti ir ieguvuši tikai Vācijas junkuri un buržuji.

No tā secinājums: Krievijas sociāldemokrātiem jāatmasko tas, ka carisms apkrāpj tautu, kad tagad Krievijā tiek izvirzīti lozungi par „mieru bez aneksijām" un „Polijas neatkarību", jo abi šie lozungi tagadējā stāvoklī nozīmē tieksmi turpināt karu un attaisno tādu tieksmi. Mums jāsaka: nekāda kara Polijas dēļ! Krievu tauta negrib atkal kļūt par tās apspiedēju!

Bet kā palīdzēt Polijai atbrīvoties no Vācijas? Vai tad mums te nav jānāk palīgā? Protams, ka jānāk, bet tikai ne atbalstot cara vai kaut arī buržuāziskās, pat buržuāziski republikāniskās Krievijas imperiālistisko karu, bet atbalstot Vācijas revolucionāro proletariātu, atbalstot tos Vācijas sociāldemokrātiskās partijas elementus, kas cīnās pret Zide-kumu, Kaulska un Ko kontrrevolucionaro strādnieku partiju. Kautskis pavisam nesen pierādīja savu kontrrevolu-cionarismu sevišķi uzskatāmi: 1915. g. 26. novembrī viņš nosauca ielu demonstrācijās par ,,avanturu“ (tāpat kā Struve pirms 1905. g. 9. janvara teica, ka Krievijā nav revolucionārās tautas). Bet 1915. g. 30. novembrī Berlinē demonstrēja 10 000 strādnieču!

Visiem, kas neliekuļoti, nevis kā Zidekums, nevis kā P|e-

chanovs, nevis kā Kautskis, grib atzīt tautu brīvību, nāciju pašnoteikšanās tiesības, jānostājas pret karu Potijas apspiešanas dēļ; — par brīvību atdalīties no Krievijas tām tautām, kuras Krievija tayad apspiež: Ukrainai, Somijai u. t. jpr. Visiem, kas negrib īstenībā būt socialšovinisti, jāatbalsta vienīgi tie visu zemju sociālistisko partiju elementi, kas godīgi, tieši, tūlīt uz vietas darbojas par labu proletāriskai revolūcijai savas zemes iekšienē.

Ne „mieru bez aneksijām“, bet mieru būdiņām, karu pilīm, mieru proletariātam un darba ļaudīm, karu buržuāzijai 1

Social-Demokr at'\ 51. nr., 1916. g. 29. februārī

Iespiests pēc avīzes ,,Social-Demokrāt** teksta

VILHELMS KOLBS UN GEOKGIJS PĻECHANOVS

Vācijas atklātā oportunista Vilhelma Kolba brošūra: „Sociāldemokrātijā kruslce|os“ (Karlsruē, 1915.) ir iznākusi tieši īstā laikā pēc Pļechanova rakstu krājumā «Karš . Kautskiclis Rudolfs Hill'erdings žurnālā „Neue Zeit • pavisam vāji atbild Kolbām, noklusējot galveno un činkstot sakarā ar Kolba patiesīgo paziņojumu, ka Vācijas sociāldemokrātiem vienība ir vairs tikai „tīri formālā^1.

Tiem, kas grib nopietni iedziļināties " Internacionāles kraeha nozīmē, var ieteikt salīdzināt Kolba un Pļechanova idejisko poziciju. Abi (tāpat ka Kaulskis) ir vienis pratis galvenajā: abi noliedz un izsmej ideju par revolucionāru rīcību sakarā ar šo karu; abi apsūdz revolucionāros sociāldemokrātus „sakavniecība”, lietojot pļechanoviešu iemīļoto vārdiņu. Pļechanovs, nosaukdams domu par revolūciju sakarā ar šo karu par „sapni-tarsu , šņāc pret „revolucionāro frazeoloģiju”. Kolbs garām ejot nolād „revolucionāro frāzi”, „revolucionāro fantastiku , „radika-Ī’īšus (Radikalinski) histeriķus”, „sektantismu” u. t. jpr. Kolbs un Pļechanovs ir vienis pratis galvenaja, abi viņi ir pret revolūciju. Un tas apstāklis, ka Kolbs ir vispār pret revolūciju, bet Pļechanovs un Kautskis „vispār par”, ir tikai nianšu, vārdu atšķirība: patiesībā Pļechanovs ar Kautski

ir Kolba dienderi. .

Kolbs ir godīgāks — ne personiska nozīme, bet politiska, t viņa pozicijas konsekvence nerada viņa liekulību. Tāpēc viņš nebaidās atzīt patiesību, ka visa Internacionāle no viņa viedokļa ir grēkojusi ar „revolucionārās lantas-tikas garu”, uzstājusies ar „draudiem” (ar revolūcijas diau- [16]

diem, Pļechanova un Kulba kgs!) sakara ar karu. Kolbām ir taisnība, ka ir aplam „principiāli noliegt^1' kapitālistisko sabiedrību pēc tam, kad Eiropas sociāldemokrātiskās partijas cēlušās tās aizstāvēšanai brīdī, kad visi kapitālistiskās valsts pamati ļodzījās, kad „tās pastāvēšana bija zem jautājuma zīmes“. Šī objektivās revolucionārās situācijās atzīšana ir patiesība.

„Sekas (Libknechta piekritēju taktikai) — raksta Kolbs — būtu līdz kulminācijas punktam novesta iekšējā cīņa vācu nācijā un līdz ar to tās militārā un politiska novājināšana"... „trijsabiedrības imperiālismā" ieguvumu un uzvaru labā!! Lūk, jums pret ,,sakāvniecību“ vērsto oportunistisko pērkonu kodols!!

Te patiešām ir visa jautājuma kodols. „Līdz kulminācijas punktam novesta iekšējā cīņa" jau ir pilsoņu karš. Kolbām ir taisnība, ka kreiso taktika virza uz to; taisnība, ka tā ir Vācijas „militārā novājināšana", t. i., vēlēšanās, lai to sakauj, un sakāves veicināšana, ir sakāvniecība. Kolbām nav taisnība tikai — tikai! — tad, kad viņš negrib redzēt tādas kreiso taktikas internacionālo raksturu. Visās karojošās zemēs iespējama „iekšējās cīņas novešana līdz kulminācijas punktam", imperiālistiskās buržuāzijas „militārā spēka novājināšana" un (tā rezultātā, sakarā ar to, caur to) imperiālistiskā kara pārvēršana pilsoņu karā. Te ir viss jautājuma kodols. Pateicamies Kolbām par derīgajiem novēlējumiem, atzinumiem un ilustrācijām: kad to visu dod pals konsekventākais, godīgākais un atklātākais revolūcijas ienaidnieks, tad tas ir sevišķi derīgi, lai strādnieku priekšā atmaskotu Pļechanovu un Kautsku neģēlīgo liekulību un apkaunojošo rakstura trūkumu.

Ies piesis pēc avizes ,,Social-Demokrāt“ teksta

SOCIĀLISTISKĀ REVOLŪCIJA UN NĀCIJU PAŠNOTEIKŠANĀS TIESĪBAS

(TliZES)

1. IMPERIALISMS, SOCIALISMS UN APSPIESTO NĀCIJU ATBRĪVOŠANA

Imperialisms ir kapitālismu attīstības augstākā stadija. Attīstītajās zemes kapitāls ir pāraudzis nacionālo valstu ietvarus, aizslājis konkurenci ar monopolu, radīdams visus objcktivos priekšnosacījumus sociālismā realizēšanai. Tāpēc Rietumeiropā un Savienotajās Valstīs dienas kārtībā ir proletariāta revolucionārā cīņa par kapitālistisko valdību gāšanu, par buržuāzijas ekspropriēšanu. Imperialisms virza masas uz tādu cīņu, saasinādams milzu apmēros šķiru pretrunas, pasliktinādams masu stāvokli tiklab ekonomiskā ziņā — tresti, dārdzība — kā arī politiskā ziņā: pieaug militarisms, kari notiek arvien biežāk, pastiprinās reakcija, nostiprinās un paplašinās nacionālie spaidi un koloniju izlaupīšana. Uzvarošajam sociālismam nepieciešams realizēt pilnīgu demokrātiju, un tātad tam ne tikai jāpanāk pilnīga nāciju tiesību vienlīdzība, bet jārealizē arī apspiesto nāciju pašnoteikšanās tiesības, t. i., tiesības uz brīvu politisku atdalīšanos. Sociālistiskās partijas, kuras nepierādīs ar visu savu darbību kā tagad, tā arī revolūcijas laikā un pēc tās uzvaras, ka tās atbrīvos verdzinātās nācijās un attiecības ar viņām veidos uz brīvas savienības pamata — bet brīva savienība bez atdalīšanās brīvības ir melīga frāze, — tādas partijas izdarītu nodevību attiecībā pret sociālismu.

Protams, demokrātijā arī ir valsts forma, kurai jāizzūd, kad izzudīs valsts, bet tas notiks, tikai pārejot no galīgi uzvarējušā un nostiprinātā sociālismā uz pilnīgu komunismu.

2. SOCIĀLISTISKĀ REVOLŪCIJA UN CĪŅA

PAR DEMOKRĀTIJU

Sociālistiskā revolūcija nav viens akts, nav viena kauja vienā frontē, bet vesels saasinātu šķiru konfliktu laikmets, gara rinda kauju visās frontēs, t. i., visos ekonomikas un politikas jautājumos, kauju, kuras var beigties tikai ar buržuāzijas ekspropriāciju. Dziji maldīgi būtu domāt, ka cīņa par demokrātiju spēj proletariātu novirzīt no sociālistiskās revolūcijas vai aizklāt, aizēnot to u. tml. Gluži otrādi, tāpat kā nav iespējams uzvarošs socialisms, kas nerealizē pilnīgu demokrātiju, tā nevar arī sagatavoties uzvarai pār buržuāziju proletariats, kas vispusīgi, konsekventi un revolucionāri necīnās par demokrātiju.

Ne mazāka kļūda būtu izsvītrot vienu demokrātiskās programas punktu, piem., par nāciju pašnoteikšanos, uz tā pamata, ka tā imperiālismā apstākļos esot it kā „nerealizēja ma“ vai „iluzoriska". Apgalvojumu, ka nāciju pašnoteikšanās tiesības nav realizējamas kapitālisma ietvaros, var saprast vai nu absolūtā, ekonomiskā nozīmē, vai arī nosacītā, politiskā nozīmē.

Pirmajā gadījumā tas ir teorētiski maldīgs pašos pamatos. Pirmkārt, tādā nozīmē kapitālisma apstākļos nav realizējama, piem., strādnieku nauda vai križu iznīcināšana u. tml. Pilnīgi nepareizi, ka tāpat nav realizējama nāciju pašnoteikšanās. Otrkārt, pieliek pat ar vienu piemēru — ar Norvēģijas atdalīšanos no Zviedrijas 1905. gadā -- lai atspēkotu ,,nerealizējamību“ šajā nozīmē. Treškārt, būtu smieklīgi noliegt, ka, nedaudz pārmainoties savstarpējām politiskām un stratēģiskām attiecībām, piem., Vācijas un Anglijas attiecībām, šodien vai rīt ir pilnīgi „realizējama*4 jaunu, Polijas, Indijas u. tml. valstu nodibināšana. Ceturtkārt, finanču kapitāls savās ekspansijas tieksmēs „brīvi** pirks un uz pirks pašu brīvāko demokrātisko un republikānisko valdību un ievēlējamos ierēdņus jebkurā, kaut arī „neatkarīgā** zemē. Finanču kapilala kundzība, tāpat kā kapitala vispār, nav novēršama ne ar kādiem pārveidojumiem politiskās demokrātijās sfērā; bet pašnoteikšanās attiecas pilnīgi un

9 22. sēj.

vienīgi uz šo sfēru. Bet šī finanču ka pi tala kundzība nemaz neiznīcina politiskās demokrātijās ka šķiru spaidu un šķiru cīņas brīvākās, plašākās un skaidrākās formas nozmn. Tāpēc visi prātojumi par to, ka viena no politiskas demokrāti jus prasībām — ekonomiskā ziņā - „nerealizējama kapitālisma apstākļos, ir būtībā kapitālisma un politiskas demokrātijās vispār vispārējo un pamataltiecību teorētiski

nepareizs formulējums. ...

Otrā gadījumā šis apgalvojums ir nepilnīgs un neprecīzs.

Jo ne tikai nāciju pašnoteikšanas tiesības vien, bet visas politiskās demokrātijās pamatprasības imperiālismā apstākļos ir „realizējamas^1* tikai nepilnīgi, izkropļoti un ka rets izņēmums (piena., Norvēģijas atdalīšanās no Zviedrijas 1905. gadā). Prasība nekavējoties atbrīvot kolonijas, ko iz-virza visi revolucionārie sociāldemokrāti, ari ir ,,nerealizē-jama“ kapitālisma apstākļos bez vairākām revolūcijām. Taču no tā nepavisam neizriet sociāldemokrātijas atteikšanās no tūlītējas un visnoteiktākās cīņas par visam sim prasībām— tāda atteikšanās būtu buržuāzijai un reakcijai tikai izdevīga — bet, taisni otrādi, no la izriet nepieciešamība visas šīs prasības formulēt un realizēt ne reformistiski, bet revolucionāri; nevis aprobežojoties ar buržuāziskās legalitātes ietvariem, bet salaužot tos; nevis apmierinoties ar runām parlamentā un vārdiskiem protestiem, bet I iesaistot aktīvā darbībā masas, paplašinot un uzkurinot cīņu ikkatras demokrātiskās pamatprasības dēj līdz tiesām proletariāta spiedienam uz buržuāziju, t. i., līdz sociālistiskai revolūcijai, kas ekspropriē buržuāziju. Sociālistiskā j revolūcija var uzliesmot ne tikai liela streika vai ielu demonstrācijās dēļ, vai bada dumpja, vai militaias s<ha. sa j nās, vai koloniju dumpja dēļ. bet arī jebkuras politiskas krizes dēļ. tādas kā Dreifusa liela '' vai Cabernes incidents , vai sakarā ar referendumu jautājumā par apspiestas naci-cijas atdalīšanos ii. tml.

Nacionālo spaidu pastiprināšanas imperiālismā apstākļos liek sociāldemokrātijai nevis atteikties no „utopiskas^1, ka saka buržuāzijā, cīņas par nāciju atdalīšanas brīvību, bet, gluži otrādi, pastiprināti izmantot konfliktus, kas rodas ari uz šā pamata, kā iemeslus masu darbībai un revolucionāriem pasākumiem pret buržuāziju.

3. PAŠNOTEIKŠANĀS TIESĪBU NOZĪME l’N TO ATTIECĪBAS PRET FEDERĀCIJU Nāciju pašnoteikšanās liesibas nozīmē vienīgi tiesības uz neatkarību politiskā ziņā, uz brīvu politisku atdalīšanos no apspiedējas nācijās. Konkrēti šī politiskās demokrātijās prasība nozīmē pilnīgu brīvību aģitēt par atdalīšanos un izšķirt atdalīšanas jautājumu ar tās nācijās referendumu, kura a Idai as. Tādējādi ši prasība nepavisam nav tas pats, kas prasība atdalīties, sadrumstaloties, radīt sīkas valstis. Га nozīmē tikai konsekventu cīņas izpausmi pret ikkatriem nacionāliem spaidiem. Jo valsts demokrātiskā iekārta tuvāka pilnīgai atdalīšanās brīvībai, toties retākas un vājākas piaksē bus atdalīšanas tieksmes, jo lielo valstu prieksro-< ibas ir neapšaubāmas tiklab no ekonomiskā progresa viedokļa, kā arī no masu interešu viedokļa, turklāt tās arvien pieaug līdz ar kapitālisma augšanu. Pašnoteikšanās atzīšana nav tas paks, kas federācijās kā principa atzīšana. Var but noteikts ša principa pretinieks un demokrātiskā centralism» piekritējs un tomēr atzīt par labāku nevis na-ciona о tiesību nevienlīdzību, bet federāciju kā vienīgo cehi uz pilnīgu demokrātisku centralism!!. Tieši no šā viedokļa Markss,"būdams centralists, atzina par labāku pat Īrijas ederaciju ar Angliju nekā Īrijas varmācīgu pakļaušanu angļiem .

Sociālismā mērķis ir ne vien iznīcināt cilvēces sadrumstalošanu sīkās valstīs un ikkatru nāciju nošķirtību, ne vien tuvīnai nācijās, bel arī savienot tās. Un tieši tādēļ, lai panāktu šo mērķi, mums, no vienas puses, jāizskaidro māsām, cik reakcionāras ir Renera un (). Bauera idejas par ta saucamo „kulturāli nacionālo autonomiju”30, bet. no otias puses, jāprasa apspiesto nāciju atbrīvošana ne vispā-lejas izplūdušas 1 razes, ne deklamācijas bez satura, ne ..atliekot • jautājumu līdz sociālismam, bet skaidri un prečizi formulēta politiska programa, kas speciāli ņem vērā apspiedēju nāciju sociālistu liekulību un gļēvumu. Gluži tāpat, kā cilvēcē pie šķiru iznīcināšanas var nonākt tikai caur apspiestas sķiras diktatūras pārejas periodu, gluži tāpat arī Pie neizbēgamās nāciju savienošanas cilvēce var nonākt tikai caur visu apspiesto nāciju pilnīgās atbrīvošanas, t. L ' din atdalīšanas brīvības pārejās periodu.

4 NĀCIJU PAŠNOTEIKŠANAS JAUTAJUMA PROLETĀRISKI REVOLUCIONĀRĀ NOSTĀDNE

Ne tikai nāciju pašnoteikšanās prasību vien bet visus mūsu demokrātiskās minimālās programas punktus адгак, jau XVII un XVIII gadsimtā, izvirzīja sikburzuazija. un sīkburžuazija līdz šim laikam utopiski izvirza visus tos. neredzēdama šķiru cīņu un tas pastiprmasanos demokrātijās apstākļos, ticēdama „mierīgam" kapitālismam, liesi tāda ir tautu krāpjoša un kautskiešu aizstāvēta utopija pai tiesībās vienlīdzīgo nāciju mierīgo savienību imperiālismā apstākļos. Pretsvarā šai slkpilsoniskajaņ opprlumstiskajai utopijai sociāldemokrātijas programai jāizvirza ka galvenais, svarīgākais un neizbēgamais imperiālismā apstākļos — nāciju dalīšana apspiedējas un apspiestajās^

Apspiedēju nāciju proletariats nevar aprobežoties ai vispārējām, šabloniskām, ikviena pacifistiska buržuja atkārtotām frāzēm pret aneksijam un par nāciju tiesību vienlīdzību vispār. Proletariats nevar noklusēt imperiālistiskai buržuāzijai sevišķi „nepatīkamo" jautājumu par tas valsts robežām, kura balstās uz nacionāliem spaidiem.1 ro-letariats nevar necīnīties pret apspiesto nāciju varmācīgu turēšanu zināmas valsts robežās, bet tas jau arī nozīme cīnīties par pašnoteikšanās tiesībām. Proletariātam japrasa to koloniju un nāciju politiskas atdalīšanas brīvība, kuras apspiež „viņa" nācijā. Pretējā gadījuma proletariāta internacionālisms paliks bez satura un tikai vārdos; ne uzticība, ne šķiras solidaritāte starp apspiestas un apspiedējas nācijās strādniekiem nav iespējama; relormistisko un kautskisko pašnoteikšanās aizstāvju liekulība, kuri klusē, par nācijām, ko apspiež „viņu pašu" nācijā un varmācīgi tur „viņu pašu" valstī, paliek ncatmaskota.

No otras puses, apspiesto nāciju sociālistiem sevisķi ja-aizslāv un jārealizē pilnīgi un bez iebildumiem, arī organizatoriskā ziņā, apspiestās nācijās strādnieku vienība at apspiedējas nācijās strādniekiem. Bez ta nav iespējams saglabāt proletariat patstāvīgo politiku un tā šķiras solidaritāti ar citu zemju proletariātu laika, kad noliek buržuāzijas visas un visādas maclīinacijas, nodevības un blēdības. Jo apspiesto nāciju buržuāzijā nacionālas atbrīvošanās lozungus pastāvīgi pārvērš par strādnieku krāpšanu: iekšpolitika viņa izmanto šos lozungus reakcionāriem izlīgumiem ar valdošo nāciju buržuāziju (pieņi., poļi Austrijā un Krievija, kuri vienojas ar reakciju ebreju un ukraiņu apspiešanai); ārpolitikā viņa cenšas izlīgt ar vienu no konkurējošam imperiālistiskām lielvalstīm, lai realizētu savus laupīšanas mērķus (sīko valstu politika Balkanos u. tini.).

I as apstāklis, ka cīņu par nacionālo brīvību pret vienu imperiālistisko lielvalsti var zināmos apstākļos izmantot cita „liela" valsts saviem tikpat imperiālistiskiem mērķiem, — tikpat maz var piespiest sociāldemokrātiju atteik-ties no nāciju pašnoteikšanas tiesību atzīšanas kā daudzkārtējie gadījumi, kad buržuāzijā izmanto republikāniskus lozungus politiskas krapšanas un financialas laupīšanas nolūkos, piem., romāņu zemēs, nevar piespiest sociāldemokrātus atteikties no viņu republikanisma*.

5. MARKSISMS UN PRUDONISMS NACIONĀLAJĀ JAUTĀJUMĀ

Pretsvarā sīkburžuaziskajiem demokrātiem Markss bez izņēmuma visas demokrātiskās prasības uzskatīja nevis par kaut ko absolūtu, bet gan par buržuāzijas vadīto tautu masu cīņas vēsturisko izpausmi pret feodālismu. Nav nevienas no šīm pj-asībarn, kura zināmos apstākļos nevarētu noderet un nebutu noderējusi buržuāzijai par strādnieku viapsanas ieroci. Izvirzīt šajā ziņā vienu politiskās demokrātijās prasību, proti — nāciju pašnoteikšanos, un nostā-dd to pretī pārējām ir teorētiski nepareizi pašos pamatos, taktiski proletariats var saglabat savu patstāvību, tikai ,1pI J Г“пд‘- ķa.noraidīt pašnoteikšanās liesibas tā iemesla

т л и » "!-1- ka ”‘Svijas aizstāvēšana", būtu pavisam

smieklīgi. Ar tadam pašam tiesībām, — t. i„ likpat nenopietni -

1914.-1916. gadā arī uz jebkur,, demokrātijās prasību (piem., uz tas republikanismu) un uz jebkuru formulē-jumu cīņai pret nacionālajiem spaidiem, lai attaisnotu „tēvijas aiz-I elāf frV, ž Marks,'SmS Tma ‘«vijas aizstāvēšanas atzīšanu, piem., IsvilL ; ,' T0U,C'ja?. karOS Vai Garibaldija karos Eiropā, kā arī

Ievijas nīzstavešanas noliegšanu imperiālistiskajā 1914.—1916. e. karā uo katra atsevišķa kara konkrēti vēsturisko īpatnību analizēs liet

proģVamas^piinkta.0 "vis^'raJa PrinciPa'‘> - no kāda atse^šķa

Te buržuāziski demokrātiskā kustība pa daļai tikko sakas, ' pa daļai vēl ir tālu no noslēguma. Sociālistiem ne tikai ja-prasa tūlītēja koloniju atbrīvošana bez ierunām, bez iz-V pirkšanas, — bet šī prasība tās politiskajā izpausmē ne- j nozīmē neko cilu kā (ieši pašnoteikšanas liesību atzīšanu, sociālistiem visnoteiktākā veidā jaatbalsta buržuāziski de- ļ mokratiskās nacionālās atbrīvošanās kustības revolucionārie elementi šajās zemēs un jāpalīdz tiem sacelties, j un gadījumā jāpalīdz arī viņu revolucionārajā kara pret ļ imperiālistiskām lielvalstīm, kas viņus apspiež.

7. SOCIALŠOVINISMS UN NĀCIJU PAŠNOTEIKŠANĀS

Imperiālistiskais laikmets un 1914.—1У16. g. karš sevišķi izvirzīja uzdevumu — cīnīties pret šovinismu un naciona-lismu attīstītajās zemēs. Jautājumā par nāciju pašnoteikšanos ir divas galvenās nokrāsas socialšovinistu, t. i., opor-lunistu un kautskiešu, vidū, kuri izskaistina imperiālistisko, reakcionāro karu, attiecinot uz to ,,tēvijas aizstāvēšanas jēdzienu.

No vienas puses, mēs redzam diezgan atklātus buržuāzijas kalpus, kuri aizstāv aneksijas tā vārdā, ka imperialisms un politiskā koncentrācijā esot progresivi, un noliedz it kā utopiskās, iluzoriskās, sīkburžuaziskās u. tml. pašnoteikšanās tiesības. Te pieder: Kunovs, Parvuss un galējie oportunisti Vācijā, daļa fabiaņu un tredjuniju vadoņu Anglijā, oportunisti Krievijā: Seinkovskis, Libmanis, Jur-kevičs u. tml.

No otras puses, mēs redzam kaulskiešus, pie kuriem pieder arī Vandervelde, Renodcls un daudzi Anglijas un bran-cijas pacifisti u. t. jpr. Viņi ir par vienību ar pirmajiem un praksē ir pilnīgi vienādi ar tiem, aizstāvēdami pašnoteikšanās tiesības tikai vārdos un liekulīgi: viņi uzskata par ,,pār-mērīgu“ (,,zu viel verlangt": Kautsky žurnālā ,.Neue Zcit“*, 1915. g. 21. maijā) prasību pēc politiskās atdalīšanās brīvības, ziņi neaizstāv revolucionārās taktikas nepieciešamību tieši apspiedēju nāciju sociālistiem, bet, gluži otrādi, notušē viņu

Kaulskis žurnālu „Jaunais Laiks". Red.

revolucionāros pienākumus, attaisno viņu oportunisnni, atvieglo viņiem tautas krāpšanu, izvairās tieši no jautājuma par valsts robežām, kura varmācīgi tur savā sastāvā nepilntiesīgas nācijās, u. tml.

Tiklab vieni, kā otri ir vienādā mērā oportunisti, kas piostituē marksismu, pazaudējuši ikkatru spēju saprast Marksa taktikas teorētisko nozīmi un praktisko aktualitāti, taktikas, ko viņš paskaidrojis ar Īrijas piemēru.

Kas atliecas konkrēti uz aneksijām, tad jautājums par tam sakarā ar karu ir kļuvis sevišķi aktuals. Bet kas ir aneksija? Viegli pārliecināties, ka protests pret aneksijām sava būtība ir vai nu nāciju pašnoteikšanās atzīšana, vai arī tas bāzējās uz pacifistisku frāzi, kas aizstāv status quo un ir naidīga ikkatrai, pat revolucionārai vardarbībai.

I ada fiaze ir pašos pamatos melīga un nav samierināma ar marksismu.

8. PROLETARIAT^1A KONKRĒTIE UZDEVUMI TUVĀKAJĀ NĀKOTNE

Sociālistiskā revolūcija var sākties vistuvākajā nākotnē. Saja gadījumā proletariāta priekšā izvirzīsies tūlītējs uzdevums - iekarot varu, ekspropriēt bankas un realizēt citus diktatoriskus pasākumus. Buržuāzijā — un it sevišķi fa-biaņu un kaulskiešu tipa inteliģence — pacentīsies tādā brīdī sašķelt un nobremzēt revolūciju, uztiepjol tai ierobežotus, demokrātiskus mērķus. Ja visas tīri demokrātiskās prasības ir spējīgas apstākļos, kad jau sācies proletāriešu trieciens pret buržuāzijas varas pamatiem, būt zināmā nozīmē par revolūcijas traucēkli, tad nepieciešamība pasludināt un realizēt visu apspiesto tautu brīvību (l. i., viņu pašnoteikšanās tiesības) būs tikpat aktuala sociālistiskajā revolūcija, cik aktuala tā bija buržuāziski demokrātiskās revolūcijas uzvarai, piein., Vācijā 1818. gadā vai Krievijā 1905. gada.

lacu ir iespējams, ka līdz sociālistiskās revolūcijas sākumam paies 5, 10 un vairāk gadu. Dienas kārtībā būs masu ievolucionārā audzinasana tādā gara, lai padarītu neiespējamu sociālistisko šovinistu un oportunistu piederību pie strādnieku partijas un viņu uzvaru, kas būtu līdzīga uzva-īai 1014.-1916. g. Sociālistiem būs jāizskaidro masām, ka

angļu sociālisti, kuri neprasa koloniju un Īrijas atdalīšanās brīvību, — vācu, kuri neprasa koloniju, elzasiešu, dāņu, poļu atdalīšanās brīvību, kuri revolucionāro propagandu un revolucionāro masu darbību neattiecina tieši arī uz cīņas lauku pret nacionāliem spaidiem, kuri neizmanto tādus incidentus kā Cabernes incidentu visplašākai nelegālai propagandai apspiedējas nācijās proletariāta vidū, ielu demonstrācijām un revolucionāriem masu pasākumiem, — krievu sociālisti, kuri neprasa Somijas. Polijas, Ukrainas u. I. jpr., ult. atdalīšanās brīvību, — ka tādi sociālisti rīkojas kā šovinisti, kā asinīm un dubļiem sevi aptraipījušo imperiālistisko monarchiju un imperiālistiskās buržuāzijas sulaiņi.

1). KRIEVIJAS UN POLIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS UN II INTERNACIONĀLES ATTIECĪBAS PRET PAŠNOTEIKŠANOS

Domstarpības starp Krievijas revolucionāriem sociāldemokrātiem un Polijas sociāldemokrātiem jautājumā par pašnoteikšanos uzpeldēja jau 1903. gadā, kongresā, kas pieņēma KSDS Partijas prograrnu un kas, neraugoties uz poļu sociāldemokrātu delegācijās protestu, ietilpināja šajā pro-gramā 9. §, kurš atzīst nāciju pašnoteikšanās tiesības. Kopš tā laika Polijas sociāldemokrāti nav ne reizi savas partijas vārdā atkārtojuši priekšlikumu — izņemt no mūsu partijas programas 9. § vai aizstāt to ar kaut kādu citu formulējumu.

Krievijā, kur pie apspiestām nācijām pieder ne mazāk kā 57°/o iedzīvotāju, vairāk nekā 100 miljoni, — kur šīs nācijās apdzīvo lielāko liesu malienes, — kur daļa šo nāciju ir kulturālākā nekā iiclkrievi, — kur politiskai iekārtai ir sevišķi barbarisks un viduslaicīgs raksturs, — kur vēl na\ pabeigta buržuāziski demokrātiskā revolūcija, — Krievija sociāldemokrātiem viņu demokrātisko un sociālistisko uzdevumu vārdā bez ierunām un obligāti jāatzīsl carisma apspiesto nāciju tiesības brīvi atdalīties no Krievijas. Mūsu partija, kas atjaunota 1912. g. janvarī, 1913. gadā pieņēma rezolūciju n\ kura apstiprina pašnoteikšanās tiesības un paskaidro tās tieši lo iepriekš minētajā konkre-

taja nozīmē. Lielkrievu Šovinisma trakošana 1914.—1919. gada tiklab buržuāzijas, kā arī oportunistisko sociālistu vidu (Rubanovičs, Pļechanovs, žurnāls „Naše Djelo“ utt.) vel vairāk mudina mūs neatlaidīgi aizstāvēt šo prasību un atzīl, ka lie, kas to noliedz, praksē atbalsta lielkrievu šovi-nīsnni un carismu. Mušu partija paziņo, ka tā visnoteiktākā veida atsakas no ikkatras atbildības par tādu uzstāšanos pret pašnoteikšanās tiesībām.

Polijas sociāldemokrātijas pozicijas jaunākais formu lējums nacionālajā jautājumā (Polijas sociāldemokrātijas deklarācija Cimervaldes konferencē) satur šādas domas: _ deklarācija apzīmogo ar kauna zīmi Vācijas un pārejās valdības, kuras „Polijas apgabalus*' uzskata kā kdu nakošaja spele ar kompensācijām, „laupot poļu tautai iespēju izlemt pašai sami likteni“. „Polijas socialdemokra-tija noteikti un svinīgi protestē pret veselas zemes jaunu ļiurdalīšanu un sadalīšanu daļās“... Viņa šausta sociālistus, kuri nodeva Holiencolemiem ... „apspiesto tautu atbrīvošanas lielu*4. Viņa izsaka pārliecību, ka tikai revolucionārā starptautiska proletariāta piedalīšanās šajā cīņā, kas tuvojas, ciņa par sociālismu, „saraus nacionālās apspiestības važas un iznicinās it visus svešzemju kundzības veidus, nodrošinās poļu tautai iespēju vispusīgi un brīvi attīstīties ka tiesības vienlīdzīgam loceklim tautu savienībā*. Deklarācija atzīsi, ka „poļiem“ šis karš ir „divkārt brāļu slepkavošanas karš**. (Internacionālās sociālistiskās komisijas biļetens 2. nr„ 1915. 27. IX. 15. Ipp.; krievu tulkojums rakstu krājumā „Internacionāle un karš**, 97. Ipp.)

Šis tezes būtībā ne ar ko neatšķiras no nāciju pašnoteikšanās tiesību atzīšanas, tikai to politiskie formulējumi ir vel vairak izplūduši un nenoteiktāki nekā vairākumam II Internacionāles programu un rezolūciju. Ikviens mēģinājums izteikt šīs domas precizos politiskos formulējumos un noteikt, vai tie piemērojami kapitālistiskai vai tikai sociālistiskai iekurtai, vēl uzskatamāk parādīs, ka Polijas sociāldemokrāti kļūdās, noliegdami nāciju pašnoteikšanos.

Londonas starptautiskā sociālistiskā 1890. gada kongresa lēmums, kas atzīst nāciju pašnoteikšanos, ir jāpapildina, pamatojoties uz iepriekš minētajām tēzēm, ar norādījumiem " uz šās prasības sevišķo uktiialil.nli imperiālismā apstākļos, 2) uz visu politiskās demokrātijās prasību, lai skaitā ari šās prasības politisko nosacītību un šķirisko sa-luru, 3) uz nepieciešamību atšķirt apspiedēju nāciju sociāldemokrātu un apspiesto nāciju sociāldemokrātu konkrētos uzdevumus, 4) uz oportunistu un kautskiešu nekonsekvento, tīri vārdisko un sakarā ar to pēc savas politiskās nozīmes liekulīgo pašnoteikšanās atzīšanu, ā) uz to, ka ar šovinistiem faktiski ir vienādi tie sociāldemokrāti, it īpaši lielvalstu nāciju (Iielkrievu, angļu un amerikāņu, vāciešu. I'ranču, itāliešu, japaņu u. t. jpr.) sociāldemokrāti, kuri neaizstāv atdalīšanās brīvību kolonijām un nācijām, ko apspiež ,,viņu“ nācijās, (») uz nepieciešamību cīņu par šo prasību, kā arī par visām politiskās demokrātijās pamatprasībām, pakļaut tiešai revolucionārai masu, cīņai par buržuāzisko valdību gāšanu un par sociālismā realizēšanu.

Pārnest uz Internacionāli dažu mazo nāciju un it īpaši Polijas sociāldemokrātu viedokli, kurus viņu cīņa pret poļu buržuāziju, kas ar nacionālistiskiem lozungiem krāpj tautu, novedusi līdz nepareizai pašnoteikšanās noliegšanai, būtu teorētiska kļūda, marksisma aizstāšana ar prudo-nismu, bet praksē nozīmētu negribot atbalstīt lielvalstu nāciju visbīstamāko šovinismu un oportunismu.

KSDSP Centrālā Organa avīzes „Social-Demokrāt" redakcija

Postscriptum. Tikko iznākušajā žurnālā ,.Neue Zeit“, 1916. gada 3. martā, Kautskis atklāti sniedz kristīgo samierināšanās roku visnetīrākā vācu šovinisma pārstāvim — Austerlicam, noraidot llabsburgu Austrijai apspiesto nāciju atdalīšanās brīvību, bet atzīstot to Krievijas Polijai, lai izdarītu sulainisku pakalpojumu Hindenburgam un Vilhelmam II. Labāku kautskisma pašatmaskošanos grūti būtu pat vēlēties!

Sarakstīts 1916. g. jarivaj'i un februāri

Iespiests pēc krājuma „Sborņik' teksta

Iespiests 1916. g. apriti žurnālā „Vorbote“ 2. nr-ā

Krievu valodā iespiests 1916. o-oktobrī krājuma ,rSborņik Social-Demokrātā*1 1. nr-ā

ĀRZEMJU ORGANIZĀCIJU KOMITEJAS VĒSTULĒ KSDSP SEKCIJĀM

Godātie biedri! Nesen iznākušajā Polijas sociāldemokrātijas opozīcijas organa — avīzes „Gazeta Robotnicza“r,T 25. nr-ā (otrs kara laikā) ievietotas viņu apspriedes (redakcijas kolēģijas apspriedes) rezolūcijas, kas pieņemtas jau 1915. gada jūnijā.

Sls rezolūcijas skaidri rāda, ka PSD kā organizācija (mēs nerunājam par atsevišķiem tās biedriem, no kuriem daži dara ļoti derīgu darbu vācu s.-d. presē) atkal svārstās, parādot pilnīga rakstura trūkumu.

Ne vārda pret kautskismu, ne vārda par noteiktu un enerģisku cīņu pret oportunismu kā socialšovinisma avotu un balstu!! īstā jēga visam tam ir viena un tikai viena: gatavība atkal (tāpat kā Briselē 1914. 3./16. VIISH) uzsāki .,spēli" ar kautskiešiem.

Bet galveno (IV) rezolūciju mēs citējam pilnīgi. Lūk, tās teksts:

PSD^17 (opozicijas) „Gazeta Robotnicza", 25. nr. (1910. janvāris). „Rezolūcijas, kas pieņemtas redakcijas kolēģijas apspriedē 1915. g. 1. un 2. jūnijā.“

.. .IV. Poli j a s un Lietuva s Sociāldemokrāt i-jas attiecības p r e t К S D S P^18.

„Polijas revolucionārie sociāldemokrāti uzskata KSDSP CK Krievijā par koleklivu, kas sastāv no visvairāk noteik-

tiem revolucionāri internacioiialistiskiem elementiem, un atbalstīs to politiski un koordinēs ar to savu darbību, uzdodot novada organizācijai noregulēt turpmāk organizatoriskās attiecības ar to.

Polijas sociāldemokrātu un OK revolucionārās pozicijas kopība viņu politikas galvenajos būtiskajos (wytycznyeh ļnoteiktajos?]) punktos uzliek Polijas un Lietuvas sociāldemokrātijai pienākumu izturēties tāpat kā agrāk kritiski pret CK taktikas neapšaubāmajiem pārspīlējumiem (wybu-jatošci [,,strauja“ labības augšana u. tml.ļ).

Pareizi gribēdama pasvītrot proletariāta noteikti naidīgo nostāju pret carisma laupīšanas politiku, CK izvirza Krievijas sakāves lozungu, pamatojot io ar carisma sevišķi reakcionāro lomu Eiropā un ar Krievijas revolūcijas sevišķo nozīmi; tādējādi CK tomēr nonāk pretrunā ar internacionālisma metodi, kas neļauj proletariāta cerības un uzdevumus saistīt ar vienu vai otru kara iznākumu, un dod pat argumentus vācu socialpatriotu rokās.

Pareizi atzīmēdama, ka jaunas Internacionāles celšanai nepieciešama revolucionārā akcija, pareizi saceldamās pret jebkādiem mēģinājumiem notušēt konfliktu, no jauna salīmēt veco salauzto Internacionāli, CK tomēr pārvērtē mechaniskās norobežošanās nozīmi, — norobežošanas no visiem mazāk noteiktajiem elementiem, kam nav a priori* viņas viedokļa, un aizmirst (przeocza), ka revolucionārās nometnes (obozu) uzdevumam jābūl nevis šo elementu atgrūšanai, bet to iesaistīšanai cīņā pret social-patriotisma šarlatānismu (krāpšanu) (s zalbierstwem) un viņu radikalizēšanās procesa veicināšanai, asi kritizējot viņu idejisko nestabilitāti.

Kas attiecas uz OK (KSDSP), tad apspriede (narada) apstiprina to, ka tās galvenai grupai, kas atrodas Krievija, kā arī literatūras pārstāvei (ekspozvlura literaeka), ir so-cialpatriotisma viedoklis, ka 1ās vājajam intemacionalis-liskajam spārnam nav spēka un vīrišķības saraut sakarus ar socialpatriotiem, ka OK centram ir pacifistisks viedoklis; apspriede uzskata, ka Polijas un Lietuvas sociāldemokrātijas attiecības pret OK var izpausties vienīgi viņas

- iepriekš, no paša sakuma. Ited.

pozicijas kritizēšanā, viņas sairšanas (rozktabu) veicināšanā un tā, ka atrauj no OK tās inlernacionalistiskos elementus, kuri grupējas ap avīzi „Naše Slovo“, orgānu, kas daudz darījis, lai izstrādātu (kristalizētu) KSDS Partijā internacionalistiski revolucionārus uzskatus.

Tas pats starp cilu attiecināms arī uz Bundu, kurš ietilpst tās (OK) sastāvā un kura pozicija ir vēl chaotiskāks socialpatriotisku un pacifistisku, rusofilisku un ģermano iilisku elementu sajaukums".

Polijas s.-d. šeit saka. ka viņi gribot „koordinēt" savu darbību ar CK.

Mēs uzskatām par savu noteikto pienākumu pateikt CK: Centrālajai Komitejai nevajag un tā nevar „koordinēt ' savu darbību ar PSD.

Kāpēc?

Tāpēc, ka mūsu partijas pa лш/jau la juma PSD atkal tm atkal, 1001. reizi svārstās (vai, kas objektīvi ir viens un tas pats, sāk spēli). Nav šaubu, ka Krievijas s.-d. kustības pamatjautājums tagad ir jautājums par šķelšanos.

Sājā jautājumā mēs esam nesamierināmi, jo visa s.-d. kustības pieredze Krievijā, it īpaši 1903.—1909. g„ vēl vairāk 1910.—1914. un visvairāk 1915. un 1910. g.. pārliecinājusi mus par to, ka vienība ar OK (jeb, kas ir tas pats, ar Ceheidzes frakciju) ir kaitīga strādnieku kustībai, nodrošina tas pakļaušanu buržuāzijai.

Karš un „gvozdevisms"•'0 ir to galīgi pierādījis.

Un lieši šajā galvenajā, būtiskajā pamatjautājumā Polijas s.-d. atkal un atkal izlokās.

Par to, ka karš viņus pārliecinājis par šķelšanās nepieciešamību un par viņu taktikas maldīgu m и Briselē (1914. 3./10. Vil), viņi nesaka ne vārda.

Taisni otrādi, viņi ievietojuši rezolūcijā frāzi, kas it kā speciāli sacerēta, lai attaisnotu un izdarītu jaunu pārsviešanos OK vai Ceheidzes pusē tāpat kā Briselē. Šī frāze:

• -.„CK pārvērtē medianiskās norobežošanās nozīmi"...

Ге ir lietas kodols. Viss pārējais ir tikai vārdi. Ja CK ,.pārvērtē" šķelšanās nepieciešamību, tad ir skaidrs, ka PSD rīt vai parīt ir tiesības atkal balsot par jaunu „vienības" rezolūciju, lādu kā Briseles un Kautška rezolūcijas.

Tas viss ir tas pats vecais tiškovismseu, vecā spēle starp CK nn OK, svārstekļa pozīcijas vecā eklektiskā (izsakoties mīksti) izmantošana.

Mēs nepavisam neesam pret to, lai strādātu kopa ar PSD vispār vai Cimervaldes kreiso grupā; mēs neaizstāvam katru mūsu rezolūciju burtu; bet jautājuma par (1) šķelšanos Krievijā un par (2) nesamiermāmību pret kaut-skismu Eiropā mēs esam nesamierināmi. Mēs uzskatām par savu pienākumu brīdināt visus biedrus par Polijas s.-d. neuzticamību un neatlaidīgi pieprasīt, lai CK nejauj atkal aizraut sevi ar „Briseles^1* eksperimentu atkārtošanu, lai tā neuzticas šo eksperimentu autoriem un līdzdalībniekiem.

Ar biedrisku sveicienu AOK

Iespiests pēc rokraksta

Sarakstīts 1916. p. februārī un martā Pirmoreiz iespiests 1937. padā Iepina rakstu un materiālu krājumā XXX

РЛК „MIERA PROGRAMU“

Viens no svarīgākajiem jautājumiem, kas lika izvirzīts otras starptautiskās „cimervaldiešu" konferences®1 dienas kartība, ir jautājums par sociāldemokrātu „miera pro-8rāmu . Lai lasītāju tūlīt iepazīstinātu ar šā jautājuma īsto butibu, minēsim Kautska, II Internacionāles autoritativākā pārstāvja un visu zemju socialšovinistu autoritativākā aizstāvja, attiecīgo paziņojumu.

„Internacionāle nav derīgs ierocis kara laikā; tā pēc lietas būtības ir miera ierocis ... Cīņa par mieru, šķiru cīna miera laika“ („Neue Zeit“*, 1914. 27. XI). „Visas miera pro-gramas, kuras līdz šim bija formulētas Internacionāles robežās, Kopenhāgenas, Londonas, Vines, visas tās prasa — un pilnīgi pamatoti — atzīt nāciju patstāvību. Šai prasībai jabūt mūsu kompasam tagadējā karā" (turpat, 1915. 21. V).

Šajos nedaudzajos vārdos ir lieliski izteikta socialšovinistu internacionālās apvienošanās un samierināšanās ..programa". Katrs zina, ka Vinē noturēja sēdes Zidckuma draugi un piekritēji, kuri rīkojas pilnīgi viņa garā, kuri, maskojoties ar „tēvijas aizstāvēšanu", aizstāv Vācijas'imperiālismu. Bet Londonā noturēja sēdes franču, angļu, krievu Zidekumi, kas ar to pašu motivu aizstāv „savu" nacionālo imperiālismu. Socialšovinisma tiklab Londonas, kā arī Vines vaioņu īsta politika ir attaisnot piedalīšanos imperiālistiskajā karā, attaisnot to, ka franču strādnieki slepkavo vācu strādniekus, un otrādi, tādēļ, lai izšķirtu, kurai nacmnalai buržuāzijai jadod priekšrocība citu zemju izlaupīšana. Un lai maskotu šo īsto politiku, lai krāptu

„.ļaunais Laiks". Red.

M) 22. sēj.

strādniekus, Londonas un Vīnes varoņiem kalpo frāze, ka mēs, lūk, „atzīstam*4 „nāciju patstāvību** vai, citiem vārdiem, atzīstam nāciju pašnoteikšanos, noraidām aneksijas utt., u. tml.!

Skaidrs kā diena, ka šī „atzīšana** ir brēcoši meli, nekrietnākā liekulība, jo liek attaisnota piedalīšanās karā, kurš abpusēji kalpo ne nāciju patstāvībai, bet viņu verdzināšanai. Un, lūk, autoritatīvais Kautskis nevis atsedz, atmasko, nosoda liekulību, bet dod tai savu svētību. Sociālismā nodevēju šovinistu vienprātīgā cenšanās piekrāpt strādniekus noder Kautskim par Internacionāles „vien-prātīguma** un dzīvīguma pierādījumu miera jautājumā!!! Nacionālo, rupjo, uzskatāmo, uzkrītošo, strādniekiem acīm redzamo liekulību Kautskis pārvērš internacionālā, smalkā, aizsegtā, strādniekiem acis apmiglojošā liekulībā. Kautska politika ir simtkārt kaitīgāka un bīstamāka strādnieku kustībai nekā Zidekuma politika, Kautska liekulība ir simtkārt riebīgāka.

Un runa nav tikai par Kautski vien, jo tāda pati politika būtībā ir arī Akselrodam, Martovam, Ccheidzem Krievijā, Longē un Presmanim Francijā, Trevesam Itālijā utt. Šās politikas objektivā nozīme ir tā, ka tā noder par buržuāzisko melu atbalstu strādnieku šķirā, par buržuāzisko ideju novadīlāju proletariātā. Ka Zidckums no vienas puses, P]e-chanovs no otras tikai atkārto „savas** nācijās kapitālistu buržuāziskos melus, tas ir acīm redzams, bet ne tik acīm redzams ir tas, ka Kautskis tiem pašiem meliem dod savu svētību un ceļ tos „vienprātīgās** Internacionāles „augstākās patiesības** godā. Bet buržuāzijai tieši to tikai vajag, lai strādnieki uzskatītu Zidekumus un Pļechanovus par autorilativiem, vienprātīgiem „sociālistiem**, kas tikai uz laiku izšķīrušies. Buržuāzijai tieši to tikai vajag, lai ar liekulīgām frāzēm par mieru, ar tukšām frāzēm, kas neuzliek nekādus pienākumus, novērstu strādniekus no revolucionārās cīņas kara laikā, iežūžotu tos, mierinātu ar cerībām uz „mieru bez aneksijām**, demokrātisku mieru u. t. jpr., u. tml.

Hismanss ir tikai popularizējis kautskisko miera pro-gramu, piebilzdams: šķīrējtiesas, ārpolitikas demokratizāciju u. tml. Bet sociālistiskās miera programas pirmajam

un galvenajam punktam jābut — atmaskot kautskiskās miera programas liekulību, — programas, kuras saturs ir buržuāziskās ietekmes nostiprināšana proletariātā.

Atcerēsimies sociālistiskās mācības pamatjēdzienus, kuilis kautskiesi sagroza. Karš ir tās politikas turpinājums ar varmācības līdzekļiem, kuru piekopa karojošo lielvalstu valdošas šķiras jau ilgi pirms kara. Miers ir tās pašas politikas turpinājums, dokumentējot tās pārmaiņas pretinieku spēku samērā, kuras radījusi kara darbība. Karš pals par sevi negroza to virzienu, kādā attīstījās politika līdz karam, bet tikai paātrina šo attīstību.

1870. un 1871. gada karš bija Vācijas atbrīvošanās un apvienošanas buržuāziski progresīvās (gadu desmitiem ilgušas) politikas turpinājums. Napoleona III sagrāve un viņa nogāšana paātrināja šo atbrīvošanos. Tajā laikmetā sociālistu miera programa ievēroja šo progresīvi buržuāzisko rezultātu, atbalstīja demokrātisko buržuāziju: neiz-laupīt Franciju, goda pilns miers ar republiku.

Palūkojieties, cik klaunisks ir mēģinājums verdziski „atkar °t so piemēru 1914,—1916. g. imperiālistiskā kara apstākļos. Sis karš turpina parbriedušās, reakcionārās buržuāzijas politiku, kura izlaupījusi pasauli, sagrābusi kolo-nijas utt. Sis karš uz buržuāzisko attiecību pamata nevar objektīva stāvokļu deļ nevar novest ne pie kāda demo kraliska „progresa", bet var tikai pastiprināt un paplašināt visādus spaidus vispār, slarp cilu, nacionālos spaidus, — lai ari kāds butu kara iznākums.

Tas karš paātrināja attīstību demokrātiskā, buržuāziski progresīvā virziena: Napoleona III gāšana, Vācijas apvienošanas. Sis karš paātrina attīstību tikai sociālistiskās revolūcijas virziena. Toreiz demokrātiskā, (buržuāziskā) miera programai bija objektīvs vēsturisks pamats. Tagad šā pamala nav, un frāzes par demokrātisko mieru ir buržuāzijas meli, kuru objektiva nozīme ir — novirzīt strādniekus no revolucionārās cīņas par sociālismu! Toreiz sociālisti ar demokrātiskā miera programu atbalstīju jau esošo, dziļo, gadu desmitiem ilgi izpaudušos demokrātiski buržuāzisko f“sUb“ "umts (,ai gāztu Napoleonu III, lai apvienotu Vāciju). Tagad sociālisti ar demokrātiskā miera programu uz buržuāzisko attiecību pamala atbalsta buržuāziju, kura gribēdama novirzīt proletariātu no sociālistiskus revolūcijas, krāpj lautu.

Kā frāzes par „tēvijas aizstāvēšanu'" melīgi nes masas nacionālās atbrīvošanās kara ideoloģiju, tā irazes par demokrātisko mieru aplinkus cejā ievazā tos pašus buržuāziskos melus!

„Jums tātad nav nekādas miera programas, jus talad esat pret demokrātiskām prasībām" —- iebilst kautskieši, spekulēdami uz lo, ka neuzmanīgie cilvēki nepamanīs, ka šajā iebildumā esošie sociālistiskie uzdevumi tiek viltīgi samainīti ar neesošiem buržuāziski demokrātiskiem uzdevumiem.

O, nē, kungi, — atbildam mēs kaulskiešicm. — Mes esam par demokrātiskām prasībām, mēs vienīgie cīnāmies par tām neliekuļoti, jo objektīvais vēsturiskais stāvoklis neatļauj izvirzīt tās ārpus sakara ar sociālistisko revolūciju. Piemēram ņemiet to „kompasu", kas kalpo Kaut skim un Ko strādnieku buržuāziskai krāpšanai.

Zidekums un Pļechanovs ir „vienprātīgi" „miera pro-gramā": pret aneksijām! par nāciju patstāvību! Un ievērojiet, ka Zidekumiem ir taisnība, kad viņi saka, ka Krievijas attiecības pret Poliju, Somiju ult. ir aneksionistiskas attiecības. Taisnība ir arī Pļechanovam, kad viņš saka, ka tādas pašas attiecības ir Vācijai pret Elzasu un Lotringu, Serbiju, Beļģiju, u. t. jpr. Abiem taisnība, vai nav liesa? Un Kautskis „samierina" vācu Zidekumu ar krievu Zide-kumul!!

Bet ikviens saprātīgs strādnieks uzreiz redz, ka tiklab Kautskis, kā arī abi Zidekumi ir liekuļi. Tas ir skaidrs. Lai būtu socialists, vajag nevis samierināties ar liekulīgo demokrātismu, bet atmaskot lo. Kā tad to atmaskot ? Ļoti vienkārši: nāciju patstāvības „atzīšanu" var uzskatīt par neliekuļotu tikai tad, kad apspiedējas nācijās pārstāvis tiklab pirms kara, kā arī kara laikā ir prasījis brīvību atdalīties tai nacijai, kuru apspiež viņa paša „tēvija".

Vienīgi šī prasība atbilst marksismam. Markss lo izvirzīja, ievērodams Britanijas proletariāta intereses, kad prasīja brīvību Īrijai, pieļaudams turklāt federācijās iespējamību pēc atdalīšanās, t. i., prasīdams atdalīšanās brīvību ne sadrumstalošanās un nošķiršanās labad, bet stiprāku un

149

demokrātiskāku sakaru labad. Visos gadījumos, kad ir apspiestās un apspiedējas nācijās, kad nav īpašu apstākļu, kas izvirza revolucionāri demokrātiskās un reakcionāras nācijās (tādi apstākļi bija, piem., XIX gadsimta 40. gados), Marksa politikai attiecībā pret Īriju jātop par proletāriskās politikas paraugu. Bet imperialisms ir tieši tas laikmets, kad svarīga un tipiska ir nāciju sadalīšanās apspiedējās un apspiestajās nācijās, bet reakcionāro un revolucionāro nāciju atšķiršana Eiropā ir pavisam neiespējama.

Jau 1913. gadā mūsu partija rezolūcijā par nacionālo jautājumu izvirzīja sociāldemokrātiem pienākumu lietot pašnoteikšanās jēdzienu šcil norādītajā nozīmē. Un 1914.— 1916. g. karš pilnīgi apstiprināja mūsu nostādni.

Ņemiet Kautska pēdējo rakstu žurnālā „Neue Zcit" 1916^ 3. III. Viņš tieši paziņo, ka ir vienis pratis ar neapšaubāmo un galējo vācu šovinistu Austrijā, Austerlicu, Vines šovinistiskas „Strādnieku Avīzes^4" “2 redaktoru, vienis pratis par to, ka nevajagot „sajaukt nācijās patstāvību ar tas suverenitāti^. Citiem vārdiem: pietiek, ja apspiestajām nācijām dod „tautību valstī^14 nacionālo autonomiju, nav obligāti prasīt tām vienlīdzīgas tiesības uz politisko patstāvību. Un turpat, tai pašā rakstā Kautskis apgalvo, ka nevarot pieradīt, ka „piederība pie Krievijas valsts ir poliem nepieciešama"!!!

Ko tas nozīmē? 1as nozīmē, ka, iztopot llindenburgam, Zidekumam, Austerlicam un Ko, Kautskis alzīst Polijai brīvību atdalīties no Krievijas, lai gan Krievija ir „tautību \alsts , bet par poļu brīvību atdalīties no Vācijas viņš klusē!!! laja pašā rakstā. Kautskis paziņo, ka Francijas sociālisti esot atkāpušies no internacionālisma tāpēc, ka viņi ar karu gribot panakt brīvību Elzasai un Lotringai. Par to, ka vācu Zidekumi un Ko atkāpjas no internacionālisma, kad viņi atsakās prasīt Elzasai un Lotringai brīvību atdalīties no Vācijas, Kautskis klusē!

Vārdiņu „tautību valsts", — šo vārdiņu var attiecināt gan uz Angliju, ņemot vērā Īriju, gan uz Vāciju, ņemot vērā Poliju, Elzasu u. t. jpr.I — Kautskis izmanto, lai atklāti aizstāvētu socialšovinisinu. „Cīņu pret aneksijām" Kautskis pārvērtis „miera programā^14, miera... ar šovinistiem, pārvērtis brēcošā liekulībā. Un lai pašā rakstā Kautskis

atkārto judasiņa saldeno valodu: „Internacionāle ir vienmēr prasījusi ieinteresēto iedzīvotāju piekrišanu valsts robežu pārvietošanas gadījumā*'. Vai nav skaidrs, ka Zidekums un Ko prasa elzasiešu un beļģu „piekrišanu** viņu pievienošanai pie Vācijas, Austerlics un Ko prasa poļu un serbu „piekrišanu" viņu pievienošanai pie Austrijas?

Bet krievu kaulskielis Martovs? Viņš devās gvozdeviešu avīzē „Naš Golos"03 (Samara), lai pierādītu to neapstrīdamo patiesību, ka no nāciju pašnoteikšanās vēl neizriet tēvijas aizsardzība imperiālistiskā karā. Bet par to, ka Krievijas sociāldemokrāts kļūst neuzticīgs pašnoteikšanās principam, ja viņš neprasa atdalīšanās brīvību tām nācijām, kuras apspiež lielkrievi, Martovs klusē — tādējādi pasniegdams roku mieram ar Aļeksinskicm, Gvozdevicm, Potresoviem un Pļechanoviem! Par to Martovs klusē arī nelegālajā presēl Viņš strīdas ar holandieti Gorteru, lai gan Gorters, nepareizi noliegdams nāciju pašnoteikšanās principu, pareizi lielo to, prasīdams politisku neatkarību Holandes Indijai un atmaskodams Holandes oportunistus, kuri, nebūdami ar to vienis prātis, nodod sociālismu. Bet Martovs negrib strīdēties ar savu līdzsekretaru Semkovski, kas 1912.—1915. g. viens pats uzstājās šajā jautājumā likvidatoru presē un noliedza tiesības atdalīties, noliedza pašnoteikšanos vispārl

Vai tad nav skaidrs, ka Martovs „aizstāv" pašnoteikšanos tikpat liekulīgi kā Kautskis? Tāpat masko savu vēlēšanos samierināties ar šovinistiem?

Bet Trockis? Viņš stāv ar visu krūti par pašnoteikšanos, bet arī viņam tā ir tukša frāze, jo viņš neprasa atdalīšanās brīvību nācijām, kuras apspiež šū nacionālā sociālistā tēvija"; viņš klusē par Kautska un kautskiešii liekulību!

Tāda „cīņa pret aneksijām" ir strādnieku krāpšana un nevis sociāldemokrātu programas izskaidrošana, — ir atkrati šanās ar vārdiem un nevis konkrēts norādījums uz internacionalistu pienākumu, — ir piekāpšanās nacionālisma aizspriedumu un tā savtīgo interešu priekšā („mēs" visi, tiklab buržuji, kā arī socialšovinisti, gūstam „labu raus" no tā, ka „mūsu" tēvija apspiež nāciju!) un nevis cīņa pret nacionālismu.

Sociāldemokrātijas „miera programai" vispirms jāatmasko, cik Kekulīgas ir buržuāziskās, socialšovinisliskās un kautskiskas frāzes par mieru. Tas ir pirmais un galvenais. Bez lā mēs esam vai nu neapzinīgi, vai apzinīgi masu krāpšanas atbalstītāji. Mūsu „miera programa" prasa, lai galvenais demokrātijās punkts šajā jautājumā — aneksiju noliegšana tiktu realizēts īstenībā un nevis vārdos, kalpotu internacionalisliskai propagandai un nevis nacionālai liekulībai. Šim nolūkam nepieciešams izskaidrot masām, ka aneksiju noliegšana, tas ir, pašnoteikšanās atzīšana, ir patiesīga tikai tad, kad katras nācijās socialists prasa brīvību atdalīties tām nācijām, kuras apspiež viņa nācijā. — ka pozitīvu lozungu, kas masas iesaista revolucionārā cīņā un izskaidro revolucionāro pasākumu nepieciešamību „demokrātiskām" mieram, jaizvirza lozungs: atteikšanās no valsts paradu samaksas.

Mūsu „miera programai“, beidzot, jāizskaidro tas, ka imperiālistiskās lielvalstis un imperiālistiskā buržuāzijā nevar dot demokrātisku mieru. To vajag meklēt un panākt — bet nevis pagātnē, reakcionārajā utopijā par ne-impenalistisko^ kapitālismu vai tiesībās vienlīdzīgu nāciju savienību kapitālisma apstākļos, — bet nākotnē proletariāta sociālistiskā revolūcijā. Attīstītākajās imperiālistiskajās valstīs nevienu demokrātisku pamatprasību nevar i ealizēt kaut cik plaši un droši citādi kā caur revolucionārām kaujam zem sociālismā karoga.

bn, kas tautām sola „demokrātisku" mieru, nesludinot tai paša laikā sociālistisku revolūciju, noliedzot cīņu par lo, cīņu jau kara laika, tas krāpj proletariātu.

„Social-Demokral", 52. Wf6. у. 25. martā

Iespiests pēc avīzes „Social-Demokrāt" teksta

KSDSP CENTRĀLĀS KOMITEJAS PRIEKŠLIKUMS

2. SOCIĀLISTISKAJAI KONFERENCEI

(Tezes pie dienas kārtības punktiem: 5, 6, 7 a, 7 b un 8, cīņa par kara izbeigšanu, nostāja jautājumos par mieru, par parlamenta darbību un masu cīņu, par starptautiskā sociālistiskā biroja sasaukšanu).

(1SK:,;, paziņojusi, ka tā sasauc 2. konferenci, uzaicināja organizācijas apspriest šos jautājumus un atsūtīt savus priekšlikumus. Tālāk sekojošās tezes ir mūsu partijas atbilde uz šo uzaicinājumu).

1. Kā ikviens karš ir tikai tās politikas turpinājums ar varmācības līdzekļiem, kādu ilgus gadus, reizēm gadu desmitus, piekopa karojošās valstis un tajās valdošās šķiras līdz karam, tā arī miers, ar ko beidzas ikviens karš, var būt tikai to faktisko spēka izmaiņu ievērošana un dokumentēšana, kādas panāktas šā kara gaitā un rezultātā.

2. Kamēr paliek neskarti tagadējo, t. i., buržuāzisko, sabiedrisko attiecību pamati, imperiālistiskais karš var novest tikai pie imperiālistiskā miera, t. i., pie tā, ka finanču kapitāls, kas sevišķi milzīgi izaudzis ne tikai pirms šā kara, bet arī tā gaitā, vēl drošāk, plašāk un spēcīgāk apspiež vājās nācijās. Tās politikas objektivais saturs, kāda bija abu lielvalstu grupu buržuāzijai un valdībām gan pirms kara, gan kara laikā, noved pie ekonomisko spaidu, nacionālās verdzināšanas, politiskās reakcijas pastiprināšanās. Tāpēc miers, kas nobeidz šo karu, vienalga, kāds ir lā [19]

Internacionālā

, *\ i ■ •лм^1Па rokraksta „KSDSP Centrālās Komitejas priekšlikums 2. sociālistiskajai konferencei'* pirmā lappuse. РИГ», g. februāris un marts .S’tmmrj/iāfs

iznākums, nevar nebūt šās masu ekonomiskā un politiskā stāvokļa pasliktināšanās nostiprināšana, ja tiek saglabāta buržuāziskā sabiedriskā iekārta.

Pieļaut iespēju, ka no imperiālistiskā kara varētu izrietēt demokrātisks miers, nozīmē — teorijā — aizstāt ar vulgāru l'razi tās politikas vēsturisku pētīšanu, kāda tika piekopta pirms šā kara un tiek piekopta šā kara laikā; — nozīmē praksē krāpt tautas masas, aptumšojot viņu politisko apziņu, aizsedzot un izskaistinot valdošo šķiru īsto politiku, kas sagatavo nākošo mieru, slēpjot masām galveno, proti: ka demokrātisks miers nav iespējams, ja nenoliek vairākas revolūcijas.

3. Sociālisti neatsakās no cīņas par reformām. Viņiem jābalso, piem., ari tagad parlamentos par visādiem, kaut ari nelieliem uzlabojumiem masu stāvokli, par pabalstu palielināšanu izpostīto apgabalu iedzīvotājiem, par nacionālo spaidu mīkstināšanu u. tml. Bet vienkārša buržuāziskā krāpšana ir reformu sludināšana tādu jautājumu atrisināšanai, kurus vēsture un faktiskais politiskais stāvoklis ir izvirzījis revolucionāri. Tieši tādi ir jautājumi, ko dienas kārtībā izvirzījis pašreizējais karš. Tie ir imperiālismā pamatjautājumi, t. i., jautājumi par pašu kapitālistiskās sabiedrības pastāvēšanu, jautājumi par kapitālisma kracha novilcināšanu, pārdalot pasauli no jauna atbilstoši jaunajam spēku samēram starp „lielajām" valstīm, kuras pēdējos gadu desmitos attīstījušās ne tikai kolosāli strauji, bet arī — kas sevišķi svarīgi — ārkārtīgi nevienmērīgi. Īstā politiskā darbība, kas groza sabiedrības spēku samēru un nevis tikai krāpj masas ar vārdiem, tagad ir iespējama tikai vienā no divām formām: vai nu palīdzēt „savai" nacionālai buržuāzijai izlaupīt citas zemes (un nosaukt šo palīdzību par „tēvijas aizstāvēšanu" vai „zemes glābšanu"), vai arī palīdzēt proletariāta sociālistiskajai revolūcijai, atbalstot un attīstot to nemieru masās, kas sākas visās karojošās zemēs, veicinot streiku un demonstrāciju sākšanos uti., paplašinot un saasinot šīs tagad vēl vājās revolucionārās masu cīņas izpausmes līdz kopējam proletariāta spiedienam par buržuāzijas gāšanu.

Tāpat kā visi soeialšovinisli tagad krāpj tautu, notušēdami jautājumu par kapitālistu īsto, t. i., imperiālistisko, politiku, kas tiek turpināta tagadējā karā, ar liekulīgām 1'razēm par vienas vai otras kapitālistisko plēsoņu grupas „negodīgo" uzbrukumu un „godīgo" aizstāvēšanos, — gluži tāpat tikai tautas krāpšanai kalpo frāzes par „deino-kralisko mieru", it kā nākošais miers, ko jau tagad sagatavo kapitālisti un diplomāti, varētu „vienkārši" novērst „negodīgo" uzbrukumu un atjaunot „godīgās" attiecības un nebūtu tās pašas imperiālistiskās politikas turpinājums, attīstīšana un nostiprināšana, t. i„ politikas, kas paredz financialo un koloniālo laupīšanu, nacionālo apspiešanu, politisko reakciju, visādu kapitālistiskās ekspluatācijas saasināšanos. Kapitālistiem un viņu diplomātiem tieši tagad ir vajadzīgi tādi „sociālistiski" buržuāzijas kalpi, kuri tautu apdullinātu, apmuļķotu un iemidzinātu ar l'razēm par „demokrātisku mieru", aizsegtu ar šīm l'razēm buržuāzijas īsto politiku, apgrūtinātu masām saskatīt tās būtību, novērstu masas no revolucionārās cīņas.

4. Tieši tāda buržuāziskā krāpšana un liekulība ir tā „demokrātiskā" miera programa, ar kuras sacerēšanu tagad nodarbojas ievērojamākie " Internacionāles pārstāvji. Piemēram, Hismanss kongresā Arnheem pilsētā^84 un Kaut-skis žurnālā „Neue Zeit" * kā vieni no šās Internacionāles visvairāk autoritatīviem, oficiāliem un „teorētiskiem" pārstāvjiem formulējuši šo programu: atteikšanās no revolucionārās cīņas līdz tam laikam, kamēr imperiālistiskās valdības noslēgs mieru, bet pagaidām aneksiju un kontribūciju noliegšana vārdos, nāciju pašnoteikšanās, ārējās politikas demokratizācija, šķīrējtiesas starptautisku konfliktu izšķiršanai starp valstīm, atbruņošanās, Eiropas Savienotās Valstis 80 uti., u. tml. Šās „miera programas" īsto politisko nozīmi sevišķi uzskatāmi parādīja Kautskis, kad viņš, lai pierādītu „Internacionāles vienprātību" šajā jautājumā, minēja to faktu, ka Londonas (1915. II) konference un Vines (1915. IV) konference vienprātīgi atzinušas šās programas galveno punktu, proti: „nāciju patstāvību". Kautskis tādējādi visas pasaules priekšā atklāti sankcionējis acīm redzamo tautas krāpšanu, ko izdara socialšovinisti, kuri nāciju „patstāvības" vai pašnoteikšanās vārdisko, liekulīgo atzīšanu, kas neuzliek nekādus pienākumus un

,.Jaunais l.aiks“. Hed.

nekā nedod, savieno ar ,,savu“ valdību atbalstīšanu imperiālistiskajā karā. lai gan šo karu abas puses ved, sistemātiski pārkāpjot vājo nāciju „patstāvību:t un nolūkā pastiprināt un paplašināt spaidus pār tām.

Šās visvairāk izplatītās „miera programas" objektīvā nozīme ir tā, ka tā nostiprina strādnieku šķiras pakļaušanu buržuāzijai, „samierinādama*1 strādniekus, kuri jau sākuši attīstīt revolucionāro cīņu, ar viņu šovinistiskajiem vadoņiem, notušēdama krizes dziļumu sociālismā, lai atgrieztos pie tā sociālistisko partiju stāvokļa, kas bija līdz karam un kas tieši radīja vadoņu vairākuma pāriešanu buržuāzijas pusē. Šī ,,kautskiskā“ politika ir proletariātam jo bīstamāka tāpēc, ka lo apslēpj ar labskanīgām frāzēm un realizē ne tikai Vācijā vien, liet visās zemēs. Piem., Anglijā šāda politika ir vairākumam vadoņu; Francijā Longē, Presmanim u. c.; Krievijā Akselrodam, Martovam, Čcheidzem u. t. jpr.; Čcheidze masko šovinistisko „zemes aizstāvēšanas*1 ideju šajā karā ar izteicienu — „zemes glābšana" un, no vienas puses, vārdos piekrīt Cimervaldei. no otras puses, oficiālajā frakcijas paziņojumā slavina bēdīgi slaveno Hismansa runu Arnheem’ā un faktiski ne no Domes tribines, ne presē neiebilst pret strādnieku piedalīšanos kara rūpniecības komitejās un joprojām ir līdzstrādnieks avīzēs, kas aizstāv tādu piedalīšanos. Itālijā tāda pati politika ir Trevesam: sk. Itālijas sociālistiskās partijas centrālā orgānā ,,Avanti!“m (191(5. 5. "1) draudus atmaskot Trevesu un citus „reformistus posibilistus", atmaskot, „kas lietojis visus līdzekļus, lai traucētu partijas valdes un Odino Morgari darbību, kura vērsta uz Cinier-valdcs apvienošanos un uz jaunas Internacionāles dibināšanu", utt., utt.

5. Galvenais no „miera jautājumiem" pašreiz ir jautājums par aneksijām. Un tieši šajā jautājumā visuzskatāmāk redzama tiklab pašreiz valdošā sociālistiskā liekulība, kā arī paliesi sociālistiskās aģitācijas un propagandas uzdevumi.

Nepieciešams paskaidrot, kas ir aneksija, kāpēc un kā sociālistiem jācmās pret aneksijām. Par aneksiju nevar uzskatīt ne kuru katru „svešas" teritorijas pievienošanu, jo sociālisti, vispār runājot, simpatizē robežu likvidēšanai starp nācijām un lielāku vaislu radīšanai; — ne kuru katru status quo pārkāpšanu, jo tas būtu vislielākais reakciona-risins un ņirgāšanās par vēstures zinātnes pamatjēdzieniem; — ne kuru katru militāru pievienošanu, jo sociālisti nevar noliegt vardarbību un karu iedzīvotāju vairākuma interesēs. Par aneksiju jāuzskata tikai teritorijas pievienošana pretēji tās iedzīvotāju gribai; citiem vārdiem, aneksijas jēdziens nesaraujami saistīts ar nāciju pašnoteikšanās jēdzienu.

Bet uz pašreizējā kara pamata tieši tāpēc, ka tas ir imperiālistisks no abu karojošo lielvalstu grupu puses, bija jāizaug un izauga tā parādība, ka buržuāzijā un socialšovinisti pastiprināti ,,cīnās“ pret aneksijām, kad tās realizē vai ir realizējusi naidīga valsts. Skaidrs, ka tāda „cīņa pret anck-sijām“ un tāda „vienprātība" aneksiju jautājumā ir viena vienīga liekulība. Skaidrs, ka aneksionisti ir faktiski gan tie l'ranču sociālisti, kas aizstāv karu Elzasas un Lolringas dēļ, gan tie vācu sociālisti, kuri neprasa Elzasai un Lotringai, Vācijas Polijai u. tml. brīvību atdalīties no Vācijas, gan tie krievu sociālisti, kuri nosauc par „zemes glābšanu" karu, kas Poliju alkal nodotu carisma verdzībā, prasot Polijas pievienošanu Krievijai ..miera bez aneksi-jam“ vārdā, ult., ult.

mētu, dievotos un zvērētu, ka viņš ir pret aneksijām. Ir nepieciešams, lai katras nācijās socialists prasītu nekavējoties un bez ierunām brīvību atdalīties tām kolonijām un nācijām, kuras apspiež viņa paša „tēvija”.

Bez šā nosacījuma arī Cimervaldes manifestā nāciju pašnoteikšanās un internacionālisma principu atzīšana labākā gadījumā paliks nedzīvs burts.

(). Sociālistu „miera programai", tāpat kā viņu progra-mai par „cīņu par kara izbeigšanu", vispirms jāatmasko tie meli par „demokrātisku mieru", par karojošo miermīlīgajiem nodomiem u. tml., ar kuriem tagad griežas pie tau-

Lai cīņa pret aneksijām nebūtu liekulība vai tukša frāze, lai tā tiešām audzinātu masas internacionālisma garā, nepieciešama tāda šā jautājuma nostādne, kas masām atvērtu acis uz tagad valdošo krāpšanu aneksiju jautājumā un nevis aizsegtu šo krāpšanu. Nepieliek, lai katras nācijās socialists vārdos atzītu nāciju tiesību vienlīdzību vai dekla

tas demagoģiskie ministri, pacifistiskie buržuji, socialšovi-nisti un kautskieši visās zemēs. Ikviena „miera programa“ ir tautas krāpšana un liekulība, ja tā nebazējas pirmā kārtā uz revolūcijas nepieciešamības izskaidrošanu masām un uz masu revolucionārās cīņas (nemieri, protesti, brāļošanās tranšejās, streiki, demonstrācijās, vēstules no frontes piederīgiem, — pieru., Francijā — lai viņi neparakstītos uz kara aizņēmumu, utt., u. tml.), kas it visur sākusies, atbal-stīšanu, veicināšanu, attīstīšanu.

Sociālistu pienākums ir atbalstīt, paplašināt un padziļināt ikkatru lautas kustību par kara izbeigšanu. Bet patiesība šo pienākumu izpilda tikai tie sociālisti, kuri, kā Libknechts, no parlamenta tribines aicina zaldātus nolikt ieročus, sludina revolūciju, imperiālistiskā kara pārvēršanu pilsoņu karā par sociālismu.

Ka pozitīvs lozungs, kas iesaista masas revolucionārā cīņa un izskaidro revolucionāro pasākumu nepieciešamību „demokrātiskā*' miera iespējai, jāizvirza lozungs par atteikšanos maksāt valsts parādus.

Nepietiek ar to, ka Cimervaldes manifests netieši norāda uz revolūciju, teikdams, ka strādniekiem jānes upuri savas, bet ne citu lietas labad. Nepieciešams skaidri un noteikti parādīt masām to ceļu. Vajag, lai masas zinātu, kurp un kādēļ iet. Ka kara laikā masu revolucionārā darbība, ja tā sekmīgi attīstās, var novest tikai pie imperiālistiskā kara pārvēršanas pilsoņu karā par sociālismu, tas ir acīm redzams, un slēpt to no masām ir kaitīgi. Taisni otrādi, šis mērķis skaidri jāparāda, lai arī cik grūti liktos lo sasniegt, kad mēs atrodamies tikai ceļa sākumā. Nepietiek pateikt, ka pateikts Cimervaldes manifestā, ka „kapitālisti melo, runādami par tēvijas aizstāvēšanu" šajā karā, un ka strādniekiem revolucionārā cīņā nav jārēķinās ar savas zemes kara stāvokli; jāpasaka skaidri tas, uz ko te nelieši norādīts, proli, ka ne tikai kapitālisti, bet arī socialšovinisti un kautskieši melo, kad pieļauj lielot šajā, imperiālistiskajā karā tēvijas aizstāvēšanas jēdzienu; — ka kara laikā revolucionārā darbība nav iespējama, neradot sakāves draudus „savai" valdībai, un ka ikkatra valdības sakāve reakcionārā karā atvieglo revolūciju, kura vienīgā spēj dot drošu un demokrātisku mieru. Nepieciešams beidzot

pateikt masām, ka nav domājams nopietns atbalsts revolucionārai cīņai, kas sākas, nav domājama tās attīstība, tās atsevišķu soļu kritika, tās kļūdu izlabošana, tās sistemātiskā paplašināšana un saasināšana, ja masas pašas nenodibina nelegālās organizācijas un no kara cenzūras brīvu, f. i., nelegālu, presi.

7. Jautājumā par sociālistu parlamentāro cīņu (Aktion) jāievēro, ka Cimervaldes rezolūcija ne tikai pauž simpātijās Valsts domes 5 sociāldemokrātu deputātiem, kas pieder pie mūsu partijas un notiesāti uz trimdu Sibīrijā, bet arī solidarizējas ar viņu taktiku. Nav iespējams atzīt masu revolucionāro cīņu un samierināties ar sociālistu vienīgi legālo darbību parlamentos. Tas noved tikai pie strādnieku likumīgas neapmierinātības un pie viņu aiziešanas no sociāldemokrātijas antiparlamentarā anarchismā vai sindi-kalismā. Nepieciešams skaidri un visiem dzirdami pateikt, ka sociāldemokrātiem parlamentos jāizmanto savs stāvoklis ne tikai runām parlamentos, bet arī tam, lai vispusīgi ārpus parlamenta atbalstītu nelegālo organizāciju un strādnieku revolucionāro cīņu, un ka masām caur savu nelegālo organizāciju pašām jāpārbauda tāda savu vadoņu darbība.

8. Jautājumā par Starptautiskā sociālistiskā biroja sasaukšanu būtībā galvenais un principiālais ir jautājums, vai ir iespējama veco partiju un ĪI Internacionāles vienība. Katrs starptautiskās strādnieku kustības solis uz priekšu pa Cimervaldē nosprausto ceļu arvien skaidrāk parāda, cik nekonsekventa ir tā pozicija, kādā nostājies Cimervaldes vairākums: no vienas puses, veco partiju un II Internacionāles politiku identificē ar buržuāzisko politiku strādnieku kustībā, ar politiku, kas pauž buržuāzijas un nevis proletariāta intereses (te pieder, piem., Cimervaldes manifesta vārdi, ka „kapitālisti^4' melo, runādami par „tēvijas aizstā-vēšanu“ šajā karā, tad arī vēl noteiktāku paziņojumu rinda Internationale Sozialistische Kommission cirkulārā 1910. g. 10. II^07); no otras puses, Internationale Sozialistische Kommission baidās no šķelšanās ar Starptautisko sociālistisko biroju un oficiāli apsola, ka Internationale Sozialistische Kommission tiks atlaista, ja šis Birojs no jauna sapulcēsies °8.

Mēs konstatējam, ka tāds solījums no tikvien, netika balsots, bet pat netika apspriests Cimervaldē.

Pusgads, kas pagājis pēc Cimervaldes, pierādījis, ka faktiski darbs Cimervaldes garā — mēs nerunājam par tukšiem vārdiem, bet tikai par darbu — visā pasaulē ir saistīts ar šķelšanās padziļināšanu un paplašināšanu. Vācijā nelegālās proklamācijas pret karu tiek izdotas pretēji partijas lēmumiem, t. i., šķeltnieciski. Kad deputāts Otto Riihle^20, K. Libknechla tuvākais biedrs, atklāti paziņoja, ka faktiski ir jau divas partijas: viena, kas palīdz buržuāzijai, otra, kas cīnās pret to, tad daudzi, tai skaitā kaut-skieši, Rili par to lamāja, bet neviens viņu neatspēkoja. Francijā sociālistiskās partijas biedrs Burderons ir noteikts šķelšanās pretinieks, bet tai pašā laikā viņš ieteic savai partijai lādu rezolūciju — izteikt neuzticību partijas CK un Parlamenta Grupai (dēsapprouver Comm. Adm. Perm, un Gr. Pāri.), — kas būtu radījusi noteiktu un tūlītēju šķelšanos, ja tā būtu pieņemta. Anglijā mērenās avīzes „Labour Leader"[21] slejās ILP^22 biedrs T. Russel Williams^23 atklāti atzīst šķelšanās nenovēršamību, sastapdams atbalstu vietējo strādnieku vēstulēs. Amerikas piemērs varbūt ir vēl pamācošāks tāpēc, ka tur, pat neitrālā zemē, ir jau parādījušies divi nesamierināmi naidīgi virzieni sociālistiskajā partijā: no vienas puses, tā saucamā ,,preparadness“, t. i., kara, militārismā un marinisma piekritēji, no otras puses, tādi sociālisti kā Eižens Debss, bijušais sociālistiskās partijas kandidāts prezidenta postenim, kurš atklāti sludina pilsoņu karu par sociālismu tieši sakarā ar gaidāmo karu.

Visā pasaulē faktiski jau ir šķelšanās, jau parādījušās divas pilnīgi nesamierināmas strādnieku šķiras politikas attiecībā pret karu. Uz to nevar aizvērt acis; tas tikai novedīs pie sajukuma strādnieku masās, aptumšos viņu apziņu, apgrūtinās to revolucionāro masu cīņu, kurai visi cimervaldieši oficiāli simpatizē, pastiprinās to vadoņu

ietekmi masās, kurus Internationale Sozialistische Kom-mission 1916. 10. II cirkulārā tieši apsūdz par to, ka viņi „maldina" masas un gatavo „sazvērestību" (,,Pakt“) pret sociālismu.

Bankrotējušo Starptautisko sociālistisko biroju centīsies atjaunot visu zemju socialšovinisti un kautskieši. Sociālistu uzdevums ir izskaidrot masām, ka nav novēršama šķelšanās ar tiem, kas ved buržuāzijas politiku zem sociālismā karoga.

Sarakstīts 1916. g. februāri un martā

Iespiests 1916. g. 22. apriti biļetena ,Bulletin. Internationale Sozialistische Kommission zu Jiern“ 4. nr-ā Krievu valodā iespiests 1916. g. 10. jūnijā avīzes „Social-Demokrat“ 54. un 55. nr-ā

ŠĶELŠANAS VAI TRŪDĒŠANA?

Tā avīze ,,Social-Demokrat“ nostādīja jautājumu jau 35. nr-ā*, attīstīdama, attiecinot uz Vācijas sociāldemokrātisko partiju, mūsu partijas CK izlaistā manifesta par karu galvenās idejas**. Un palūkojieties, kā fakti apstiprina šo secinājumu.

Vācijas sociāldemokrātiskā partija acīm redzami trūd. Par šķelšanos ir atklāti izteicies K. Libknechta tuvākais biedrs Oto Rile, nerunājot jau par „Vācijas internacionālo sociālistu" (ISD^60) grupu, kas konsekventi karo pret liekulīgajiem kautskiešiem. Avīze „Vorwarts"*** nevarēja tam atbildēt ne ar vienu vienīgu nopietnu, ne ar vienu vienīgu godīgu argumentu. Faktiski Vācijā ir divas strādnieku partijas.

Anglija pat mērenas, pacifistiskās avīzes „Labour Leader"**** („Neatkarīgās strādnieku partijas" centrālais organs) slejās ir izteicies T. Rasels Viljamss, un viņu atbalstīja daudzas vietējo darbinieku balsis. Samiernieciskajā Parizes avīzē „Naše Slovo" b. Ornatskis7#, kam lieli nopelni internacionalistiskajā darbā Anglijā, izteicies par tūlītēju šķelšanos tur. Nav pat ko runāt par to, ka mēs esam pilnīgi vienis pratis ar Ornatski viņa polemikā ar žurnālā „Kominuņist"71 līdzstrādnieku F.RotMeinu, kas ieņēmis kautskisku poziciju.

Francijā Rurderons ir nikns šķelšanās pretinieks, bet... liek priekšā partijas kongresam rezolūciju, kas pauž tiešu

* Sk. Rakstu 1. izd., 21. sēj., 73.—79. !)>)>. Red. ** Turpat, 9.—17. Ipp. Red.

*** — „Uz priekšu". Red.

**** — „Strādnieku Vadonis". Red.

ir

neuzticību gan partijas CK, gan parlamenta frakcijai! Tādas rezolūcijas pieņemšana nozīmētu tūlītēju partijas šķelšanos.

Amerikā ir „sociālistiskās partijas" formula vienība. Patiesībā daži tās biedri, kā Rasels u. c., sludina „sagatavotību", aizstāv karu, karaspēku un floti. Citi, kā Eižens Debss, partijas kandidāts prezidenta postenim, atklāti sludina pilsoņu karu imperiālistiskā kara „gadījumā" vai, pareizāk, sakarā ar tādu.

Visā pasaulē tagad faktiski ir divas partijas. Internacionāles faktiski tagad ir jau divas. Un, ja Cimervaldes vairākums baidās to atzīt, sapņo par vienību ar socialšovinis-tiem, pasludina savu gatavību uz tādu vienošanos, tad šie labie novēlējumi" īstenībā paliek tikai novēlējumi, nekonsekventas un biklas domas izpausme. Apziņa atpaliek no esamības.

PAR VACIJAS

UN NE VACIJAS ŠOVINISMU 72

Vācijas šovinisti ir pakļāvuši, kā zināms, savai ietekmei tā saucamās sociāldemokrātiskās — tagad faktiski par nacionalliberalo kļuvušās — strādnieku partijas vadoņu un ierēdņu milzīgo vairākumu. Ciktāl tas pats jāsaka par ne Vācijas šovinistiem, tādiem kā Potresovu, Ļevicku kgi un Ko, mēs redzēsim turpmāk. Bet tagad esam spiesti pakavēties tieši pie Vācijas šovinistiem, pie kuriem taisnība liek pievienot arī Kautski, lai gan, piem., P. U. Akselrods savā vācu brošūrā visai centīgi un visai nepareizi aizstāv Kautski, pasludinot viņu par „internacionalistu".

Viena no Vācijas šovinisma pazīmēm ir tā, ka ..socia-lisli“, — sociālisti pēdiņās, — runā par citu tautu neatkarību, tikai ne par to tautu, kuras apspiež viņu pašu nācijā. Starpība nav visai būtiska, vai to saka tieši vai arī aizstāv, attaisno, masko tos, kas to saka:

Vācijas šovinisti, pie kuriem pieskaitāms arī Parvuss, kas izdod žurnaliņu ar nosaukumu ,,Zvans“, kurā raksta Lenčs, Henišs, Grunvalds un visa šī vācu imperiālistiskās buržuāzijas „sociālistisko" sulaiņu kompānijā, ļoti daudz un labprāt runā, piem., par to tautu neatkarību, kuras apspiež Anglija. Par Anglijas nekaunīgo, varmācīgo, reakcionāro u. tml. saimniekošanu viņas kolonijās tiklab Vācijas socialšovinisti — t. i., sociālisti vārdos, šovinisti darbos — kā arī visa Vācijas buržuāziskā prese tagad bazūnē, cik jaudas. Par Indijas atbrīvošanās kustību vācu avīzes tagad raksta nepārtraukti, ar ļaunu prieku, ar sajūsmu un baudu.

Vācu buržuāzijas ļaunā prieka iemeslus nav grūti saprast: tā cer uzlabot savu militāro stāvokli, uzkurinot Indijā neapmierinātību un kustību pret Angliju. Protams, šīs

cerības ir muļķīgas, jo iedarbība uz daudzmiljonu un visai savdabīgas tautas dzīvi no malas, iztālēm, svešā valodā, ne sistemātiskā, bet nejauša iedarbība, tikai kara laikā, — šāda iedarbība nav nopietna, nekādā ziņā nav nopietna. Te ir vairāk Vācijas imperiālistiskās buržuāzijas pašapmierināšanās, vairāk vēlēšanās piemānīt vācu tautu, novirzīt viņas uzmanību no iekšējā uz ārējo nekā nodoms ietekmēt Indiju.

Bet pats no sevis uzmācas vispār teorētisks jautājums: kur ir šādu prātojumu divkosības sakne? kur ir īstais, drošais Vācijas imperiālistu liekulības atmaskošanas līdzeklis? To pareiza teorētiska atbilde uz jautājumu par to, kur slēpjas divkosība, vienmēr palīdz atmaskot liekuļus, kuri tiecas — aiz pārāk saprotamiem iemesliem — no-maskol divkosību, notušēt to, ietērpt to dažādos greznos frāžu tērpos, visādu frāžu, frāžu, par ko vien vēlaties, līdz pat frāzēm par internacionālismu. Vārdos par internacio-nalistiem sevi pasludina gan Lenči, gan Zidekumi, gan Šeidemaņi, visi šie vācu buržuāzijas aģenti, kuri diemžēl ir Vācijas tā saucamās „sociāldemokrātiskās" partijas biedri Par cilvēkiem vajag spriest ne pēc viņu vārdiem, bet pēt viņu darbiem. Tas jau sen zināms. Kas gan Krievijā spriedīs par Potresovu, Ļevicku, Bulkinu kgiem un Ko pēc viņu vārdiem? Protams, neviens.

Vācijas šovinistu divkosības sakne ir tā, ka viņi. kliegdami par savām simpātijām to tautu neatkarībai, kuras apspiež viņu militārais pretinieks, Anglija, kautrīgi — reizēm pat pārāk kautrīgi — klusē par to tautu neatkarību, kuras apspiež viņu pašu nācijā.

Ņemsim, piem., dāņus. Pievienodama Šlezvigu, Prūsija, tāpat kā visas „lielās" valstis, sagrāba arī daļu ar dāņu iedzīvotājiem. Šo iedzīvotāju tiesību pārkāpšana bija tik acīm redzama, ka tad, kad Austrija pēc Pragas 18f>G. gada 23.—30. aug. miera atdeva Prūsijai savas „tiesības" uz Šlezvigu, tad miera līgumā tika norādīts, ka Šlezvigas ziemeļu apgabalos jāizdara iedzīvotāju aptauja ar brīvu balsošanu jautājumā par viņu vēlēšanos pievienoties Danijai un pozilivas atbildes gadījumā tie jāpievieno Danijai. Prūsija to neizdarīja un 1878. gadā panāca viņai tik „nepatīkamā" noteikuma atcelšanu.

Fr. Engelss, kas nebija bezrūpīgs attiecībā uz lielvalstu nāciju šovinismu, speciāli aizrādīja uz to, ka Prūsija ir pārkāpusi mazās tautas tiesības^73. Bet tagadējie Vācijas socialšovinisti, vārdos atzīdami nāciju pašnoteikšanos, kā to vārdos atzīst arī Kautskis, faktiski nekad nav veduši un neved konsekventi demokrātisku un noteikti demokrātisku aģitāciju par apspiestās nācijās atbrīvošanu, kad runa bija par to, ka apspiedēja ir ,,sava“ nācijā. Šeit „aprakts suns“. Šeit kodols jautājumam par šovinismu un tā atmaskošanu.

Pie mums daudz zobojās par to, ka avīze „Russkoje Znamja" '* („Krievijas Karogs") ļoti bieži izturējusies tā kā „Prusskoje Znamja" („Prūsijas Karogs"). Bet lieta neaprobežojas ar avīzi „Russkoje Znamja", jo pilnīgi tādā pašā principiālā garā kā Lenčs, Kautskis un Ko prāto pie mums Potresovu, Ļevicku kgi un Ko. Ieskatieties, piem., likvidatoru avīzē „Rabočeje Utro", un jūs redzēsit gluži tādus pašus „prūsiskus", pareizāk būtu teikt: internacionāli šovinistiskus argumentus un spriešanas paņēmienus. Šovi-Sms paliek šovinisms, lai kādas nacionālas markas tas I bulu, lai kādām pacifistiskām frāzēm tas arī maskotos.

Iespiests pēc''rokraksta

Iespiests 1916. ц. 3i. maijā iurnala ,,Voprosi Strachovaņija" 5. (5b.) nr-ā

IMPERIALISMS KA KAPITĀLISMA AUGSTĀKĀ STADIJA^7

POPULĀRS APCERĒJUMS

Sarakstīts 19JC. tl- ianvari — /ūnijā

Pirmoreiz iespiests J9J7. g. apriti Iespiests pēc rokraksta, kas salidzi-

alscvišķā brošūrā Petroģradā itāts ar brošūras tekstu

I. Ļeņina grāmatas ..Imperialisms kā kapitālisma augstākā stadija" vāks. — Ī917. g. Sama:ir.āts

PRIEKŠVĀRDS

Šo lasītāju ievērībai ieteikto brošuru esmu sarakstījis 1916. g. pavasarī Cirichē. Dabiski, ka turienes darba apstākļos man zināmā mērā bija sajūtams franču un angļu literatūras trūkums un ļoti liels krievu literatūras trūkums. Tomēr galveno angļu darbu par imperiālismu, Dž. A. Hob-sona grāmatu, es izmantoju ar to uzmanību, kādu šis darīts pēc manas pārliecības pelnījis.

Brošūra rakstīta cariskai cenzūrai. Tāpēc es biju spiests ne tikai stingri jo stingri ierobežoties vienīgi ar teorētisku — sevišķi ar ekonomisku — analizi, bet arī nepieciešamās nedaudzās piezīmes attiecībā uz politiku formulēt ir vislielāko uzmanību, aplinkus, lai Егора — nolādētajā Czopa — valodā, kuru lielot carisms spieda visus revolu-ionarus. kad lie ņēma rokā spalvu, lai sarakstītu „legālu"' darbu.

Tagad, brīvības dienās, ir smagi pārlasīt šīs saspiestās, dzelzs spailēs iežņaugtās vielas brošūrā, kas izkropļotas, domājot par carisko cenzuru. Par to, ka imperialisms ir sociālistiskās revolūcijas priekšvakars, par to, ka social-šovinisms (socialisms vārdos, šovinisms darbos) ir sociālismā pilnīga nodevība, pilnīga pāreja buržuāzijas pusē, ka šī strādnieku kustības sašķelšanās stāv sakarā ar imperiālismā objektiviem apstākļiem u. tml., — man nācās runāt .,verga“ valodā, un lasītājam, kas par šo jautājumu interesējas, esmu spiests norādīt uz manu drīzumā iznākošo, no 1914. līdz 1917. gadam ārzemēs sarakstīto rakstu jaunizde-vumu. Sevišķi jāatzīmē viena vieta "9. un 120. lappusē^24: lai cenzūrai pieņemamā veidā paskaidrotu lasītājam, cik bezkaunīgi aneksiju jautājumā melo kapitālisti un viņu pusē pārgājušie socialšovinisti (pret kuriem tik nekonsekventi cīnās Kautskis), cik bezkaunīgi viņi masko sauu kapitālistu aneksijas, es biju spiests ņemt kā piemēru ... Japanul Vērīgs lasītājs viegli ieliks Japanas vietā — Krieviju, bet Korejas vietā — Somiju, Poliju, Kurzemi, Ukrainu. Chivu, Bucharu, Igauniju un pārējos nelielkrievu apdzīvotos apgabalus.

Gribētos cerēt, ka mana brošūra palīdzēs izprast ekonomikas pamatjautājumu, bez kura studēšanas nekā nevar saprast, vērtējot tagadējo karu un tagadējo politiku, proti: jautājumu par imperiālismā ekonomisko būtību.

Autors

Petrogradā, 1917. gada 26. aprilī.

PRIEKŠVĀRDS

FRANČU UN VAGU IZDEVUMAM^70

I

Šī grāmatiņa, kā norādīts krievu izdevuma priekšvārdā, sarakstīta 1910. gadā cariskajai cenzūrai. Man šobrīd nav iespējams pārstrādāt visu tekstu, un tas, šķiet, nebūtu arī lietderīgi, jo grāmatas pamatuzdevums bija un paliek: pamatojoties uz neapstrīdamās buržuāziskās statistikas datu kopsavilkumiem un visu zemju buržuāzisko zinātnieku atzinumiem, parādīt, kāda bija vispasaules kapitālistiskās saimniecības kopaina tās starptautiskajās savstarpējās attiecībās XX gadsimta sākumā, pirmā imperiālistiskā pasaules kara priekšvakarā.

Pa daļai būs pat savs labums arī daudziem attīstītāko kapitālistisko zemju komunistiem, kas pēc šās no cariskas cenzūras viedokļa legālās grāmatiņas piemēra varēs pārliecināties, ka ir iespējams — un nepieciešams — izmantot pat tās vājās legalitātes paliekas, kādas komunistiem vēl atlikušas, teiksim, mūsdienu Amerikā vai Francijā pēc nesenās gandrīz vai visu komunistu arestēšanas, lai noskaidrotu, cik melīgi ir socialpacifistu uzskati un cerības uz „pasaules demokrātiju". Bet pašus nepieciešamākos papildinājumus šai cenzūras apstākļos rakstītajai grāmatiņai es mēģināšu dot šai priekšvārdā.

II

Grāmatiņā pierādīts, ka 1914.—1918. gada karš bija abpusēji imperiālistisks (l. i., iekarošanas, laupīšanas, raz-bainiecisks) karš, karš par pasaules dalīšanu, par koloniju, finanču kapitala „iespaida sieru-' utt. sadalīšanu un pārdalīšanu.

Jo pierādījums tam, kāds ir kara Islais sociālais jeb, pareizāk: kara īstais šķiriskais raksturs, protams, meklējams nevis kara diplomātiskajā vēsturē, bet visu karojošo lielvalstu komandējošo šķiru objektīvā stāvokļa analizē. Lai attēlotu šo objeklivo stāvokli, jāņem nevis piemēri un nevis atsevišķi dali (kur sabiedriskās dzīves parādības tik ārkārtīgi sarežģītas, vienmēr iespējams sameklēt jebkuru daudzumu piemēru vai atsevišķu datu jebkuras tezes apstiprināšanai), bet katrā ziņā datu kopsavilkums, kas raksturo visu karojošo lielvalstu un visas pasaules saimnieciskās dzīves pamatus.

Tieši tādus kopsavilkuma datus, kurus nevar atspēkot, esmu sniedzis ainā par pasaules sadalīšanu 1870. un 1914. gadā (6. §) un par visas pasaules dzelzceļu sadalīšanu 1890. un 1913. gadā (7. $)• Dzelzceļi, tie ir pašu galveno kapitālistiskās rūpniecības nozaru — akmeņogļu un dzelzs rūpniecības — rezultāti, pasaules tirdzniecības un buržuāziski demokrātiskās civilizācijās attīstības rezultāti un visuzskatāmākie rādītāji. Kā dzelzceļi saistīti ar lielražošanu, ar monopoliem, ar sindikātiem, karteļiem, trestiem, bankām, ar finanču oligarchiju, tas parādīts grāmatas iepriekšējās nodaļās. Dzelzceļu tīkla sadalījums, šā sadalījuma nevienmērība, dzelzceļu tīkla attīstības nevienmērība, — tie ir modemā, monopolistiskā kapitālisma rezultāti vispasaules mērogā. Un šie rezultāti rāda, ka uz tādas saimnieciskas bāzes, kamēr pastāv ražošanas līdzekļu privātīpašums, imperiālistiskie kari ir absolūti neizbēgami.

Dzelzceļu būve šķiet vienkāršs, dabisks, demokrātisks, kulturāls un civilizatorisks pasākums: tāda tā ir buržuāzisko profesoru acīs, kuriem maksā par kapitālistiskās verdzības uzspodrināšanu, un sīkburžuazisko filistru acīs. īstenībā kapitālistiskie pavedieni, kas tūkstoš tikliem saista šos pasākumus ar ražošanas līdzekļu privātīpašumu vispār, pārvērtuši šo būvi par līdzekli, ar ko apspiest miljardu ļaužu (kolonijas plus puskolonijas), t. i., vairāk nekā. pusi pasaules iedzīvotāju atkarīgās zemēs un kapitala algotos vergus „civilizētās" zemēs.

Uz sīkīpašnieka darbu pamatots privātīpašums, brīvā konkurence, demokrātijā, — visi šie lozungi, ar kuriem strādniekus un zemniekus krāpj kapitālisti un viņu prese, ir palikuši tālu pagātnē. Kapitālisms pāraudzis vispasaules sistēmā, kur saujiņa „attīstītāko” zemju koloniāli apspiež un financiali žņaudz pasaules iedzīvotāju milzīgo vairākumu. Un šo „laupījumu” dala savā starpā 2—3 pasaules varenie, no galvas līdz kājām bruņotie plēsoņas (Amerika, Anglija, Japana), kuri savā karā par sava laupījuma dalīšanu ievelk visu pasauli.

III

Brestļitovskas miers, ko diktēja monarchistiskā Vācija, un pēc tam daudz zvēriskākais un nelietīgākais Versajas miers, ko diktēja „demokrātiskās” republikas Amerika un Francija, kā arī „brīvā” Anglija, izdarīja cilvēcei visai derīgu pakalpojumu, atmaskojot tiklab imperiālismā algotos tintes kulijus, kā arī reakcionāros sīkpilsoņus, kuri, kaut arī sauc sevi par pacifistiem un sociālistiem, cildināja „vilsonismu”, centās pierādīt miera un reformu iespējamību imperiālismā laikā.

Desmitiem miljonu līķu un kropļu, ko atstājis karš, karš par to, vai lielāks laupījums jāiegūst angļu vai vācu laupītāju financislu grupai, un pēc tam šie divi „miera līgumi” ar agrāk neredzētu ātrumu alver acis miljoniem un desmitiem miljoniem buržuāzijas nomāktu, apspiestu, piemānītu un apmuļķotu ļaužu. Sakarā ar postu, ko visā pasaulē radījis karš, tādā kārtā briest vispasaules revolucionārā krizo, kura, lai cik ilgas un smagas pārvērtības tai būtu jāiziet, nevar beigties citādi kā ar proletārisko revolūciju un lās uzvaru.

II Internacionāles Bazeles manifests, kas 1912. gadā novērtēja tieši to karu, kurš izcēlās 1914. gadā, un nevis karu vispār (kari var būt dažādi, ir arī revolucionāri kari), šis manifests ir piemineklis, kas atmasko II Internacionāles varoņu visu kauna pilno bankrotu, visu viņu renega-tismu.

Tāpēc es iespiežu šo manifestu šā izdevuma pielikumā un vēl un vēl reizi vēršu lasītāju uzmanību uz to, ka " Internacionāles varoņi tikpat rūpīgi apiet tās vielas šajā manifestā, kur noteikti, skaidri un tieši ir runa taisni par šā nākamā kara sakaru ar proletārisko revolūciju, — apiet tikpat rūpīgi, kā zaglis apiet to vietu, kur viņš izdarījis zādzību.

IV

Sevišķa vērība šajā grāmatiņā veltīta ,,kautskisina“, tā starptautiskā idejiskā virziena kritikai, kuru visās pasaules zemēs reprezentē „redzamākie teorētiķi", II Internacionāles vadoņi (Austrijā — Oto Bauers un Ko, Anglijā — Ram-sejs Makdonalds u. c., Francijā — Albers Tomā uti., u. tml.) un ļoti daudz sociālistu, reformistu, pacifistu, buržuāzisku demokrātu, garīdznieku.

Šis idejiskais virziens ir, no vienas puses, II Internacionāles sairšanas, trūdēšanas produkts, bet, no otras puses — neizbēgams sīkburžuju ideoloģijas auglis, kurus visi dzīves apstākļi tur buržuāzisku un demokrātisku aizspriedumu gūstā.

Kautska un viņam līdzīgo līdzīgie uzskati ir pilnīga atteikšanās tieši no tiem marksisma revolucionārajiem pamatiem, kurus šis rakstnieks aizstāvēja gadu desmitiem ilgi. starp citu, speciāli cīņā pret sociālistisko oporlunismu (Bernšteina, Miljerana, Haindmaņa, Gompersa u. tml.). Tāpēc nav nejaušība, ka „kautskieši" tagad visā pasaulē praktiski politiski apvienojušies ar galējiem oportunistiem (II jeb dzeltenajā Internacionālē) un ar buržuāziskām valdībām (buržuāziskās koalicijas valdībās, kurās piedalās sociālisti).

Visā pasaulē augošā proletāriskā revolucionārā kustība vispār un komunistiskā it sevišķi nevar izliki bez „kaut-skisma“ teorētisko kļūdu analizēs un atmaskošanas. Jo vairāk tāpēc, ka pacifisms un „demokrātisms^1* vispār, kas nemaz nepretendē uz marksismu, bet, gluži tāpat kā Kautskis un Ko, notušē imperiālismā pretrunu dziļumu un imperiālismā radītās revolucionārās krizes nenovēršamību, — šie virzieni vēl ārkārtīgi stipri izplatīti visā pasaulē. Un cīņa pret šiem virzieniem ir obligātā proletariāta partijai, kurai jāalkaro no buržuāzijas tās apmuļķotie sīksaimnieķeļi un miljoni darba ļaužu, kas dzīvo vairāk vai mazāk sīkbur-žuaziskos dzīves apstākļos.

V

Daži vārdi jāsaka par VIII nodaļu: ,,Kapitālisma parazītisms un trūdēšana*'. Kā jau atzīmēts grāmatas tekstā, bijušais „marksists" Ililferdings, tagad Kaulska cīņas biedrs un viens no galvenajiem buržuāziskās, reformisliskās politikas pārstāvjiem „Vācijas neatkarīgajā s.-d. partijā"71, spēris šajā jautājumā soli atpakaļ, salīdzinot ar atklāto pacifistu un reformistu angli Hobsonu. Starptautiskā šķelšanās visā strādnieku kustībā tagad jau skaidri redzama (II un III Internacionāle). Skaidri redzams arī tas fakts, ka starp abiem virzieniem noliek bruņota cīņa un pilsoņu karš: Kolčaka un Deņikina atbalstīšana Krievijā no meņševiku un „sociālistu revolucionāru" puses pret boļševikiem, šei-demanieši un Noske ār Ko Vācijā kopā ar buržuāziju pret spartakiešiem^78, tas pats Somijā, Polijā, Ungārijā utt. Kur gan meklējams šās vispasaules vēsturiskās parādības ekonomiskais pamats?

Tieši kapitālisma parazilismā un trūdēšanā, kas piemīt kapitālisma augstākai vēsturiskai stadijai, t. i., imperiālismam. Kā šajā grāmatiņā pierādīts, kapitālisms tagad izvirzījis saujiņu (mazāk par vienu desmitdaļu, bet sevišķi „devīgā" un pārspīlētā aprēķinā mazāk par vienu piektdaļu pasaules iedzīvotāju) sevišķi bagātu un varenu valstu, kuras, vienkārši „kuponus griežot", aplaupa visu pasauli. Kapilala eksports dod 8—10 miljardu franku ienākumu gadā pēc pirmskara cenām un pirmskara buržuāziskās statistikas. Tagad, protams, daudz vairāk.

Saprotams, ka no tādas milzīgas virspefņas (jo to iegūst virs tās peļņas, kuru kapitālisti izspiež no „savas" zemes strādniekiem) var uzpirkt strādnieku vadoņus un strādnieku aristokrātijas virsslāni. To arī uzpērk „attīstītāko" zemju kapitālisti — uzpērk tūkstoš veidos, tieši un nelieši, atklāti un slepus.

Sis par buržujiem kļuvušo strādnieku jeb „strādnieku aristokrātijas" slānis, kas ir pilnīgi sīkpilsonisks pēc dzīves veida, pēc izpeļņas apmēriem, pēc visa sava pasaules uzskata, ir galvenais II Internacionāles balsts, bet mūsu dienās galvenais sociālais (ne militārais) buržuāzijas balsts. Jo tie ir īstie buržuāzijas aģenti strādnieku kustībā, kapitālistu šķiras rokas puiši no strādnieku vidus (labor lieutenants of

12 22. sēj.

the capitalist class), īsti reformisma un šovinisma ieviesēji. Pilsoņu karā starp proletariātu un buržuāziju viņi ne mazā skaitā neizbēgami nostājas buržuāzijas pusē, „versaliešu" pusē pret „komunariem".

Neizprotot šās parādības ekonomiskas saknes, nenovērtē jot tās politisko un sabiedrisko nozīmi, nav iespējams spert ne soli komunistiskās kustības un nākamās sociālās revolūcijas praktisko uzdevumu atrisināšanā.

Imperialisms ir proletariāta sociālās revolūcijas priekšvakars. Kopš 1917. gada tas pierādījies visas pasaules mērogā.

N. Ļeņinu

1920. g. 6. jūlija.

Pēdējos 15—20 gados, sevišķi pēc spāņu un amerikāņu (1898.) un angļu un buru (1899.—1902.) kara, ekonomiskā, kā arī politiskā lileralura vecajā un jaunajā pasaulē mūsu pārdzīvojamā laikmeta raksturošanai arvien biežāk un biežāk apstājas pie jēdziena „imperialisms". 1902. gadā Londonā un Ņujorkā nāca klajā angļu ekonomista Dž. A. Hob-sona sacerējums: „Imperialisms". Autors, raudzīdamies no buržuāziskā socialreformisma un pacifisma viedokļa, kas būtībā līdzīgs bi jušā marksista K. Kautska tagadējai pozi-cijai, — sniedzis ļoti labu un vispusīgu imperiālismā galveno ekonomisko un politisko īpatnību aprakstu. 1910. gadā Vinē nāca klajā austriešu marksista Rūdolfa Hilferdinga sacerējums: „Finanču kapitāls^14 (krievu tulkojums: Maskavā, 1912.). Neraugoties uz autora kļūdu jautājumā par naudas teoriju un uz zināmu tieksmi samierināt marksismu ar oportunismu, šis sacerējums uzskatāms par augstākā mērā vērtīgu „kapitālisma attīstības jaunākās fāzes" — tāds ir Hilferdinga grāmatas apakšvirsraksts — teorētisku analizi. Pēc būtības tas, kas pēdējos gados runāts par imperiālismu — sevišķi milzīgajā daudzumā žurnālu un avīžu rakstu par šo tematu, kā arī rezolūcijās, piem., Chemnicas un Bazeles kongresā, kas notika 1912. gada rudenī, — diez vai gājis tālāk par idejām, kuras izteikuši vai, pareizāk, rezumējuši abi minētie autori...

Turpmāk mēs mēģināsim iespējami populārākā formā īsumā attēlot imperiālismā galveno ekonomisko īpatnību sakaru un savstarpējās attiecības. Apstāties pie jautājuma neekonomiskās puses, lai kā arī tā lo pelnītu, mums neiznāks. Atsaukšanos uz literatūru un citas piezīmes, kas var interesēt ne visus lasītājus, ievietosim brošūras beigās.

I. RAŽOŠANAS KONCENTRĀCIJĀ UN MONOPOLI

Milzīgais rūpniecības pieaugums un apbrīnojami ātrais ražošanas koncentrācijas process arvien lielākos uzņēmumos ir viena no visraksturīgākajām kapitālisma īpatnībām. Vispilnīgākās un visprecizākās ziņas par šo procesu sniedz modernās rūpniecības skaitīšanas.

Vācijā, piem., uz katru tūkstoti rūpniecības uzņēmumu bija lielo, t. i., ar vairāk nekā 50 algotiem strādniekiem, 1882. g. — 3, 1895. g. — 6 un 1907. g. — 9. No katra simta strādnieku uz šiem uzņēmumiem iznāca 22, 30 un 37. Bet ražošanas koncentrācijā ir daudz stiprāka nekā strādnieku koncentrācijā, jo darbs lielajos uzņēmumos daudz ražīgāks. Uz to norāda dati par tvaika mašinām un elektriskiem dzinējiem. Ja ņemsim to, ko Vācijā sauc par rūpniecību plašā nozīmē, t. i., ieskaitot arī tirdzniecību un satiksmes ceļus u. tin)., tad iegūsim šādu ainu. Lielo uzņēmumu — 30 588 no 3 265 623, t. i., pavisam 0,9n/o. Strādnieku tajos — 5.7 miljoni no 14,4 milj., t. i., 39,4%; tvaika zirgspēku — 6,6 milj. no 8,8, t. i., 75,3%; elektrības — 1,2 milj. kilovatu no 1,5 milj., t. i., 77,2%.

Nepilnai vienai simtdaļai uzņēmumu ir vairāk nekā % kopējā tvaika un elektriskās enerģijas daudzuma! Uz 2,97 milj. sīko (līdz 5 algotiem strādniekiem) uzņēmumu, kuri sastāda 91% no uzņēmumu kopskaita, iznāk tikai 7% tvaika un elektriskās enerģijas! Desmiti tūkstoši lieluzņēmumu ir viss; miljoni sīko — nekas.

Uzņēmumu ar 1 000 un vairāk strādniekiem Vācijā 1907. g. bija 586. Tajos gandrīz desmitā daļa (1,38 milj.) kopējā strādnieku skaita un gandrīz trešdaļa (32%) tvaika un elektriskās enerģijas kopsumas^25. Naudas kapitāls un bankas, kā redzēsim, padara šo lieluzņēmumu saujiņas pārsvaru vēl nospiedošāku un turklāt vārda vistiešākā nozīmē, I. i., miljoni sīko, vidējo un pat daļa lielo „saimnieku" īstenībā ir dažu simtu miljonāru financistu pilnīgā verdzībā.

Otrā attīstītākajā modernā kapitālisma zemē, Ziemeļamerikas Savienotajās Valstīs, ražošanas koncentrācijas augšana ir vēl straujāka. Šeit statistika nošķir rūpniecību vārda šaurākā nozīmē un grupē uzņēmumus pēc gada produkcijas vērtības lieluma. ИНН. gadā lielo uzņēmumu ar 1 miljonu un vairāk dolāru produkcijas bija 1900 (no 216 180, t. i., 0,9%) — ar 1,4 milj. strādnieku (no 5,5 milj., t. i., 25,6%) un 5,6 miljardiem produkcijas (no 14,8 mljrd., t. i., 38%). Pēc 5 gadiem, 1909. g., attiecīgie skaitļi: 3 060 uzņēmumu (no 268 491: — 1,1%) ar 2,0 milj. strādnieku (no 6,6; — 30,5%) un ar 9,0 miljardiem produkcijas (no 20.7 miljardiem; — 43,8%)[26].

Gandrīz puse no visu uzņēmumu visas produkcijas Amerikā atrodas uiencis simtclajas uzņēmumu rokās no kopējā uzņēmumu skaitaI Uji šie trīs tūkstoši milzu uzņēmumu aptver 258 rūpniecības nozares. No tā ir skaidrs, ka koncentrācijā zināmā savas attīstības pakāpē pati sevi, var teikt, pieved tieši pie monopola. Jo dažiem desmitiem milzu uzņēmumu viegli savā starpā vienoties, bet, no otras puses, tieši uzņēmumu lielie apmēri apgrūtina konkurenci, rada tendenci uz monopolu. Šī konkurences pārvēršanās par monopolu ir viena no svarīgākām — ja ne pati svarīgākā - parādība jaunlaiku kapitālisma ekonomikā, un to mums nepieciešams aplūkot sīkāk, liet vispirms mums jānovērš kāds iespējams pārpratums.

Amerikāņu statistika saka: 3 000 milzu uzņēmumu 250 rūpniecības nozarēs. It kā tikai pa 12 vislielākiem uzņēmumiem katrā nozarē.

Bet tā tas nav. Ne katrā rūpniecības nozarē ir lieli uzņēmumi; bet, no otras puses, augstāko attīstības pakāpi sasnieguša kapitālisma ārkārtīgi svarīga īpatnība ir tā sauktā kombināciju, t. i., lādu dažādu rūpniecības nozaru apvienošana vienā uzņēmumā, kuras ir vai nu izejvielas secīgas apstrādāšanas pakāpes (piem., čuguna kausēšana no rūdas un čuguna pārstrādāšana tēraudā un, tālāk, varbūt tādu vai citādu gatavu produktu izgatavošana no tērauda), — vai arī lādu, kurām ir palīgloma attiecībā vienai pret otru (piem., atkritumu vai blakus produktu apstrādāšana; iesaiņojumu izgatavošana u. tini.).

„Kombinācijā -— raksla Hilferdings — izlīdzina konjunktūras dažādības un tāpēc nodrošina kombinētam uzņēmumam stabilāku peļņas normu. Otrkārt, kombinācijā noved pie tirdzmecmās izskatīšanas:^ Treškārt, tā dara iespējamus tēēīimsluis uzlabojumus un tātad iegūst, salīdzinot ar ,,tīrajiem" (t. i., nekombinētajiem) uzņēmumiem, papildu peļņu. Ceturtkārt; tā nostiprina kombinētā uzņēmuma stāvokli, salīdzinot ar ,,tīro“ uzņēmumu, pastiprina te—konkurences cīņā stipras depresijas (darbības sastrēguma, krizes) laikā, kad izejvielu cenas krīt lēnāk par fabrikātu cenām"[27].

Vācu buržuāziskais ekonomists Heimanis, kas veltījis īpašu sacerējumu „jaukto", l. i., kombinēto, uzņēmumu aprakstīšanai vācu dzelzsrūpniecībā, saka: „tīrie uzņēmumi iet boju, jo tos nospiež augstās materiālu cenas, pastāvot zemām gatavo produktu cenām". Rodas šāda aina: „Atlikušas, no vienas puses, lielās, savā akmeņogļu sindikātā cieši organizētās akmeņogļu kompānijās, kas iegūst vairākus miljonus tonnu ogļu; un ar tām cieši saistītās lielās tēraudlietuves ar savu tērauda sindikātu. Šie milzu uzņēmumi ar 400 000 tonnām (tonna = 00 pudu) tērauda produkcijas gadā, ar milzīgu rūdas un akmeņogļu ieguvi, ar gatavu tērauda izstrādājumu ražošanu, ar 10 000 strādniekiem, kas dzīvo rūpnīcu pilsētiņu kazarmās, dažreiz pat ar pašu dzelzceļiem un ostām, — ir tipiska parādība vācu dzelzsrūpniecībā. Un koncentrācijā iet arvien tālāk un tālāk uz priekšu. Atsevišķi uzņēmumi kļūst aizvien lielāki; aizvien lielāks vienas un tās pašas vai dažādu rūpniecības nozaru uzņēmumu skaits sakūst milzu uzņēmumos, kurus atbalsta un vada pusducis Berlines lielbanku. Attiecībā uz vācu kalnrūpniecību noteikti pierādīts, ka Kārļa Marksa mācība par koncentrāciju ir pareiza; tiesa, tas attiecas uz zemi, kurā rūpniecību sarga aizsargmuitas un transporta tarifi. Vācijas kalnrūpniecība ir nobriedusi ekspropriācijai"[28].

Pie tāda secinājuma bija jānonāk izņēmuma veidā godīgam buržuāziskām ekonomistam. Jāpiebilst, ka viņš it kā nodala Vāciju atsevišķi, tāpēc ka tās rūpniecību sarga aug stās aizsargmuitas. Bet šis apstāklis varēja vienīgi paātrināt koncentrāciju un uzņēmēju monopolsavienību, karteļu, sindikātu u. tml. izveidošanos. Ārkārtīgi svarīgi, ka brīvās tirdzniecības zemē Anglijā koncentrācijā tāpat noved pie monopola, kaut gan drusku vēlāk un varbūt citādā veidā. Lūk, ko raksta profesors Hermanis Levijs speciālā pētījumā par „Monopoliem, karteļiem un trestiem1^29 pēc datiem par Lielbritānijas ekonomisko attīstību:

„Lielbritānijā taisni uzņēmumu lielie apmēri un viņu augstais techniskais līmenis slēpj sevī tendenci uz monopolu. No vienas puses, koncentrācijā novedusi pie tā, ka uzņēmumā nākas ieguldīt milzīgas kapilala sumas; tāpēc jauno uzņēmumu priekšā nostājas arvien augstākas prasības attiecībā uz nepieciešamā kapilala apmēriem, un tas apgrūtina viņu rašanos. Bet, no otras puses (un tas mums šķiet vēl svarīgāk), katram jaunam uzņēmumam, kas grib nostāties koncentrācijas radīto milzu uzņēmumu līmenī, jāražo tik milzīga produktu pārpilnība, ka pārdot tos ar peļņu iespējams, vienīgi pieprasījumam ārkārtīgi pieaugot, bet pretējā gadījumā šī produktu pārpilnība nospiedīs cenas tik zemu, ka tas nebūs izdevīgi ne jaunajai rūpnīcai, ne monopolistiskajām savienībām^30^1. Anglijā monopolistiskās uzņēmēju savienības, karteļi un tresti, — atšķirībā no citām zemēm, kur aizsargmuitas atvieglo karteļu izveidošanos, — rodas pa lielākai daļai vienīgi tad, kad galveno konkurējošo uzņēmumu skaits noslīd līdz „kādiem pāris dučiem^29^1. „Šeit koncentrācijas ietekme uz monopola rašanos lielrūpniecībā parādās kristālskaidri^31.

Pirms pusgadsimta, kad Markss rakstīja savu „Kapitālu1^29, brīvā konkurence lielajam ekonomistu vairumam likās „dabas likums^29^1. Kroņa zinātne ar klusēšanas sazvērestību centās nonāvēt Marksa sacerējumu, kurš, teorētiski un vēsturiski analizējot kapitālismu, pierādīja, ka brīvā konkurence rada ražošanas koncentrāciju, bet šī koncentrācijā zināmā savas attīstības pakāpē noved pie monopola. Tagad monopols kļuvis par faktu. Ekonomisti raksla kaudzēm grāmatu, aprakstīdami atsevišķas monopola izpausmes un turpinādami visi vienā balsī skandināt, ka „marksisms apgāzts". Bet, kā saka angļu paruna, fakti ir stūrgalvīgi, un ar tiem gribot negribot jārēķinās. Fakti liecina, ka atšķirības starp atsevišķām kapitālistiskām zemēm, piem., protekcionisma vai brīvās tirdzniecības ziņā, nosaka vienīgi būtiski mazsvarīgas atšķirības monopolu veidā vai viņu rašanās laikā, bet tas, ka ražošanas koncentrācijā rada monopolu, vispār ir kapitālisma tagadējās attīstības stadijas vispārējais un pamata likums.

Eiropā var diezgan precizi nosacīt laiku, kad vecā kapi talisma vietā galīgi stājas jaunais: proti, tas ir XX gadsimta sākums. Vienā no jaunākajiem kopsavilkuma darbiem par „monopolu izveidošanās" vēsturi mēs lasām:

„Var minēt atsevišķus kapitālistisku monopolu piemērus laikmetā pirms 1800. g.; tajos var atrast to formu dīgļus, kuras tagad ir tik parastas; bet tas viss, protams, ir karteļu aizvēstures laiki. Tagadējo monopolu īstais sākums meklējams visagrākais 1800. gados. Monopolu attīstības pirmais lielais posms sākas ar 1870. gadu starptautisko rūpniecības nomāktību un sniedzas līdz pat 1800. gadu sākumam". ,,Ja lietu aplūko Eiropas mērogā, tad brīvās konkurences attīstības kulminācijas punkts ir 00. un 70. gadi. Tad Anglija pabeidza savas vecā stila kapitālistiskās organizācijas izbūvi. Vācijā šī organizācija uzsāka izšķirošu cīņu pret amatniecību un mājrūpniecību un sāka radīt pati savas eksistences formas".

„Lielais apvērsums sākas ar 1873. gada krachu vai, pareizāk sakot, ar depresiju, kura tam sekoja un kura — ar tikko manāmu pārtraukumu 80. gadu sākumā un ar neparasti spēcīgu, bet īsu uzplaukumu ap 1880. gadu — aizpilda Eiropas ekonomiskās vēstures 22 gadus". „īsajā 1889.— 1800. g. uzplaukuma periodā karteļus stiprā mērā lietoja, lai izmantotu konjunktūru. Neapdomīgā politika sakāpināja cenas vēl straujāk un vēl stiprāk, nekā tas būtu noticis bez karteļiem, un gandrīz visi šie karteļi piedzīvoja bēdīgu galu „kracha kapā". Pagāja vēl pieci sliktas kon-

junkturas un zemu cenu gadi, bet rūpniecībā nevaldīja vairs agrākā noskaņa. Depresiju vairs neuzskatīja kā kaut ko pašu par sevi saprotamu, to uzskatīja tikai par starpbrīdi pirms jaunas labvēlīgas konjunktūras.

„Un, lūk, karteļu kustība iegāja savā otrajā posmā. No pārejošas parādības karteļi kļūst par vienu no visas saimnieciskās dzīves pamatiem. Tie iekaro vienu rūpniecības nozari pēc otras un vispirms izejvielu apstrādāšanu. Jau 1890. gadu sākumā karteļi izstrādāja sev koksa sindikātā organizācijā, pēc kura parauga radīts ogļu sindikāts, lādu karteļu techniku, par kuru tālāk kustība būtibā nav gājusi. Lielais uzplaukums XIX gadsimta beigās un 1900,—1908. g. krize — vismaz kalnrūpniecībā un dzelzs-rūpniecībā — pirmoreiz pilnīgi noris, valdot karteļiem. Un. ja toreiz tas vēl likās kaut kas jauns, tad tagad plašākās sabiedrības apziņai tā kļuvusi pati par sevi saprotama patiesība, ka saimnieciskās dzīves lielās nozares vispārējā likuma veidā nav pakļautas brīvai konkurencei"[32]. ________

Tātad, lūk, monopolu vēstures galvenie rezultāti: 1) 1860. un 1870. gadi — brīvās konkurences attīstības augstākā, galējā pakāpe. Vēl tikko manāmi monopolu dīgļi. 2) Pēc 1873. g. . krīzes plašs karteļu attīstības posms, bet tie vēl ir izņēmums. Tie vēl nav stabili. Tie vēl ir pārejoša parādība. 3) Uzplaukums XIX gadsimta beigās un 1900.—1903. g. krize: karteļi kļūst par vienu no visas saimnieciskās dzīves pamatiem. Kapitālisms pārvērties par imperiālismu.

Karteļi vienojas par pārdošanas noteikumiem, nomaksu termiņiem u. c. Tie sadala savā starpā preču pārdošanas sfēras. Tic nosaka ražojamo produktu daudzumu. Tie nosaka cenas. Tie sadala starp atsevišķiem uzņēmumiem peļņu uti.

Karteļu skaits Vācijā 1896. g. bija apmēram 250 un 1905. gadā — 385, piedaloties tajos ap 12 000 uzņēmumiem^33. Bet visi atzist, ka šie skaitļi samazināti. No augstāk minētiem 1907. g. vācu rūpniecības statistikas datiem redzams, ka pat 12 000 lielākie uzņēmumi koncentrē droši vien vairāk nekā pusi no kopējā tvaika un elektriskās enerģijas daudzuma. Ziemeļamerikas Savienotajās Valstīs trestu skaitu rēķināja 1900. gadā — ap 185; 1907. gadā — ap 250. Amerikas statistika iedala visus rūpniecības uzņēmumus tādos, kas pieder atsevišķām personām, firmām un korporācijām. Pēdējām piederēja 1904. gadā — 23,6°/o, 1909. gadā — 25,9%, t. i., vairāk nekā ceturtdaļa kopējā uzņēmumu skaita. Strādnieku šajos uzņēmumos bija 1904. gadā — 70,6% un 1909. gadā — 75,6%, trīs ceturtdaļas no kopskaita; ražošanas apmēri bija 10,9 un 16,3 miljardi dolāru, l. i., 73,7% un 79,0% no kopsumas.

Karteļu un treslu rokās bieži vien koncentrējas septiņas astoņas desmitdaļas visas attiecīgās rūpniecības nozares produkcijas. Reinas-Vestfales akmeņogļu sindikāts savas dibināšanas laikā 1893. gadā koncentrēja 86,7% visas rajona ogļu produkcijas, bet 1910. gadā jau 95,4%[34]. Šādā kārtā radīts monopols nodrošina milzu ienākumus un veido gigantiskas lechniskas ražošanas vienības. Slaveno petrolejas trestu Savienotajās Valstīs (Standard Oil Company) dibināja 1900. gadā. „Tā kapitāls bija 150 miljonu dolāru. Parastās akcijas izlaida par 100 milj. un privileģētās par 106 milj. Uz šīm pēdējām no 1900. līdz 1907. g. izmaksātas šādas dividendes: 48, 48, 45. ". 36. 40. 40, 10%, pavisam 367 miljoni dolāru. No 1882. līdz 1907. gadam iegūli 889 milj. dolāru tīras peļņas; no liem 606 milj. izmaksāti dividendēs, bet pārējais ieskaitīts rezerves kapitālā"[35]. „1907. g. visos tērauda tresta (United States Steel Corporation) uzņēmumos bija ne mazāk kā 210 180 strādnieku un kalpotāju. Vācu kalnrūpniecības vislielākajam uzņēmumam, Gelzenkirchenas kalnrūpniecības sabiedrībai (Gelsenkirchener Bergwerksgesellschaft), 1908. gadā bija 46 048 strādnieki un kalpotāji"[36]. Jau 1902. gadā tērauda trests ražoja 9 miljonus tonnu tērauda^37. Tā tērauda produkcija 1901. gadā bija 66,3%, bet 1908. gadā — 56,1% no visas Savienoto Valstu tērauda produkcijas^38; rūdas ieguvums lajos pašos gados — 43,9% un 46,3%.

Amerikas valdības komisijas pārskatā par trestiem teikts: „To pārākums pār konkurentiem pamatojas uz viņu uzņēmumu lielajiem apmēriem un uz viņu lieliski izveidoto techniku. Tabakas trests jau no pašas savas dibināšanas pūlējās visiem spēkiem, lai roku darbu visur plašos apmēros aizstātu ar mašinu darbu. Šai nolūkā tas uzpirka visus patentus, kam ir kaut kāds sakars ar tabakas apstrādāšanu, un izdeva par to milzīgas sumas. Daudzi patenti sākumā izrādījās nederīgi, un tos nācās pārstrādāt tresta inženieriem. 1906. g. beigās tika radītas divas filialbiedrī-bas ar vienīgo mērķi — uzpirki patentus. Tādā pašā nolūkā trests dibināja savas lietuves, mašinu fabrikas un remontu darbnīcas. Viena no šīm iestādēm, Bruklinā, nodarbina caurmērā 300 strādnieku; šeit pārbauda izgudrojumus papirosu, mazo cigāru, šņaucamās tabakas, iesaiņojuma alvas plākšņu, kārbiņu u. c. ražošanai; šeit arī izgudrojumus papildina"[39]. „Arī citi tresti nodarbina tā dēvētos developping engineers (inženierus technikas at tīstīšanai), kuru uzdevums ir izgudrot jaunus ražošanas paņēmienus un izmēģināt techniskos uzlabojumus. Tērauda trests maksā saviem inženieriem un strādniekiem augstas prēmijas par izgudrojumiem, kas varētu pacelt techniku vai samazināt izdevumus"[40].

Līdzīgā kārtā technisko uzlabojumu lieta organizēta vācu lielrūpniecībā, piem., ķīmiskajā, kas pēdējos gadu desmitos tik milzīgi attīstījusies. Ražošanas koncentrācijas process jau 1908. gadā bija radījis šajā rūpniecībā divas galvenās „grupas", kuras īpatnējā veidā tāpat tuvojās monopolam. Sākumā šīs grupas bija divu pašu lielāko fabriku pāru „divsavienības", katra ar 20—21 miljonu mārku lielu kapilalu: no vienas puses, bijušā Meistera fabrika Hochstē un Kasela Frankfurtē pie Maiņas, no otras puses, anilina un sodas fabrika Ludvigshafenā un bijušā Baiera fabrika Elberfeldē. Vēlāk, 1905. g., viena grupa, bet 1908. g. otra noslēdza vienošanos katra vēl ar vienu lielu fabriku. Radās divas „trejsavienības" ar 40—50 miljonu mārku kapitala katrā, un starp šīm „savienībām" jau sākās „tuvināšanās", „nolīgumi" par cenām utt.[41].

Konkurence pārvēršas par monopolu. Rezultātā, kolosāls progress ražošanas sabiedriskošanā. Starp citu tiek sabiedriskots arī technisko izgudrojumu un uzlabojumu process.

Tā vairs pavisam nav vecā, brīvā konkurence, kad izkliedētie uzņēmēji, kas viens par otru nekā nezina, ražo pārdošanai nezināmā tirgū. Koncentrācijā nonākusi tik tālu, ka var aptuveni aprēķināt visus izejvielu avotus ipicm., dzelzs rūdas atradnes) atsevišķā zemē un pat, kā redzēsim, vairākās zemēs, visā pasaulē. Tādus aprēķinus ue tikai izdara, bet šos avotus sagrābj vienās rokās milzīgās monopolistiskās savienības. Tiek aptuveni aprēķināts tirgus apjoms, kuru šis savienības pēc vienošanās ,,sadala“ savā starpā. Monopolizē kvalificēto darba spēku, algo labākos inženierus, sagrābj satiksmes ceļus un līdzekļus — dzelzceļus Amerikā, tvaikoņu sabiedrības Eiropā un Amerikā. Kapitālisms savā imperiālistiskajā stadijā noved līdz pašai vispusīgākai ražošanas sabiedriskošanai, tas, var teikt, ievelk kapitālistus pretēji viņu gribai un apziņai kaut kādā jaunā sabiedriskā kārtībā, kas ir pāreja no pilnīgas konkurences brīvības uz pilnīgu sabiedris-košanu.

Ražošana kļūst sabiedriska, bet piesavināšanās paliek privātā. Sabiedriskie ražošanas līdzekļi paliek nedaudzu personu privātīpašums. Formāli atzītās brīvās konkurences vispārējie ietvari paliek, un nedaudzo monopolistu slogs kļūst pārējiem iedzīvotājiem simtkārt smagāks, jūtamāks, nepanesamāks.

Vācu ekonomists Keslners veltījis īpašu apcerējumu „cīņai starp karteļiem un nepiederīgajiem", I. i., kartelī neietilpstošiem uzņēmējiem. Viņš nosaucis šo apcerējumu „Piespiešana organizēties", kamēr būtu jārunā, protams, lai neizskaistinātu kapitālismu, par piespiedu pakļautību monopolistu savienībām. Pamācoši kaut vai uzskaitīt tos līdzekļus, ar kādiem monopolistu savienības ved moderno, jaunāko, civilizēto cīņu par „organizāciju": 1) atrauj izejvielas (... „viens no svarīgākiem paņēmieniem, kā piespiest iestāties kartelī"); 2) atrauj darba spēku ar „aliansēm" (t. i., kapitālistu nolīgumiem ar strādnieku arodbiedrībām, lai strādnieki pieņemtu darbu tikai karte-lētos uzņēmumos); 3) atrauj pievedumus; 4) atrauj precēm noņēmējus; 5) vienojas ar pircēju par tirdzniecisku sakaru uzturēšanu vienīgi ar karteļiem; 6) plānveidīgi nosit cenas (lai izputinātu „nepiederīgos", t. i., uzņēmumus, kas nepakļaujas monopolistiem, tiek izdoti miljoni, lai zināmu laiku pārdotu zem pašizmaksas: benzina rūpniecībā bijuši gadījumi, kad cenas pazeminātas no 40 uz 22 mārkam, t. i., gandrīz divkārt!); 7) atrauj kreditu; 8) pieteic boikotu.

Tā vairs nav konkurences ciņa starp sīkiem un lieliem, techniski atpalikušiem un techniski attīstītiem uzņēmumiem. Te monopolisti nožņaudz tos, kas nepakļaujas mo nopolam, tā spaidiem, tā patvaļai. Lūk, kā šis process atspoguļojas buržuāziskā ekonomista apziņā:

„Pat tīri saimnieciskā darbībā — raksta Kestners — notiek zināma pāreja no tirdznieciskās darbības agrākā nozīmē uz organizatoriski spekulativu darbību. Vislielākos panākumus negūst vis tirgotājs, kurš uz savas techniskās un tirdznieciskās pieredzes pamala vislabāk prot uztvert pircēju vajadzības, kurš prot atrast un, tā sakot, „atklāt" pieprasījumu, kas palicis slēptā stāvoklī, bet gan spekulatīvais ģēnijs (?!), kurš prot uz priekšu aprēķināt vai vismaz nojaust organizatorisko attīstību, zināmu sakaru iespēju starp atsevišķiem uzņēmumiem un bankām..

Parastā cilvēku valodā tas nozīmē: kapitālisma attīstība nonākusi līdz tam, ka, kaut gan preču ražošana joprojām „valda" un skaitās visas saimniecības pamats, īstenībā tā jau iedragāta, un galveno peļņu saņem finanču maehina ciju „ģēniji". Šo machinaciju un blēdību pamatā ir ražošanas sabiedriskošana, bet cilvēces, kura sasniegusi šo sabiedriskošanu, milzīgais progress nāk par labu... spekulantiem. Mēs turpmāk redzēsim, kā „uz šā pamata" kapitālistiskā imperiālismā sīkpilsoniski reakcionārā kritika sapņo par atgriešanos atpakaļ, pie „brīvās", „mierīgās", „godīgās" konkurences.

„Ilgstoša cenu paaugstināšanās kā karteļu izveidošanās rezultāts, — saka Kestners, — līdz šim novērota tikai attiecībā uz svarīgākajiem ražošanas līdzekļiem, sevišķi uz akmeņoglēm, dzelzi, kāliju; turpretī nekad tā nav novērota attiecībā uz gataviem ražojumiem. Ar to saistītais ienesīguma pieaugums tāpat ierobežojās ar industriju, kas ražo ražošanas līdzekļus. Šis novērojums vēl jāpapildina ar to. ka izejvielu (un nevis pusfabrikātu) apstrādātāja rūpniecība ar karteļu izveidošanos ne vien iegūst labumu lielas peļņas veidā, pusfabrikātus tālāk apstrādājošai rūpniecībai par ļaunu, bet ka tā attiecībā pret šo rūpniecību ieņē-uiiisi zināmas kundzības attiecības, kādu nebija, pastāvot brīvai konkurencei"[42].

Mūsu pasvītrotie vārdi parāda to lietas būtību, kuru tik nelabprāt un reti atzīst buržuāziskie ekonomisti un no kuras tik cītīgi cenšas atrunāties un atkratīties tagadējie oportunisma aizstāvji ar K. Kautski priekšgalā. Kundzības un ar to saistītās varmācības attiecības — lūk, kas tipisks ..jaunākajai fāzei kapitālisma attīstībā", lūk, kam bija nenovēršami jāizriet un kas izrietēja no visvarenu ekonomisku monopolu izveidošanās.

Minēsim vēl vienu piemēru, kā saimnieko karteļi. Kur iespējams sagrābt savās rokās visus vai galvenos izejvielu avotus, tur karteļu rašanās un monopolu izveidošanās sevišķi viegla. Bet būtu aplam domāt, ka monopoli nerodas arī citās rūpniecības nozarēs, kur izejvielu avotus sagrābt nav iespējams. Cementa rūpniecībā izejvielas atrodamas visur. Bet arī šī rūpniecība Vācijā stipri kartelizēta. Rūpnīcas apvienojušās sindikātos pēc rajoniem: Dienvidvācijas, Reinas-Vestlales utt. Noteiktas monopola cenas: 230—280 mārku par vagonu, kas pašiem izmaksā 180 mārku! Uzņēmumi dod 12—1(5% dividendu, pie kam nav jāaizmirst, ka modernās spekulācijās „ģēniji" prot ievirzīt savās kabatās lielas sumas peļņas bez tā, ko sadala kā dividendes. Lai novērstu konkurenci tik ienesīgā rūpniecībā, monopolisti ķeras pat pie viltus: izplata aplamas baumas par rūpniecības sliktu stāvokli, ievieto avīzēs anonīmus paziņojumus: „kapitālisti! sargieties ieguldīt kapitālus cementa rūpniecībā"; beidzot, uzpērk „nepiederīgo" (t. i„ sindikātos neietilpstošo) uzņēmumus, maksā tiem (>0—80 —150 tūkstoš mārku „atkāpšanās naudas"[43]. Monopols lauž sev ceļu visur un visādiem līdzekļiem, sākot ar „pieticīgām" atkāpšanās naudas izmaksām un beidzot ar amerikānisku dinamita „lietošanu" pret konkurentu.

Ka karteļi novērš krizes, tā ir buržuāzisko ekonomistu pasaka, kuri grib katrā ziņā izskaistināt kapitālismu. Gluži otrādi, monopols, kas rodas dažās rūpniecības nozarēs.

pastiprina un paasina visai kapitālistiskai ražošanai visumā piemītošo chaolismu. Nesamērība zemkopības un rūpniecības attīstībā, kas raksturīga kapitālismam vispār, kļūst vēl lielāka. Privileģētais stāvoklis, kādā atrodas visvairāk kartelizētā tā dēvētā smaga rūpniecība, sevišķi ogles un dzelzs, noved „pie vēl asāka plānveidības trūkuma pārējās rūpniecības nozarēs, ka to atzīst Jeidelss, kas sarakstījis ļ vienu no labākajiem darbiem par „vācu lielbanku attiecībām pret rūpniecību"[44].

„Jo attīstītāka tautas saimniecība, — raksta Līt manis, nekautrīgs kapitālisma aizstāvis, — jo vaira к tā pievēršas riskantākiem vai ārzemju uzņēmumiem, tādiem, kuru attīstībai vajadzīgs ilgs laiks, vai, beidzot, tādiem, kam " tikai vietēja nozīme"[45] [46]. Riska pieaugšana galu gala saistīta ar kolosālu kapitala augšanu, kurš, la sakot, list pan malām, plūst uz ārzemēm uti. Bet līdz ar to pastiprināti ātrā technikas attīstība rada arvien vairāk nesamerības elementu starp dažādām tautas saimniecības nozarēm, chao-tisma, križu elementu. „Droši vien — spiests atzīt tas pats Lifmanis — cilvēci netālā nākotnē sagaida atkal lieli apvērsumi technikas nozarē, kuru ietekme izpaudīsies arī tautas saimniecības organizācijā"... elektrība, gaisa kuģniecība ... „Parasti un pēc vispārēja likuma tādos dziļu ekonomisku pārvērtību laikos attīstās stipra spekulācijā Bet visāda veida krizes — visbiežāk ekonomiskas, bet ne tikai ekonomiskās vien -— savukārt milzīgos apmēros pastiprina koncentrācijas un monopolizācijas tendenci. Lūk, ārkārtīgi pamācošs Jeidelsa spriedums par 1900. gada krizes nozīmi, — krizes, kura, ka mēs zinām, iezīmēja pavērsienu jaunāko monopolu vēsturē:

„1900. gada krize blakus milzu uzņēmumiem rūpniecības galvenajās nozarēs sastapa vel daudz uzņēmumu ar tagadējā izpratnē novecojušu organizāciju, „tīros" uzņēmumus" (t. i„ nekombinētos), „kurus rūpniecības uzplau-kūma vilnis bija pacēlis savā virsotnē. Cenu krišana, pieprasījuma mazināšanās noveda šos ,,tīros“ uzņēmumus tik lielā postā, kāds kombinētos milzu uzņēmumus vai nu neskāra nemaz, vai skāra tikai pavisam īsu laiku. Tādēļ 1900. gada krīze panāca nesalīdzināmi lielāku rūpniecības koncentrāciju nekā 1873. gada krize: šī pēdējā arī radīja zināmu labāko uzņēmumu izlasi, bet sakarā ar tā laika technikas līmeni šī izlase nevarēja novest pie to uzņēmumu monopola, kuri bija pratuši izkļūt no krizes kā uzvarētāji. Tieši šāds ilgstošs monopols un pie tam augstā pakāpē piemīt tagadējās dzelzs un elektriskās rūpniecības milzu uzņēmumiem, pateicoties to ļoti komplicētajai technikai, to plaši izveidotajai organizācijai un to kapitala varenībai, bet pēc tam mazākā mērā arī mašīnbūvniecības, zināmiem metalurģiskās rūpniecības, satiksmes ceļu un citu nozaru uzņēmumiem"*.

Monopols — lūk, „kapitālisma attīstības jaunākās fazes“ pēdējais vārds. Bet mūsu priekšstati par mūslaiku monopolu patieso spēku un nozīmi būtu ārkārtīgi nepietiekami, nepilnīgi, pārāk niecīgi, ja mēs neņemtu vērā banku lomu.

1907./8. g. noguldījumi visās Vācijas akciju bankās, kuru kapitāls bija lielāks par 1 miljonu mārku, sastādīja 7 miljardus mārku; 1912./3. g. — jau 9,8 miljardus. Piecu gadu laikā pieaugums par 40%, pie kam no šā 2,8 inljrd. pieauguma 2,75 rnljrd. ir 57 bankās, kurām ir kapitāls pāri par 10 miljonu mārku. Noguldījumi starp lielajam un sīkajām bankām sadalījās šādi^47:

Lielas bankas, no kurām pavisam deviņas koncentrēta gandrīz puse visu noguldījumu, izspiedušas sīkās. Bet šeit vēl ļoti daudz kas nav ņemts vērā, piem., daudzu sīko banku pārvēršanās par taktiskam lielo banku nodaļām utt., par ko būs runa turpmāk.

1913. gada beigās Šulce-Gevernics vērtēja noguldījumus

9 Berlines lielbankās uz 5,1 miljardu mārku no apmēram

10 miljardu mārku kopsumas. Runājot ne vien par nogul-! dījumiem, bet par visu banku kapitālu, tas pats autors

rakstīja: „1909. gada beigās deviņas Berlīnes lielbankas kopti or him piesaistītām bankām pārvaldīja ",3 miljardus mārku, t. i., ap 83% no visa vācu banku kapilala sumas. „Vācu banka“ („Deutsche Bank“), kas kopā ar lai piesaistītām bankām pārvalda ap 3 miljardus mārku lielu.sumu, ir blakus Prūsijas valsts dzelzceļu pārvaldei pati lielākā, un pie tam augstākā mērā decentralizēta, kapilala koncentrācijā vecajā pasaulē"[48].

Mēs pasvītrojām aizrādījumu uz „piesaistītam;!bankam. jo tas attiecas uz vienu no jaunākās kapitālistiskās koncentrācijas vissvarīgākām atšķirīgām īpatnībām. Lielie uzņēmumi, īpaši bankas, ne vien tieši aprij sīkos, bet ari ,,pievieno"' tos sev, pakļauj tos, ietilpina „savā"" grupā, savā „koncerna" — kā skan techniskais termins — ar to, ka „piedalās" vii,m kapitālā, uzpērk vai apmaina akcijas, ar parada attiecību sistēmu u. lini., uti. Profesors Lifmanis veltījis veselu milzīgu, pustūkstoša lappušu lielu „darbu " moderno „līdzdalības un i'inancēšana.s sabiedrību"* aprakstam — diemžēl pievienodams bieži vien neapstrādātam izejmateriālam visai mazvērtīgus „teorētiskus " spriedelējumus. Pie kāda iznākuma koncentrācijas ziņā noved šī „līdzdalības" sistēma, tas vislabāk parādīts banku „darbinieka" Hisera apcerējumā par vācu lielbankām. Hei, pirms runājam par viņa datiem, atzīmēsim vienu konkrētu „līdzdalības" sistēmas piemēru.

„Vācu bankas" „grupa" ir viena no vislielākām, ja ne vislielākā no visam lielbanku grupām. Lai iegūlu pārskatu par galveniem pavedieniem, kas saista kopā šās grupas visas bankas, jāatšķir pirmās, otrās un trešās pakāpes „līdzdalība" vai — kas ir tas pats — pirmās, otrās un trešās pakāpes atkarība (sīkāko banku atkarība no ,.Vāeu bankas"). Dabūjam šādu ainu**:

,.Vacu bankai „laiku pa laikam" pakļauto 8 „pirmās pakāpes atkarīgo banku skaitā ietilpst Iris ārzemju bankas: viena austriešu (Vines „Banku savienība" — „Bankver-ein“) un divas krievu (Sibirijas tirdzniecības un Krievu

... H. tāelmann: „Belciligungs- und l-'iiianzicnuigsgeseltschaftcii. l ine Mudie iiber den inodcrncn Kapitalisnnis mat das KfiYkteu-wesen". 1. Auli. Jena. 190!), 212. tpp.

"* ^|Г.Ге<1 bansburgti: ,,I)as Beleiligungssystem im deulschen Bank-wes.m žurnāla „Die Bank"1, 1910, 1, 500. tpp. (Allreds Lansburgs: „Līdzdalības sistēma vācu bankas" žurnālā „Banka". Itcd.).

banka ārējai tirdzniecībai). Pavisam „Vācu bankas" grupā tieši un netieši, pilnīgi un daļēji ietilpst 87 bankas, un grupas rīcībā esošā sava un svešā kapitala kopējā suma aprēķināta uz 2—3 miljardiem mārku.

Skaidrs, ka banka, kas slāv tādas grupas priekšgalā un sadarbojas ar pusduci citu, par to nedaudz mazāku banku sevišķi lielu un izdevīgu financu operāciju veikšanai, tādu kā valsts aizņēmumi, ir jau izaugusi ārā no „starpnie-ka“ lomas un pārvērtusies par monopolistu saujiņas savio nību.

Cik strauji taisni XIX gadsimta beigās un XX gadsimtu sākumā norisinājusies banku koncentrācijā Vācijā, redzams no šādiem Risera datiem, kurus sniedzam saīsinātā veidā:

Mēs redzam, cik ātri izaug biezs kanaļu tīkls, kuri aptver visu zemi, centralizē visus kapitālus un naudas ienākumus, pārvērš tūkstošus un atkal, tūkstošus sadrumstalotu saimniecību vienotā visas nācijās kapitālistiskā, bet pēc tam arī vispasaules kapitālistiskā saimniecībā. Tā „decen-tralizacija“, par kuru iepriekš minētā citātā mūsdienu buržuāziskās politiskās ekonomijas vārdā runāja Šulce-Gever-nics, īstenībā ir arvien lielāka un lielāka skaita agrāk samērā „patstāvīgu" jeb, pareizāk, lokāli (vietēji) norobežotu saimniecisku vienību pakļaušana vienotam centram. Īstenībā tātad tā ir centralizācija, monopolistisko gigantu lomas, nozīmes, varenības pastiprināšanās.

Vecākās kapitālistiskās zemēs šis „banku tīkls" ir vēl biezāks. Anglijā ar Īriju 1910. gadā visu banku nodaļu bija 7 151. Četrām lielbankām katrai bija pāri par 400 nodaļu (no "7 līdz 689), tad vēl četrām pāri par 200 un " pāri par 100.

Francijā trīs lielākās bankas, Credit Lyonnais, Comptoir National un Socielē Gēnčrale*, attīstījušas savas operācijās un savu nodaļu tiklu šādi**:

Lai raksturotu modernās lielbankas ,,sakarus“, Risers sniedz datus par vēstuļu skaitu, kuras nosūta un saņem ,,Diskonta sabiedrība^1' (,,Disconlo-Gesellschaft“), viena no vislielākajām bankām Vācijā un visā pasaulē (tās kapitāls 1914. gadā sasniedza 300 miljonu mārku):

Parizes lielbankā „Lionas kredits" kontu skaits no 28 535 1875. gadā pieauga līdz 633 539 1912. gadā^49 [50] [51].

Sie vienkāršie skaitļi, šķiet, uzskatamāk nekā gari prātojumi parāda, kā ar banku kapitala koncentrāciju un apgrozījumu augšanu radikāli mainās viņu nozīme. No savrup stāvošiem kapitālistiem izveidojas viens kolektivs kapitālists. Kārtojot tekošo rēķinu vairākiem kapitālistiem, banka veic il kā tīri lechnisku, tikai pallgoperaciju. Bet, kad šī operācijā sasniedz milzu apmērus, tad izrādās, ka monopolistu saujiņa pakļauj sev visas kapitālistiskās sabiedrības tirdznieciski rūpnieciskās operācijās, gūdama iespēju — caur banku sakariem, caur tekošiem rēķiniem un citām l'inancu operācijām — vispirms precīzi izzināt

atsevišķu kapitālistu uzņēmumu stāvokli, pēc 1аш kontrolēt 1os, ielckniēl tos, paplašinot vai sašaurinot, atvieglojot vai apgrūtinot kreditu, un beidzot pilnīgi noteikt to likteni, noteikt to ienesīgumu, atraut tiem kapitālu vai dot iespēju ātri un milzīgos apmēros palielināt viņu kapitālu u. lini.

Mēs nule pieminējām 300 milj. mārku lielo kapitālu, kas pieder „Diskonta sabiedrībai" Berlīnē. Šī „Diskonta sabiedrības" kapitala palielināšana bija viens no epizo-diem cīņā par hegemoniju starp divām no vislielākātn Berlīnes bankām, „Vācu banku" un „Diskonta sabiedrību". 1870. gadā pirmā vēl bija iesācēja un tai bija pavisam 15 milj. kapitala, otrai 30 milj. 1908. gadā pirmās kapitāls bija 200 milj., otras 170 milj. 1914. gadā pirmās kapitāls pieauga līdz 250 milj., otras, savienojoties ar citu pirmās šķiras lielbanku, „Safhauzenas apvienoto banku", līdz 800 milj. Un, saprotams, šī cīņa par hegemoniju norisinās līdzās arvien biežākiem un arvien ciešākiem „nolīgumiem" starp abām bankām. Lūk, kādus secinājumus šī attīstības gaita uzspiež banku lietu speciālistiem, kuru viedoklis, ekonomiskos jautājumus apskatot, nekādā ziņā nepārkāpj visai mērena un visai akurata buržuāziskā reformisma robežas:

„Citas bankas ies to pašu ceļu" — rakstīja vācu žurnāls ..Banka" sakarā ar „Diskonta sabiedrības" kapitala pie augumu līdz 300 milj. — „un no 300 personām, kas šodien ekonomiski pārvalda Vāciju, ar laiku atliks 50, 25 vai vēl mazāk. Nevar gaidīt, ka jaunākā koncentrācijas kustība aprobežosies ar banku nozari vien. Cieši sakari starp atsevišķām bankām dabiski liek tuvināties arī rūpnieku sindikātiem, kas atrodas šo banku aizbildniecībā... Kādā jaukā dienā mēs pamodīsimies, un mūsu pārsteigtās acis skatīs vienīgi trestus; mums būs radusies nepieciešamība privāto monopolu vielā likt valsts monopolus. Un tomēr mēs būtībā nevaram pārmest sev neko citu kā vienīgi līt. ka esam ļāvuši nolikumu attīstībai brīvu gailu, ko akcija mazliet paātrinājusi"*. [52]

Lūk. buržuāziskās puhlicislikas nevarības paraugs, no kuras buržuāziskā zinātne atšķiras vienīgi ar mazāku patiesīgumu un cenšanos notušēt lietas būtību, aizsegt mežu ar kokiem. „Brīnīties^41 par koncentrācijas sekām, „izteikt pārmetumus" kapitālistiskās Vācijas valdībai vai kapitālistiskai „sabiedrībai" (,,mēs“), baidīties no koncentrācijas „paātrināšanās" ar akciju ievešanu, kā kāds vācu specialists „karteļu lielās", Čirškis, baidās no amerikāņu trestiem un ..dod priekšroku" vācu karteļiem, jo tie itin kā nespējot „tik ārkārtīgi paātrināt tecluiisko un ekonomisko progresu kā tresti"* — vai tā nav nevarība?

Bet fakti paliek lakti. Vācijā nav trestu, bet ir „tikai^4" karteļi, tomēr to pārvalda ne vairāk kā 300 kapitala magnātu. Un viņu skaits neatlaidīgi samazinās. Katrā ziņā bankas visās kapitālistiskās zemēs, pastāvot visādiem banku likumdošanas veidiem, daudzkārtīgi pastiprina un paātrina kapitala koncentrācijas un monopolu izveidošanās procesu.

„Bankas izveido sabiedriskā mērogā kopīgas grāmatvedības un kopīgas ražošanas līdzekļu sadalīšanas formu, bet tieši tikai formu" — rakstīja Markss priekš pusgadsimta „Kapitālā" (krievu tulk., "1 sēj., " d., 1". Ipp.79). Mūsu sniegtie dati par banku kapitala pieaugumu, par kantoru un nodaļu skaita, kontu skaita u. c. palielināšanos lielākajām bankām mums konkrēti parāda šo visas kapitālistu šķiras „kopīgo grāmatvedību" un pat ne tikai kapitālistu vien. jo bankas savāc, kaut arī uz laiku, visdažādākos naudas ienākumus gan no sīkuzņēmējicm, gan no kalpotājiem, gan no niecīgā strādnieku virsslāņa. „Kopīga ražošanas līdzekļu sadalīšana" — lūk, kas izaug, formāli skaloties, no modernām bankām, kuras, skaitā kādas trīs līdz sešas lielākās bankas Francijā, sešas līdz astoņas Vācijā, rīkojas ar miljardiem un atkal miljardiem. Bet pēc sava satura šī ražošanas līdzekļu sadalīšana nepavisam nav „kopīga", bet privātā, l. i„ saskaņota ar lielkapitāla — un vispirmā kārtā vislielākā, monopolistiskā kapitala — interesēm, kurš darbojas tādos apstākļos, kad iedzīvotāju masas dzīvo pusbadā, kad visa zemkopības attīstība ne-

S. Tsftiiorschkv. min. .час., 128. l|>p.

glābjami atpaliek no rūpniecības attīstības, bet rūpniecībā „smagā industrija'[53] ņem meslus no visām pārējām rūpniecības nozarēm.

Kapitālistiskās saimniecības sabiedriskošanā ar bankām sāk konkurēt krājkases un pasta iestādes, kas ir vairāk „decentralizētas^54, t. i., ietver savas ietekmes lokā lielāku daudzumu apvidu, lielāku skaitu nomaļu, plašākas iedzīvotāju aprindas. Lūk, dati, ko savākusi amerikāņu komisija jautājumā par noguldījumu salīdzinošo attīstību bankās un krājkasēs^53:

Maksādamas par noguldījumiem 4 un 4V4%>, krājkases spiestas meklēt saviem kapitāliem „ienesīgu^54 novietojumu, ielaisties vekseļu, hipotēku un citās operācijās. Robežas starp bankām un krājkasēm „arvien vairāk zūd“. Tirdzniecības palatas, piern., Bochumā un Erfurtē, prasa „aizliegt^54 krājkasēm izdarīt „tīras^54 banku operācijās, kā, piem., vekseļu diskontu, prasa ierobežot pasta iestāžu „bankas^54 darbību^54. Banku dūži it kā baidās, ka tikai valsts monopols viņiem nepiezogas no negaidītas puses. Bet, protams, šīs bažas nepārsniedz, lā teikt, divu nodaļu pārziņu konkurenci vienā kancelejā. Jo, no vienas puses, ar krājkasu miljardu kapitāliem īstenībā galu galā rīkojas tie paši banku kapitala magnati; bet, no otras puses, valsts monopols kapitālistiskā sabiedrībā ir tikai līdzeklis paaugstināt un nostiprināt bankrotam tuvu esošo miljonāru ienākumus vienā vai otrā rūpniecības nozarē.

Vecā kapitālisma, kur valdīja brīvā konkurence, aizstāšana ar jaunu kapitālismu, kur valda monopols, starp

cilu izpaužas biržas nozīmes krišanā. Birža — raksta žurnāls „Banka" — jau sen vairs nav nepieciešams starpnieks apgrozībā, kā tas bija agrāk, kad bankas vēl nevarēja izvietot lielāko daļu izlaižamo fondu vērtību starp saviem klientiem"[55].

„ „Ikviena banka ir birža" — šis modernais izteiciens ietver jo vairāk patiesības, jo lielāka ir banka un jo sekmīgāk noris banku koncentrācijā"[56]. „Ja agrāk, 70. gados, birža ar saviem jauneklīgajiem ekscesiem" („smalks" mājiens uz 1873. g. biržas krachu, uz grinderiskiem skandāliem 80 u. c.) „ievadīja Vācijas industrializācijas laikmetu, tad tagad bankas un rūpniecība var „iztikt pašas". Mūsu lielbanku kundzība pār biržu... nav nekas cits kā pilnīgi organizētas vācu rūpnieciskās valsts izpaudums. Ja tādējādi automātiski funkcionējošo ekonomisko likumu dar bības lauks sašaurinās un apzinīgā regulēšana ar banku palīdzību ārkārtīgi paplašinās, tad sakarā ar lo milzīgi pieaug arī nedaudzu vadošo personu tautsaimnieciskā atbildība" — tā raksta vācu profesors Sulce-Gevernics^57, vācu imperiālismā apoloģēts, autoritāte visu zemju imperiālistiem, kurš cenšas notušēt „sīkumu", proti, ka šī „apzinīgā regulēšana" ar banku palīdzību ir tāda, ka publiku aptīra saujiņa „pilnīgi organizētu" monopolistu. Buržuāziskā profesora uzdevums nav atsegt visu šo mechaniku, nav atmaskot visas banku monopolistu machinacijas, bet gan tās izskaistināt.

Gluži tāpat arī Risers, vēl aulorilativāks ekonomists un banku „darbinieks", atkratās ar pilnīgi nenozīmīgām frāzēm par faktiem, kurus nav iespējams noliegt: „birža arvien vairāk zaudē visai saimniecībai un vērtspapīru apgrozībai obligati nepieciešamo īpašību — būt ne vien par viņā saplūstošo ekonomisko kustību precizāko mērinstrumentu, bet arī par gandrīz automātiski darbojošos regulētāju"[58].

Citiem vārdiem: vecais kapitālisms, brīvas konkurences kapitālisms ar tam obligāti nepieciešamo regulētāju — biržu aiziet pagātnē. Та vietā stājas jaunais kapitālisms, kurā skaidri saskatāmas kaut kāda pārejas stāvokļa pazīmes, kaut kāds brīvās konkurences sajaukums ar monopolu. Dabiski rodas jautājums, uz ko „pāriet1^59 šis jaunākais kapitālisms, bet izvirzīt šo jautājumu buržuāziskie zinātnieki baidās. • I

„Pirms trīsdesmit gadiem brīvi konkurējošie uzņēmēji veica °/ю tā ekonomiskā darba, kas neietilpst „strādnieku^1' fiziskā darba laukā. Tagad šā ekonomiska garīga darba 7u. izpilda ierēdņi. Šās attīstības priekšgala stāv bankas [59]. Šis Šulces-Gevernica atzinums vēl un vēlreiz atduras uz jautājumu par to, uz ko pāriet jaunākais kapitālisms, kapitālisms tā imperiālistiskajā stadijā.---—

J Starp nedaudzām bankām, kuras sakara ar koncentrācijas procesu paliek visas, kapitālistiskas saimniecības priekšgalā, dabiski aizvien vairāk iezīmējas un pastiprinās tieksme uz monopolistisku vienošanos, uz banku trestu. Amerikā nevis deviņas, bet divas lielākās, miljardieru Rok lelcra un Morgana, bankas pārvalda " miljardu mārku kapitālu^60. Vācijā mūsu iepriekš minēto „Šafhauzenas apvienotās bankas'[59] uzsākšanu „Diskonta sabiedrība^60 biržas interešu avīze „Frankfurtes Avīze^60S1 novērtē šādi:

„Pieaugot banku koncentrācijai, sašaurinās to iestāžu loks, no kura vispār var prasīt kreditu. un tāpēc pieaug lielrūpniecības atkarība no nedaudzām banku grupām. Pastāvot ciešām saitēm starp rūpniecību un financistu pasauli, izrādās, ka ir ierobežota to rūpniecības sabiedrību kustības brīvība, kurām vajadzīgs banku kapitāls. Tādēļ lielrūpniecība noraugās uz banku pieaugošo trestēšanos (apvienošanos vai pārveidošanos par trestiem) ar dalītām jūtām; tiešām, jau vairākkārt nācies novērot zināmu nolīgumu sākumu starp atsevišķiem lielbanku koncerniem, nolīgumu, kuru nolūks ir konkurences ierobežošana '•

Atkal un atkal pēdējais vārds banku attīstībā — monopols.

Kas attiecas uz ciešajām saitēm starp bankām un rūpniecību, tad tieši šai laukā varbūt visspilgtāk izpaužas banku jauna loma. Ja banka diskontē zināma uzņēmēja vekseļus, atver tam tekošu rēķinu u. tml., tad šīs operācijās pašas par sevi ne par matu nemazina šā uzņēmēja patstāvību, un banka paliek pieticīga starpnieka lomā. Bet, ja šīs operācijās atkārtojas biežāk un nostiprinās, ja banka .savāc"1 savās rokās milzu kapitālus, ja zināma uzņēmuma tekošo rēķinu kārtošana ļauj bankai - un tā tas arī mēdz but — aizvien pamatīgāk un pilnīgāk izzināt tās klienta ekonomisko stāvokli, tad rezultātā rūpnieciskais kapitālists nonāk arvien lielākā atkarībā no bankas.

Reizē ar to izveidojas, tā sakot, banku personalunija ar lielākajiem rūpniecības un tirdzniecības uzņēmumiem, vienu saplūšana ar otriem, iegūstot akcijas, banku direktoriem iestājoties par locekļiem tirdzniecības un rūpniecības uzņēmumu uzraudzības padomēs (vai valdēs) un otrādi. Vācu ekonomists Jeidelss savācis vissīkākās ziņas par šo kapitālu un uzņēmumu koncentrācijas veidu. Sešas lielākas Berlines bankas bijušas reprezentētas ar saviem direktoriem .14 4 rūpniecības sabiedrībās un ar saviem valdes locek|icra vēl 407, kopā 751 sabiedrībā. 289 sabiedrībās lām bijis vai nu pa diviem uzraudzības padomju locekļiem, vai to priekšsēdētāju posteņi. Starp šīm tirdzniecības un rūpniecības sabiedrībām mēs sastopam visdažādākās rūpniecības nozares, gan apdrošināšanu, gan satiksmi, gan restorānus, gan teātrus, gan mākslas rūpniecību u. c. No otras puses, to pašu sešu banku uzraudzības padomēs bija (1910. g.) 51 lielrūpnieks, tai skaitā Krupa firmas, tvaikoņu milzu sabiedrības ,,Hapag“ (Hamburg-Amerika)[61] direktors uti., u. tml. Katra no šīm sešām bankām laikā no 1895. lidz^ 1910. gadam piedalījusies daudzu simtu rūpniecības sabiedrību akciju un obligāciju emisijā, proti: no 281 līdz 419^62.

Banku ..personaluniju" ar rūpniecību papildina kā vienu, tā otru sabiedrību „personalunija” ar valdību. „Vietas uzraudzības padomēs — raksla Jeidelss — labprāt piešķir personām ar skanošu vārdu, kā arī bijušiem valsts ierēdņiem, kuri darīšanās ar varas iestādēm var sagādāt ne mazumu atvieglojumu (!!)“... „Lielbankas uzraudzības padomē parasti var sastapt kādu parlamenta locekli vai Berlīnes pilsētas domnieku”.

Lielkapitalislisko monopolu, tā sakot, izstrādāšana un izveidošana tātad iet pilnā sparā pa visiem „dabiskiem” un „pārdabiskiem” ceļiem. Sistemātiski izveidojas zināma darba dalīšana starp modernās kapitālistiskās sabiedrības dažiem simtiem finanču karaļu:

„Blakus šai atsevišķo lielrūpnieku darbības lauka paplašināšanai” (tiem iestājoties banku valdēs u. Iml.) „un atstājot banku provinču direktoru pārziņā tikai vienu noteiktu rūpniecības apgabalu, noris zināma lielbanku vadītāju specializācijas augšana. Tāda specializācija iedomājama, vienīgi pastāvot visa bankas uzņēmuma un sevišķi tā rūpniecisko sakaru lieliem apmēriem. Šī darba dalīšana notiek divos virzienos: no vienas puses, uzturēt sakarus ar rūpniecību tās visumā uzdod vienam no direktoriem kā viņa speciālu darbu; no otras puses, katrs direktors uzņemas pārraudzīt atsevišķus uzņēmumus vai uzņēmumu grupas, kas radniecīgas pēc aroda vai interesēm” ... (Kapitālisms jau ir izaudzis līdz organizētai uzraudzībai pār atsevišķiem uzņēmumiem)... „Vienam specialitāte ir Vācijas rūpniecība, reizēm pat tikai Rietumvācijas” (Rietum-vācija — rūpnieciski visattīstītākā Vācijas daļa), „citiem attiecības ar ārvalstīm un ārzemju rūpniecību, informācijā par rūpnieku personību u. c., biržas darījumi ult. Bez tam katrs bankas direktors bieži vien dabū savā pārziņā atsevišķu apgabalu vai atsevišķu rūpniecības nozari; viens strādā galvenokārt elektrības sabiedrību uzraudzības padomēs, otrs ķimiskās fabrikās, alus darītavās vai biešu cukura fabrikās, trešais nedaudzos izolētos uzņēmumos, bet blakus tam apdrošināšanas sabiedrību uzraudzības padomē... Vārdu sakot, neapšaubāmi, ka lielbankas samērā ar to, kā aug viņu operāciju apmēri un daudzpusība, izveidojas arvien lielāka darba dalīšana starp vadītājiem, — ar tādu nolūku (un ar tādu rezultātu), lai tos paceltu, tā sakol, kaul cik pāri tīrām banku operācijām un padarītu tos spriešanas spējīgākus un lietpratīgākus vispārējos rūpniecības jautājumos un speciālajos tās atsevišķo nozaru jautājumos, lai sagatavotu tos darbībai bankas rūpnieciskajā iespaida sfērā. So banku sistēmu papildina cenšanās ievēlēt savās uzraudzības pa domēs cilvēkus, kas labi pazīst rūpniecību, uzņēmējus, bijušos Ierēdņus, sevišķi tos, kas kalpojuši dzelzceļu dienestā, kalnraktuvju iestādēs" utt.[63].

Analoģiskas iestādes, tikai mazliet citādā veidā, sastopamas franču bankās. Piem., viena no trim lielākām franču bankām, „Lionas kredits", organizējusi sev īpašu „finan-cialu ziņu vākšanas nodaļu" (service des ētudes financiēres). Tajā pastāvīgi strādā vairāk nekā 50 inženieru, statistiķu, ekonomistu, juristu u. c. Tā izmaksā 6 līdz 7 simttūkstoši franku gadā. Tā savukārt sadalīta 8 apakšnodaļās: viena vāc ziņas speciāli par rūpniecības uzņēmumiem, otra pētī vispārējo statistiku, trešā — dzelzceļu un tvaikoņu sabiedrības, ceturtā — fondus, piektā — finanču pārskatus uti.[64].

Rezultātā, — no vienas puses, banku kapitāls aizvien vairāk saplūst jeb, kā N. I. Buchaidns pareizi saka, saaug ar rūpniecības kapitālu, bet, no otras puses, bankas pāraug par īsti „universālā rakstura" iestādēm. Mēs uzskatām par nepieciešamu minēt šajā jautājumā Jeidelsa, autora, kas šo lietu vispamatīgāk izpētījis, tiešos izteicienus:

„Apskatot rūpniecības sakarus to kopumā, mēs dabūjam rezultātā rūpniecībai strādājošo finanču institūtu universālo raksturu. Pretstatā citām banku formām un pretstatā literatūrā dažreiz uzstādītām prasībām, ka bankām, lai nezaudētu pamatu zem kājām, jāspecializējas vienā noteiktā darbības laukā vai rūpniecības nozarē, — lielbankas cenšas izveidot savus sakarus ar rūpniecības uzņēmumiem iespējami vispusīgākus pēc ražošanas vietas un veida, cenšas novērst tās nevienmērības kapitala sadalīšanā starp atsevišķiem apgabaliem vai rūpniecības nozarēm, kas radušās atsevišķu uzņēmumu attīstības gaitā". „Viena tendence ir padarīt sakarus ar rūpniecību par vispārēju parādību;

otra — padarīt los ciešus un intensīvus; abas gan ne pilnīgi, bet jau ievērojamā apjomā un vienādā mērā realizētas sešās lielbankās".

Tirdzniecības un rūpniecības aprindās nereti dzird žēlojamies par banku „terorismu". Un nav jābrīnās par tamlīdzīgu žēlošanos, ja lielbankas „komandē" tā, kā to jāda šāds piemērs. 1901. gada 19. novembrī viena no tā sauktajām Berlines d bankām (četru lielāko banku nosaukumi sākas ar burtu d) griezusies pie Ziemeļrietumvidus-vācijas cementa sindikātā valdes ar šādu vēstuli: „No jūsu paziņojuma, kas publicēts šā mēneša 18. dat. tādā un tādā avīzē, redzams, ka mums jārēķinās ar varbūtību, ka jūsu sindikātā kopsapulce, kurai jānotiek šā mēneša 30. dat.. pieņems lēmumus, kas spējīgi radīt jūsu uzņēmumā mums nepieņemamas pārgrozības. Šu iemesla dēļ mēs ar dziļu nožēlošanu esam spiesti pārtraukt jums to kredilu, ko jūs saņēmāt... Bet, ja šai kopsapulcē netiks pieņemti mums nepieņemami lēmumi un mums tiks dotas šai ziņā attiecīgas garantijas par nākotni, tad esam ar mieru uzsāki sarunas par jauna kredita piešķiršanu jums"[65].

Te būtībā ir tā pali sīkā kapitala gaušanās par lielkapitālu slogu, tikai „sīko" kategorijā šeit iekļuvis vesels sindikāts! Vecā cīņa starp sīko un lielkapitālu atjaunojas jaunā, nesalīdzināmi augstākā attīstības pakāpē. Saprotams, ka arī lechnisko progresu lielbunku miljard uzņēmumi var virzīt uz. priekšu tādiem līdzekļiem, kas ai agrākiem nekādi nav salīdzināmi. Bankas, piem., dibina īpašas biedrības techniskiem pētījumiem, kuru rezultātus, protams, izmanto tikai „draudzīgie" rūpniecības uzņēmumi. Pie tādām pieder „Elektrisko dzelzceļu jautājuma pētīšanas biedrība", „Zinātniski lechnisko pētījumu centrālais birojs" u. tml.

Paši lielbunku vadītāji nevar neredzēt, ka veidojas kaut kādi jauni tautas saimniecības apstākļi, bet viņi to priekšā ir bezspēcīgi:

„Kas vērojis pēdējos gados lielbunku direktoru un uzraudzības padomju locekļu maiņu — raksta Jeidelss tas nevarēja nemanīt, ka pamazām vara nonāk personu rokās, kuras uzskata aktivu iejaukšanos vispārējā rūpniecības attīstībā par lielbanku nepieciešamu un arvien aktuālāku uzdevumu, pie kam šīm personām un banku vecajiem direktoriem te rodas domstarpības darīšanu ziņā un bieži arī uz personīga pamata. īstenībā runa ir par to, vai bankas kā kredītiestādes necieš, iejaukdamās rūpnieciskajā ražošanas procesā, vai solidos principus un drošo peļņu neupurē tādai darbībai, kam nav nekā kopēja ar starpniecību kredita sagādāšanā un kas noved banku tādā sfērā, kur tā vēl vairāk nekā lidz šim pakļauta rūpnieciskās konjunktūras aklajai varai. Tā saka daudzi no vecajiem banku vadītājiem, bet vairākums jauno domā, ka aktiva iejaukšanās rūpniecības jautājumos ir tāda pati nepieciešamība kā tā, kas līdz ar moderno lielrūpniecību radījusi lielbankas un jaunāko, ar bankām saistīto rūpniecības uzņēmumu. Tikai tai ziņā abas puses vienprātīgas, ka ne stingru principu, ne konkrēta mērķa jaunajai lielbanku darbībai nav”[66].

Vecais kapitālisms ir nodzīvojis savu mūžu. Jaunais ir pāreja uz kaut ko. Atrast „stingrus principus un konkrētu mērķi”, lai „samierinātu” monopolu ar brīvo konkurenci, saprotams, nav nekādu cerību. Praktiķu atzinums skan pavisam citādi nekā kroņa slavas dziesmas par „organizētā” kapitālisma jaukumiem, kuras dzied lādi lā apoloģēti kā Šulce-Gevernics, Lilmanis un tamlīdzīgi „teorētiķi”.

Ap kuru īsti laiku galīgi izveidojusies lielbanku „jaunā darbība”, uz šo svarīgo jautājumu diezgan precizu atbildi dod Jeidelss:

„Sakari starp rūpniecības uzņēmumiem ar to jauno saturu, jaunajām formām un jaunajiem orgāniem, proti: reizē cenlralistiski un decentralistiski organizētām liel-bankārn, kā raksturīga tautsaimnieciska parādība izveidojas ne agrāk par 1890. gadiem; šo sākuma punktu zināmā nozīmē var atvirzīt pat līdz 1897. gadam, kad sākas plaša uzņēmumu „saplūšana”, kas pirmoreiz ieved jauno decentralizētas organizācijas formu banku rūpnieciskās politikas apsvērumu labad. Šo sākuma punktu varbūt var pārcelt

uz. vēl vēlāku laiku, jo tikai П100. gada krize ārkārtīgi paātrināja koncentrācijas procesu tiklab rūpniecībā, kā banku nozarē, nostiprināja šo procesu, pirmoreiz pārvērta sakarus ar rūpniecību par īstu lielbanku monopolu, padarīja šos sakarus ievērojami ciešākus un intensivākus"[67].

Tātad XX gadsimts, — lūk, pagrieziena punkts no vecā uz jauno kapitālismu, no kapitala kundzības vispār uz finanču kapitala kundzību.

"1. FINANČU KAPITĀLS UN FINANCU OLIGARCHIC

„Arvien lielāka rūpniecības kapitala daļa — raksta Ilil-fcrdings — nepieder tiem rūpniekiem, kuri to lielo. Iespēju rīkoties ar kapitālu viņi iegūst vienīgi ar bankas starpniecību, kura attiecībā pret viņiem reprezentē šā kapitala īpašniekus. No otras puses, arī bankai nākas arvien lielāku daļu savu kapitālu nostiprināt rūpniecībā. Tādēļ banka arvien lielākā mērā kļūst par rūpniecības kapitālistu. Tādu banku kapitālu, — proti, kapitālu naudas formā, — kas tādā veidā patiesībā pārvērsts par rūpniecības kapitālu, es dēvēju par finanču kapitalu“. „Finanču kapitāls: kapitāls, kas atrodas banku rīcībā un ko lieto rūpnieki"[68].

Šī definicija nepilnīga tiktāl, ciktāl tajā nav norādījuma uz vienu no vissvarīgākajiem momentiem, proti: uz ražošanas un kapitala koncentrācijas augšanu tik stiprā mērā, ka koncentrācijā noved un ir novedusi pie monopola. Bet visā Hilferdinga iztirzājumā vispār, konkrēti abās nodaļās pirms tās, no kuras ņemta šī definicija, uzsvērta kapitālistisko monopolu loma.

Ražošanas koncentrācijā; monopoli, kas no tās izaug: banku saplūšana vai saaugšana ar rūpniecību — lūk. finanču kapitala rašanās vēsture un šā jēdziena saturs.

Mums tagad jāallēlo, kā kapitālistisko monopolu „saimniekošana" vispārējos preču ražošanas un privātīpašuma apstākļos neizbēgami kļūst par finanču oligarchijas kundzību. Atzīmēsim, ka buržuāziskās vācu — un ne tikai vācu vien — zinātnes pārstāvji, kā Risers, Šulce-Gevcrnics,

Lifmanis u. c.. viscaur ir iiuperialisma un finanču kapitala apoloģēti. Viņi nevis atsedz, bet notušē un izskaistina oli-garchijas rašanās ,,mechaniku“, tās paņēmienus, tās „bezgrēcīgo un grēcīgo" ienākumu apmērus, tās sakarus ar parlamentiem u. c., uti. Viņi atkratās no „nolādētajiem jautājumiem" ar svarīgām, miglainām frāzēm, ar apelāciju pie banku direktoru „atbildības sajūtas", ar prūšu ierēdņu ..pienākuma sajātas" slavināšanu, ar pavisam nenopietnu „uzraudzības", „reglamentācijas" likumprojektu detaļu nopietnu iztirzāšanu, ar teorētisku niekošanos, līdzīgu, piem., šādai „zinātniskai" deīinicijai, līdz kurai aizrakstījies profesors Lifmanis:... „tirdzniecība ir saimnieciska darbība, kuras mērķis savākt bagātības, uzglabāt tās un nodot tās rīcībā“* (kursivs un treknie burti profesora sacerējumā) ... Iznāk, ka tirdzniecība bijusi jau pirmatnējam cilvēkam, kas vēl nepazina maiņu, un būs arī sociālistiskā sabiedrībā!

13et drausmīgie fakti, kas atliecas uz finanču oligarchi-jas drausmīgo kundzību, tā duras acīs, ka visās kapitālistiskās zemēs, ir Amerikā, ir Francijā, ir Vācijā, radusies literatūra, kura pauž buržuāzijas viedokli un tomēr sniedz aptuveni pareizu ainu un — protams, sīkpilsonisku — finanču oligarchijas kritiku.

Pamatā liekama tā „līdzdalības sistēma", par kuru iepriekš jau esam dažus vārdus teikuši. Lūk, kā apraksta lietas būtību vācu ekonomists lielmanis, kas gandrīz vai agrāk nekā citi vērsis uz to uzmanību:

„Vadītājs kontrolē pamata sabiedrību (burtiski „sabied-rību-māti“); tā savukārt pārvalda no viņas atkarīgās sa-biedrības („sabiedrības-meitas"), šīs pēdējās — „sabicdrības-bērnubērnus" utt. Tādā veidā ar ne visai lielu kapitālu var pārvaldīt milzīgas ražošanas nozares. Patiešām, ja ar 50% kapitala vienmēr pieliek, lai kontrolētu akciju sabiedrību, tad vadītājam vajag tikai t miljonu, lai „sabiedrībās-bērnu-bērnos" varētu kontrolēt 8 miljonus kapitala. Bet, ja šis „savijums" turpinās, tad ar 1 miljonu var kontrolēt (6 milj., 82 miljonus utt."**.

* li. Licfniiinn, min. sacer., 170. lpp.

** Hans Gideon lieymann: ,.I)ie gemisclilen Wcrke im deulselien Grosseiscnge\verbc“, SI. 1904, 268. un 269. 1pp.

* 15. Lielmaņu, min. sacer.. 170. lpp.

** Hans Gideon Hcymann: ,.I)ic gemisctilen Werke im deutsctien Grosseisengewerbc*1, SI. 1904, 268. un 269. lpp.

M 22. sēj.

īstenība pieredze rada, ka pietiek but 40% akciju īpašniekam, lai noteiktu akciju sabiedrības lietas*, jo zinamai daļai sadrumstaloto, sīko akcionāru praktiski nav nekādās iespējas piedalīties kopējās sapulcēs ult. Akciju piederības „demokratizācija*1, no kuras buržuāziskie solisti un opor-tunisliskie ,,arī-socialdemokrati“ gaida (vai apgalvo, ka gaida) „kapitala demokratizāciju", sīkražošanas lomas un nozīmes pastiprināšanos u. tml., īstenība ir viens no paņēmieniem, kā pastiprināt iinanču oligarchijas varenību. Tādēļ starp citu attīstītākās vai vecākās un „pieredzes bagātākās" kapitālistiskās zemēs likumdošana atļauj sīkākas akcijas. Vācijā likums neatļauj akcijas, kas mazākas par 1 000 markām, un vācu iinanču magnati ar skaudību noraugās uz Angliju, kur likums atļauj ari 1 mārciņu ster liņu (= 20 mārku, ap 10 rbļ.) lielas akcijas. Viens no Vācijas lielākajiem rūpniekiem un ,iinanču karaļiem", Simenss, 1900. g. 7. jūnijā teicis reichstaga, ka „vienu mārciņu sterliņu liela akcija ir Britanijas imperiālismā pamats"**. Šim tirgonim ir manāmi dziļāka, vairāk „marksistiska" izpratne par to, kas ir imperialisms, пека kodam nepieklājīgam rakstniekam, kuru uzskata par krievu marksisma dibinātāju^82 un kurš domā, ka imperialisms ir kādas tautas slikta īpašība...

Bet „līdzdalības sistēma" ne vien kolosāli palielina monopolistu varu, tā bez tam atļauj nesodīti noslēgt jebkurus tumšus un netīrus veikalus un aptīrīt publiku, jo ,.sabied-rības-mātes" vadītāji formāli, pēc likuma nav atbildīgi par „sabiedrību-meitu", kuru uzskata par „patstāvīgu" un caur kuru var visu „nokārtot". Lūk, piemērs, ko ņemam no vācu žurnālā „Banka" 1914. gada maija burtnīcas:

„ „Atsperu tērauda akciju sabiedrība" Kaselē pirms dažiem gadiem skaitījās par vienu no visienesīgākajiem Vācijas uzņēmumiem. Sliktas pārvaldīšanas rezultātā dividendes nokrita no 15% uz 0%. Izrādījās, ka valde bija izsniegusi bez akcionāru ziņas 0 miljonu mārku lielu aizdevumu vienai no „sabicdrībam-ineitām , „llasijai . kuias nominālais kapitāls bija tikai daži simttūkstoši mārku. Par

* Liefmann, Beteiligungsges. ulcM 258. lpp. pēc 1. izd. ** Schulze-tiaevcrmlz, „Grdr. <1. S.-Ok.“, V, "0. lpp.

Liefmann, Betciligungsges. etc., 258. lpp. pēc !. izd.

Schulze-Gacveriiilz, „Gnlr. <1. S.-īlk.“, V, 2, "0. lpp.

šo aizdevumu, kas gandrīz trīskārtīgi pārsniedz „sabiedrī-bas-males“ akcija kapitālu, pēdējās bilancē nekas nebija minēts; juridiski tāda klusēšana bija pilnīgi likumīga un varēja ilgt veselus divus gadus, jo neviens tirdzniecības likumdošanas pants ar to netika pārkāpts. Uzraudzības padomes priekšsēdētājs, kas kā atbildīgā persona viltotās bilances parakstīja, bija un paliek Kaseles tirdzniecības palatas priekšsēdētājs. Akcionāri par šo aizdevumu sabied-rībai ,,Hasija“ uzzināja tikai ilgu laiku pēc tam, kad tas bija izrādījies par kļūdu“... (šo vārdu autoram derētu likt pēdiņas)... ,,un kad „atsperu tērauda” akciju kurss sakarā ar to, ka zinātāji tas sāka pārdot, bija kritis par apmēram IOO°/o...

... ,,Sis tipiskais, akciju sabiedrībām pavisam parastais bilanču ekvilibristikas piemērs mums izskaidro, kāpēc akciju sabiedrību valdes ar daudz vieglāku sirdi ķeras pie riskantam operācijām nekā privātie uzņēmēji. Modernā bilanču sastādīšanas technika ne vien atļauj tām noslēpt riskantās operācijās no vidējiem akcionāriem, bet arī atļauj galvenam ieinteresētām personām, laikā pārdodot akcijas, novelt atbildību no sevis gadījumā, ja eksperiments neizdodas, kamēr privātuzņēmējs atbild ar savu ādu par visu, ko tas dara...

Daudzu akciju sabiedrību bilances līdzīgas tiem pazīstamajiem viduslaiku palimpsesliem, kuros vispirms bija jāizdzeš uziakstītais, lai atklātu zem ta esošās zīmes ar rokraksta īsto saturu” (palimpsesti ir pergaments, kurā pamatrokraksts izdzēsts un pāri izdzēstajam uzrakstīts cils).

„Visvienkāršākais un tāpēc visbiežāk lietotais līdzeklis, ka padarīt bilances necaurredzamas, ir saskaldīt vienoto uzņēmumu vairakas daļas, nodibinot „sabiedrības-meifas” vai piesaistot tādas. Šās sistēmas izdevīgums no dažādu mērķu — likumīgu un nelikumīgu — viedokļa ir tik acīm redzams, ka lielas sabiedrības, kas šo sistēmu nebūtu pieņēmušas, šobrīd jau ir taisni izņēmums”[69].

Kā lielākās un monopolistiskās sabiedrības piemēru, kas

jo plaši lielo šo sistēmu, autors nosauc slaveno „Vispārējo elektrības sabiedrību" (AEG, par lo mums turpmāk vēl bus runa). 1912. gadā uzskatīja, ka šī sabiedrība piedalās 17 5 — 2 00 sabiedrībās, valdot, protams, pār tām un aptverot visumā ap 1lfa miljardu mārku lielu kapitālu^4.

Visādiem noteikumiem par kontroli, bilanču publikāciju, noteiktas bilanču schemas izstrādāšanu, pārraudzības nodibināšanu u. tini., ar ko publikas uzmanību saista labi domājoši profesori un ierēdņi, — I. i., tādi, kam ir labi nodomi aizstāvēt un izskaistināt kapitālismu — visam tam šeit nevar būt nekādas nozīmes. .Jo privātīpašums ir svēts, un nevienam nevar aizliegt pirkt, pārdot, apmainīt akcijas, ieķīlāt tās ult.

Par to, kādus apmērus „līdzdalības sistēma'[70] sasniegusi krievu lielbankās, var spriest pēc datiem, ko sniedz E. Agads, kurš 15 gadu bijis Krievijas-Ķinas bankas ierēdnis un 1914. g. maijā publicējis sacerējumu ar ne visai precizu virsrakstu: „Lielbankas un pasaules tirgus"[71]. Autors iedala krievu lielbankas divās pamatgrupās: n) tādās, kuras strādā pēc „līdzdalības sistēmas", un b) „neatkarīgās", ar „neatkarību" tomēr patvaļīgi saprotot neatkarību no ārzemju bankām; pirmo grupu autors iedala trijās apakšgrupās: 1) vācu līdzdalība; 2) angļu un 3) lranču. domājot ar to attiecīgās nācijās lielāko ārzemju banku „līdzdalību" un kundzību. Banku kapitālus autors iedala „produktivi" ieguldītos (tirdzniecībā un rūpniecībā) un „spekulativi" ieguldītos (biržas un linanču operācijās), iedomādamies no sava sīkburžuaziski reformistiskā viedokļa, it kā iespējams, kapitālismam pastāvot, nošķirt pirmo ieguldīšanas veidu no otra un izskaust otru veidu.

Autora dali ir šādi:

Banku aktivs (pec 1913. fļ. oktobra un novembra pārskatiem) milj. rbļ.

Pec šiem datiem no gandrīz i miljardiem rubļu, kas veido lielbanku „strādājošo“ kapitālu, vairāk nekā V», pāri par 3 miljardiem, pieder bankām, kuras pēc būtības ir ārzemju banku ,,sabiednbas-meitas“, vispirmā kārtā Pari-zes (slavenais banku trio: Parizes savienība; Parizes un Niderlandes; Ģeneralsavienība) un Berlines (sevišķi Vācu banka un Diskonta sabiedrība) banku. Divas lielākās krievu bankas, „Krievu" („Krievu banka ārējai tirdzniecībai*1) un „Starptautiska" („S.-Pēterburgas starptautiskā tirdzniecības banka*1), pavairoja savus kapitālus no 1900. līdz 191*2. g. no " līdz 98 milj. rbļ., bet rezerves no 15 līdz •J9 milj., „strādādamas par Vr ar vācu kapitāliem**; pirmā banka pieder pie Berlines „Vācu bankas** „koncerna**, otra — pie Berlines „Diskonta sabiedrības*'. Lāga Agads dziļi sašutis par lo, ka Berlines banku rokās ir akciju vairākums un ka tāpēc krievu akcionāri bezspēcīgi. Un, saprotams, zeme, kas eksportē kapitālu, nosmeļ krējumu: piem., Berlines „Vācu banka**, ievedot Berlinē Sibirijas tirdzniecības bankas akcijas, noturēja tās veselu gadu sava portfelī, bet pēc tam pārdeva pēc kursa 193 par 100, t. i., gandrīz otrtik dārgāk, „nopelnot*1 ap 0 milj. rubļu, ko Hil-ferdings nosaucis par dibinātāju peļņu**.

Visu Pēterburgas lielāko banku „varenību** autors vērtē uz 8 235 miljoniem, gandrīz 8V4 miljarda rubļu, pie kam ārzemju banku „līdzdalību**, pareizāk sakot, kundzību viņš sadala šādi: l'ranču bankas — 5o°/o; angļu — 10%; vācu — 35%. No šās sumas, 8 235 miljoniem, funkcionējošā kapitālu — 3 687 miljoni, t. i., pāri par 40%, pēc autora aprēķina krīt uz sindikātiem: Produgoļ, Prodamet, naftas, metalurģiskās un cementa rfipniecības sindikātiem. Tātad arī Krievijā sakarā ar kapitālistisko monopolu rašanos banku un rūpniecības kapitala saplūšana gājusi milzu soļiem uz priekšu.

Finunču kapitāls, koncentrējies nedaudzu rokās un izmantodams faktisko monopolu, ņem milzīgu un aizvien pieaugošu peļņu no dibināšanas, no vērtspapīru izlaiduma, no valsis aizņēmumiem u. tml., nostiprinot finanču oli garchijas kundzību, apliekot visu sabiedrību ar mesliem monopolistu labā. Lūk, — viens no neskaitāmiem amerikāņu trestu „saimniekošanas" piemēriem, kuru min Hil-ferdings: 1887. gadā llavemeiers nodibināja cukura trestu, apvienodams 15 sīkas kompānijās, kuru kopējais kapitāls līdzinājās 6V2 milj. dolāru. Turpretī tresta kapitālu pēc amerikāņu izteiciena „atšķaidīja ar ūdeni" un noteica 50 milj. dolāru apmērā. „Pārkapitalizacija" ierēķināja nākamo monopolpeļņu, tāpat kā tērauda trests tai pašā Amerikā ierēķina nākamo monopolpeļņu, uzpērkot aizvien vairāk dzelzs rūdas atradņu. Un, tiešām, cukura trests noteica monopolcenas un guva tādus ienākumus, ka varēja izmaksāt pa 10% dividendu par septiņkārt „ar ūdeni atšķaidītu" kapitālu, t. i., gandrīz 70"lo par kapitālu, kas, trestu dibinot, tiešām iemaksāts! 1909. g. tresta kapitāls bija 90 milj. dolāru. Divdesmit divu gadu laikā kapitāls pieaudzis vairāk nekā desmitkārtīgi.

Francijā „finanču oligarchijas" kundzība („Pret finanču oligarchiju Francijā" — virsraksts pazīstamai Lizisa grāmatai, kas 1908. gadā iznāca piektajā izdevumā) izpaužas tikai mazliet citādā veidā. Četrām lielākajām bankām nav vis relativs, bet „absolūts monopols" vērtspapīru izlaišanā. Faktiski tas ir „lielbanku trests". Un monopols nodrošina monopolpeļņu no emisijām. Izlaižot aizņēmumus, zeme, kas aizņemas, parasti saņem ne vairāk par 90% no visas sumas; 10% iegūst bankas un citi starpnieki. Banku peļņa no krievu-ķiniešu 400 milj. franku lielā aizņēmuma bija 8%, no krievu (1904.) 800 milj. — 10%, no Marokas (1904.) 62Vž milj. — 18%%. Kapitālisms, kas iesāka savu attīstību kā sīks augļotāju kapi tais, beidz savu attīstību kā milzīgs augļotāju kapitāls. „Franči ir Eiropas augļotāji", saka Liziss. Šās kapitālisma pārvērtības dēļ visos ekonomiskās dzīves apstākļos notiek dziļas pārmaiņas. Iedzīvotāju skaita, rūpniecības, tirdzniecības, jūras transporta sastinguma apstākļos ,,zeme“ var kļūt bagātāka ar augļošanu. „Piecdesmit cilvēku, reprezentējot 8 miljonu franku lielu kapitālu, var rīkoties ar diviem miljardiem četrās bankās". Mums jau pazīstamajai „līdzdalības" sistēmai ir tādas pašas sekas: viena no lielākajām bankām, „Ģeneralsabied-rība" (Sociēlē Gēnērale), izlaiž „sabiedrības-meitas", ,,Ra-finades rūpnīcas Ēģiptē", 04 000 obligāciju. Izlaiduma kurss — 150%, t. i., banka nopelna 50 kapeiku no rubļa. Šās sabiedrības dividendes izrādījās fiktivas, „publika" pazaudēja no 90 līdz 100 milj. franku; „viens no „Ģeneral-sabiedrības" direktoriem bija „Rafinades rūpnīcu" valdes loceklis". Nav brīnums, ka autors spiests secināt: „franču republika ir finanču monarclīija"; „pilnīga finanču oligar-ehijas kundzība; tā valda ir pār presi, ir pār valdību"*.

Vērtspapīru emisijas kā vienas no galvenajām finanču kapitala operācijām ārkārtīgi augstajai ienesībai ir ļoti svarīga loma finanču oligarchijas attīstībā un nostiprināšanā. „Iekšzemē nav neviena veikala, kas kaut aptuveni dotu tik augstu peļņu kā starpniecība, izlaižot ārzemju aizņēmumus" — saka vācu žurnāls „Banka"**.

„Nav nevienas banku operācijās, kas dotu tik lielu peļņu kā emisijas". Rūpniecības uzņēmumu vērtspapīru izlaidumi pēc „Vācu Ekonomista" datiem deva gadā caurmērā peļņu:

1895. -38,6% 1898.-67.7%

1896. -36,1 . 1899.-66,9.

1897. -66,7. 1900.-55,2.

* Lysis. „Contre l'oligarchie financičre cn France", 6 čd. P. 1908, pp. ", 12, 26, 39, 40. 18 (Liziss, „Pret finanču oligarehiju Fran rija", o. iz<L, Parizē, 1908., "., 12., 26., 39., 40., 48. lpp. Red.).

** „Die Bank", 1913, Nr. 7, 630. lpp.

„Desmit gadu laikā, 1891.—1900., uz vācu rūpniecības vērtspapīru izlaiduma „nopelnīts" pāri par vienu mii-jardu“[72].

Ja rūpniecības uzplaukuma laikā finanču kapilala peļņa ir ārkārtīgi liela, tad panīkuma laikā iet bojā sīkie un nedrošie uzņēmumi, bet lielbankas „piedalās" to uzpirkšana par smiekla naudu vai arī ienesīgās „sanācijās" un „reorganizācijās". Izdarot ar zaudējumiem strādājošo uzņēmumu „sanacijas", „akciju kapitālu pamazina, t. i„ ienākumu sadala uz mazāku kapitālu, un turpmāk jau aprēķina no tā. Vai arī, ja ienesība kritusi līdz nullei, piesaista jaunu kapitālu, kas, apvienojoties ar mazāk ienesīgo veco kapitālu, tagad jau dos pietiekamu ienākumu. Jāpiezīmē starp cilu — piemetina Hilferdings — ka visām šīm sanācijām un reorganizācijām ir priekš bankām divējāda nozīme: pirmkārt, kā ienesīgai operācijai un, otrkārt, kā izdevīgam gadījumam, lai dabūtu tādas grūtībās nonākušas sabiedrības savā atkarībā"[73].

Lūk, piemērs: kalnrūpniecības akciju sabiedrība „Unions" Dortmundā dibināta 1872. g. Bija izlaists gandrīz 40 milj. mārku liels akciju kapitāls, un pēc tam, kad pirmais gads deva 12% dividendu, kurss pacēlās līdz 170%. Finanču kapitāls nosmēla krējumu, nopelnīdams kādus nieka 28 miljonus. Šās sabiedrības dibināšanā galvenā loma bija tai pašai lielākajai vācu bankai „Diskonta sabiedrība", kas laimīgi sasniegusi 300 milj. mārku lielu kapitālu. Pēc tam „Uniona" dividendes noslīd līdz nullei. Akcionāriem jāsamierinās ar kapilala „norakstīšanu", t. i„ jāzaudē viena tā daļa, lai nebūtu jāzaudē viss. Un, lūk, vairāku „sanāciju" rezultātā no sabiedrības „Unions" grāmatām 30 gadu laikā pazūd vairāk nekā 73 miljoni mārku. „Patlaban šās sabiedrības pirmo akcionāru rokās ir tikai 5% viņu akciju nominālās vērtības"[74], bet bankas uz katras ..sanacijas" joprojām „pelnīja".

Sevišķi ienesīga i'inanču kapitala operācijā ir ari spekulācijā ar gruntsgabaliem ātri augošu lielpilsētu apkārtnē. Banku monopols šeit saplūst ar zemes rentes monopolu un ar satiksmes ceļu monopolu, jo gruntsgabalu cenu kāpšana, iespēja los izdevīgi pārdot pa daļām utt. visvairāk atkarīga no labiem satiksmes ceļiem ar pilsētas centru, bet šie satiksmes ceļi atrodas lielu kompāniju rokās, kuras ar līdzdalības sistēmu un direktoru vietu sadalīšanu saistītas ar tām pašām bankām. Iznāk tas, ko žurnālā „Banka" līdzstrādnieks, vācu rakstnieks L. Ešvege, kas speciāli pētījis operācijās tirdzniecībā ar gruntsgabaliem, ar lo ieķīlāšanu utt., nosaucis par ,,purvu“: traka spekulācijā ar piepilsētas gruntsgabaliem, būvniecības firmu bankroti, tādu kā Berlines firma „Bosvaus un Knauers“, kas saraususi līdz 100 miljonu mārku naudas, izmantojot kā starpnieci „solido un lielo"1 „Vācu banku" (Deutsche Bank), kura, protams, rīkojās pēc „līdzdalības" sistēmas, t. i„ slepeni, aizmuguriski, un izlocījās, zaudējot „pavisam" 12 miljonu mārku, — tālāk sīkuzņēmēju un strādnieku izputināšana, kuri nekā nesaņem no uzpūstām būvniecības firmām, blē dīgas machinacijas ar Berlines „godīgo" policiju un administrāciju, lai sagrābtu savās rokās izziņu izdošanu par gruntsgabaliem un pilsētas Domes būvatļauju izsniegšanu II. c., utt.[75].

„Amerikāniskie tikumi", kurus tik liekulīgi pielūdz Eiropas pseidoprofesori un lojālie buržuji, I'inanču kapitala laikmetā kļuvuši burtiski par ikvienas lielpilsētas tikumiem jebkura zemē.

Berlinē 1914. gada sākumā runāja par lo, ka dibināsies ..transporta trests", t. i., „interešu kopība" starp trim Ber-line.s transporta uzņēmumiem: pilsētas elektrisko dzelzceļu, tramvaju sabiedrību un omnibusu sabiedrību. „Ka tamlīdzīgs nolūks ir — rakstīja žurnāls „Banka" — to mēs zinājām kopš tā laika, kad kļuva zināms, ka omnibusu sabiedrības akciju vairākums pārgājis divu citu transporta sabiedrību rokas... Var pilnīgi ticēt ļaudīm, kas tiecas pēc tāda mērķa, ka viņi cer ar vienveidīgu transporta regulēšanu

gūt tādus ietaupījumus, no kuriem viena daļa galu gala varētu nākt par labu publikai. Bet jautājumu sarežģī tas, ka aiz šā dibināmā satiksmes tresta stāv bankas, kas, ja vēlēsies, var pakļaut satiksmes ceļus, ko tās monopolizējušas, savas gruntsgabalu tirdzniecības interesēm. Lai pārliecinātos, cik reala šī doma, pietiek atcerēties, ka, jau dibinot pilsētas elektriskā dzelzceļa sabiedrību, ar to saistījās tās lielbankas intereses, kas veicināja tās nodibināšanu. Proti, šā transporta uzņēmuma intereses savijās ar gruntsgabalu tirdzniecības interesēm. Lieta tā, ka šā ceļa aust rumu līnijai vajadzēja aptvert gruntsgabalus, kurus pēc tam, kad ceļa būve jau bija nodrošināta, banka pārdeva ar lielu peļņu sev un dažiem sabiedrības dalībnie kiem“[76]...

Monopols, ja tas izveidojies un apgroza miljardus, absolūti neizbēgami ieviešas visā sabiedriskajā dzīvē ne atkarīgi no politiskās iekārtas un no visādiem citiem „sīkumiem". Vācu ekonomiskā literatūrā ir parasta prūšu ierēdniecības godīguma sulainiska pašcildināšana ar mājieniem uz franču Panamu 83 vai amerikāņu politisko pērka-īnību. Taču ir fakts, ka pat buržuāziskā literatūra, kas veltīta Vācijas banku lietām, nemitīgi spiesta iziet tālu aiz tīri banku operāciju robežām un rakstīt, piem., par „tiek Sanos uz banku" sakarā ar aizvien biežākajiem gadīju miem, kad ierēdņi pāriet banku dienestā: ,,kā ir ar valsts ierēdņa neuzpērkamību, kurš klusībā ilgojas pēc siltas vietiņas Berenštrasē"?[77] — iela Berlinē, kur atrodas „Vācu banka". Žurnālā „Banka" izdevējs Allreds Lansburgs 1909. g. rakstīja rakstu: „Bizantinisma ekonomiskā no zīme", starp citu, sakarā ar Vilhelma " braucienu uz. Palestinu un ,,šā brauciena tiešajām sekām — Bagdadas dzelzceļa būvi, šo liktenīgo „vācu uzņēmības lielo pasākumu", kas vairāk vainojams „ielenkumā" nekā visi mūsu politiskie grēki, kopā ņemti"[78] — (ar ielenkumu domāta

Eduarda VII politika, kurš centās izolēt Vāciju un ielenkl lo prelvācu imperiālistiskās savienības lokā). Jau pieminētais šā paša žurnālā līdzstrādnieks Ešvege 19". g. rakstīja rakstu: „Plutokratija un ierēdniecība1^79, atmaskojot, piem., gadījumu ar vācu ierēdni Felkeru, kas bija kartēju komisijas loceklis un izcēlās ar savu enerģiju, bet pēc kāda laika ieņēma ienesīgu vietiņu vislielākajā kartelī — tērauda sindikātā. Līdzīgi gadījumi, kas nepavisam nav nejauši, spieda to pašu buržuāzisko rakstnieku atzīties, ka „Vācijas konstitūcijas garantētā ekonomiskā brīvība daudzās saimnieciskās dzīves nozarēs kļuvusi par tukšu lrazi“ un ka pie plulokralijas izveidojušās kundzības „pat vislielākā politiskā brīvība nevar paglābt mūs no tā, ka mēs kļūsim par nebrīvu cilvēku tautu^80?.

Kas attiecas uz Krieviju, tad mēs aprobežosimies ar vienu piemēru: pirms dažiem gadiem visas avīzes aplidoja ziņa par to, ka kredita kancelejas direktors Davidovs atstāj valsts dienestu un pieņem vietu kādā lielbankā ar atalgojumu, kuram saskaņā ar līgumu nedaudzos gados bija japarsniedz 1 miljonu rubļu liela suma. Kredita kanceleja ir iestāde, kuras uzdevums ir „apvienot visu %'alsts kredita iestāžu darbību^80 un kura subsidē galvaspilsētas bankas par sumu līdz 800—1 000 miljonu rubļu^80 —--.

Kapitālismam vispār piemīt īpašība atdalīt kapitala īpa šuma tiesības no kapitala izlietošanas ražošanā, atdalīt naudas kapitālu no rūpnieciskā jeb produktivā kapitala, atdalīt rantjē, kas dzīvo tikai no naudas kapitala ienākumiem, no uzņēmēja un visām personām, kuras tieši ar kapitālu rīkojas. Imperialisms jeb finanču kapitala kundzība ir ta augstākā kapitālisma pakāpe, kad šī atdalīšana sasniedz visplašākos apmērus. Finanču kapitala dominēšana pār visām pārējām kapitala formām nozīmē rantjē un finanču oligarehijas valdošo stāvokli, nozīmē nedaudzu financiali „varenu^80 valstu pacelšanos pāri visām pārējām. Kādos apmēros šis process noris, par to var spriest pēc statistikas datiem par emisijām, t. i., visāda veida vērtspapīru izlaidumu.

„Starptautiskā statistikas institūta biļetenā" A. Nei-niarks* publicējis visplašākos, pilnīgākos un salīdzināmos datus par emisijām visā pasaulē, datus, kas pēc tam pa daļām vairākkārt sniegti ekonomiskā literatūrā. Lūk, 4 gadu desmitu rezultāti:

Emisiju suma miljardos franku par gadu desmitu

1870. gados emisiju kopsumu visā pasaulē it īpaši paaugstinājuši aizņēmumi sakarā ar franču un prūšu karu un sekojošo grinderisma laikmetu Vācijā. Visā visumā XIX gadsimta pēdējos trijos gadu desmitos palielināšanās noris samērā ne sevišķi strauji, un tikai XX gadsimta pirmais gadu desmits dod milzīgu palielināšanos, gandrīz divkāršošanos 10 gadu laikā. Tātad XX gadsimta sākums ir lūzuma laikmets ne vien attiecībā uz monopolu (karteļu, sindikātu, trestu) augšanu, par ko jau runājām, bet arī attiecībā uz finanēu kapitala augšanu.

Vērtspapīru kopsumu pasaulē 1910. gadā Neimarks rēķina ap 815 miljardiem franku. Atskaitot aptuveni atkārtojumus, viņš šo sumu pazemina līdz 575—600 miljardiem. Lūk, sadalījums pa valstīm (ņemam 600 mljrd.):

* līiillelin dc l’inslilut international (to statīsi ique, I. XIX, livr. II. La Науе. 1912 (Starptautiskā statistikas institūta biļetens, XIX sēj.. " grāmata, llagā. Red.). — Dati par mazām valstīm, otra aile, ņemti aptuveni pēc 1902. gada normām, palielināti par 20"/o.

No šiem daliem uzreiz redzams, cik krasi atšķiras četras visbagātākās kapitālistiskās zemes, kurām pieder apmēram 100 līdz loO miljardu franku vērtspapīru. Divas no šīm četrām zemēm — visvecākās un, kā redzēsim, ar kolonijām visbagātākās kapitālistiskās zemes: Anglija un Francija; otras divas — kapitālistiskās zemes, kas ir progresīvas attīstības ātruma ziņā un kapitālistisko monopolu izplatīšanās ziņā ražošanā Sav. Valstis un Vācija. Kopā šīm 4 zemēm pieder 479 miljardi franku, I. i.. gandrīz 80% vispasaules finanču kapitala. Gandrīz visa pārējā pasauktā vai citādi ir parādniece un meslu maksātāja šīm zemēm — starptautiskiem baņķieriem, šiem četriem vispasaules finanču kapitala „pīlāriem^41.

Sevišķi jāapstājas pie tās lomas, kāda finanču kapitala starptautiskā atkarību un sakaru tīkla radīšanā ir kapitala eksportam.

IV. KAPITALA EKSPORTS

Vecajam kapitālismam, pilnīgi valdot brīvai konkurencei, tipisks bija preču eksports. Jaunākajam kapitālismam, valdot monopoliem, tipisks kļuvis kapitala eksports.

Kapitālisms ir preču ražošana tās augstākā attīstības pakāpē, kad arī darba spēks kļūst par preci. Maiņas pieaugšana, tiklab iekšzemē, kā arī jo sevišķi starptautiskā tirgū, ir kapitālisma raksturīga atšķirīga pazīme. Nevienmērība un lēcienveidība atsevišķu uzņēmumu, atsevišķu rūpniecības nozaru, atsevišķu zemju attīstībā ir neizbēgama, pastāvot kapitālismam. Vispirms Anglija, agrāk nekā citas, kļuva par kapitālistisku zemi un ap XIX gadsimta vidu, ievedot brīvu tirdzniecību, pretendēja kļūt par „visas pasaules darbnīcu", fabrikātu piegādātāju visām zemēm, kurām tā maiņas kārtībā bija jāapgādā ar izejvielām. Bet Šīs Anglijas monopols jau XIX gadsimta pēdējā ceturksnī lika satricināts, jo vairākas citas zemes, norobežojušās ar „aizsardzības" muitām, bija attīstījušās par patstāvīgām kapitālistiskām valstīm. Uz XX gadsimta sliekšņa mēs redzam cita veida monopolu rašanos: pirmkārt, kapitālistu monopolistiskas savienības visās attīstītā kapitālisma zemēs; otrkārt, to nedaudzo bagātāko zemju monopolstāvokli,

kurās kapitala uzkrāšanās sasniegusi milzu apmērus. Attīstītākās zemēs radies milzīgs „kapitala pārpalikums".

Protams, ja kapitālisms varētu attīstīt zemkopību, kas tagad visur drausmīgi atpalikusi no rūpniecības, ja tas varētu pacelt iedzīvotāju masu dzīves līmeni, kuras, nelūkojoties uz galvu reibinošo technikas progresu, dzīvo pusbadā un nabadzībā, — tad par kapitala pārpalikumu nevarētu būt ne runas. Un lādu „argumentu" nemitīgi izvirza sīkburžuaziskie kapitālisma kritiķi, liet tad kapita lisms nebūtu kapitālisms, jo tiklab attīstības nevienmērība, kā arī masu pusbada dzīves līmenis ir šā ražošanas veida galvenie, neizbēgamie nosacījumi un priekšnoteikumi. Kamēr kapitālisms paliek kapitālisms, kapitala pārpalikumu neizlieto vis masu dzīves līmeņa pacelšanai attiecīgā zemē, jo tā būtu kapitālistu peļņas pazemināšana, bet peļņas paaugstināšanai, izvedot kapitālu uz ārzemēm, uz atpalikušām zemēm. Šajās atpalikušajās zemēs peļņa parasti augsta, jo kapitālu maz, zemes cena samērā neliela, darba alga zema, izejvielas lētas. Kapitala eksports top iespējams tāpēc, ka vairākas atpalikušās zemes jau ievilktas pasaules kapitālisma apgrozībā, uzbūvētas vai sāktas galvenās dzelzceļu līnijas, nodrošināti elementārie priekšnoteikumi rūpniecības attīstībai ult. Kapitala eksports top nepieciešams tāpēc, ka nedaudzās zemēs kapitālisms ,,pār-briedis" un kapitalam (pastāvot neattīstītai zemkopībai un masu nabadzībai) nepietiek darba lauka „ienesīgam" novietojumam.

Lūk, aptuveni dati par kapitala apmēriem, ko trīs galvenās zemes ieguldījušas ārzemēs^81:

No tā mēs redzam, ka kolosālu attīstību kapitala eksports ir sasniedzis tikai XX gadsimta sākumā. Pirms kara trīs galveno zemju ārzemēs ieguldītais kapitāls sasniedza 175—200 miljardu franku. Ienākumam no šās sumas pēc mērenas normas — 5% jāsasniedz 8—10 miljardu franku gadā. Solids pamats pasaules nāciju un zemju vairākuma imperiālistiskai apspiešanai un ekspluatācijai, saujiņas bagātāko valstu kapitālistiskam parazitismam!

Kā sadalās šis ārzemēs novietotais kapitāls starp dažādām zemēm, kur tas novietots, uz šo jautājumu iespējams dot vienīgi aptuvenu atbildi, kas tomēr spējīga apgaismot dažus modernā imperiālismā vispārējos samērus un sakarus:

Anglijā pirmajā vieta izvirzās tas koloniālie īpašumi, kas loti lieli arī Amerikā (piem., Kanada), nemaz jau nerunājot

George Paisti: „Great Britain’s Capital Investments etc." žurnālā „Journal of I lie Hoyal Statistical Society", vol. LXXIV, 1910—It. 107. un Inrpm. 1pp. (Džordžs Peišs: „Lielbritānijas kapitala ieguldījumi uti." „Karaliskās statistikas biedrības žurnālā", LXX1V sēj. lied.). Georges Diouritcli: „1.’Expansion <les bainpics allcmandcs А l’ēlrangcr, ses rapports avec te dēveloppement economique de l’Atle-magne". P. 1909, p. 81 (Žoržs DiuriCs: „Vācu banku ekspansija ārzemēs sakarā ar Vācijas ekonomisko attīstību", Parizē, 1909., 84. lpp. Hal.).

par Aziju u. t. jpr. Milzīgais kapitala eksports šeit visciešāk saistīts ar milzīgajām kolonijām, par kuru nozīmi imperiālismam mēs vēl runāsim turpmāk. Cita lieta Francijā. Šeit ārzemju kapitāls novietots galvenokārt Eiropā un vispirms Krievijā (ne mazāk par 10 miljardiem frankuj, turklāt tas lielāko tiesu ir aizdevu kapitāls, valsts aizņēmumi, bet nevis kapitāls, ko iegulda rūpniecības uzņēmumos. Atšķirībā no angļu koloniālā imperiālismā franču imperiālismu var nosaukt par augļotāju imperiālismu. Vācijā trešais paveids: tās kolonijas ir nelielas, un viņas ārzemēs novietotais kapitāls sadalās vienmērīgāk starp Eiropu un Ameriku.

Kapitala eksports tajās zemēs, uz kurieni tas tiek virzīt >. ietekmē kapitālisma attīstību, to ārkārtīgi paātrinot. Ja tādēļ šis eksports zināmā mērā spējīgs aizturēt eksportējošo zemju attīstību, tad tas var notikt tikai ar kapitālisma tālākās attīstības paplašināšanos un padziļināšanos visā pasaulē.

Zemēm, kas eksportē kapitālu, gandrīz vienmēr rodas iespēja iegūt zināmus „labumus", kuru raksturs apgaismo linanču kapitala un monopolu laikmeta savdabīgumu. Lūk, ko, piem., rakstīja Berlines žurnāls „Banka" 1913. g. oktobrī:

„Kopš neilga laika kapitālu starptautiskā tirgū norisinās Aristofana otas cienīga komēdija. Vesela rinda svešzemju valstu, sākot ar Spāniju un beidzot ar Balkaniem, sākot ar Krieviju un beidzot ar Argentīnu, Brazīliju un Ķinu, uzstājas atklāti vai slēpti lielajos naudas tirgos ar savām dažreiz ārkārtīgi neatlaidīgajām prasībām pēc aizdevumiem. Naudas tirgi pašreiz nav sevišķi spīdošā stāvoklī, un politiskās perspektīvas nav rožainas. Taču neviens naudas tirgus neiedrošinās aizdevumu prasības noraidīt, baidīdamies, ka kaimiņš varētu aizsteigties viņam priekšā, aizdevumu piešķirt un līdz ar to nodrošināt sev zināmus pakalpojumus par pakalpojumiem. Tāda veida starptautiskos darījumos gandrīz vienmēr kaut kas atlec kreditoram: piekāpšanās, slēdzot tirdzniecības līgumu, ogļu stacija, ostas būve, trekna koncesija, lielgabalu pasūtījums"[82].

Finanču kapilals radījis monopolu laikmetu. Bet monopoli visur nes sev līdzi monopolistiskus principus: ,,sa-karu“ izmantošana, lai noslēgtu izdevīgu darījumu, stājas konkurences vietā atklātā tirgū. Visparastākā lieta: aizdevumu saista ar noteikumu izlietot daļu no tā kreditējošās zemes ražojumu, sevišķi bruņošanās piederumu, kuģu ult. iepirkšanai. Francija pēdējos divos gadu desmitos (1890.—1910.) ļoti bieži ķērusies pie šā līdzekļa. Kapitala eksports uz ārzemēm kļūst par līdzekli, kas sekmē preču eksportu uz ārzemēm. Darījumi sevišķi lielo uzņēmumu starpā pie tam mēdz būt tādi — kā ,,mīksti“ izteicies Sil-ders^83 — kas „atgādina uzpirkšanu". Krups Vācijā, Snei-ders Francijā, Armstrongs Anglijā ir paraugi tādām ar milzu bankām un ar valdību cieši saistītām firmām, kuras, noslēdzot aizņēmumu, nav viegli „apiet".

Francija, piešķirot aizdevumu Krievijai, „piespieda" to 1905. g. 16. septembra tirdzniecības līgumā, izkaulējot zināmas priekšrocības līdz 1917. g.; tas puts ar 19". g. 19. augusta tirdzniecības līgumu ar Japanu. Austrijas un Serbijas muitas karu, kas ar septiņu mēnešu pārtraukumu ilga no 1906. līdz 19". gadam, radīja pa daļai Austrijas un Francijas konkurence kara materiālu piegādē Serbijai. Pols Dešancls 1912. g. janvarī ziņoja palatā, ka franču firmas no 1908. līdz 19". g. piegādājušas Serbijai kara materiālus par 45 miljoniem franku.

Austroungārijas konsula pārskata ziņojumā no Sao-Paulo (Brazilija) teikts: „Brazilijas dzelzceļus būvē pa lielākai daļai ar franču, beļģu, britu un vācu kapitāliem; finanču operācijās, kas saistītas ar ceļu būvi, šīs zemes izkaulē sev dzelzceļu būvmateriālu piegādi".

Tā finanču kapilals, var teikt, vārda tiešā nozīmē izmet savus tīklus visā pasaulē. Liela nozīme pie tam ir kolonijās dibināmām bankām un to nodaļām. Vācu imperiālisti ar skaudību noskatās uz „vecajām" koloniju valdnieču zemēm, kas šai ziņā sevišķi „veiksmīgi" nodrošinājušās: Anglijai 1904. gadā bija 50 koloniju banku ar 2 279 nodaļām (1910.: — 72 ar 5 "9 nodaļām); Francijai — 20 ar 136 nodaļām; Holandei — 16 ar 68, bet Vācijai „pavisam tikai"

13 — ar 70 nodalām^84. Amerikāņu kapitālisti savukārt apskauž angļu un vācu kapitālistus: ..Dienvidamerikā, —I žēlojās viņi 1915. gadā, 5 vācu bankām ir 40 nodaļas un 5 angļu bankām 70 nodaļas ... Anglija un Vācija pēdējos 25 gados novietojušas Argentina, Brazīlijā. Urugvajā apmēram 4 biljonus (miljardus) dolāru, un rezultātā tās izmanto 16% no visas šo 3 zemju tirdzniecības' [85].

Zemes, kas eksportē kapitālu, sadalījušas savā starpā pasauli vārda netiešā nozīmē. Bet linam u kapitāls novedis arī pie tiešas pasaules sadalīšanas.

V. PASAULES SADALĪŠANA STARP KAPITĀLISTU SAVIENĪBĀM

Kapitālistu monopolistiskās savienības, karteļi, sindikāti, tresti, sadala savā starpā vispirms iekšējo tirgu, sagrābjot lielākā vai mazākā mērā savās rokās zināmās zemes ražošanu. Bet iekšējais tirgus kapitālisma laikā neizbēgami saistīts ar ārējo. Kapitālisms jau sen radījis vispasaules tirgu. Un samērā ar to, kā auga kapitala eksports un visādi paplašinājās lielāko monopolistisko savienību ārzemju un koloniālie sakari un ,.iespaida sfēras^84', liela „dabiski" nonāca pie vispasaules nolīguma viņu starpā, pie starptautisku karteļu izveidošanās.

Tā ir kapitala un ražošanas vispasaules koncentrācijas jauna pakāpe, nesalīdzināmi augstāka par iepriekšējām. Paraudzīsimies, kā izaug šis virsmonopols.

Elektriskā rūpniecība — vistipiskākā jaunākiem tecbni-kas sasniegumiem, XIX gadsimta beigu un XX gadsimta sākuma kapitālismam. Un visvairāk tā attīstījusies divās jaunajās kapitālistiskajās zemēs, kas visvairāk progresējušas — Savienotajās Vaistīs un Vācijā, Vācijā koncentrācijas

augšanu šai nozarē sevišķi stipri ietekmēja 1900. gada krize. Bankas, kas ap to laiku jau bija pietiekami saaugušas ar rūpnieeibu. šās krizes laikā ārkārtīgi paātrināja un padzijināja samērā sīko uzņēmumu bojā eju. lo uzsākšanu lielajos. ,,Bankas — raksta Jeidelss — atrāva savu palīdzīgo roku taisni liem uzņēmumiem, kam tās visvairāk vajadzēja, tā radīdamas vispirms strauju uzplaukumu, bet pēc lain neglābjamu bankrotu tajās sabiedrībās, kuras nebija pieliekami cieši ar viņām saistītas"[86].

Rezultātā pēc НИМ), gada koncentrācijā gāja uz priekšu milzu soļiem. Līdz 190(1. gadam elektriskajā rūpniecībā bija astoņas vai septiņas ..grupas", pie kam katra sastāvēja no vairakam sabiedrībām (pavisam lo bija 28), un aiz katras slavēja no 2 līdz II bankām. Ap 1908.—1912. g. visas šis grupas bija sakusušas divās vai vienā. Lūk. kā norisinājās šis process:

Slavena AK(i (Vispārējā elektrības sabiedrība), kas šādā veida izaugusi, valda pār 175— 200 sabiedrībām (pēc „līdzdalības" sistēmas) un rīkojas ar apmēram l'/a miljarda mārku lielu kapitala kopsumu. Tiešo pārstāvniecību ārzemēs vien lai ir 84, no tām 12 akciju sabiedrības, — vairāk lieka 10 valstīs. Jau 1904. gada rēķināja, ka vācu elektriskā rūpniecība ieguldījusi ārzemēs 233 miljonus mārku lielu kapitālu, no tiem 02 milj. Krievijā. Nav nemaz ko runāt, ka „Vispārējā elektrības sabiedrība" ir „kombinēts" milzu uzņēmums rūpniecisku sabiedrību vien tai ir veselas

16 — kas ražo visdažādākos produktus, sākot ar kabe|iem un izolatoriem un beidzot ar automobiļiem un lidaparātiem.

Bet koncentrācijā Eiropā bija ari koncentrācijas procesa sastāvdaļa Amerikā. Lūk, kā tas norisinājās:

Tā izveidojās divas elektrības „lielvalstis1^87: „citu, no šīm pilnīgi neatkarīgu, elektrības sabiedrību virs zemes nav“ — raksta Heinigs savā apcerējumā „Elektrības tresta ce|š“. Par abu „trestu" apgrozījumu apmēriem un uzņēmumu lielumu zināmu priekšstatu, kas ne tuvu nav pilnīgs, dod šādi skaitļi:

Un, lūk, 1907. gadā starp amerikāņu un vācu trestu noslēgts līgums par pasaules sadalīšanu. Konkurenci novērš. „Visp. el. Ko" (GEC) „saņem" Savienotās Valstis un Iva-nadu; „Visp. el. s-ba“ (AEG) „iegūst" Vāciju, Austriju, Krieviju, Holandi, Dāniju, Šveici, Turciju, Balkanus. īpaši — protams, slepeni — līgumi noslēgti attiecībā uz „sabiedrībām-meitām", kas iespiežas jaunās rūpniecības nozarēs un „jaunās", i'ormali vēl nesadalītās zemēs. Nodibināta savstarpējā izgudrojumu un izmēģinājumu apmaiņa^87.

Pals par sevi saprotams, cik apgrūlināla ir konkurence pret šo faktiski vienoto vispasaules trestu, kura rīcībā ir vairāku miljardu liels kapitāls un kuram visās pasaules malās ir savas „nodaļas", pārstāvniecības, aģentūras, sakari ult. Bet pasaules sadalīšana starp diviem spēcīgiem trestiem, protams, neizslēdz pārdalīšanu, ja spēku samērs — sakarā ar attīstības nevienmērību, kariem, bankrotiem и. tml. — mainās.

Pamācošs piemērs tādas pārdalīšanas mēģinājumam, cīņai par pārdalīšanu ir petrolejas rūpniecība.

„Pasaules petrolejas tirgus, — rakstīja Jeidelss 1905. gadā — arī vēl tagad sadalīts starp divām lielām finanču grupām: Amerikas Rokfelera „Petrolejas trestu" (Standard Oil C-y) un krievu Baku naftas saimniekiem — Rotšildu un Nolieli. Abas grupas cieši savā starpā saistītas, bet viņu monopolstāvokli jau kopš dažiem gadiem apdraud pieci ienaidnieki"[88]: 1) Amerikas naftas avotu izsikšana; 2) Man-laševa konkurences firma Baku; 3) naftas avoti Austrijā un 4) Rumānijā; 5) aizokeana naftas avoti, sevišķi Holandes kolonijās (bagātās Samuela un Šella firmas, kas saistītas arī ar angļu kapitālu). Trīs pēdējās uzņēmumu grupas saistītas ar vācu lielbankām, ar lielo „Vācu banku" priekšgalā. Šīs bankas patstāvīgi un plānveidīgi attīstīja petrolejas rūpniecību, piem., Rumānijā, lai iegūtu „savu" atbalsta punktu. Ārzemju kapitālus Rumānijas petrolejas rūpniecībā 1907. gadā vērtēja uz 185 milj. franku, tai skaitā vācu kapitālus — 74 milj.[89].

Sākās cīņa, kuru ekonomiskajā literatūrā tā ari dēvē par cīņu „pasaules sadalīšanas dēļ". No vienas puses, Rokfelera „Petrolejas trests", vēlēdamies sagrābt visu, nodibināja „sabiedrību-meitu" pašā Holandē, uzpērkot naftas avotus Holandes Indijā un tā mēģinot dot triecienu savam galvenajam ienaidniekam: Holandes un Anglijas trestam „Sells". No otras puses, „Vācu banka" un citas Berlines bankas centās „nosargāt" „sev" Rumāniju un apvienot to ar Krieviju pret Rokfeleru. Šā pēdējā rīcībā bija neizmērojami lielāks kapitāls un lieliski organizēts transports un petrolejas piegāde patērētājiem. Cīņai bija jā beidzas, un la beidzās 1907. gadā ar pilnīgu „Vācu bankas" sakāvi, kurai atlika viens no diviem: vai nu ar miljonu zaudējumiem likvidēt savas „petrolejas intereses", vai ari padoties. Izvēlējās pēdējo un noslēdza „Vācu bankai" |oli neizdevīgu līgumu ar „Petrolejas trestu". Pēc šā līguma ..Vācu banka" apņēmās ..neuzsākt nekā, kas būtu neizdevīgs Amerikas interesēm", pie kam tomēr bija paredzēts, ka līgums zaudēs spēku, ja Vācija pieņems likumu par valsts monopolu uz petroleju.

Tad sākas ..petrolejas komēdija". Viens no Vācijas li-nanču karaļiem, ton Gviners, „Vācu bankas" direktors, caur savu privātsekretāru Šlausu laiž vaļā aģitāciju par petrolejas monopolu. Laiž darbā visu kolosālo lielākās Kerlines bankas nparatu, visus plašos „sakarus", prese aizgūtnēm „patriotiski" kliedz par Amerikas tresta „jūgu", un 19". gada 15. martā reidi stags gandrīz vienbalsīgi pieņem rezolūciju, kas uzaicina valdību izstrādāt projektu par petrolejas monopolu. Valdība uztvēra šo „populāro" ideju, un likās, ka „Vācu banka", kura gribēja apšmaukt savu Amerikas kontrahentu un ar valsts monopola palīdzību uzlabot savu stāvokli, spēli vinnējusi. Vācu petrolejas karaļiem jau tēlojās milzu peļņa, ne mazāka par krievu cukurrūpnieku peļņu... Bet, pirmkārt, vācu liclbankns savā starpā saķildojās, laupījumu dalot, un ..Diskonta sabiedrība" atmaskoja „Vācu bankas" sav-līgos nolūkus; otrkārt, valdība nobijās no cīņas pret Rok-leleru, jo bija ļoti jāšaubās, vai Vācija dabūs petroleju bez viņa (Rumānijas ražošanas spējas nav lielas); treškārt, pienāca 1913. gada miljardu lielais asignējums Vācijas militārai sagatavošanai. Monopola projektu atlika. Rokfelera „Petrolejas trests" pagaidām beidza cīņu kā uzvarētājs.

Berlines žurnāls „Banka" sakarā ar to rakstīja, ka Vācija pret „Petrolejas trestu" varētu cīnīties vienīgi tad, ja viņa monopolizētu elektrisko strāvu un pārvērstu ūdens spēku lētā elektrībā. Bet piebilda tas „elektrības monopolizācijā noliks tad, kad tās ieva jadzēsies ražotājiem: tieši tad, kad durvju priekšā būs nākamais lielais к radis elektriskā rūpniecībā un kad tās milzīgās, dārgās elektrostacijas, kuras tagad visur cel privātie elektriskās rūpniecības ..koncerni" un kurām par labu šie ,.koncerni" jau tagad saņem no pilsētām. valstīm u. I. jpr. zināmus atsevišķus monopolus, vairs nebūs spējīgas strādāt ar pelņu. Tad nāksies laist darbā ūdens spēku: bet to nevares uz valsts rēķina pārvērst lētā elektrībā, tas atkal būs jāatdod ..valsts kontrolējamam privātām monopolam", tāpēc ka privātā rūpniecība jau noslēgusi vairākus darījumus un izkaulējusi sev lielu atlīdzību ... Tā bija ar kālijā monopolu, lā ir ar petrolejas monopolu, tā būs ar elektrības monopolu. Laiks būtu mūsu valsts sociālistiem, kas ļaujas apžilbināties ar skaistu principu. beidzot saprast, ka Vācijā monopoliem nekad nav bi jis ne tāda mērķa, ne arī tāda rezultātā, lai sagādātu labumu patērētājiem vai arī kaut vai nodrošinātu valstij dalu uzņēmēju peļņas, bet lie kalpojuši vienīgi gandrīz līdz bankrotam nonākušās privātās rūpniecības sanacijai uz valsts rēķina"[90].

Tik vērtīgus atzinumus spiesti taisīt Vācijas buržuāziskie ekonomisti. Mēs še uzskatāmi redzam, kā privātie un valsts monopoli finanču kapilala laikmetā savijas vienkop, kā vieni un otri īstenībā ir tikai atsevišķi posmi imperiālistiskajā cīņā starp lielākajiem monopolistiem par pasaules sadalīšanu.

Arī tirdznieciskajā kuģniecībā kolosālā koncentrācijas augšana novedusi pie pasaules sadalīšanas. Vācijā izvirzījušās divas lielas sabiedrības: „Hamburga—Amerika" un ..Ziemeļvācijas Loids", kaira ar ‘200 milj. mārku lielu kapi lain (akcijās un obligācijās), ar tvaikoņiem 185 180 milj.

mārku vērtībā. No otras puses, Amerikā 1903. g. 1. janvarī nodibinājās lā dēvētais Morgana trests, „Starptautiskā jūras tirdzniecības kompānijā", kura apvieno amerikāņu un angļu kuģniecības kompānijās, skaitā 9. un kuras rīcībā ir 120 milj. dolāru (480 milj. mārku) liels kapitāls. Jau 1903. gadā starp vācu milzeņiem un šo amerikāņu un angļu trestu tika noslēgts līgums par pasaules sadalīšanu sakarā ar peļņas sadalīšanu. Vācu sabiedrības atteicās no konkurences pārvadājumos starp Angliju un Ameriku. Precīzi nosacīja, kam kuras ostas ..piešķirtas", radīja kopīgu

kontroles komiteju utt. Līgums noslēgts uz 20 gadiem ar piesardzīgu ierunu, ka kara gadījumā tas zaudē spēku^91.

Ārkārtīgi pamācoša ir arī starptautiskā sliežu karteļa rašanās vēsture. Pirmo mēģinājumu nodibināt lādu karteli angļu, beļģu un vācu sliežu rūpnīcas izdarīja jau 1884. gadā, vislielākā rūpniecības panīkuma laikā. Vienojās nekonkurēt nolīguma zemju iekšējā tirgū, bet ārējos tirgus sadalīt pēc normas: 60% Anglijai, 27% Vācijai un 7% Beļģijai. Indija visa lika atstāta Anglijai. Pret kādu angļu firmu, kas palika ārpus nolīguma, tika uzsākts kopīgs karš, kura izdevumus sedza ar zināmu procentu no kopīgiem pārdošanas ienākumiem. Bet 1886. gadā, kad no savienības izstājās divas angļu firmas, tā izjuka. Raksturīgi, ka sekojošos rūpniecības uzplaukuma periodos vienošanos neizdevās panākt.

1904. gada sākumā Vācijā nodibināts tērauda sindikāts. 1904. g. novembrī atjaunots starptautiskais sliežu kartelis pēc normām: Anglijai — 53,5%, Vācijai — 28,83%, Beļģijai — 17,67%. Pēc tam pievienojās Francija ar normām 4,8%, 5,8% un 6,4% pirmajā, otrajā un trešajā gadā virs 100%, t. i., ar stirnu 104,8% utt. 1905. gadā pievienojās Savienoto Valstu „Tērauda trests^14 („Tērauda korporācijā1-), pēc tam Austrija un Spānijā. „Šobrīd — rakstīja Fogelšteins 1910. gadā — zemeslodes sadalīšana pabeigta, un lielie patērētāji, vispirms valsts dzelzceļi, — ja pasaule jau sadalīta un ar viņu interesēm nav rēķinājušies, — var dzīvot līdzīgi dzejniekam Jupitera debesīs"[92].

Minēsim vēl starptautisko cinka sindikātu, kas nodibināts 190t). gadā un precīzi sadalījis ražošanas apmērus starp piecām rūpnīcu grupām: vācu, beļģu, franču, spāņu, angļu; — tālāk pulvera starptautisko trestu, šo pēc Lif-maņa izteiciena „pilnīgi moderno ciešo savienību starp visām vācu spridzināmo vielu fabrikām, kas vēlāk kopā ar līdzīgi organizētām franču un amerikāņu dinamīta fabrikām sadalīja savā starpā, tā sakot, visu pasauli"[93].

Pavisam Lifmanis saskaitījis 1897. gadā ap 40 starptau-

lisko karteļu ar Vācijas piedalīšanos, bet 1910. gadā jau ap 100.

Daži buržuāziskie rakstnieki (kuriem tagad piebiedrojies arī K. Kautskis, kas kļuvis pilnīgi neuzticīgs savai marksistiskai, piem., 1909. gada pozicijai) izteikuši tādas domas, ka starptautiskie karteļi, kas ir viens no kapitala internacionalizācijas spilgtākiem izpaudumiem, dod iespēju cerēl uz mieru starp tautām kapitālistiskā iekārtā. Šī doma teorētiski ir pilnīgi aplama, bet praktiski tā ir sofisms un visļaunākā oporlunisma negodīgas aizstāvēšanas līdzeklis. Starptautiskie karteļi rāda, līdz kādai pakāpei tagad izauguši kapitālistiskie monopoli un pttr ko noris cīņa starp kapitālistu savienībām. Šis pēdējais apstāklis ir vissvarīgākais; vienīgi tas izskaidro mums notiekošā vēsturiski ekonomisko jēgu, jo cīņas forma var mainīties un pastāvīgi mainās atkarībā no dažādiem samērā mazsvarīgiem un pārejošiem cēloņiem, bet cīņas būtība, tās šķiriskais saturs tieši nevar mainīties, kamēr pastāv šķiras. Saprotams, ka, piem., vācu buržuāzijā, kurai savos teorētiskos spriedumos būtībā pieslējies Kautskis (par to vēl būs runa vēlāk), ieinteresēta notušēt pašreizējās ekonomiskās cīņas saturu (pasaules sadalīšanu) un uzsvērt te vienu, te otru šās cīņas formu. To pašu kļūdu taisa Kautskis. Un runa, protams, nav par vācu, bet gan par vispasaules buržuāziju. Kapitālisti dala pasauli ne savas sevišķās ļaunprātības dēļ, bet tāpēc, ka sasniegtā koncentrācijas pakāpe spiež iet šo ceļu, lai gūtu peļņu; turklāt viņi dala to „pēc kapitala", „pēc spēka" — cila dalīšanas veida nevar būt preču ražošanas un kapitālismu sistēmā. Bet spēks mainās atkarībā no ekonomiskās un politiskās attīstības; lai saprastu, kas notiek, jāzina, kādus jautājumus izšķir spēka pārmaiņas, bet, vai šīs pārmaiņas ir „tīri" ekonomiskas vai ār/nisekonomiskas ipiem., militārās), tas ir blakus jautājums, kas nevar nekā grozīt pamatuzskatos par kapitālisma jaunāko laikmetu. Aizslāt jautājumu par to, kāds saturs ir cīņai un darījumiem starp kapitālistu savienībām, ar jautājumu par cīņas un darījumu formu (šodien miermīlīgu, rit nemier-iiiīlīgu. parīt atkal nemiermīlīgu) nozīmē noslīdēt solista lomā.

Jaunākā kapitālisma laikmets mums rāda, ka kapitālistu savienību starpā in pasaules ekonomiskās sadalīšanas /*/-mala izveidojas zināmas attiecības, bet blakus tam, sakarā ar lo starp politiskām savienībām, valstīm, izveidojas zināmas attiecības, pamatojoties uz pasaules teritoriālo sadalīšanu, uz cīņu par kolonijām, „cīņu par saimniecisko teritoriju".

VI. PASAULES SADALĪŠANA STARP LIELVALSTĪM

(.ieogral's Л. Supans savā grāmatā par „Eiropas koloniju teritoriālo attīstību"* sniedz šādu īsu kopsavilkumu par šo attīstību XIX gadsimta beigās:

Hiropas koloniālām lielvalstīm (tai skaitā S. Valstīm) piederošās zemes platības procents:

...Sā perioda raksturīga pazīme — viņš secina - tātad ir Āfrikas un Polinezijas sadalīšana". Tā kā Āzijā un Amerikā neaizņemtas, I. i„ nevienai valstij nepiederošas, zemes nav, tad Supana secinājumu nākas paplašināt un teikt, ka apskatāmā perioda raksturīga pazīme ir pasaules galīga sadalīšana, galīga ne lai nozīmē, ka nebūtu iespējama pārdalīšana, — gluži pretēji, pārdalīšana ir iespējama un neizbēgama, — bet tai nozīmē, ka kapitālistisko zemju koloniālā politika pabeigusi neaizņemtās zemes sagrābšanu uz mūsu planētas. Pasaule pirmoreiz izrādās jau sadalīta, tā ka turpmāk stāv priekšā vienīgi pārdalīšana, I. i., pāreja no viena „īpašnieka" rokām otrās un nevis no bezsaimnieka stāvokļa ..saimnieka" rokās.

A. Supun: „Die territorial»- Enlwieklung der europaischcn Ko-lonicn", 1906, 254. Ipp. (Л. Siipsins: „Eiropas koloni ju teritoriālā nl-t»sīib:i'\ Red.).

Mēs tātad pārdzīvojam savdabīgu laikmetu vispasaules koloniālā politikā, kas jo cieši saistīta ar ..kapitālisma jaunāko attīstības pakāpi", ar finanču kapitālu. Tāpēc nepieciešams sīkāk pakavēties vispirms pie faktiskiem datiem, lai iespējami precizāk noskaidrotu ka šā laikmeta atšķirību no iepriekšējiem, lā ari tagadējo stāvokli. Vispirms šeit rodas divi faktiski jautājumi: vai koloniālās politikas pa stiprināšanās, cīņas saasināšanās koloniju dēļ novērojama tieši finanču kapitala laikmetā un kā tieši šai ziņā pasaule šobrīd sadalīta.

Amerikāņu rakstnieks Moriss sava grāmatā par kolonizācijas vēsturi* mēģina sakopot datus par Anglijas, Francijas un Vācijas koloniālo īpašumu apmēriem XIX gadsimta dažādos periodos. Viņa iegūtie rezultāti īsumā šādi:

Anglijai koloniālo iekarojumu kolosālās pastiprināšanās periods iekrīt no 18(50. līdz 1880. g. un visai ievērojamas XIX gadsimta pēdējos divos gadu desmitos. Francijai un Vācijai — tieši šajos divos gadu desmitos. Mēs iepriekš redzējām, ka pirmsmonopolistiskā kapitālisma, kapitālisma, kur pārsvarā brīvā konkurence, maksimālās allislī-bas periods iekrīt 18(50. un 1870. gados. Mēs tagad redzam, ka tieši pēc šā perioda sākas koloniālo iekarojumu kolosāls ..uzplaukums'1, ārkārtīgi saasinās cīņa par pasaules teritoriālo sadalīšanu. Neapšaubāms tātad ir tas fakts, ka kapitālisma pāreja monopolistiskā kapitālisma pakāpē, finanču

i: Henry (..Morris: „Tin* history of coloni/ation", N. V., 1900, vol. II. p|>. NN. 1. 419; II, 301 (Henrijs K. Moriss: ..Kolonizācijas vēsture**. Ņujorkā. 1900., !f sēj.. 88. Ipp.: I, "9.; JI. 301. lini.).

kapitālā, saistīto ar cīņas saasināšanos par pasaules sadalīšanu.

Hobsons savā grāmatā par imperiālismu izceļ laikmetu no 1884. līdz 1900. g. kā galveno Eiropas valstu pastiprinātas „ekspansijas1^94 (teritorijas paplašināšanas) laikmetu. Pēc viņa aprēķina Anglija šajā laikā ieguvusi 3,7 miljonus kv. jūdžu ar 57 milj. iedzīvotāju; Francija — 3,6 milj. kv. jūdžu ar З6У2 milj. iedzīvotāju; Vācija — 1,0 milj. kv. jūdžu ar 14,7 milj.; Beļģija — 000 tūksi. kv. jūdžu ar 30 milj.; Portugāle — 800 tūkst. kv. jūdžu ar 0. milj. Visu kapitālistisko valstu dzīšanās pēc kolonijām XIX gadsimta beigās, sevišķi kopš 1880. gadiem, ir vispār pazīstams diplomātijas un ārpolitikas vēstures fakts.

Brīvās konkurences visaugstākā uzplaukuma laikmetā Anglijā, 1840.—1860. gados, tās vadošie buržuāziskie politiķi bija pret koloniālo politiku, uzskatīja koloniju atbrīvošanos, lo pilnīgu atdalīšanos no Anglijas par neizbēgamu un derīgu lietu. M. Bērs savā rakstā par „moderno angļu imperiālismu"[94], kas publicēts 1898. gadā, norāda, ka 1852. gadā tāds, vispār runājot, imperiālistiski noskaņots Anglijas valstsvīrs kā Dizracli izteicies: ,.Kolonijas — tās ir dzirnakmeņi mūsu kaklā". Bet XIX gadsimta beigās Anglijas dienas varoņi bija Sesils Rodss un Džozefs Čemberlens, kuri atklāti sludināja imperiālismu un piekopa imperiālistisku politiku ar vislielāko cinismu!

Interesanti, ka jaunākā imperiālismā tīri, tā sacīt, ekonomisko un sociāli politisko sakņu sakars šiem angļu buržuāzijas vadošiem politiķiem jau tad bija skaidrs. Cern-berlens sludināja imperiālismu kā „īstu, gudru un taupīgu politiku", aizrādot sevišķi uz to konkurenci, ko pret Angliju pasaules tirgū tagad vērš Vācija, Amerika un Beļģija. Glābiņš ir monopolā — teica kapitālisti, dibinādami karteļus, sindikātus, trestus. Glābiņš ir monopolā — piebalsoja buržuāzijas politiskie vadoņi, steigdamies sagrābt vēl nesadalītās pasaules daļas. Bet Sesils Rodss, kā stāsta viņa intimuis draugs žurnālists Steds, tam izteicies 1895. gadā sakarā ar savām imperiālistiskajām idejām: ,,Es vakar biju Londonas Ist-Endā (strādnieku kvartāls) un apmeklēju kādu bezdarbnieku sapulci. Kad es pēc tur dzirdētām mežonīgām runām, kas bija viens vienīgs kliedziens: maizi, maizi! gāju mājup un pārdomāju redzēto, es vairāk nekā jebkad pārliecinājos par imperiālismā svarīgumu... Mana lolotā ideja ir sociālā jautājuma atrisināšana, proti: lai pasargātu četrdesmit miljonu Savienotās Karalistes iedzīvotāju no postošā pilsoņu kara, mums, koloniālajiem politiķiem, jādabū jaunas zemes, kur novietot iedzīvotāju pārpalikumu, un jāiegūst jauni apgabali, kur pārdot preces, ko ražo fabrikās un raktuvēs. Impērija, to esmu vienmēr teicis, ir vēdera jautājums. Ja jūs negribat pilsoņu karu, jums jākļūsl par imperiālistiem^95'[95].

Tā 1895. gadā runāja Sesils Rodss, miljonārs, finanču karalis, angļu-buru kara galvenais vaininieks; taču viņa imperiālismā aizstāvēšana ir tikai parupja, ciniska, bet pēc būtības neatšķiras no Maslova, Zidekuma, Potresova, Dāvidā kunga, krievu marksisma dibinātāja u. t. jpr., u. t. jpr. „teorijas**. Sesils Rodss bija mazliet godīgāks socialšovi-nists...

Lai dotu iespējami precizāku ainu par pasaules teritoriālo sadalīšanu un pārgrozībām šai ziņā pēdējo gadu desmitu laikā, izmantosim tos kopsavilkumus, ko minētajā sacerējumā sniedz Supans jautājumā par visu pasaules lielvalstu koloniāliem īpašumiem. Supans ņem 1876. un 1900. gadu; mēs ņemsim 1876. — punktu, kas izvēlēts ļoti izdevīgi, jo tieši ap šo laiku var visā visumā uzskatīt par pabeigtu Rietumeiropas kapitālisma attīstību tā pirms-monopolistiskajā stadijā. — un 1914. g„ liekot Supana skaitļu vietā jaunākus skaitļus pēc Hibnera „Ģeogrāfiski statistiskām tabulām**. Supans ņem vienīgi kolonijas: mēs — lai iegūtu pilnīgu pasaules sadalīšanas ainu — uzskatām par lietderīgu īsumā pievienot ziņas arī par nc-kolonialām zemēm un puskolonijām, kādām mēs pieskaitām Persiju. Ķinu un Turciju: pirmā no šīm zemēm jau gandrīz pilnīgi kļuvusi par koloniju, otrā un trešā par tādām kļūst.

Dabūjam sadils rezultātus:

Šeit mēs uzskatāmi redzam, kā tika „pabeigta" pasaules sadalīšana XIX un XX gadsimta maiņā. Pēc 1876. gada koloniālie īpašumi paplašinājušies kolosālos apmēros: sešām lielvalstīm vairāk nekā pusotras reizes, no 10 uz. (>.’> miljoniem kv. km; pieaugums 2ā milj. kv. km, pusotras reizes lielāks par metropoļu platību (I6V2 milj.). Trim lielvalstīm 1870. g. nebija nekādu koloniju, bet ceturtajai. Francijai, lo gandrīz nebija. Uz 1014. gadu šīs četras lielvalstis bija ieguvušas kolonijas ar 14,1 milj. kv. km lielu platību. I. i.. apmēram reizes pusotras lielāku par Uiropas platību, ar gandrīz 100 miljoniem iedzīvotāju. Nevienmērība koloniālo īpašumu paplašināšanā ir ļoti liela. Ja salīdzina, pieņi., Franciju. Vāciju un Japanu, kas ne visai atšķiras pēc platības lieluma un pēc iedzīvotāju skaita, tad izrādīsies, ka pirmā "0 šīm zemēm ieguvusi gandrīz trīsreiz vairāk koloniju (pēc platības) liekā otrā un trešā, konā

ņemot. Bet pēc finanču kapitala apmēriem Francija apskatāmā perioda sakumā varbūt lāpai bija vairākkārt bagātāka nekā Vācija un Japana, kopā ņemot. Koloniālo īpašumu apmērus bez tīri ekonomiskiem apstākļiem un "/ to bāzes ietekmē ģeogrāfiski u. t. jpr. apstākļi. Lai cik stipri pēdējos gadu desmitos notikusi pasaules nivelēšana. saimniecības un dzīves apstākļu nolīdzināšana dažādās zemēs zem lielrūpniecības, maiņas un linanču kapitala spiediena, tomēr starpība paliek ne mazā. un minēto sešu zemju starpā mēs redzam, no vienas puses, jaunas, neparasti ātri progresējošas kapitālistiskas zemes (Amerika, Vācija, Japana); no otras — vecās kapitālistiskās attīstības zemes, kas pēdējā laikā progresējušas daudz lēnāk nekā iepriekšējās (Francija un Anglija); treškārt, ekonomiskā ziņā visvairāk atpalikušu zemi (Krieviju), kurā jaunākais kapitālistiskais imperialisms apvīts, tā sakot, ar sevišķi biezu pirmskapilalislisko attiecību tīklu.

Līdzās lielvalstu koloniālajiem īpašumiem mēs likām mazo valstu nelielās kolonijas, kuras, tā sakot, ir tuvākais iespējamās un ticamās koloniju ..pārdalīšanas^1’ objekts. Šīs mazas valstis pa lielākai daļai patur savas kolonijas tikai tāpēc, ka starp lielajām ir interešu pretrunas, rīvēšanas u. t. jpr., kas traucē vienoties par laupījuma sadalīšanu. Kas atliecas uz ,,puskolonialām“ valstīm, tad tās ir lo pārejas formu piemērs, kādas sastopamas visur dabā un sabiedrībā. Finanču kapitāls ir tik liels, var teikt, izšķirošs spēks visās ekonomiskās un visās starptautiskās attiecībās, ka tas spējīgs pakļaut sev un īstenībā pakļauj pat valstis, kas politiski pilnīgi neatkarīgas; piemērus tam mēs tūliņ redzēsim. Bet, saprotams, vislielākās „ērtības*4 un vislielākos labumus finanču kapitālam dod tādu pakļautība, kas saistīta ar pakļaujamo zemju un tautu politiskās neatkarības zaudēšanu. Puskolonialās zemes šai ziņā tipiskas kā ,,vidus pakāpe’*. Saprotams, ka cīņai šo pusatkarīgo zemju dēļ bija sevišķi jāsaasinās linanču kapitala laikmetā, kad pārējā pasaule jau bija sadalīta.

Koloniālā politika un imperialisms pastāvēja ari pirms kapitālisma jaunākās pakāpes un pat pirms kapitālisma. Roma, kas pamatojās uz verdzību, veda koloniālu politiku un realizēja imperiālismu. Bet „vispārēji** prātojumi par imperiālismu, aizmirstot vai nobīdot sāņus sabiedriski ekonomisko formāciju radikālo starpību, neizbēgami pārvēršas par vistukšāko banalitāti vai balamutību līdzīgi „lielās Romas" salīdzināšanai „ar lielo Britani ju“[96]. Pat iepriekšējo kapitālisma stadiju kapitālistiskā koloniālā politika būtiski atšķiras no finanču kapilala koloniālās politikas.

Jaunākā kapitālisma pamatīpatnība ir lieluzņēmēju monopolistisko savienību kundzība. Šādi monopoli visdrošāki tad, kad vienās rokās tiek sagrābti visi izejvielu avoti, un mēs redzējām, ar kādu neatlaidību starptautiskās kapitālistu savienības pūlas atņemt pretiniekam katru konkurences iespēju, sapirkt, piem., dzelzs rūdas atradnes vai naftas avotus u. tini. Valdīšana pār koloniju vien jau pilnīgi garantē monopola sekmes pret visām nejaušībām cīņā pret sāncensi — pat pret tādu nejaušību, ja pretinieks gribētu aizstāvēties ar likumu par valsts monopolu. Jo augstāka kapitālisma attīstība, jo stiprāk sajūtams izejvielu trūkums, jo asāka konkurence un dzīšanās pēc izejvielu avotiem visā pasaulē, toties negantāka cīņa par koloniju iegūšanu.

,,Var apgalvot, — raksta Šilders, — kas dažiem droši vien liksies paradoksāli, proti: ka pilsētu un rūpniecībā nodarbināto iedzīvotāju skaita pieaugums tuvākā vai tālākā nākotnē drīzāk var atdurties pret rūpniecībā izlietojamo izejvielu trūkumu nekā pret pārtikas vielu trūkumu". Tā. piemēram, kļūst asāks koksnes trūkums, kura arvien vairāk sadārdzinās, — ādu, — tekstilrūpniecības izejvielu trūkums. „Rūpnieku savienības cenšas nodibināt līdzsvaru starp lauksaimniecību un rūpniecību visas pasaules saini niecības apjomā; kā piemērs jānosauc kopš 1904. gada pastāvošā starptautiskā kokvilnas vērptuvju fabrikantu savienību savienība dažās svarīgās rūpniecības valstīs; tad pēc šā parauga 1910. gadā nodibinātā Eiropas linu vērptuvju īpašnieku savienību savienība"[97].

Protams, šāda veida faktu nozīmi buržuāziskie reformisti un starp tiem it sevišķi tagadējie kautskieši mēģina

vājināt ar norādījumu, ka izejvielas „varētu" dabūt brīvā tirgū bez „dārgās un bīstamās^1' koloniālās politikas, ka izejvielu piedāvājumu „varētu" milzīgi palielināt, „vienkārši" uzlabojot lauksaimniecības apstākļus vispār. Bet lādi norādījumi pārvēršas par imperiālismā apoloģetiku, par tā izskaistināšanu, jo tie pamatojas uz jaunākā kapitālisma galvenās īpatnības — monopolu — aizmiršanu. Brīvais tirgus arvien vairāk aiziet pagātnē, monopolistiskie sindikāti un tresti to jo dienas jo vairāk sašaurina, bet „vienkārša" lauksaimniecības apstākļu uzlabošana nozīmē masu stāvokļa uzlabošanu, darba algas paaugstināšanu un peļņas samazināšanu. Kur tad citur, ja ne vienīgi saldeno reformistu fantāzijā pastāv tresti, kas spējīgi rūpēties par masu stāvokli un nevis par koloniju iekarošanu?

Finanču kapitalam nozīmīgi ne vien jau atrastie izejvielu avoti, bet arī iespējamie avoti, jo technika mūsu dienās attīstās neticamā ātrumā, un šodien nederīgos zemes gabalus rīt var padarīt derīgus, ja būs atrasti jauni paņēmieni (bet šim nolūkam lielbanka var norīkot īpašu inženieru, agronomu u. c. ekspediciju), ja būs ieguldīts daudz kapitala. Tas pats sakāms par pētījumiem attiecībā uz minerālu bagātībām, par vienu vai otru izejvielu jauniem apstrādāšanas un utilizācijas paņēmieniem u. t. jpr., u. Iml. No tā izriet finanču kapitala neizbēgamā tiekšanās paplašināt saimniecisko teritoriju un pat teritoriju vispār. Kā tresti kapitalizē savu īpašumu pēc divkārša vai trīskārša novērtējuma, apsverot nākotnē „iespējamo" (bet ne tagadējo) peļņu, apsverot monopola turpmākos rezultātus, tāpat arī linanču kapitāls vispār traucas sagrābt iespējami vairāk zemes, lai tā būtu kāda būdama, lai atrastos kur atrazdamas, vienalga kādiem līdzekļiem, apsverot iespējamos izejvielu avotus, baidoties atpalikt trakajā cīņā par nesadalītās pasaules pēdējiem gabaliem vai par jau sadalīto gabalu pārdalīšanu.

Angļu kapitālisti visādi cenšas attīstīt kokvilnas ražošanu savā kolonijā, Ēģiptē, — 1904. gadā no 2,3 miljoniem hektāru kultivētas zemes Ēģiptē kokvilna aizņēma jau 0,0 milj.. 1. i., vairāk nekā ceturtdaļu, — krievi atkal savā kolonijā, Turkeslanā, tāpēc ka tā viņiem vieglāk pieveikt savus ārzemju konkurentus, vieglāk monopolizēt izejvielu avotus,

Ifi 22 sēj.

radīt ekonomiskāku un ienesīgāku teksliltrestu ar „kombinētu" ražošanu, kur kokvilnas ražošana un apstrādā šana visās stadijās bulu koncentrēta vienās rokās.

Kapitala eksporta intereses līdzīgā kārtā pamudina uz koloniju iekarošanu, jo koloniju tirgū vieglāk (bet reizēm tā ir vienīgā iespēja) monopolistiskā ceļā nobīdīt pie malas konkurentu, nodrošināt sev piegādi, nostiprināt attiecīgus „sakarus” u. t. jpr.

Arpusekonomiskā virsbūve, kas izaug uz finanču kapitala pamata, tā politika, tā ideoloģija pastiprina tieksmi pēc koloniāliem iekarojumiem. „Finanču kapitāls negrib vis brīvību, bet kundzību”, dibināti saka Hilferdings. Bet kāds buržuāzisks franču rakstnieks, it kā attīstīdams un papildinādams iepriekš citētās Sesila Rodsa domas^98, raksta, ka modernās koloniālās politikas ekonomiskiem cēloņiem jāpievieno sociālie: „sakarā ar to, ka dzīve kļūst sarežģītāka un grūtāka, nospiežot ne vien strādnieku masas, bet arī vidusšķiras, visās vecās civilizācijās zemēs uzkrājas „nepacietība, uzbudinājums un naids, kas apdraud sabiedrisko mieru; enerģijai, kas laužas ārā no zināmas šķiriskas gultnes, jāatrod vieta, kur to izlietot, tai jādod darbs ārpus mūsu zemes, lai nenoliktu eksplozija iekšienē” “[99].

Ja runājam par kapitālistiskā imperiālismā laikmeta koloniālo politiku, tad jāatzīmē, ka finanču kapitāls un tam atbilstošā starptautiskā politika, kas izpaužas lielvalstu cīņā par pasaules ekonomisko un politisko sadalīšanu, rada vairākas valstiskās atkarības pārejas formas. Šim laikme tam tipiskas ne vien divas zemju pamatgrupas: koloniju īpašnieces un kolonijas, bet arī atkarīgo zemju dažādās formas, kuras politiski, formāli patstāvīgas, īstenībā turpretī saistītas financialās un diplomātiskās atkarības tīklos. Vienu formu — puskolonijas — mēs jau iepriekš minējām. Otras paraugs ir, piem., Argentina.

„Dienvidamerika, bet sevišķi Argentina, — raksta Šulce-Gevernics savā sacerējumā par Britanijas imperiālismu, —

atrodas lādā financialā atkarībā no Londonas, ka tā gandrīz jādēvē par angļu tirdzniecības koloniju"[100]. Kapitālus, ko Anglija novietojusi Argentinā, Šilders pēc Austroungārijas konsula Buenos-Airesā ziņojumiem 1909. g. vērtēja uz 8V4 miljardiem franku. Nav grīili iedomāties, cik ciešus sakarus tā iegūst Anglijas finanču kapitāls — un tā uzticamais „draugs" diplomātijā — ar Argentines buržuāziju, ar visas tās ekonomiskās un politiskās dzīves vadošām ap rindām.

Drusku citādu financialas un diplomātiskās atkarības formu, pastāvot politiskai neatkarībai, mums rāda Portugāles piemērs. Portugāle ir patstāvīga, suverena valsts, bel faktiski vairāk nekā 200 gadu, kopš kara Spānijas mantojuma dē| (1701.—1714.), tā atrodas Anglijas protektoratā. Anglija aizstāvēja to un tās koloniālos īpašumus, lai stiprinātu savas pozicijas cīņā pret saviem pretiniekiem — Spāniju un Franciju. Anglija par to guva tirdznieciskas priekšrocības, labvēlīgākus noteikumus preču eksportam un sevišķi kapitala eksportam uz Portugāli un tās kolonijām, iespēju izmantot Portugāles ostas un salas, tās kabeļus u. t. jpr., utt.[101]. Tāda veida attiecības starp atsevišķām lielām un sīkām valstīm ir bijušas vienmēr, bet kapitālistiskā imperiālismā laikmetā tās kļūst par vispārēju sistēmu, ietilpst kā daļa „pasaules sadalīšanas" attiecību sumā, pārvēršas par vispasaules finanču kapitala operāciju posmiem.

Lai pabeigtu jautājumu par pasaules sadalīšanu, mums jāpiemin vēl sekojošais. Ne vien amerikāņu literatūra pēc spāņu un amerikāņu kara un angļu literatūra pēc angļu un buru kara izvirzīja šo jautājumu pilnīgi atklāti un noteikti XIX gadsimta pašās beigās un XX gadsimta sākumā, ne vien vācu literatūra, kas „visgreizsirdīgāk" vēroja „Bri-lanijas imperiālismu", sistemātiski novērtēja šo faktu. Arī

franču buržuāziskajā literatūrā jautājums izvirzīts pietiekami noteikti un plaši, ciktāl tas iedomājams no buržuāziskā viedokļa. Atsauksimies uz vēsturnieku Drio, kas savā grāmatā „Politiskās un sociālās problēmas XIX gadsimta beigās“ nodaļā par „lielvalstīm un pasaules sadalīšanu" rakstīja tā: „Pēdējo gadu laikā visas brīvās vietas pasaulē, atskaitot Ķinu, ieņēmušas Eiropas un Ziemeļamerikas lielvalstis. Uz šā pamata jau notikuši vairāki konflikti un ietekmes pārvietošanās, kas vēstī par vēl briesmīgākām eksplozijām tuvā nākotnē. Jo jāpasteidzas: nācijās, kas nav nodrošinājušas sevi, riskē nekad nedabūt savu liesu un nepiedalīties tajā kolosālajā zemes ekspluatācijā, kas būs viens no svarīgākajiem faktiem nākamajā (t. i„ XX) gadsimtā. Lūk, kāpēc visu Eiropu un Ameriku pēdējā laikā bija pārņēmis koloniju paplašināšanas, „imperiālismā" drudzis, kas ir XIX gadsimta beigu pati ievērojamākā raksturīgākā pazīme". Un autors piebilda: „Šajā pasaules sadalīšanā, šajā trakajā dziņā pēc zemes bagātībām un lieliem tirgiem, šinī, XIX gadsimtā nodibināto impēriju spēku samēri ir pilnīgā nesaskaņā ar to vietu, kuru Eiropā ieņem nācijās, kas tās dibinājušas. Lielvalstis, kas dominē Eiropā, tās likteņa noteicējas, nao tādā pašā mērā dominējošas visā pasaulē. Un, tā kā koloniālā varenība, cerība iegūt vēl neaprēķinātas bagātības acīm redzot savukārt ietekmēs Eiropas lielvalstu spēku samēru, tad šā iemesla dēļ koloniālais jautājums, — ja gribat, „imperialisms", — kas jau mainījis pašas Eiropas politiskos apstākļus, tos mainīs arvien vairāk un vairāk"[102].

VII. IMPERIALISMS KĀ KAPITĀLISMA ĪPAŠA STADIJA

Mums tagad jāmēģina zināmā mērā rezumēt, savilkt kopā to, kas iepriekš teikts par imperiālismu. Imperialisms ir izaudzis kā to pamatīpašību attīstība un tiešs turpinājums, kādas piemīt kapitālismam vispār. Bet kapitālisms kļuva par kapitālistisku imperiālismu vienīgi noteiktā, ļoti augstā savas attīstības pakāpē, kad dažas kapitālisma pamal-īpašības sāka pārvērsties par savu pretstatu, kad visur izveidojās un atklājās pārejas laikmeta pazīmes no kapitālisma uz augstāku sabiedriski ekonomisku iekārtu. Ekonomiski galvenais šai procesā ir kapitālistisko monopolu stāšanās kapitālistiskās brīvās konkurences vietā. Brīvā konkurence ir kapitālismu un vispār preču ražošanas pamatīpašība; monopols ir tiešs brīvās konkurences pret stats, bet šī pēdējā mūsu acu priekšā sākusi pārvērsties par monopolu, radot lielražošanu, izspiežot sīko, lielās vietā liekot vislielāko, novedot ražošanas un kapitala koncentrāciju līdz tam, ka no tās ir audzis un aug monopols: karteļi, sindikāti, tresti un ar tiem saplūstošais kādu desmit banku kapitāls, kuras apgroza miljardus. Un tajā pašā laikā monopoli, izaugdami no brīvās konkurences, to neiznīcina, bet pastāv virs tās un tai blakus, tā radot daudz sevišķi asu un spēju pretrunu, rīvēšanos, konfliktu. Monopols ir pāreja no kapitālisma uz augstāku iekārtu.

Ja būtu nepieciešams dot iespējami īsāku imperiālismā definiciju, tad būtu jāsaka, ka imperialisms ir kapitālisma monopolistiskā stadija. Tāda definicija ietvertu pašu galveno, jo, no vienas puses, finanču kapitāls ir banku kapitāls, monopolistiski nedaudzu lielāko banku kapitāls, kas saplūdis ar rūpnieku monopolistisko savienību kapitālu: bet, no otras puses, pasaules sadalīšana ir pāreja no koloniālās politikas, ko netraucēti paplašina, sagrābjot nevienas kapitālistiskas lielvalsts neokupētos apgabalus, uz tādu koloniālo politiku, kas dibināta uz pilnīgi sadalītas zemes lodes teritorijas iegūšanu par monopolu.

Bet pārāk īsas definīcijas, kaut arī ērtas, jo rezumē galveno, — tomēr ir nepietiekamas, ja no tām īpaši jāatvasina visai svarīgas tās parādības pazīmes, kuru vajag definēt. Tāpēc, neaizmirstot vispār visu definiciju nosacīto un rela-tivo nozīmi, kuras nekad nevar aptvert parādības vispusīgās sakarības tās pilnīgā attīstībā, jādod tāda imperiālismā definicija, kas ietvertu šādas piecas tā pamatpazīmes: 1 ražošanas un kapitala koncentrācijā, kas sasniegusi tik augstu attīstības pakāpi, ka tā radījusi monopolus, kuriem ir izšķiroša loma saimnieciskā dzīvē; 2) banku kapitala saplūšana ar rūpniecisko un finanču oligarchijas rašanās uz šā „finanču kapitala" bāzes; 3) kapitala eksports atšķirība ли preču eksporta iegūst sevišķi svarīgu nozīmi; 4)_ rodas starptautiskas monopolistiskas kapitālistu savienības, kas dala pasauli, un 5) pabeigta zemeslodes teritoriālā sadalīšana starp lielākajām kapitālistiskajām lielvalstīm. Imperialisms ir kapitālisms tajā attīstības stadijā, kad izveidojusies monopolu un finanču kapitala kundzība, izēdu nozīmi ieguvis kapitala eksports, starptautiskie tresti sākuši sadalīt pasauli un lielākās kapitālistiskās valstis pabeigušas visas pasaules teritorijas sadalīšanu.

Mēs turpmāk vēl redzēsim, kā var un vajag definēt imperiālismu citādi, ja ņem vērā ne vien tīri ekonomiskos pamatjēdzienus (ar kuriem aprobežojas minētā del'inicija), bet konkrētas kapitalļsma stadijas vēsturisko vielu attiecībā pret kapitālismu vispār vai arī attiecības starp imperiālismu un diviem pamatvirzieniem strādnieku kustībā. Bet tagad jāatzīmē, ka norādītā izpratnē imperialisms neapšaubāmi ir īpaša^ kapitālisma attīstības stadija. Lai dotu lasītājam iespējami vairāk pamatotu priekšstatu par imperiālismu, mes ar nolūku centāmies minēt iespējami vairāk buržuāzisko ekonomistu atsauksmju, kuri spiesti atzīt sevišķi neapstri-danu konstatētos jaunākās kapitālisma ekonomikas faktus, l’adā pašā nolūkā tika minēti sīki statistiski dali, kas ļauj redzēt, tieši līdz kadai pakāpei izaudzis banku kapitāls, utt.. kur īsti izpaudusies kvantitātes pāreja kvalitātē, attīstītā kapitālisma parēja imperiālismā. Lieki, protams, runāt, ka visas jobczas daba un sabiedrība ir relatīvas un kustīgas, ka būtu nejēdzība strīdēties, pienu, par to, uz kādu gadu vai gadu desmitu attiecas imperiālismā ,,galīga“ izveido šanās.

Bet strīdēties par imperiālismā definīciju nākas vispirms ar K. Kautski, galveno marksisma teorētiķi tā sauktās otrās internacionāles laikmetā, t. i., 25 gadu laikā — no 1889. līdz 1914. gadam. Pret pamatidejām, kas izteiktas mūsu sniegtajā imperiālismā delinicija, Kaulskis uzstājās pilnīgi noteikti gan 1915., gan pat jau 1914. gada novembrī, paziņodams, ka ar imperiālismu jāsaprot nevis saimniecības ,,faze“ jeb pakāpe, bet politika, proti, noteikta politika, kurai „dod priekšroku" linanču kapitāls, ka imperiālismu nevar „identificēt” ar „moderno kapitālismu”, ka, ar imperiālismu saprotot „visas modernā kapitālisma parādi bas“, — karteļus, protekcionismu, l’inancistu kundzību, koloniālo politiku, — jautājums par imperiālismā nepieciešamību kapitālismam izvērtīsies par „visseklāko tautoloģiju", jo tad. „dabiski, imperialisms ir vitāli nepieciešams kapitālismam" uti. Visprecizāk mēs izteiksim Kaulska domu, ja citēsim viņa doto imperiālismā deliniciju, kas vērsta tieši pret mūsu izteikto ideju būtību (jo iebildumi no vācu marksistu nometnes, kuri jau daudzus gadus aizstāv līdzī gas idejas, Kautskim ir sen zināmi kā noteikta marksisma virziena iebildumi).

Kaulska definicija skan:

„Imperialisms ir augsti attīstīta rūpnieciska kapitālisma produkts. Tas izpaužas ikkatras rūpnieciskas kapitālistiskas nācijās tieksmē pievienot sev vai pakļaut arvien lielā kus agrarus (Kaulska kursivs) apgabalus neatkarīgi no la. kādas nācijās tos apdzīvo"[103].

Šī definicija it nekam neder, jo tā vienpusīgi, t. i„ patva ļīgi, izceļ tikai vienu nacionālo jautājumu (kaut arī aug stākā mērā svarīgu kā pašu par sevi, tā arī viņa attiecībā pret imperiālismu), patvaļīgi un nepareizi saistot to tikai ar rūpniecisko kapitālu citas nācijās anektējošās zemēs, tikpat patvaļīgi un nepareizi izvirzot agraro apgabalu aneksiju..

Imperialisms ir tieksme pēc aneksijām — lūk, ko izsaka Kaulska definicijas politiskā daļa. Tā ir pareiza, bet ārkārtīgi nepilnīga, jo politiski imperialisms ir vispār tieksme pēc varmācības un pēc reakcijas. Bet mūs še interesē lietas ekonomiskā puse, ko savā definīcijā ietvēris pats Kautskis. Nepareizības Kautska definicijā duras acīs. Imperiālismam raksturīgs tieši nevis rūpnieciskais, bet financu kapitāls. Nav nejaušība, ka Francijā tieši sevišķi straujā jinaneu kapitala attīstība, rūpnieciskam kapilalam novājinoties, izraisīja, sākot ar pagājušā gadsimta 80. gadiem, ārkārtīgu aneksionisliskās (koloniālās) politikas saasināšanos. Impe rialismam raksturīga tieši tieksme anektēt ne. tikai agrarus apgabalus, bet pat visrūpnieciskākos (vācu apetits attiecībā uz Beļģiju, l'ranču — attiecībā uz Lotringu), jo, pirmkārt, pabeigtā pasaules sadalīšana spiež pie tas pardaManas izstiept roku pēc jebkurām zemēm; otrkārt, imperiālismam ir svarīga nedaudzu lielvalstu sacensība tieksmē pēc hegemonijas, t. i., tieksmē sagrābt zemi ne tik daudz tieši sev. cik pretinieka vājināšanai un uiņci hegemonijas dragāšanai (Vācijai Beļģija sevišķi svarīga kā atbalsta punkts pret Angliju; Anglijai — Bagdada kā atbalsta punkts pret Vāciju utt.).

Kautskis sevišķi — un vairākkārt — atsaucas uz angļiem, kuri it kā nodibinājuši vārda imperialisms tīri politisku nozīmi viņa, Kautska, izpratnē. Ņemam angli llobsonti un lasām viņa grāmatā „Imperialisms", kas iznākusi 1902. gadā:

„Jaunais imperialisms atšķiras no vecā, pirmkārt, ar to, ka vienas augošas impērijas centienu vietā tas liek sacensībā esošu impēriju teoriju un praksi, no kurām ikvienu vada līdzīga kāri; pēc politiskas ekspansijas un pēc komerciālām priekšrocībām; otrkārt, ar to, ka pār tirdznieciskām interesēm valda linanču vai kapitnla novietošanas intereses'1^104.

Mēs redzam, ka Kautskim faktiski absolūti nav taisnība, kad viņš atsaucas uz angļiem vispār (viņš varētu atsaukties varbūt vienīgi uz vulgārajiem angļu imperiālistiem vai lie šiem imperiālismā apoloģētiem). Mēs redzam, ka Kautskis, pretendējot uz to, ka viņš turpina aizstāvēt marksismu, faktiski sper soli atpakaļ, salīdzinot ar socialliberali Hobsonu, kurš pareizāk novērtē divas „vēsturiski konkrētās" (Kautskis ar savu definiciju tieši ņirgājas par vēsturisko konkrētību!) moderna imperiālismā īpatnības: t) vairāku imperiālismu konkurenci un 2) financista dominēšanu pār tirgotāju. Bet, ja runā galvenokārt par to, ka rūpnieciska zeme anektē agraro, tad ar to tiek izvirzīta tirgotāja noteicošā loma.

Kautska definicija ir ne tikvien nepareiza un nemark-sistiska. Tā ir par pamatu veselai uzskatu sistēmai, kuri uz visas līnijas sarauj sakarus gan ar marksistisko teori ju, gan ar marksistisko praksi, par ko vēl būs runa turpmāk. Pavisam nenopietns ir tas strīds ap vārdiem, kuru uzsācis Kaut-skis: vai jauno kapitālisma pakāpi nosaukt par imperiālismu vai par J'inanču kapitala pakāpi. Sauciet, kā gribat: tas vienalga. Lietas būliba ir tā, ka Kautskis atrauj impe i-ialisma politiku no tā ekonomikas, prātodams par anek lijām kā par politiku, kurai „dod priekšroku^14 finanču kapi tais, un stādīdams tai pretī cilu uz tās pašas finanču kapitala bāzes it kā iespējamo buržuāzisko politiku. Iznāk, ka monopoli ekonomikā ir savienojami ar nemonopolis-tisku, nevarmāclgu, neaneksionistisku rīcības veidu politikā. Iznāk, ka zemeslodes teritoriālā sadalīšana, kas pabeigta tieši finanču kapitala laikmetā, un ir pamatā tagadējām savdabīgajām sacensības formām starp lielākajām kapitālistiskajām valstīm, savienojama ar neimperialistisku politiku. Iznāk kapitālismu jaunākās pakāpes viskardinālāko pretrunu notušēšana, notrulināšana un nevis šo pretrunu dziļuma atsegšana, iznāk buržuāzisks reformisms un nevis marksisms.

Kautskis strīdas ar imperiālismā un aneksiju vācu apolo getu Kunovu, kurš spriež rupji un ciniski: imperialisms ir modernais kapitālisms; kapitālisma attīstība ir nenovēršama un progresiva; tātad imperialisms ir progresivs; tātad vajag verdziski locīties imperiālismā priekšā un cildināt to! Kaut kas līdzīgs tai karikatūrai, kuru 1894. un 1895. gadā narodņiki zīmēja pret krievu marksistiem: salt, ja marksisti uzskata kapitālismu Krievijā par nenovēršamu un progre-sivu, tad viņiem jāatver krogs un jānodarbojas ar kapi talisma kultivēšanu. Kautskis iebilst Kunovam: nē, imperialisms nav modernais kapitālisms, bet tikai viena no modernā kapitālisma politikas formām, un mēs varam un mums vajag cīnīties pret šo politiku, cīnīties pret imperiālismu, pret aneksijām ult.

Iebildums, liekas, izskatās pavisam labi, bet īstenībā tas ir smalkāka, maskotāka (un tāpēc bīstamāka) sprediķošana par samierināšanos ar imperiālismu, jo ,,cīņa“ pret trestu un banku politiku, neaizskarot trestu un banku ekonomikas pamatus, būtībā ir buržuāzisks reformisms un pacifisms, lādzīgi un nevainīgi labi vēlējumi. Atrunāties no pastāvošām pretrunām, aizmirst pašas svarīgākās no tām, nevis atsegt pretrunas visā lo dziļumā — lūk, Kautska teorija, kurai nav nekā kopēja ar marksismu. Un saprotams, ka tāda „teorija" tikai aizstāv ideju par vienību ar Kunoviem!

„No tīri ekonomiskā viedokļa, — raksta Kautskis, nav neiespējams, ka kapitālisms pārdzīvos vēl vienu jaunu īazi, karte|u politikas pārnešanu ārpolitikā, ultraimperia-lisma“[105], t. i., pārimperialisma, fāzi, visas pasaules imperiālismu apvienošanās un nevis viņu cīņas l’azi, karu izbeigšanās fāzi, kapitālismam pastāvot, l'azi, kad „internacionāli apvienotais linanču kapitāls kopīgi ekspluatēs pasauli"[106].

Pie šās „ultraimperialisma teorijas" mums nāksies paka vēties turpmāk, lai sīki parādītu, kādā mērā tā noteikti un negrozāmi sarauj sakarus ar marksismu. Šeit turpretim mums saskaņā ar šā apcerējuma vispārējo plānu jāapskata precizi ekonomiski dali, kas attiecas uz šo jautājumu. Vai ,.no tīri ekonomiskā viedokļa" iespējams „ultraimperia lisms", vai arī tās ir ultrablēņas?

Ja ar tīri ekonomisko viedokli saprot „tīru" abstrakciju tad viss, ko var teikt, izsakāms tēzē: attīstība iet uz mono poliem, tātad uz vienu vispasaules monopolu, uz vienu vis pasaules trestu. Tas ir neapstrīdams, bet tas ir arī pilnīgi bez satura, līdzīgi aizrādījumam, ka „attīstība iet" uz pārti kas vielu ražošanu laboratorijās. Šajā nozīmē ultraimperialisma „teorija" ir tāda pati aplamība, kāda būtu „ultra zemkopības teorija".

Bet, ja runā par linanču kapitala laikmeta „tīri ekonomis kiem" apstākļiem kā par vēsturiski konkrētu laikmetu, kas attiecas uz XX gadsimta sākumu, tad labākā albilde uz „ultraimperialisma" nedzīvajām abstrakcijām (kuras kalpo vienīgi visreakcionarākam mērķim: novērst uzmanību no pastāvošo pretrunu dziļuma) ir nostādīt tam pretī moder nas pasaules saimniecības konkrēti ekonomisko īstenību Kautska pagalam tukšā pļāpāšana par ultraimperialismu starp citu sekmē to dziļi maldīgo domu, kas lej ūdeni uz imperiālismā apoloģētu dzirnavām, it kā finanču kapitala kundzība vājina nevienmērības un pretrunas pasaules saimniecībā, kamēr faktiski viņa tās pastiprina.

R. Kalvers savā nelielajā grāmatiņā „Ievads pasaules saimniecībā"[107] mēģinājis savilkt kopā pašus galvenos tīri ekonomiskos datus, kas ļauj konkrēti attēlot savstarpējās

attiecības pasaules saimniecībā uz XIX un XX gadsimta robežas. Viņš sadala visu pasauli 5 „galvenos saimnieciskos apgabalos^14: 1) Viduseiropas (visa Eiropa bez Krievijas un Anglijas); 2) Britanijas; 3) Krievijas; 4) Austrumāzijas un 5) Amerikas, ieskaitot kolonijas to valstu „apgabalos", kurām tās pieder, un „atstājot sāņus" nedaudzas pa apgabaliem nesadalītas zemes, piem., Persiju, Afganistānu. Arabiju Āzijā, Maroku un Abesiniju Āfrikā u. tml.

Lūk, īsumā viņa minētie ekonomiskie dati par šiem ap gabaliem: .

Mēs redzam trīs apgabalus ar augsti attīstītu kapitālismu istipri attīstīti gan satiksmes ceļi, gan tirdzniecība, gan rūpniecība): Viduseiropas, Britanijas un Amerikas. Starp tiem trīs valstis, kas valda pār pasauli: Vācija, Anglija un Savienotās Valstis. Imperiālistisko sacensību un cīņu viņu starpā ārkārtīgi saasina tas, ka Vācijai ir niecīga platība un maz koloniju; „Viduseiropas" radīšana vēl ir nākotne, un tā dzimst niknā cīņā. Pagaidām — visas Eiropas pazīme ir politiska sadrumstalotība. Britanijas un Amerikas apgabalos, gluži otrādi, ir loti augsta politiskā koncentrācijā, bet milzīga nesamērība starp pirmās neaptveramam un otrās niecīgām kolonijām. Bet kolonijās kapitālisms tikai sāk attīstīties. Cīņa par Dienvidameriku arvien saasinās.

Divi apgabali — ar vāju kapitālisma attīstību, Krievijas un Austrumāzijas. Pirmajā ārkārtīgi mazs iedzīvotāju blīvums, otrajā — ārkārtīgi liels; pirmajā politiskā koncent-

U-krtv;is koloniju platība un iedzīvotāji.

rācijā augsta, otrajā tas nav. Ķinu vel tikai sāk dalīt, un cīņa tas dēļ starp Japanu, Sav. Valstīm utt. saasinās arvien vairāk.

Salīdziniet ar šo īstenību, — ar ekonomisko un politisko apstākļu milzīgo dažādību, ar ārkārtīgo nesamērību dažādu zemju augšanas ātrumā u. t. jpr., ar neganto cīņu starp imperiālistiskām valstīm — Kautska muļķīgo pasaciņu par „mierīgo" ultraimperialismu. Vai tas nav nobaidīta sīkpilsoņa reakcionārs mēģinājums noslēpties no bargās tiešamības? Vai internacionālie karteļi, kas Kautskim šķiet esam ,,ultraimperialisma“ dīgļi (tāpat kā tablešu ražošanu laboratorija ,,var‘‘ pasludināt par ultrazemkopības dīgli), mums nerāda pasaules sadalīšanas un pārdalīšanas piemēru, pāreju no mierīgas sadalīšanas pie nc-mierīgas sadalīšanas un otrādi? Vai amerikāņu u. t. jpr. financu kapitāls, kas mierīgi dalīja visu pasauli, piedaloties Vācijai, teiksim, starptautiskajā sliežu sindikātā vai starptautiskajā tirdznie ciskās kuģniecības trestā, tagad nepārdala pasauli uz jaunu speķa attiecību pamala, kuras mainās pavisam ne-mierīgā ceļā?

I'inancu kapitāls un tresti nevis vājina, bet pastiprina atšķirību starp pasaules saimniecības dažādo daļu augšanas ātrumu. Bet, ja ir mainījies spēka samērs, kur tad. pastāvot kapitālismam, var slēpties pretrunas atrisinājums, ja ne spēkā? Ārkārtīgi preeizus datus par kapitālisma un tinanču kapitala augšanas nevienādo ātrumu visā pa saules saimniecībā mums dod dzelzceļu statistika*. Impe rialistiskās attīstības pēdējos gadu desmitos dzelzceļu ga rums mainījies tā:

Slāt. Jahrbuch fiir das deulschc Iteich, 1915; Archiv tur Eiseo-baluiwesen, 1892 (Vācijas valsis statistiskā gadagrāmata, 1915.; Dzel/

Visstraujākā dzelzceļu attīstība talacl ir bijusi kolonijās un Āzijas un Amerikas patstāvīgās (un puspatstāvīgās) valstīs. Ir zināms, ka 4—5 lielāko kapitālistisko valstu finanču kapitāls šeit ir pilnīgs valdnieks. Divsimt tūkstoš kilometru jaunu dzelzceļu kolonijās un citās Āzijas un Amerikas zemēs, tas nozīmē pāri par 40 miljardu mārku jaunu kapilala ieguldījumu ar sevišķi izdevīgiem noteikumiem, ar sevišķām ienesīguma garantijām, ar ienesīgiem pasūtījumiem tēraudliešanas rūpnīcām u. t. jpr., ult.

Visstraujāk kapitālisms aug kolonijās un aizokeana zemēs. To vidū parādās jaunas imperiālistiskās lielvalstis (Japana). Vispasaules imperiālismu cīņa saasinās. Pieaug mesli, ko finanču kapitāls ievāc no sevišķi ienesīgiem koloniju un aizokeana uzņēmumiem. So „laupījumu" sadalot, neparasti liela tiesa nonāk lādu zemju rokās, kas ne katrreiz ražošanas spēku attīstības ātruma ziņā ieņem pirmo vietu. Lielākajās valstīs, ņemot tās kopā ar viņu kolonijām, dzelzceļu garums bija:

Tātad ap 80% visa dzelzceļu daudzuma koncentrējas 5 lielākajās valstīs. liet šo ceļu īpašuma tiesību koncentrācijā, finanču kapilala koncentrācijā ir vēl neizmērojami lielāka, jo, piern., angļu un franču miljonāriem pieder milzīgs daudzums Amerikas, Krievijas un cilu dzelzceļu akciju un obligāciju.

Pateicoties savām kolonijām, Anglija palielinājusi „savu" dzelzceļu tīklu par 100 tūkstoš kilometriem, četrreiz vairāk nekā Vācija. Bet tajā pašā laikā ir vispār zināms, ka ražošanas spēki Vācijā, jo sevišķi akmeņogļu un dzelzs rūpnie-

ccļu arctiivs, 1892. Red.); par 1890. g. nolietas detaļas attiecībā uz dzelzccju sadalīšanos pa dažādu zemju kolonijām nācās noteikt ap tuveni.

čībā, pa šo laiku attīstījušies nesalīdzināmi straujāk nekā Anglijā, nemaz jau nerunājot par Franciju un Krieviju. 1892. gada Vācija ražoja 4,9 miljonus tonnu čuguna pret (>,8 Anglijā; bet 1912. gadā jau 17,6 pret 9,0, t. i., milzīgs pārsvars pār Angliju![108] Jajaulā, kāds uz kapitālisma pama-tiem varētu būt cils līdzeklis, kā novērst nesamērību starp ražošanas spēku attīstību un kapitala uzkrājumu, no vienas puses, koloniju un „iespaida sl eru“ sadalīšanu finanču kapitalam, no otras puses, ja ne karš?

VIII. KAPITĀLISMA PARAZĪTISMS UN TRŪDĒŠANA

Mums tagad jāpakavējas vēl pie vienas ļoti svarīgas im perialisma puses, kura vairākumā prātojumu par šo tematu lielāko tiesu netiek pienācīgi novērtēta. Viens no marksista Hilferdinga trūkumiem ir tas, ka te viņš spēris soli atpakaļ, salīdzinot ar nemarksistu Hobsonu. Mēs runājam par imperiālismam piemītošo parazitismu.

Pats dziļākais imperiālismā ekonomiskais pamats, kā mēs redzejam, ir monopols. Tas ir kapitālistisks monopols, t. i.. tāds, kas izaudzis no kapitālisma un atrodas kapitālisma, preču ražošanas, konkurences vispārējos apstākļos, pastāvīga un bezizejas pretrunā ar šiem vispārējiem apstākļiem

liet tomēr kā jau katrs monopols tas nenovēršami rada tiekšanos uz sastingumu un trūdēšanu. Ciktāl, kaut uz laiku, tiek noteiktas monopolās cenas, tiktāl zināmā mērā zud pamudinājums uz technikas un tātad arī uz jebkuru citu progresu, virzīšanos uz priekšu; tiktāl, tālāk, rodas ekonomiska iespeja mākslīgi aizturēt technikas progresu. Piemērs: Amerika kāds Ouenss izgudrojis pudeļu mašinu, kas pudeļu izgatavošanā rada revolūciju. Vācu pudeļu fabrikantu kartelis uzpērk Ouensa patentus un pabāž tos zem pūra, aizkavē to lietošanu. Protams, monopols kapitālisma apstākļos nekad nevar pilnīgi un uz ļoti ilgu laiku novērst konkurenci pasaules tirgū (šeit starp citu slēpjas viens no

ultraimperialisma teorijas aplamības cēloņiem). Protams, iespēja pazemināt ražošanas izdevumus un paaugstināt peļņu, ievedot techniskus uzlabojumus, sekmē parmaiņas. Hei tendence uz sastingumu un trūdēšanu, kas piemīt monopolam, savukārt iedarbojas joprojām, un atsevišķas rūpniecības nozarēs, atsevišķās zemēs uz zināmu laika sprīdi ta ņem virsroku.

Sevišķi plašu, bagātu vai ērti izvietotu koloniju monopol-piederība darbojas tajā pašā virzienā.

Tālāk. Imperialisms ir naudas kapilala kolosālā uzkrāšanās nedaudzās zemēs, kurš, kā redzējām, sasniedz 100—150 miljardu franku vērtspapīros. Tā ārkārtīgi pieaug rantjē šķira jeb, pareizāk, slānis, t. i.. to personu skaits, kas dzīvo no „kuponu griešanas", — personu, kas pilnīgi nošķirtas no līdzdalības jebkādā uzņēmuma, — personu, kuru profesija ir dīkdienība. Kapilala eksports, viens no imperiālismā vissvarīgākiem ekonomiskiem pamatiem, vēl vairāk pastiprina rantjē slāņa pilnīgo atrautību no ražošanas, uzspiež parazitisma zīmogu visai zemei, kas dzīvo no dažu aizokeana zemju un koloniju darba ekspluatācijas.

„1893. gadā, — raksta Hobsons, — ārzemēs novietotais Hritanijas kapitāls sastādīja ap 15% no visas Savienotās Karalistes bagātības"[109]. Atgādināsim, ka līdz 1915. gadam šis kapitāls bija palielinājies apmēram 2V2 reizes. „Agre-sivais imperialisms, — lasām tālāk Hobsona darbā, — kas izmaksā tik dārgi nodokļu maksātājiem un kas ir tik maznozīmīgs rūpniekam un tirgotājam, ...ir lielu peļņu avots kapitālistam, kas meklē, kur novietot savu kapitālu"... (angliski šo jēdzienu izsaka ar vienu vārdu: „investor" — „novietotājs", rantjē)... „Visu gada ienākumu, ko Lielbritānijā iegūst no visas savas ārējās un koloniālās tirdzniecības, importa un eksporta, statistiķis Gifens vērtē uz 18 miljoniem mārciņu sterliņu (ap 170 milj. rubļu) 1899. gadā, rēķinot 2Vž% no visa 800 milj. mārciņu sterliņu lielā apgrozījuma". Lai cik liela šī suma, tā nevar izskaidrot Lielbritānijas agresivo imperiālismu. To izskaidro 90—100 milj. mārciņu sterliņu lielā suma, kas reprezentē ienākumu no „novietotā" kapitala, rantjē slāņa ienākumu.

Rantjē ienākums pieckārt pārsniedz ienākumu no ārējās tirdzniecības pasaules ,,vistirdznieciskākā" zemē! Lūk, imperiālismā un imperiālistiskā parazitisma būtība.

Tādēļ jēdzienu: ,,valsts-rantjē“ (Rentnerslaat) jeb valsts-augļotāja vispārīgi sāk lietot ekonomiskajā literatūrā par imperiālismu. Pasaule sadalījusies saujiņā valstu-augļotāju un milzīgā vairākumā valstu-parādnieku. „Starp kapitala novietojumiem ārzemēs, — raksta Šulce-Gevernics, — pirmo vietu ieņem tādi. kas attiecas uz politiski atkarīgām vai sabiedrotām zemēm: Anglija aizdod Ēģiptei, Japanai, Ķīnai, Dienvidamerikai. Tās karaflotei ārkārtējā gadi jumā ir liesas pristava loma. Anglijas politiskais spēks pasarga viņu no parādnieku sašutuma'1^110. Sartorijs fon Valtershauzens savā darbā „Tautsaimnieciskā sistēma kapitala novietojumiem ārzemēs" kā uz ,,valsts-rantjē“ paraugu norāda uz Holandi un aizrāda, ka par tādām tagad kļūst Anglija un Francija^111. Šilders uzskata, ka piecas rūpniecības valstis ir „noteikti izteiktas kreditorvalstis“: Anglija, Francija, Vācija, Beļģija un Šveice. Holandi viņš šeit nepieskaita tikai tāpēc, ka tā „maz industriālā"[112]. Savienotās Valstis ir kreditors vienīgi attiecībā uz Ameriku.

„Anglija, — raksta Šulce-Gevernics, — pakāpeniski pāraug no rūpniecības valsts par kredilorvalsti. Neraugoties uz rūpnieciskās ražošanas un rūpnieciskā eksporta absolūto palielināšanos, pieaug no procentiem un dividendēm, no emisijām, komisijām un spekulācijās gūto ienākumu relalivā nozīme visai tautas saimniecībai. Pēc manām domam tieši šis lakts ir imperiālismā uzplaukuma ekonomiskais pamats. Kreditors ciešāk saistīts ar parādnieku nekā pārdevējs ar pircēju"[113]. Par Vāciju Berlines žurnālā „Banka" izdevējs A. Lansburgs apcerējumā: „Vācija — valsts-ranljē" 19". g. rakstīja tā: „Vācijā labprāt pazobo jas par tendenci pārvērsties par rantjē, kura novērojama Francijā. Bet pie tam aizmirst, ka. ciktāl jautājums skar buržuāziju, Vacijas apstākļi kļūst arvien līdzīgāki Francijas apstākļiem"*.

Valsts-rantjē ir parazītiskā, trūdošā kapitālisma valsts, un šis apstāklis nevar neietekmēt tiklab visus attiecīgo zemju sociālpolitiskos apstākļus vispār, kā arī divus pamatvirzienus strādnieku kustībā it sevišķi. Lai parādītu to iespējami uzskatamāk, dosim vārdu Hobsonam, kurš ir visvairāk „uzticams" kā liecinieks, jo viņu nevar turēt aizdomās par tieksmi uz „marksistisko ortodoksiju" un, no otras puses, viņš ir anglis, kas labi pazīst stāvokli zemē, kura visbagātākā gan ar kolonijām, gan ar finanču kapitālu, gan ar imperiālistisko pieredzi.

Angļu un buru kara dzīvajā iespaidā aprakstīdams imperiālismā sakaru ar „financistu" interesēm, viņu peļņas -augšanu no pasūtījumiem, piegādēm u. t. jpr., Hobsons rakstīja: ,,.šīļs noteikti parazitiskās politikas virzītāji ir kapitālisti; bet tie paši motivi iedarbojas arī uz speciālām strādnieku kategorijām. Daudzās pilsētās svarīgākās rūpniecības nozares ir atkarīgas no valdības pasūtījumiem; metalurģijas un kuģu būvniecības centru imperialisms ir no šā fakta ne mazā mērā atkarīgs". Divējāda veida apstākļi pēc autora domām ir novājinājuši veco impēriju spēku: 1) „ekonomiskais parazitisms" un 2) karaspēka sastādīšana no atkarīgām tautām. „Pirmais apstāklis ir ekonomiskā parazitisma paraža, saskaņā ar ko valdošā valsts izmanto savas provinces, kolonijas un atkarīgās zemes savas valdošās šķiras bagātību vairošanai un savu zemāko šķiru uzpirkšanai, lai tās paliktu mierīgas". Lai tāda uzpirkšana, vienalga, kādā formā tā notiktu, būtu ekonomiski iespējama, ir nepieciešama — piebildīsim no sevis — monopolistiski augsta peļņa.

Par otro apstākli Hobsons raksta: „Viens no visdīvainākajiem imperiālismā akluma simptomiem ir tā bezrūpība, ar kādu Lielbritānijā, Francija un citas imperiālistiskās nācijās stājas uz šā ceļa. Lielbritānijā ir aizgājusi tālāk par visām. Lielāko daļu no tām kaujām, ar kurām mēs iekarojām savu Indijas impēriju, izcīnīja mūsu karapulki, kas bija sastādīti no iezemiešiem; Indijā, tāpat kā pēdējā

* „Dīc Bank", 19", 1, 10. un ". Ipp.

17 22. sē j.

laikā arī Ēģiptē, lielas pastāvīgas armijas atrodas britu vadībā; gandrīz visus karus, kas saistīti ar Āfrikas pakļaušanu mums, izņemot tās dienvidu daļu, mums izcīnījuši iezemieši".

Ķinas sadalīšanas perspektīva modina Hobsonā šādu ekonomisku novērtējumu: „Rietumeiropas lielākā daļa tad varētu iegūt lādu izskatu un raksturu, kāds tagad piemīt šo zemju daļām: Anglijas dienvidiem, llivjerai, turistu visvairāk apmeklētām un bagātnieku apdzīvotām vietām Itālijā un Šveicē, proti: maza bagātu aristokrātu saujiņa, kuri saņem dividendes un pensijas no tālajiem Austrumiem, ar nedaudz ievērojamāku grupu profesionālo kalpotāju un tirgotāju un ar lielāku skaitu mājkalpotāju un strādnieku transporta rūpniecībā un rūpniecībā, kas nodarbojas ar fabrikātu galīgu apdari. Bet galvenās rūpniecības nozares pazustu, un pārtikas produktu masas, pusfabrikātu masas ieplūstu kā nodevas no Āzijas un no Āfrikas". „Lūk, kādas iespējas mums paver plašāka rietumu valstu savienība, Eiropas lielvalstu federācijā: tā ne tikai nevirzītu uz priekšu vispasaules civilizāciju, bet varētu nozīmēt milzīgas rietumu parazilisma briesmas: izdalīt grupu attīstīto rūpniecības nāciju, kuru augstākās šķiras saņem milzīgas nodevas no Āzijas un no Āfrikas un ar šo nodevu palīdzību uztur lielas pieradinātas kalpotāju un kalpu masas, kuras vairs nav nodarbinātas zemkopības un rūpniecības produktu masveida ražošanā, bet personīgā apkalpošanā vai mazāk svarīgos rūpniecības darbos jaunās l'inanču aristokrātijas kontrolē. Lai tie, kuri gatavi atkratīties no lādas teorijas" (vajadzēja teikt: perspektīvas) ,,kā no lādas, kas nepelna aplūkošanu, iedziļinās mūslaiku dienvidu Anglijas to apvidu ekonomiskos un sociālos apstākļos, kuri jau novesti tādā stāvoklī. Lai viņi padomā, cik milzīgi plaši šī sistēma varētu izplesties, ja Īsina liktu pakļauta līdzīgu financistu grupu, „kapitala novietotāju", viņu politisko un tirdznieciski rūpniecisko kalpotāju ekonomiskai kontrolei, kuri izsūknētu peļņu no lielākā potenciālā rezervuārā, kādu pasaule jebkad pazinusi, lai patērētu šo peļņu Eiropā. Saprotams, situācijā pārāk sarežģīta, pasaules spēku spēle pārāk grūti aprēķināma, lai padarītu ļoti iespējamu šo vai ikvienu citu nākotnes iztulkošanu tikai

Schulze-Gaevernilz: „Die deulsche Kreditbank", „(irundriss der Sozialokonomik". Tiib„ 1915, 12. un 137. I|>p. (Šulce-Gevernics: „Vācu kredilbanka", „Sociālās ekonomikas pamali", Tibingenā. Red.).

vienā virziena. Bet tās ietekmes, kuras pašreiz pārvalda Rietumeiropas imperiālismu, uz lo pusi virzās, un, ju tās nesastaps pretdarbību, ja tās netiks novadītas uz citu pusi. tās darbosies tieši procesa tāda noslēguma virzienā"[114].

Autoram pilnīga taisnība: ja imperiālismā spēki nesastaptu pretdarbību, tie novestu tieši pie tā. „Eiropas Sav. Valstu" nozīme pašreizējā, imperiālistiskā situācijā še novērtēta pareizi. Būtu vienīgi jāpiebilst, ka arī strādnieku kustības iekšienē oportunisti, kas tagad uz laiku lielākā daļā zemju uzvarējuši, „strādā" sistemātiski un neatlaidīgi tieši tādā virzienā. Imperialisms, kas nozīmē pasaules sadalīšanu un ne tikai Ķinas ekspluatāciju vien, kas nozīmē monopolistiski augstu peļņu bagātāko zemju saujiņai, rada ekonomisku iespēju uzpirkt proletariāta virsējos slāņus un tā uztur, izveido, nostiprina oportunismu. Nevajag tikai aizmirst tos imperiālismam vispār un it īpaši oportunis-mam pretī darbojošos spēkus, kurus, dabiski, nesaskatīt socialliberalim Hobsonam.

Vācu oporturfists Gerhards Hildebrands, kas savā laikā bija izslēgts no partijas par imperiālismā aizstāvēšanu, bet kas tagad varētu būt Vācijas tā sauktās „sociāldemokrātiskās" partijas vadonis, labi papildina Hobsonu, sludinādams „Rietumeiropas Sav. Valstis" (bez Krievijas), lai „kopēji" rīkotos... pret Āfrikas nēģeriem, pret „lielo islania kustību", lai uzturētu „stipru karaspēku un floti", pret „Japanas un Ķinas koaliciju"[115] u. t. jpr.

Šulces-Gevernica dotais „Britanijas imperiālismā" apraksts rāda mums tās pašas parazitisma pazīmes. Anglijas tautas ienākums no 18(>5. g. līdz 18У8. g. ir apmēram dubultojies, bet ienākums „no ārzemēm" pa šo laiku pieaudzis deviņas reizes. Ja imperiālisma „nopelns" ir „nēģera pieradināšana pie darba" (bez spaidiem neiztikt...), tad imperiālismā „briesmas" ir tās, ka „Eiropa novels fizisko darbu — vispirms lauksaimniecisko un kalnraktuvju, bet vēlāk arī rupjāko rūpniecisko darbu — uz tumšādainās

cilvēces kamiešiem, bet pali apmierināsies ar rantjē lomu, tā varbūt sagatavodama sarkanādaino un tumšādaino rasu ekonomisko un pēc tam arī politisko emancipāciju".

Anglija aizvien lielāka daļa zemes tiek atņemta lauksaimnieciskai ražošanai un aiziet sportam, bagātnieku izpriecām. Par Skotiju — visaristokrātiskāko medību un cita sporta vietu — saka, ka tā „dzīvo no savas pagātnes un mistera Karnedži" (Amerikas miljardiera). Zirgu sacīkstēm un lapsu medībām vien Anglija ik gadus iztērē 14 miljonu mārciņu sterliņu (ap 130 milj. rubļu). Rantjē skaits Anglijā ir apmēram 1 miljons. Ražošanā nodarbināto iedzīvotāju procents pazeminās:

__ Un, runājot par Anglijas strādnieku šķiru, „XX gadsimta sākuma Britanijas imperiālismā" buržuāziskais pētnieks spiests sistemātiski šķirot strādnieku ,,virsslāni“ un „patiesi proletārisko apakMāni“. Virsslānis piegādā ļoti daudz biedru kooperatīviem un arodbiedrībām, sporta biedrībām un daudzajām reliģiskajām seklām. Tā līmenim pieska-ņoias vēlēšanu tiesības, kuras Anglijā „vēl arvien pietiekami ierobežotas, lai izslēgtu patiesi proletārisko apakš-slāni“!l Lai izskaistinātu Anglijas strādnieku šķiras stāvokli, parasti runā tikai par šo virsslāni, kas sastāda proletariāta mazākumu: pieņi., „jautājums par bezdarbu ir galvenokārt jautājums, kas atliecas uz Londonu un proletārisko apakš-slani, ar kuru politiķi maz rēķinās“[116]... Vajadzēja teikt: ar kuru buržuāziskie politikāņi un „sociālistiskie" oportu-nisti maz rēķinās.

Imperiālismā īpatnībām, kas saistītas ar aprakstāmo parādību grupu, pieskaitāma emigrācijās samazināšanās no imperiālistiskām zemēm un imigrācijas (strādnieku klāt-nākšana un pārceļošana) palielināšanās šais zemēs no vairāk atpalikušām zemēm ar zemāku darba algu. Emigrācijā no Anglijas, kā atzīmē Hobsons, maziņas kopš 1884. g.: Šajā gadā izceļoja 242 tūkst, un 1900. g. 1(59 tūkst. Emigrācijā no Vācijas sasniedza maksimumu gadu desmita^ no 1881. lidz 1890. g.: 1453 tūkst., samazinoties divos nākamajos gadu desmitos līdz 5" un līdz 341 tūkst. I oties audzis strādnieku skaits, kas ieceļo Vācijā no Austrijas, Itālijas, Krievijas u. t. jpr. Pēc 1907. g. skaitīšanas Vācijā bija 1342 294 ārzemnieki, no tiem rūpniecības strādnieku — "0 800, laukstrādnieku — 257 329^117. Francijā „ievērojama daļa“ kalnrūpniecības strādnieku ir ārzemnieki: poļi, itālieši, spānieši^118. Savienotajās Valstīs ieceļotāji no austrumu un dienvidu Eiropas ieņem vissliktāk atalgotas vietas, bet amerikāņu strādnieki dod visaugstāko procentu to, kas izvirzās uzraugos un dabū vislabāk atalgotus darbus^119. Imperiālismam ir tendence izcelt arī starp strādniekiem privileģētas kategorijas un atšķēli tās no pro-letariata plašās masas.

Nepieciešams atzīmēt, ka Anglijā imperiālismā tendence sašķelt strādniekus un stiprināt viņu vidū oportunismu, radīt uz laiku strādnieku kustības trūdēšanu izpaudās daudz agrāk par XIX gadsimta beigām un XX gadsimta sākumu. Jo divas lielas imperiālismā atšķirīgas pazīmes pastāvēja Anglijā kopš XIX gadsimta vidus: milzīgi koloniāli īpašumi un monopolstāvoklis pasaules tirgū. Markss un Engelss sistemātiski vairākus gadu desmitus izsekoja šim sakaram starp oportunismu strādnieku kustībā un angļu kapitālisma imperiālistiskajām īpatnībām. Engelss, piem.. rakstīja Marksam 1858. gada 7. oktobrī: „Angļu proletariats faktiski arvien vairāk un vairāk kļūst buržuāzisks, tā ka šī visburžuaziskākā no visām nācijām acīm redzot grib galu galā panākt, lai tai būtu buržuāziskā aristokrātija un buržuāzisks proletariats blakus buržuāzijai. Protams, tadai

uacijai, kas ekspluatē visu pasauli, tas ir zināmā mērā likumīgi"8I. Gandrīz ceturtdaļgadsimta vēlāk, 1881. g. ". augusta vēstulē, viņš runā par „sliktākām angļu tred-junijam, kas ļauj sevi vadīt cilvēkiem, kurus buržuāzijā uzpirkusi vai kuriem tā vismaz samaksā"85. Bet vēstulē Kautskim 1882. g. 12. septembrī Engelss rakstīja: „Jūs man jautājat, ko angļu strādnieki domā par koloniālo politiku? I °_ pasu, ko viņi domā par politiku vispār. Šeit nav strādnieku partijas, ir tikai konservatīvie un liberālie radikāļi, bet strādnieki itin mierīgi kopā ar viņiem izmanlo Anglijas koloniju monopolu un viņas monopolu pasaules tirgu"[120]. (To pašu Engelss izteicis presē grāmatas „Strādnieku šķiras stāvoklis Anglijā" otra izdevuma priekšvārdā 1892. gadā.)

Se it skaidri norādīti cēloņi un sekas. Cēloņi: 1) ši zeme ekspluatē visu pasauli; 2) tās monopolstāvoklis pasaules tirgū; 3) tas koloniju monopols. Sekas: 1) angļu proletariāta viena daļa kļūst buržuāziskā; 2) proletariāta viena daļa ļauj sevi vadīt cilvēkiem, kurus buržuāzijā uzpirkusi vai kuriem tā vismaz samaksā. XX gadsimta sākuma imperialisms pabeidzis sadalīt pasauli starp nedaudzām valstīm, no kurām katra tagad ekspluatē (virspeļņas iegūšanas nozīmē) drusciņ mazāku daļu no „visas pasaules" nekā Anglija 1858. gada; katrai ir monopolstāvoklis pasaules tirgu, pateicoties trestiem, karteļiem, l’inaneu kapitalam. kieditora attiecībām pret parādnieku; kairai pieder zināmā mērā koloniju monopols (mēs redzējām, ka no 75 milj. kv. km vim pasaules koloniju 05 milj., I. i., 80%, konceni reti sešu lielvalstu rokās; 6/ milj., I. L 81 °/o, koncentrēts 3 lielvalstu rokās).

Tagadējais stāvoklis atšķiras ar tādiem ekonomiskiem un politiskiem apstākļiem, kas nevarēja nepastiprināt oportunisma nesamierināmību ar strādnieku kustības vis parējām un pamata interesēm: no dīgļa imperialisms iz-

audzis par valdošo sistēmu; kapitālistiskie monopoli ieņēmuši pirmo vielu lautas saimniecībā un politikā; pasaules dalīšana novesta līdz galam; bet, no otras puses, nedalīta Anglijas monopola vietā mēs redzam cīņu par līdzdalību monopolā nelielā skaita imperiālistisko lielvalstu starpā, cīņu, kas raksturo visu XX gadsimta sākumu. Oportunisms tagad nevar būt pilnīgs uzvarētājs kādas zemes strādnieku kustībā uz ilgiem gadu desmitiem līdzīgi tam, kā oporiu-nisms uzvarēja Anglijā XIX gadsimta otrā pusē, bet vairākās zemēs las ir galīgi nobriedis, pārbriedis un sapuvis, pilnīgi saplūzdams, kā socialšovinisms, ar buržuāzisko politiku*.

IX- IMPERIĀLISMĀ KRITIKA

Imperiālismā kritiku mēs saprotam vārda plašajā nozīmē kā dažādu sabiedrības šķiru attiecības pret imperiālismā politiku sakarā ar viņu vispārējo ideoloģiju.

Finanču kapilala milzīgie apmēri, kurš koncentrēts nedaudzās rokās un rada neparasti plaši izplestu un biezu attiecību un sakaru tīklu, kas pakļauj tam ne vien ļoti daudz vidējo un sīko, bet arī vissīkāko kapitālistu un saimnieciņu — no vienas puses, bet, no otras puses, paasināta cīņa pret citām nacionāli valstiskām financislu grupām par pasaules sadalīšanu un par kundzību pār citām zemēm, — tas viss rada visu mantīgo šķiru vispārēju pāriešanu imperiālismā pusē. „Vispārēja" aizraušanās ar tā perspektīvām, imperiālismā neganta aizstāvēšana, visvisāda tā izskaistināšana — lādas ir laika zīmes. Imperiālistiskā ideoloģija iespiežas arī strādnieku šķirā. Ķinas mūris to neatdala no cilām šķirām. Ja Vācijas tagadējās tā saucamās „sociāldemokrātiskās" partijas vadoņi dibināti ieguvuši nosaukumu „socialimperialisli", t. i., sociālisti vārdos, imperiālisti darbos, tad Hobsons jau 1902. gadā atzīmēja, ka Anglijā pastāv „fabiaņu imperiālisti", kas pieder pie oporlunistiskās ..Fabiaņu biedrības".

Potresovu, Čehenkeli, Maslovu uti. kungu krievu socialšovinisms ka savā atklātajā, tā ari aizklātajā (Čcheidze, Skobeļevs, Akselrods, Martovs u. c. kgi) veidā arī ir izaudzis no oporlunisma krievu paveidu, proti, no likvidalorisma.

Buržuāziskie zinātnieki un publicisti uzstājas kā imperiālismā aizstāvji parasti mazliet maskotā veidā, notušējot imperiālismā pilnīgo kundzību un tā dziļās saknes, cenšoties izvirzīt pirmajā vietā detaļas un maznozīmīgus sīkumus, pūloties novērst uzmanību no galvenā ar pilnīgi nenopietniem „reformu" projektiem, kā, pieņi., projektiem par policijas uzraudzību pār trestiem vai bankām u. tini. Retāk uzstājās ciniskie, atklātie imperiālisti, kam drosme atzīt, ka doma par imperiālismā pamatīpašību reformēšanu ir muļķīga.

Minēsim vienu piemēru. Izdevumā „Pasaules saimniecī-bas archivs" vācu imperiālisti cenšas sekot nacionālās atbrīvošanas kustībai kolonijās, sevišķi, protams, nevācu kolonijās. Viņi atzīmē rugšanu un protestus Indijā, kustību Natala (Dienvidafrikā), Holandes Indijā uti. Viens no viņiem piezīmes sakarā ar angļu publicēto pārskatu par pakļauto nāciju un rasu konferenci, kas notika 1910. gadā no 28. līdz 30. jūnijam, piedaloties dažādu svešzemju kundzībai pakļauto Āzijas, Āfrikas un Eiropas tautu pārstāvjiem, novērtējot runas šajā konferencē, raksta: „Mums saka, ka pret imperiālismu jācīnās; valdošām valstīm jā-alzīst pakļauto tautu tiesības uz patstāvību; starptautiskam tribunālam jālukojas, lai liktu izpildīti starp lielvalstīm un vajatn tautam noslēgtie līgumi. Tālāk par šiem nevainīga-jiem vēlējumiem konference neiet. Mēs neredzam nekā no tās patiesības izpratnes, ka imperialisms nesaraujami saistīts ar kapitālismu tā tagadējā veidā un ka tādēļ (!!) tieša ciņa pret imperiālismu ir bez cerībām, varbīīl vienīgi der aprobežoties ar cīņu pret atsevišķiem, sevišķi riebīgiem ekscesiem [121]. Iā kā imperiālismā pamatu reformistiskā laipošana ir māņi, „nevainīgs vēlējums", tā kā apspiesto nāciju buržuāziskie pārstāvji neiet „tālāk" uz priekšu, tad apspiedējas nācijās buržuāziskais pārstāvis iet „tālāk" atpaku(, uz verdzisku zemošanos imperiālismā priekšā, pretenciozi slēpjoties zem „zinātniskuma" maskas. Ari „loģika"!

Jautājumi par to. vai iespējams reformisliski grozīt

imperiālismā pamatus, vai iet uz priekšu, uz tā radīto piel -runu tālāku paasināšanu un padziļināšanii, vai atpakaļ, uz to nogludināšanu, ir imperiālismā kritikas pamatjautājumi. Tā kā imperiālismā politiskas īpatnības ir reakcija uz visas līnijas un nacionālo spaidu pastiprinasanas sakaia ar finanču oligarcbijas spaidiem un brīvās konkurences likvidāciju, tad sīkburžuaziski demokrātiskā opozicija pret imperiālismu parādās gandrīz vai visas XX gadsimta sākuma imperiālistiskajās zemēs. Un tieši tā izpaužas Kautska un plaša internacionālā kautskisma virziena aiziešana no marksisma, ka Kautskis ne tikvien ka neparūpējās, neprata nostāties pret šo sīkburžuazisko, reformistisko, ekonomiski savos pamatos reakcionāro opoziciju, bet. gluži pretēji, praktiski saplūda ar to.

Sav. Valstis 1898. gada imperiālistiskais karš pret Spāniju radīja ,,antiimperialistu“, buržuāziskās demokrātijās pēdējo mohikāņu, opoziciju, kuri nosauca šo karu par „noziedzīgu^122^1, uzskatīja svešu zemju aneksiju par konstitūcijas pārkāpšanu, pasludināja par „šovinistu māņiem^123 izturēšanos pret iezemiešu vadoni Filipīnas Agvinaldo (tam apsolīja viņa zemei brīvību, bet pēc tam izsēdināja amerikāņu karaspēku un Filipīnas anektēja), — citēja Linkolna vārdus: „kad baltais cilvēks pats pārvalda sevi^ tad ta ir pašvaldība; kad tas pārvalda pats sevi un turklāt vēl pārvalda citus, tad tā vairs nav pašvaldība, tas ir despo-lisms“[122]. Bet, kamēr visa šī kritika baidījās atzīt imperiālismā nesaraujamo sakaru ar trestiem un tatad ar kapitālismu pamatiem, baidījās pievienoties lielkapilalisma un tā attīstības radītiem spēkiem, tā palika „nevainīgs vēlēju ms“.

Tāda pali ir Hobsona pamatpozicija viņa imperiālismā kritikā. Hobsons ir aizsteidzies Kautskim priekšā, saceldamies pret „imperiālismā nenovēršamību^123 un apelēdams pie nepieciešamības „pacelt'[122] iedzīvotāju „patērēšanas spēju^123 (pastāvot kapitālismam!). Sīkburžuazisks viedoklis imperiālismā, banku visvarenības, finanču oligarehijas u. I. jpr. kritikā ir mūsu vairākkārt citētajiem Agadam,

A. Lansburgam, L. Ešvegem, bet no franču rakstniekiem Viktoram Beraram, 1900. gadā iznākušās paviršās grāmatas „Anglija un imperialisms" autoram. Visi viņi bez jebkādam pretenzijām uz marksismu imperiālismam preti nostāda brīvo konkurenci un demokrātiju, nosoda Bagdadas dzelzceļa avantūru, kas ved pie konfliktiem un kara, izsaka „nevainīgus" miera „vēlējumus" u. tml., — līdz pat starptautisko emisiju statistiķim A. Neimarkam, kurš, saskaitot simtus miljardus franku „starptautisko" vērtību. 1912. gadā izsaucās: „vai iespējams iedomāties, ka miers varētu likt lauzts? ...ka, pastāvot tādiem milzu skaitļiem, riskētu uzsākt karu?"*.

lāda buržuāzisko ekonomistu naivilale nepārsteidz: viņiem taču turklāt ir arī izdevīgi izlikties tik naiviem un „visa nopietnība" runāt par mieru, pastāvot imperiālismam. Bet cik gan marksisma ir palicis Ivaulskim, kad viņš 1914., 1915., 1910. gadā nostājas uz tā paša buržuāziski reformist iskā viedokļa un apgalvo, ka attiecībā uz mieru „visi ir vienis prātis" (imperiālisti, it kā sociālisti un socialpacifisti)? Mēs redzam nevis imperiālismā pretrunu dziļuma atsegšanu un analizi, bet vienīgi tikai refor-mistisku „nevainīgu vēlēšanos" atkratīties, atrunāties no tam.

l.ūk, paraudziņš, kā Kaulskis ekonomiski kritizē impe rialismu. Viņš ņem datus par Anglijas eksportu un importu no Ēģiptes 1872. un 1912. gadā; izradās, ka šis eksports un imports audzis lēnāk nekā kopējais Anglijas eksports un imports. Un Kautskis secina: „mums nav nekāda pamala domāt, ka bez Ēģiptes militārās okupācijas tirdzniecība ar lo butu gausāk pieaugusi ekonomisko faktoru vienkāršā svara ietekmē". „Kapilala tieksmes uz paplašināšanos" -,vislabāk sasniedzamas ne ar varmācīgām imperiālismā metodēm, bet ar mierīgu demokrātiju"**.

Šis Kautska prātojums, ko simtos veidos atkārto viņa

4 Bulletin (te l'lnslilut International de Slatislique, T. XIX. livr. II |>. 225 (Starptautiskā statistikas institūta biļetens. XIX sēj., Г1 er. 225. I|»p. lied.). b

Kaulsky: „Nationalstaaī, iinperiaīisfisciicr Slant and Staalen bmul“, Niirnberg. 1015, 72. un 70. 1pp. (Kautskis: „Nacionālā valsts, imperiālistiskā valsts un valstu savienība", Nirnberga. lied.)-

domubiedrs Krievija (un socialšovinistu aizstāvētājs Krievijā) Spektatora kgs^86, ir kautskiskās imperiālismā kritikas pamats, un tāpēc tas jāaplūko sīkāk. Sāksim ar citātu no Hiiferdinga, kura slēdzienus Kautskis daudzkārt, tai skaita 1915. g. aprilī, pasludinājis par „visu sociālistisko teorētiķu vienprātīgi atzītiem**.

„Nav proletariāta uzdevums, — raksta Hilferdings, progresīvākai kapitālistiskai politikai nostādīt pretī iepakaļ palikušo brīvās tirdzniecības eras politiku un naidīgu attiecību politiku pret valsti. Proletariāta atbilde uz i'inanču kapitala ekonomisko politiku, uz imperiālismu, var būt nevis tirdzniecības brīvība, bet tikai socialisms. Nevis tāds ideals kā brīvās konkurences atjaunošana — tas tagad kļuvis reakcionārs ideals, — bet gan vienīgi pilnīga konkurences iznīcināšana, likvidējot kapitālismu, tagad var būt proletāriskās politikas mērķis***.

Kautskis ir aizgājis no marksisma, aizstāvēdams linanču kapitala laikmetam „reakcionāru ideālu**, „mierīgu demo-kratiju**, „ekonomisko faktoru vienkāršo svaru**, — jo šis ideals objektīvi velk atpakaļ no monopolistiskā kapitālisma uz nemonopolistisko, ir reformistiski māņi.

Tirdzniecība ar Ēģipti (vai ar citu koloniju vai puskolo-niju) „būtu augusi** spēcīgāk bez militārās okupācijas, bez imperiālismā, bez finanču kapitala. Ko tas nozīmē? Ka kapitālisms attīstītos straujāk, ja brīvo konkurenci neierobežotu ne monopoli vispār, ne I'inanču kapitala „sakari** vai jūgs (t. i„ ari monopols), ne atsevišķu zemju koloniālo īpašumu monopols?

Cilas jēgas Kaulska prātojumiem nevar l)ūt, bel ši ..jēga** ir bezjēdzība. Pieņemsim, ka jo, ka brīva konkurence bez jebkādiem monopoliem attīstītu kapitālismu un tirdzniecību straujāk. Bet taču. jo straujāka ir tirdzniecības un kapitālisma attīstība, toties stiprāka ir ražošanas un kapitala koncentrācijā, kas rada monopolu. Un monopols jau ir radies — tieši no brīvas konkurences! Pat ja monopoli tagad sākuši pagansināt attīstību, tas tomēr nav arguments par labu brīvai konkurencei, kas neiespējama pēc tam, kad tā radījusi monopolu. [124]

Lai ka jus grozītu Kautska prātojumus, nekā cila ka tikai reakeionarisms un buržuāzisks relormisms lajos nav.

Ja šo prātojumu pārlabotu un teikt n lā, kā saka Spek tutors: Anglijas koloniju tirdzniecība ar Angliju tagad atlīstas ienāk nekā ar cilām zemēm, — arī tas Kautski neglābtu. Jo Angliju pārspēj arī monopols, arī imperialisms, tikai citas zemes (Amerikas, Vācijas) imperialisms. Ii zināms, J<a karteļi noveduši pie jauna, oriģinālā lipa aizsargmuitām: aizsarga (to atzīmējis jau Engelss „Kapi-- i sējuma ') tieši tos produktus, kurus var ekspor-tēt. Pālāk, ir zināma karteļiem un tinamu kapitalam raksturīga sistēma — „eksports par dempinga cenām“, kā angļi saka, „izmešana": iekšzemē kartelis pārdod savus produktus par monopolistiski augstu cenu, bet ārzemēs aizlaiž tos par smiekla naudu, — lai vājinātu konkurentu, lai paplašinātu līdz maksimumam savu ražošanu uft. •Ja Vācijā straujāk atlīsta savu tirdzniecību ar Anglijas kolonijām nekā Anglija, — tas tikai pierāda, ka vācu imperialisms ir svaigāks, spēcīgāks, organizētāks, pārāks nekā angļu, bet nepavisam nepierāda brīvās tirdzniecības „pārsvaru^1*, jo necīnās vis brīvā tirdzniecība pret protekcionismu, pret koloniālo atkarību, bet cīnās viens imperialisms pret otru, viens monopols pret otru. viens finanču kapitāls pret otru. Vācu imperiālismā pārsvars pār angļu imperiālismu ir stiprāks nekā koloniālo robežu vai aizsargmuitu siena: saskatīt te „argumentu" Pa?it Iņbu brīvajai tirdzniecībai un „mierīgai demokrāti jai ir banalilate, imperiālismā pamatpazīmju un īpašību aizmiršana, marksisma aizstāšana ar sīkpilsonisku reformismu.

Interesanti, ka pat buržuāziskais ekonomists A. Lans-burgs kas kritizē imperiālismu tikpat sīkpilsoniski kā Kaulskis, tomēr ir zinātniskāk piegājis tirdzniecības statis-tikas dalu apstrādāšanai. Viņš ņēmis nevis vienas nejauši izvēlētas zemes un tikai kolonijas salīdzinājumu ar pārējam zemēm, bet salīdzinājumu par imperiālistiskās zemes eksportu: 1) uz zemēm, kas no tās financiali atkarīgas, aizņemas no tas naudu, un 2) uz f'inanciali neatkarīgām zemeni. Iznākums ir šāds:

Lansburgs nav izdarījis kopsavilkumu un tāpēc dīvaina kārtā nav pamanījis, ka, ja šie skaitļi kaut ko pierada, tad tikai pret viņu, jo eksports uz financial! atkarīgam^ zemēm pieaudzis tomēr straujāk, kaut arī nedaudz, nekā uz ti-nanciali neatkarīgām zemēm (pasvītrojam ,,ja“, jo Lans-burga statistika vēl ne tuvu nav pilnīga).

Izsekojot eksporta sakaram ar aizņēmumiem, Lansburgs

raksta:

„1890./91. gadā lika noslēgts Rumānijas aizņēmums ar vācu banku starpniecību, kuras jau iepriekšējos gados bija uz to izsniegušas aizdevumus. Aizņēmumu izlietoja galvenokārt, lai iegādātu dzelzceļa materiālus, ko saņēma no Vācijas. 1891. gadā Vācijas eksports uz Rumāniju līdzinājās 55 milj. mārku. Nākamajā gadā tas nokrita līdz 394 milj. un ar pārtraukumiem nokrita līdz 25,4 milj. 1900. gadā. Tikai pašos pēdējos gados atkal sasniegts 1891. "ada līmenis — sakarā ar diviem jauniem aizņēmumiem.

Vācu eksports uz Portugāli I888./89. g. aizņēmumu rezultātā pieauga līdz 21,1 milj. (1890.); pēc tam divos nākamajos gados nokrita līdz 10,2 un 7,4 milj. un tikai 1903. gadā sasniedza savu veco līmeni.

Vēl spilgtāki ir dati par Vācijas un Argenlinas_tirdzniecību. 1888. g. un 1890. g. aizņēmumu rezultātā Vācijas eksports uz Argentina sasniedza 1889. gada 00,7 milj. Divus gadus vēlāk eksports bija vairs tikai 18,0 milj.,

mazāk par Irošo daļu no iepriekšējā, līkai 1901. gadā sasniegts un pārsniegts 1889. g. līmenis; — tas bija saistīts, ar jaunajiem valsts un pilsētu aizņēmumiem, ar naudas piešķiršanu elektrisko rūpnīcu būvei un ar citām kredita operācijām.

Eksports uz Cili 1889. gada aizņēmuma rezultātā pieauga līdz 45,2 milj. (1892.) un pēc tam pēc gada nokrita līdz 22,5 milj. Pēc jauna aizņēmuma, kas tika noslēgts ar vācu banku starpniecību 1906. gadā, eksports pieauga līdz 84,7 milj. (1907.), lai no jauna nokristu līdz 52,4 milj. 1908. gadā"[125].

Lansburgs no šiem faktiem secina uzjautrinošu sīk-pilsonisku morāli, cik nepastāvīgs un nevienmērīgs ii eksports, kas saistīts ar aizņēmumiem, cik slikti ir izvest kapitālu uz ārzemēm, kur vajadzētu „dabiski" un „harmoniski" attīstīt tēvijas rūpniecību, cik „dārgi" izmaksā Knīpām daudzmiljonu kukuļi, noslēdzot ārējos aizņēmumus, u. tml. Bet lakti runā skaidru valodu: eksporta pieaugšana tieši saistīta ar finanču kapitala blēdīgajām machina-eijām, kuram nerūp buržuāziskā morale un kurš plēš no vērša divas ādas: pirmkārt, peļņu no aizdevuma, otrkārt, peļņu no tā paša aizdevuma, kad tas tiek izlietots Krupa ražojumu vai tēraudu sindikātu dzelzceļa materiālu u. t. jpr. iepirkšanai.

Atkārtojam, ka mēs nepavisam neuzskatām Lansburga statistiku par pilnību, bet tā obligati bija jāmin, jo tā ir zinātniskāka nekā Kaulska un Spektatora statistika, jo Lansburgs nosprauž pareizu pieeju jautājumam. Lai spriestu par finanču kapitala nozīmi eksporta lietās u. tini., jāprot izcelt eksporta sakaru speciāli un vienīgi ar Jinancistu machinacijām, speciāli un vienīgi ar karteļu ražojumu pārdošanu utt. Bet salīdzināt vienkārši kolonijas vispār ar nekolonijām, vienu imperiālismu ar otru imperiālismu, vienu puskoloniju vai koloniju (Ēģipti) ar visām pārējām zemēm nozīmē apiet un notušēt taisni lielas būtību.

Kautska teorētiskai imperiālismā kritikai tāpēc arī nav nekā kopēja ar marksismu, tā tāpēc arī ir noderīga tikai kā sākuma punkts miera un vienības sludināšanai ar opor-

tunisticm un socialšovinisliem, ka šī kritika apiet un mitušā tieši pašas dziļākās un kārdinātākās imperiālismā pretrunas: pretrunu starp monopoliem un tiem blakus pastāvošo brīvo konkurenci, starp linanču kapitala kolosālajām „operācijām^41 (un kolosālo peļņu) un „godīgo tirdzniecību brīvajā tirgū, starp karteļiem un trestiem, no vienas puses, un nekartelēto rūpniecību, no otras, utt.

Gluži tikpat reakcionārs raksturs piemīt izdaudzinātajai ..ultraimperiālismā” teorijai, ko sacerējis Kautskis. Salīdziniet viņa spriedumu par šo tematu ИМ 5. gada ar Hobsona spriedumu 1902. gadā:

Kautskis: „...Vai nav iespējams, ka tagadēji» imperiālistisko politiku izspiedīs jauna, ultraimperialistiska, kas nacionālo financu kapitālu savstarpējās cīņas vieta liks internacionāli apvienota linanču kapitala kopīgo pasaules ekspluatāciju? Šāda jauna kapitālisma fāze katra ziņa ir iedomājama. Vai tā realizējama, tā izšķiršanai vēl nav pietiekamu priekšnoteikumu^1**.

Hobsons: „Kristiānisms, kas nostiprinājies nedaudzajos Lielajās federālajās impērijās, kuram katrai pieder vairākas necivilizētas kolonijas un atkarīgas zemes, daudziem liekas esam vislikumīgākā moderno tendenču attīstība un turklāt tāda attīstība, kas dotu visvairāk cerību uz pastāvīgu mieru uz interimperialisma stabilas bāzes1^126.

Par ullraiinperialismn jeb pārimperialismu Kautskis nosaucis to, ko Hobsons 13 gadu pirms viņa nosauca par interimperialismu jeb starpimperialismu. Atskaitot jauna pārgudra vārdiņa sacerēšanu, apmainot vienu latiņu var da daļiņu ar otru,’ Kaulska „zinālniskās** domas progress ir tikai pretenzija uzdot par marksismu to, ko Hobsons pec būtības apraksta kā angļu baznīckundziņu liekulību. Pee angļu un buru kara bija pilnīgi dabiski, ka ši augsti cienījamā kārta vērsa galvenos pūliņus uz to, lai mierinātu angļu sīkpilsoņus un strādniekus, kas bija zaudējuši ne mazumu kritušo Dienvidafrikas kaujās un maksāja paaugstinātus nodokļus, lai nodrošinātu augstāku peļņu angļu l’inancisliem. Un kāds tad mierinājums gan varēja būl labāks par to, ka imperialisms nemaz neesol tik slikts» ka las Juvs inter- (jeb ultra-) imperiālismam, kas spējīgs nodrošināt pastāvīgu mieru? Lai arī angļu baznīckundziņu vai saldenā Kautska labie nodomi būtu kādi būdami, viņa „teorijas" objektivā, t. i., īstā sociālā jēga ir viena un tikai viena: visreakcionārākā, masu mierināšana ar cerībām uz pasta vīga miera iespējamību kapitālisma laikā, novēršot uzmanību no tagadnes asajām pretrunām un asajām problēmām un novirzot uzmanību uz kaut kāda it kā jauna nākotnes „ullraimperialisma" maldīgajām perspektivām. Masu krāpšana — vairāk it nekā Kautska „marksistiskajā" teorija nav.

Patiešām, pietiek skaidri salīdzināt vispār zināmus neapstrīdamus faktus, lai pārliecinātos par to, cik maldīgas ir perspeklivas, ko vācu strādniekiem (un visu zemju strādniekiem) cenšas iedvest Kautskis. Ņemsim Indiju, Indoķīnu un Ķinu. Ir zināms, ka šīs trīs koloniālās un pus-kolonialās zemes ar (>—7 simtiem miljonu iedzīvotāju ekspluatē dažu imperiālistisko lielvalstu — Anglijas, Francijas, Japanas, Savienoto Valstu uti. — finanču kapitāls. Pieņemsim, ka šīs imperiālistiskās zemes izveidos savienības viena pret otru nolūkā nosargāt vai paplašināt savus īpašumus, intereses un „iespaida sfēras" minētajās Āzijas valstīs. Tas būs „inlerimperialistiskas" jeb „ullraimperia-listiskas savienības. Pieņemsim, ka visas imperiālistiskās lielvalstis izveidos savienību, lai „mierīgi" sadalītu minētās Āzijas zemes, — tas būs „internacionāli apvienotais fi-nancu kapitāls". Faktiski lādas savienības piemēri sastopami XX gadsimta vēsturē, pienu, lielvalstu attiecībās pret Kinu. Jājaula, vai „iedomājams", ka, kapitālismam pastāvot (bet tieši tādu noteikumu paredz Kautskis), tādas savienības nebutu īslaicīgas? ka iās izslēgtu rīvēšanos, konfliktus un cīņu visādās un visās iespējamās formās?

Pietiek jautājumu skaidri nostādīt, lai uz to nevarētu dot citādu atlaidi ka tikai noraidošu. Jo kapitālisma laikā nav iedomājams citāds pamats iespaida sfēru, interešu, koloniju u. t. jpr. sadalīšanai kā vienīgi dalīšanas līdzdalībnieku spēka, vispār ekonomiskā, financialā, militārā spēka uti. apsvēršana. Bet spēks šiem dalīšanas līdzdalībniekiem mainās nevienādi, jo vienmērīga atsevišķu uzņēmumu, treslu. rūpniecības nozaru un zemju attīstība kapitālisma laikā ir neiespējama. Priekš pusgadsimta Vācija bija nožēlojama niecība, ja salīdzina tās kapitālistisko speķu ar toreizējās Anglijas spēku; lāpāt Japana, salīdzinot ar Krieviju. Vai ir „iedomājams" vai pieņemams, ka pēc gadiem desmit divdesmit paliktu nemainīts spēku samērs starp imperiālistiskām lielvalstīm? Absolūti neiedomājams.

Tāpēc „inlerimperialisliskas" jeb „ultraimperialisliskas" savienības kapitālistiskajā īstenībā, nevis angļu mācītāju vai vācu „marksista" Kautska banalajā sīkpilsoņa fantāzijā, — lai šīs savienības slēgtu kādā veidā slēgdami, vai nu kā vienu imperiālistisku koaliciju pret otru imperiālistisku koaliciju vai arī kā visu imperiālistisko lielvalstu kopīgu savienību — neizbēgami ir vienīgi „atelpa" starp kariem. Mierīgās savienības sagatavo karus un savukārt izaug no kariem, viena otru nosakot, radot mierīgas un nemierīgas cīņas formu maiņu uz viena un lā paša pasaules saimniecības un pasaules politikas imperiālistisko sakaru un savstarpējo attiecību pamata. Bet pārgudrais Kautskis, lai nomierinātu strādniekus un samierinātu tos ar buržuāzijas pusē pārgājušajiem socialšovinistiem, atrauj vienotās ķēdes vienu posmu no otra, atrauj šodienas mierīgo (un ultraimperialistisko — pat ultraultraimperialistisko) visu lielvalstu savienību Ķinas „nomierināšanai" (atcerieties bokseru sacelšanās apspiešanuss) no rītdienas nemierīgā konflikta, kas sagatavo parīt atkal „mierīgu" kopīgu savienību, teiksim, Turcijas sadalīšanai utt., utt. imperiālistiskā miera periodu un imperiālistisku karu periodu dzīvās sakarības vietā Kautskis pasniedz strādniekiem nedzīvu abstrakciju, lai samierinātu tos ar viņu nedzīvajiem vadoņiem.

Amerikānis Mils sava darba „Diplomātijas vēsture Eiropas starptautiskā attīstībā" priekšvārdā iezīmē šādus diplomātijas jaunākās vēstures periodus: 1) revolūcijas era; 2) konstitucionālā kustība; 3) mūsdienu „tirdznieciskā imperiālismā"* era. Bet kāds rakstnieks iedala Lielbritānijas „vispasaules politikas" vēsturi kopš 1870. gada 4 periodos:

* David Jayne Hill: „А History of the Diplomacy in the international development of Europe", vol. 1, p. X (Davids Džeins Hits: „Diplomātijas vēsture Eiropas starptautiskā attīstībā", I sēj., Xlpp. lied.).

18 22. sēj.

1) pirmais Āzijas (ciņa pret Krievijas virzīšanos Vidusāzijā uz Indijas pusi); 2) Āfrikas (apmēram 1885.—1902.) — cīņa pret Franciju Āfrikas sadalīšanas dēļ (,,Fašoda“ 1898. — mata galā no kara pret Franciju); 8) otrais Āzijas (līgums ar Japanu pret Krieviju) un 4) ,,Eiropas“ — galvenokārt pret Vāciju^127. „Priekšpulku politiskās sadursmes tiek izcīnītas uz l'inanciala pamata“, jau 1905. gadā rakstīja banku „darbinieks" Risers, aizrādīdams uz to, kā franču finanču kapitāls, operējot Itālijā, sagatavojis šo zemju politisko savienību, kā norisinājusies Vācijas un Anglijas cīņa Persijus dēļ, visu Eiropas kapitālu ciņa Ķinas aizņēmumu dēļ и. t. jpr. Lūk, viņa — „ultraimperialistisko" mierīgo savienību dzīvā īstenība to nesaraujamā sakarā ar vienkārši imperiālistiskiem konfliktiem.

Visdziļāko imperiālismā pretrunu notušēšana, ko izdara Kautskis, nenovēršami pārvērzdamās par imperiālismā izskaistināšanu, nepaliek bez ietekmes arī uz to, kā šis autors kritizē imperiālismā politiskās īpašības. Imperialisms ir finanču kapitala un monopolu laikmets, kuri itin visur nes tieksmi uz kundzību un nevis uz brīvību. Reakcija uz visas līnijas jebkurā politiskā iekārtā, vislielākā pretrunu saasināšanās arī šajā laukā — ir šo tendenču rezultāts. Sevišķi paasinās arī nacionālie spaidi un tieksme pēc aneksijām, t. i., pēc nacionālās neatkarības pārkāpšanas (jo aneksija nav nekas cits kā nācijās pašnoteikšanās pārkāpšana). Hilferdings pareizi atzīmē imperiālismā sakaru ar nacionālo spaidu paasināšanos: „Kas attiecas uz jaunatklātām zemēm, viņš raksta, — tur importētais kapitāls pastiprina pretrunas un rada lautās, kuras mostas nacionālai pašapziņai, arvien stiprāku pretošanos atnācējiem; šī pretošanās viegli var izvērsties bīstamos pasākumos, kas vērsti pret svešzemju kapitālu. Vecās sociālās attiecības tiek pamatos revolucionizētas, agrarā, tūkstošgadīgā „ārpusvēstures nāciju" savrupība tiek sagrauta, tās tiek ierautas kapitālisma virpulī. Pats kapitālisms pamazām dod pakļautajiem līdzekļus un veidus, kā atbrīvoties. L'n viņi izvirza to mērķi, kas Eiropas nācijām kādreiz šķita augstākais; vienotas nacionālas valsts radīšanu kā līdzekli ekonomiskai un kultu-ras brīvībai. Šī neatkarības kustība apdraud Eiropas kapitālu tā visvērtīgākos un visspožākās perspektivas sološos ekspluatācijas novados, un Eiropas kapitāls kundzību spēj paturēt, tikai nemitīgi palielinot savus militāros spēkus^1**.

Pie tā jāpiebilst, ka ne tikai jaunatklātajās, bet arī vecajās zemēs imperialisms ved pie aneksijām, pie nacionālo spaidu pastiprināšanās un tātad arī pie pretošanās paasi-nāšanās. Apstrīdot to, ka imperialisms pastiprina politisko reakciju, Kaulskis atstāj ēnā sevišķi aklualu kļuvušo jautājumu par to, ka nav iespējama vienība ar oportunistiem imperiālismā laikmetā. Iebilstot pret aneksijām, viņš ietver savus iebildumus tādā formā, kas oportunistiem visnekaitīgākā un tiem visvieglāk pieņemama. Viņš griežas tieši pie vācu auditorijas un tomēr notušē taisni pašu svarīgāko un aktuālāko, piemēram, ka Elzasa un Lotringa ir Vācijas aneksija. Lai novērtētu šo Kaulska „domas novirzienu", ņemsim piemēru. Pieņemsim, japanis nosoda lo, ka amerikāņi anektē Filipinas. Jājautā, vai daudz būs to, kas noticēs, ka tas tiek darīts aiz naida pret aneksijām vispār, bet ne aiz vēlēšanās pašam anektēt Filipinas? Un vai nebūs jāatzīst, ka japaņa „cīņu" pret aneksijām var uzskatīt par patiesu un politiski godīgu vienīgi tai gadījumā, ja viņš uzstājas pret to, ka Japana anektē Koreju, ja viņš pieprasa tiesību Korejai atdalīties no Japanas?

Kā Kautska teorētiskajai imperiālismā analizei, tā viņa ekonomiskajai un arī politiskajai imperiālismā kritikai strāvo cauri ar marksismu absolūti nesamierināms visbūtiskāko pretrunu notušēšanas un nogludināšanas gars. tieksme par katru cenu nosargāt irstošo vienību ar opor-tunismu Eiropas strādnieku kustībā.

X. IMPERIĀLISMĀ VĒSTURISKĀ VIETA

Mēs redzējām, ka pēc savas ekonomiskās būtības imperialisms ir monopolistiskais kapitālisms. Jau tas vien nosaka imperiālismā vēsturisko vietu, jo monopols, kas izaug uz brīvās konkurences pamata un tieši no brīvās konkurences, ir pāreja no kapitālistiskās uz augstāku sabiedriski [128] ekonomisku iekārtu. Jāatzīmē sevišķi četri galvenie monopolu veidi jel) galvenie monopolistiskā kapitālisma izpaudumi, kas raksturīgi aplūkojamam laikmetam. v^Pirpikārt, monopols izaudzis no ražošanas koncentrācijas, kas sasniegusi ļoli augstu attīstības pakāpi. Tās ir — kapitālistu monopolistiskās savienības, karteļi, sindikāti, tresti. Mēs redzējām, cik milzīga loma tiem ir mūslaiku saimnieciskajā dzīvē. Ap XX gadsimta sākumu tie attīstītākās zemēs sāka pilnīgi dominēt, un, ja pirmos soļus kar-lelēšanās ceļā bija agrāk spērušas zemes ar augstu aizsargmuitu tarifu (Vācija, Amerika), tad Anglija ar savu brīvās tirdzniecības sistēmu vienīgi mazliet vēlāk uzrādīja to pašu pamatfaktu: monopolu rašanos no ražošanas koncentrācijas.

^Otrkārt, monopoli noveduši pie izejvielu svarīgāko avotu pastiprinātas sagrābšanas, it sevišķi svarīgākajai un visvairāk kartelētajai kapitālistiskās sabiedrības rūpniecībai: akmeņogļu un dzelzs rūpniecībai. Izejvielu svarīgāko avotu monopolizētais īpašums milzīgi palielinājis lielkapitāla varu un paasinājis pretrunas starp kartelēto un ne-kartelēto rūpniecību.

-^Treškārt, monopols izaudzis no bankām. No pieticīgiem starpnieciskiem uzņēmumiem tās pārvērtušās par finanču kapitala monopolistiem. Kādas trīs, piecas ikvienas attīstītākās kapitālistiskās nācijās lielbankas realizējušas rūpnieciskā un banku kapitala ,,personaluniju“, koncentrējušas savās rokās rīcību pār miljardiem un miljardiem, kuri sastāda kādas zemes kapitālu un naudas ienākumu lielāko daļu. Finanču oligarchija, toas apklāj ar biezu atkarības attiecību tīklu bez izņēmuma visus modernās buržuāziskās sabiedrības ekonomiskos un politiskos institūtus, — lūk, šā monopola spilgtākā izpausme.

-^Ceturtkārt, monopols izaudzis no koloniālās politikas. Daudzajiem „vecajiem" koloniālās politikas motiviem finanču kapitāls pievienojis cīņu par izejvielu avotiem, par kapitala eksportu, par „iespaida sfērām" — t. i., izdevīgu veikalu, koncesiju, monopolistiskas peļņas u. I. jpr. sfērām, — beidzot par saimniecisku teritoriju vispār. Kad Eiropas lielvalstis aizņēma, piem., ar savām kolonijām vienu desmito daļu Āfrikas, kā tas bija vēl 187(1. gadā, tad koloniālā politika varēja attīstīties nemonopolistiski pēc, tā sakot, „brīvi sagrābjamo" zemju ieņemšanas parauga. Bet, kad u/10 Āfrikas bija sagrābtas (ap 1900. gadu), kad izrādījās, ka visa pasaule bija sadalīta, — nenovēršami iestājās koloniālo īpašumu monopola un tātad arī sevišķi saasinātas cīņas laikmets par pasaules sadalīšanu un pārdalīšanu.

Cik lielā mērā monopolistiskais kapitālisms saasinājis visas kapitālisma pretrunas, tas vispār zināms. Pietiek aizrādīt uz dārdzību un uz karteļu spaidiem. Šī pretrunu saasināšanās ir visvarenākais dzinējspēks vēsturiskajā pār ejas laikmetā, kas sāeies kopš vispasaules finanču kapitala galīgās uzvaras.

Monopoli, oligarchija, tieksme uz kundzību brīvības tieksmju vietā, arvien lielāks skaits mazo vai vājo nāciju, ko ekspluatē neliela saujiņa bagātāko vai stiprāko nāciju — tas viss radījis tās atšķirīgās imperiālismā pazīmes, kas liek raksturot to kā parazitisku vai trūdošu ķapita-lisinu. Arvien spilgtāk un spilgtāk izpaužas kā viena no imperiālismā tendencēm tieksme radīt „ valsti-ran tjē", valsti-augļolāju, kuras buržuāzijā dzīvo arvien vairāk no kapitala eksporta un „kuponu griešanas". Būtu aplam domāt, ka šī tendence trūdēt izslēdz ālru kapitālisma augšanu; nē, atsevišķas rūpniecības nozares, atsevišķi buržuāzijas slāņi, atsevišķas zemes imperiālismā laikmetā ar lielāku vai mazāku spēku izpauž te vienu, te otru no šīm tendencēm. Visumā kapitālisms aug nesalīdzināmi straujāk nekā agrāk, bet šī augšana ne tikai kļūst vispār nevienmērīgāka, bet nevienmērība parādās konkrēti arī kapitala ziņā visstiprāko valstu trūdēšanā (Anglija).

Par Vācijas ekonomiskās attīstības ātrumu Risers, autors pētījumam par vācu lielbankām, saka: „Iepriekšējā laikmeta (1818.—1870.) ne visai gausais progress attiecas pret Vācijas visas saimniecības un it sevišķi viņas banku attīstības ātrumu pašreizējā laikmetā (1870.—1905.) apmēram tā, kā veco labo laiku pasta karietes kustības ātrums atliecas pret modernā automobiļa ātrumu, kurš traucas tā, ka kļūst bīstams gan bezrūpīgam kājām gājējam, gan pašiem automobilī braucējiem". Savukārt šim neparasti ātri izaugušajam finanču kapitalam tieši tāpēc, ka tas izaudzis tik ātri, nav iebildumu pāriet uz „mieri-gāku“ apgādāšanos ar kolonijām, kas atņemamas, lietojot ne tikai mierīgus līdzekļus, bagātākām nācijām. Bet Savienotajās Valstīs ekonomiskā attīstība pēdējos gadu desmitos noritējusi vēl straujāk nekā Vācijā, un tieši tāpēc jaunākā amerikāņu kapitālisma parazitiskās pazīmes izpaudušās sevišķi spilgti. No otras puses, ja salīdzina kaut vai republikānisko Amerikas buržuāziju ar monarchistisko Japanas vai Vācijas buržuāziju, tad redzams, ka vislielākā politiskā atšķirība visstiprākā mērā vājinās imperiālismā laikmetā — ne tāpēc, ka tā vispār nebūtu svarīga, bet tāpēc, ka visos šajos gadījumos ir runa par buržuāziju ar noteiktām parazitisma pazīmēm.

Tas, ka kapitālisti gūst monopolistiski augstu peļņu vienā no daudzajām rūpniecības nozarēm, vienā no daudzajām zemēm u. tml., dod viņiem ekonomisku iespēju uzpirkt atsevišķus strādnieku slāņus, bet uz laiku arī strādnieku diezgan ievērojamu mazākumu, pārvelkot tos attiecīgās nozares vai attiecīgās nācijās buržuāzijas pusē pret visiem pārējiem. Un imperiālistisko nāciju pastiprinātais antagonisms pasaules sadalīšanas dēļ šo tieksmi pastiprina. Tā rodas imperiālismā sakars ar oportunismu, kas visagrāk un visspilgtāk izpaudies Anglijā tāpēc, ka dažas imperiālistiskās attīstības pazīmes šeit novērotas daudz agrāk nekā cilās zemēs. Daži rakstnieki, piem., L. Martovs, mēdz atkratīties no lakta, ka imperiālismam ir sakars ar oportunismu strādnieku kustībā — lakta, kas šobrīd sevišķi stipri duras acīs, — ar šāda veida „kroņa optimistiskiem" prātojumiem (Kautska un Ilismansa garā): kapitālisma pretinieku lieta būtu bezcerīga, ja tieši attīstītākais kapitālisms vestu pie oportunismu pastiprināšanās vai ja izrādītos, ka tieši vislabāk atalgotiem strādniekiem ir tieksme uz oportunismu u. tml. Nevajag ļauties maldināties par šāda „optimisma" nozīmi: tas ir optimisms attiecībā uz oportunismu, tas ir optimisms, kas kalpo oporlunisma maskošanai. Patiesībā tas, ka opor-tunisms attīstījies sevišķi ātri un sevišķi riebīgi, nepavisam nav viņa paliekošas uzvaras garantija, kā ļaundabīga augoņa ātra attīstība veseiā organismā var vienīgi paātrināt augoņa trūkšanu, organisma atbrīvošanos no tā. Visbīsta-māki šajā ziņā ir ļaudis, kas nevēlas saprast, ka ciņa pret imperiālismu, ja tā nav nesaraujami saistīta ar cīņu pret oportunismu, ir tukša un melīga frāze.

No visa, kas iepriekš teikts par imperiālismā ekonomisko būtību, izriet, ka tas jāraksturo kā pārejas jel), pareizāk, mirstošais kapitālisms. Šai ziņā visai pamācoši, ka to buržuāzisko ekonomistu, kas apraksta jaunāko kapitālismu, iecienīti vārdiņi ir: „savīšanās^41, „izolētības tru-kums“ u. tml.; bankas ir „uzņēmumi, kuriem pēc saviem uzdevumiem un pēc savas attīstības nav tīri privatsaimnie-ciska rakstura, bet kuri arvien vairāk izaug ārā no tīri privatsaimnieciskās regulēšanas sfēras". Un tas pats Risers, kuram pieder šie vārdi, ar ārkārtīgu nopietnību paziņo, ka marksistu „pareģojums" par „sabiedriskošanos" „nav piepildījies"!

Ko tad izsaka šis vārdiņš „savīšanās"? Tas uztver vienīgi visvairāk acīs durošos pazīmi procesā, kas notiek mūsu acu priekšā. Tas rāda, ka vērotājs skaita atsevišķus kokus, neredzot meža. Tas verdziski kopē ārējo, nejaušo, chaotisko. Tas atmasko vērotājā cilvēku, ko nomāc neapstrādātais materials un kas nepavisam neaptver tā jēgu un nozīmi. „Nejauši savijas" akciju īpašumi, privātīpašnieku attiecības. Bet tas, no kā izriet šī savīšanās, — tas, kas sastāda tās pamatu, ir ražošanas mainīgās sabiedriskās attiecības. Kad lieluzņēmums kļūst gigantisks un plānveidīgi, pamatojoties uz masveida datu precizu aprēķinu, organizē sākotnējā izejmateriāla piegādi apmēros: 2/з vai 3A visa tā, kas nepieciešams desmitiem miljoniem iedzīvotāju; kad sistemātiski tiek organizēta šo izejvielu nogādāšana ražošanai visizdevīgākās vielās, kas dažreiz atrodas simtiem un tūkstošiem verstu viena no otras; kad no viena centra tiek vadītas visas materiala secīgas apstrādāšanas stadijas līdz pat daudzu visdažādāko gatavo produktu iegūšanai; kad šos produktus pēc viena plāna sadala starp desmitiem un simtiem miljoniem patērētāju (amerikāņu „Petrolejas tresta" petrolejas pārdošana Amerikā un Vācijā); — tad kļūst acīm redzams, ka mums ir darīšana ar ražošanas sabiedriskošanu un nepavisam ne ar vienkāršu „savīšanos"; — ka privatsaimnieciskās un privatīpašnieciskās attiecības ir čaula, kura saturam vairs neatbilst, kurai nenovēršami jātrūd, ja tās likvidāciju mākslīgi novilci natu, — kura var palikt trūdošā stāvoklī samērā ilgu laiku (jaunākā gadījumā, ja oportunisma augoņa ārstēšana ieilgtu), ļpct kuru tomēr neizbēgami likvidēs.

Jūsmīgais vācu imperiālismā pielūdzējs Šulce-Gevernics izsaucas:

,,Ja vācu bankas galu galā vada ducis personu, tad to darbība jau tagad tautas labklājībai ir svarīgāka nekā lielākās daļas valsts ministru darbība" (baņķieru, ministru, rūpnieku, rantjē „savīšanos" šeit izdevīgāk aizmirst...)

„Ja līdz galam pārdomā to tendenču attīstību, kuras mēs redzējām, tad iznāk: nācijās naudas kapitāls apvienots bankas; bankas savstarpēji saistītas kartelī; nācijās kapitāls, kas meklē novietošanu, izveidojies vērtspapīru formā. Tad piepildās Sen-Simona ģeniālie vārdi: „Tagadējai ražošanas anarchijai, kas atbilst tam faktam, ka ekonomiskās attiecības izveidojas bez vienveidīgas regulēšanas, jāatdod vieta ražošanas organizēšanai. Ražošanu nevadīs vis izolēti, viens no otra neatkarīgi uzņēmēji, kas nezina ļaužu ekonomiskās vajadzības; šī lieta atradīsies zināmas sociālās iestādes rokās. Pārvaldes centrālā komiteja, kurai būs iespējams no augstāka viedokļa pārskatīt plašo sociālās ekonomijas lauku, regulēs to tā. kā tas nāk par labu visai sabiedrībai, un nodos ražošanas līdzekļus šim nolūkam piemērotas rokās, bel sevišķi tā rūpēsies par pastāvīgu harmoniju starp ražošanu un patērēšanu. Ir iestādes, kas ietvērušas zināmu saimnieciskā darba organizāciju savu uzdevumu lokā: bankas". Mēs vēl esam tālu no šo Sen-Simona vārdu piepildīšanās, bel mēs atrodamies jau ceļā uz to piepildīšanos: marksisms citādi, nekā to iedomājās Markss, bet tikai pēc formas citādi"[129].

Neko teikt: labs Marksa „atspēkojums", kas sper soli atpakaļ no Marksa precizās, zinātniskās analizēs uz Sen-Simona minējumu kaul arī ģeniālu, bet tomēr tikai minējumu.

PAR JUNIUS A BROŠURU

Beidzot Vācijā nelegāli iznākusi kara jautājumiem vel līla sociāldemokrātiskā brošūra, kas nav pielāgojusies nekrietnajai junkuriskajai cenzūrai! Autors, kas acīm redzot pieder pie „kreisi radikalā“ partijas spārnā, parakstījies: JuniussS!> (kas latiņu valodā nozīmē: jaunākais) un nosaucis savu brošūru: „Sociāldemokrātijas krize". Pielikumā iespiestas tās „tezes par starptautiskās sociāldemokrātijas uzdevumiem", kuras bija jau iesniegtas Bernes ISK (Internacionālajā sociālistiskajā komisijā) un iespiestas tas biļetena 3. numurā; tās pieder grupai „Internacionāle", kura

1915. g. pavasarī izdeva vienu žurnālā numuru ar šo virsrakstu (ar Cetkinas, Meringa. R. Luksemburgas, Talhei-mera, Dunkeras, Štrebeļa u. c. rakstiem) un kura 1915. un

1916. g. ziemā organizēja sociāldemokrātu apspriedi " no visām Vācijas malām, kurā pieņēma šīs tezes.

Brošūra sarakstīta 1915. g. aprilī, kā saka autors ievada, kas datēts ar 1916. g. 2. janvari, un iespiesta „bez kādiem grozījumiem". Agrāk to nevarēja izdot „ārējo apstākļu" dēļ. Tā veltīta ne tik daudz „sociāldemokrātijas krizei", cik tam, lai analizētu karu, lai atspēkotu leģendu par kara atbrīvošanās, nacionālo raksturu, lai pierādītu to, ka šis karš ir imperiālistisks kā no Vācijas puses, tā arī no citu lielvalstu puses, kā arī lai revolucionāri kritizētu oficiālās partijas izturēšanos. Ārkārtīgi dzīvi uzrakstītajai Juniusa brošūrai bez šaubām ir bijusi un būs liela loma cīņa pret bijušo Vācijas sociāldemokrātisko partiju, kas pārgājusi buržuāzijas un junkuru pusē, un mēs no visas sirds ap sveicam autoru.

Krievu lasītājam, kas pazīst sociāldemokrātisko literatūru. kura ārzemēs iespiesta krievu valodā 1914.—1916.

gadā, Juniusa brošūra nodod principiāli nekā jauna. Kad lasa šo brošūru, salīdzinot ar vācu revolucionārā marksista argumentiem to, kas bija iztirzāts, piemēram, mūsu partijas Centrālās Komitejas manifestā (1914. septembris—novembris)[130], Bernes rezolūcijās (1915. g. marts)[131] un daudzajos komentāros pie tām, tad jāpārliecinās tikai par Juniusa-argumentu lielo nepilnību un par viņa divām kļūdām-Turpmāk pievēršoties Juniusa trūkumu un kļūdu kritikai7 mums sevišķi jāpasvītro, ka mēs to darām marksistiem nepieciešamās paškritikas dēļ un tādēļ, lai vispusīgi pārbaudītu uzskatus, kuriem jātop par III Internacionāles idejisko bāzi. Juniusa brošūra visā visumā ir lielisks marksistisks darbs, un ir pilnīgi iespējams, ka tās trūkumiem ir _ zināmā mērā gadījuma raksturs.

Juniusa brošūras galvenais trūkums un tiešs solis atpakaļ, salīdzinot ar legālo (kaut arī tūlīt pēc iznākšanas aizliegto) žurnālu „Internacionāle", ir klusēšana par socialšovinisma_ (autors nelieto ne šo terminu, ne mazāk precizo izteicienu — socialpatriotisms) sakaru ar oport unismkL Autors pilnīgi pareizi runā par Vācijas sociāldemokrātiskās partijas „kapitulāciju" un kraehu, par tās „oficiālo vadoņu" ..nodevību", bet tālāk neiet. Taču īstenībā jau žurnāls ..Internacionāle" ir devis „centra", t. i., kautskisma, kritiku, pilnīgi pamatoti izsmiedams tā rakstura trūkumu, to, ka viņš proslituē marksismu, viņa sulainiskumu oportunistu priekšā. Un tas pats žurnāls sācis atmaskot oportunistu īsto lomu, publicēdams, piem., ļoti svarīgo faktu, ka 1914. g. 4. augustā oportunisti ieradās ar ultimātu, ar gatavu lēmumu ķalsot katrā gadījumā /jar kreditiem. Ne Juniusa brošūrā, ne tēzēs nav runas ne par oportunismu. ne par kautskismu! Tas ir teorētiski nepareizi, jo nevar izskaidrot ,.nodevību", nesaistot to ar oportunismu kā virzienu, kuram ir gara vēsture, visas II Internacionāles vēsture. Tas ir praktiski politiski maldīgi, jo nevar ne saprast „sociāldemokrātijas krizi", ne pārvarēt to, nenoskaidrojot divu virzienu: atklāti oportunisliskā (begins, Davids utt.) un aizklātioportunisliskā (Kautskis un Ko) -— nozīmi un lomu. Tas ir solis atpakaļ, salīdzinot, piem., ar Oto Riles vēsturisko rakstu avīzē ,,Vorwārts“* 1916. g. 12. janvarī. kur viņš tieši, atklāti pierāda Vācijas sociāldemokrātiskās partijas šķelšanās nenovēršamību (avīzes „Vorwarts" redakcija atbildēja viņam ar salkanu un liekulīgu kautskisku frāžu atkārtošanu, neatrodot neviena argumenta pēc būtības pret to, ka pastāv jau divas partijas un ka tas samierināt nevar). Tas ir pārsteidzoši nekonsekventi, jo žurnālā „Internacionāle" 12. tēzē tieši ir runa par nepieciešamību dibināt „jaunu" Internacionāli sakarā ar „vadošo zemju sociālistisko partiju oficiālo pārstāvniecību" „nodevību" un „pāriešanu uz buržuāziski imperiālistiskās politikas pamatiem". Skaidrs, ka ir vienkārši smieklīgi runāt par to, ka „jaunajā" Internacionālē varētu piedalīties veca Vācijas sociāldemokrātiskā partija vai partija, kas samierinās ar Leginu, Dāvidu un Ko.

Kā izskaidrot šo grupas „Internacionāle" soli atpakaļ, mēs nezinām. Visa Vācijas revolucionārā marksisma lielākais trūkums ir tas, ka trūkst saliedētas nelegālās organizācijas, kas sistemātiski ieturētu savu līniju un audzinātu masas jaunu uzdevumu garā: tādai organizācijai būtu jā ieņem noteikta pozicija tiklab attiecībā uz oportunismu, kā arī attiecībā uz kautskismu. Tas ir jo nepieciešamāk tāpēc, ka vācu revolucionāriem sociāldemokrātiem tagad atņemtas divas pēdējās dienas avīzes: Bremcnes („Bremer Būrger-Zeilung"M) un Braunšveigas („Volksfreund" kuras abas pārgājušas pie kautskiešiem. Tikai grupa: „Vācijas internacionālie sociālisti" (ISD) paliek sava postenī — tas ir visiem skaidri un noteikti redzams.

Daži grupas „Internacionāle" locekļi acīm redzot atkal noslīdējuši bezprincipialā kautskisma purvā. Piem., Štre-bclis nogājis tiktāl, ka žurnālā „Neue Zeil"** ir klanījies Bernšteina un Kautska priekšā! Bet pavisam nesen, 1916. g. 15. jūlijā, viņš ievietoja avīzēs rakstu „Pacifisms un sociāldemokrātijā", kur aizstāv visvulgārāko kautskisko paeifismu. Kas attiecas uz Juniusu, tad viņš visnoteiktākā veidā saceļas pret kautskisko fantastisko projektēšanu

„Uz priekšu", lied. ,,.Iaiuiiiis Laiks". Ited.

„atbruņošanas", „slepenas diplomātijas iznīcināšanas" ц. Iml. garā. Iespējams, ka grupa „Internacionāle" ir divi virzieni: revolucionārais virziens un virziens, kas svārstās uz kaut skisma pusi.

No Juniusa kļūdainajiem atzinumiem pirmais nostipri nats grupas „Internacionāle" 5. tēzē: ... „Šā nesavaldīgā imperiālismā laikmetā (era) nevar vairs būt nekādu nacionālu karu. Nacionālas intereses kalpo tikai par krāpšanas ieroci, lai tautas darba ļaužu masas nodotu viņu nāvīgā ienaidnieka — imperiālismā kalpībā"... 5. tezes sākums, kura beidzas ar šo atzinumu, veltīts šā kara kā imperiālistiskā kara raksturojumam. Iespējams, ka nacionālo karu noliegšana vispār ir vai nu paviršība, vai nejauša aizrau sanas, pasvītrojot pilnīgi pareizo domu, ka šis karš ir imperiālistisks un nevis nacionāls. Bet, tā kā iespējams ir arī pretējais, tā ka novērots, ka dažādi sociāldemokrāti mal-digi noliedz jebkādus nacionālus karus sakarā ar to, ka šis karš tiek melīgi izlolots par nacionālu karu. lad pie šās kļūdas nevar nepakavēties.

Juniusam ir pilnīga taisnība, kad viņš pasvītro „impe-riahshskas situācijās" noteicošo ietekmi šajā karā, kad viņš saka, Jia aiz Serbijas stāv Krievija, „aiz serbu nacionālisma slāv krievu imperialisms", ka, piem., Holandes piedalīšanas kara ari bulu imperiālistiskā, jo tā, pirmkārt. aizstāvētu savas kolonijas un, otrkārt, būtu sabiedrota vienai no imperiālistiskajām koalicijām. Tas ir neapstrīdami— attiecībā uz šo karu. Un, kad Juniuss turklāt sevišķi pasvītro to, kas viņam vispirms svarīgi-ciņu pret „nacionālā kara fantomu", „kas pašlaik valda sociāldemokrātu politika" (81. Ipp.), tad nevar neatzīt, ka \ īņa spriedumi ir tiklab pareizi, kā arī pilnīgi savlaicīgi.

Kļūda būtu tikai, ja pārspīlētu šo patiesību, ja atkāptos no marksistiskas prasības — būt konkrētam, ja šā kara novērtējumu attiecinātu uz visiem imperiālismā laikā iespējamiem kariem, ja aizmirstu nacionālo kustību pret imperiālismu. Vienīgais arguments, kas aizstāv Iezi: ,.nacionālu karu vairs nevar būt", ir tas, ka pasauli sadalījusi savā starpa saujiņa „lielo" imperiālistisko valstu, ka tāpēc ik-katis karš, kaut ari tas sākuma būtu nacionāls, pārvēršas imperiālistiskā karā, aizskarot vienas imperiālistiskās lielvalsts vai koalicijas intereses (81. Ipi». Juniusa brošūra).

Šis arguments ir acīm redzami nepareizs. Protams, marksistiskās dialektikas pamattēzē ir tā, ka visas robežas dabā un sabiedrībā ir nosacītas un kustīgas, ka nav nevienas parādības, kas zināmos apstākļos nevarētu pārvērsties sava pretstatā. Nacionāls karš var pārvērsties imperiālistiskā karā un otrādi. Piemērs: lielās francu revolūcijas kari sakas kā nacionāli un bija tādi. Šie kari bija revolucionāri: lielas revolūcijas aizstāvēšana pret konlrrevolucionaro monar-chiju koaliciju. Bet, kad Napoleons nodibināja Francijas impēriju, pakļaudams verdzībā veselu rindu sen izveidojušos, lielu, dzīvot spējīgu, nacionālu Eiropas valstu, tad no Francijas nacionālajiem kariem iznaca imperiālistiski kari, kas savukārt radīja nacionālās atbrīvošanas karus pret Napoleona imperiālismu.

Tikai sofists varētu notušēt atšķirību starp imperiālistisku un nacionālu karu uz tā pamata, ka viens var pārvērsties otrā. Dialektika ne vienreiz vien ir kalpojusi — arī grieķu filozofijas vēsturē — par tiltiņu uz sofistiku. Bet mēs joprojām paliekam dialektiķi, cīnīdamies pret sofismu nevis ar to, ka noliedzam visādu pārvērtību iespēju vispār, bet ar to, ka konkrēti analizējam pašreizējo pārvērtību tas apstākļos un tās attīstībā.

Ka pašreizējais, 1914.—1916. g. imperiālistiskais karš pārvērtīsies par nacionālu karu, tas ir augstākā mēra neticami, jo šķira, kura pārstāv attīstību uz priekšu, ir proletariats, kas objektīvi cenšas pārvērst to par pilsoņu karu pret buržuāziju, kā arī vēl tāpēc, ka abu koaliciju spēki ne visai ievērojami atšķiras un starptautiskais finanču kapitāls it visur radījis reakcionāru buržuāziju. Bet pasludināt par neiespējamu tādu pārvērtību nevar: ja izrādītos, ka Eiropas proletariats ir gadus 20 bezspēcīgs; ja tagadējais karš nobeigtos ar uzvarām, kas līdzīgas Napoleona uzvarām, un ar daudzu dzīvot spējīgu nacionālu valstu verdzināšanu; ja imperialisms ārpus Eiropas (vispirms Japanas un Amerikas imperialisms) arī noturētos 20 gadu, nepārejot sociālismā, piem., Japanas un Amerikas kara dēļ, tad būtu iespējams liels nacionāls karš Eiropa, la būtu Eiropas attīstība par dažiem gadu desmitiem atpakaļ. Tas ir neticami. Bet tas nav neiespējami, jo iedomāties, ka vispasaules vēsture iet gludi un akurati uz priekšu, neizdarīdama reizēm milzīgus lēcienus atpakaļ, ir nedialekliski, nezinātniski, teorētiski nepareizi.

Tālāk, imperiālismā laikmetā ir ne vien iespējami, bet pat nenovēršami koloniju un puskoloniju nacionālie kari. Kolonijās un puskolonijās (Ķinā, Turcijā, Persijā) dzīvo līdz 1 000 miljonu cilvēku, t. i., vairāk nekā puse no zemes iedzīvotājiem. Nacionālās atbrīvošanās kustība šeit ir vai nu jau ļoti spēcīga, vai arī pieaug un nobriest. Ikkatrs karš ir politikas turpinājums ar citiem līdzekļiem. Koloniju nacionālas atbrīvošanās politikas turpinājums nenovēršami bus koloniju nacionālie kari pret imperiālismu. Tādi kari var novest pie tagadējo ,,lielo*' imperiālistisko valstu imperiālistiskā kara, bet var arī nenovest, tas ir atkarīgs no daudziem apstākļiem.

Piemērs: septiņgadu karā Anglija un Francija karoja koloniju dēļ, t. i., tās veda imperiālistisku karu (kas iespē jams gan uz verdzības bāzes, gan uz primitīvā kapitālisma bāzes, kā arī uz augsti attīstītā kapitālisma modernās bāzes). Francija ir uzvarēta un zaudē daļu no savām koloni jam. Pēc dažiem gadiem sākas Ziemeļamerikas Savienoto Valstu nacionālas atbrīvošanās karš tikai pret Angliju vienu. Francija un Spānijā, kurām pašām joprojām pieder tagadējo Savienoto Valstu daļas, aiz naida pret Angliju, t. i.. savu imperiālistisko interešu dēļ, noslēdz draudzības līgumu ar Statiem, kas sacēlušies pret Angliju. Franču karaspēks kopa ar amerikāņu karaspēku sit angļus. Mūsu priekšā ir nacionālās atbrīvošanās karš, kurā imperiālistiskā sacen-sība ir blakus elements, kam nav nopietnas nozīmes, — pretēji tam, ko redzam 1914.—1916. g. karā (nacionalajam elementam Austrijas un Serbijas karā nav nopietnas nozīmes, salīdzinot ar visu noteicošo imperiālistisko sacensību). No la redzams, cik aplam būtu lietot imperiālismā jēdzienu šabloniski, secinot no tā nacionālo karu „neiespējamību". Nacionālās atbrīvošanās karš, piem., Persijas, Indijas un Ķīnas savienības karš pret tām vai citām imperiālistiskām lielvalstīm, ir pilnīgi iespējams un ticams, jo tas izriet no šo zemju nacionālās atbrīvošanās kustības, pie kam tāda kara pārvēršanās par imperiālistisku karu starp tagadējām imperiālistiskajām lielvalstīm bus atkarīga no ļoti daudziem konkrētiem apstākļiem, par kuru iestāšanos galvot būtu smieklīgi.

Treškārt, pat Eiropā nevar uzskatīt nacionālos karus par neiespējamiem imperiālismā laikmetā. „Imperiālismā laikmets” padarījis tagadējo karu imperiālistisku, tas nenovēršami rada (kamēr neiestāsies socialisms) jaunus imperiālistiskus karus, tas padarījis tagadējo lielvalstu politiku viscaur imperiālistisku, bet šis „laikmets'1 nepavisam neizslēdz nacionālos karus, piem., mazo (pieņemsim, anektēto vai nacionāli apspiesto) valstu karus pret imperiālistiskajām lielvalstīm, tāpat kā tas neizslēdz ari liela mēroga nacionālu kustību Eiropas austrumos. Piem., par Austriju .luniuss spriež ļoti saprātīgi, ņemdams vērā ne tikai „ekonomisko" vien, bet ari savdabīgi politisko, atzīmējot „Austrijas iekšējo dzīvot spējas trūkumu", atzīstot, ka „Habs-burgu monarehija ir nevis buržuāziskās valsts politiska organizācija, bet tikai dažu sabiedrības parazītu kliķu vāji saistīts sindikāts", un ka „Austroungārijas likvidācijā vēsturiski ir tikai Turcijas sairšanas turpinājums un kopa ar to ir vēsturiskā attīstības procesa prasība". Labāks stāvoklis nav arī ar dažām Balkanu valstīm un ar Krieviju. Arī gadījumā, ja „lielo" valstu spēki ļoti izsiktu šajā karā, vai gadījumā, ja Krievijā uzvarētu revolūcija, ir pilnīgi iespējami nacionālie kari — pat uzvarām vainagoti. No vienas puses, ne visos apstākļos ir praksē realizējama imperiālistisko lielvalstu iejaukšanās. Bet no otras puses, kad spriež „vieglprātīgi": mazas valsts karš pret milzi ir bezcerīgs, tad te jāpiezīmē, ka bezcerīgs karš ari ir karš; bet tālāk, zināmas parādības „milžu" iekšienē — piem., revolūcijas sākšanās — var „bezcerīgu" karu padarīt par „cerību pilnu".

Mēs sīki pakavējāmies pie nepareizā atzinuma, it ka „vairs nevar būt nacionālu karu", ne tikai tāpēc, ka tas teorētiski ir acīm redzami aplams. Būtu, protams, ļoti bēdīgi, ja „kreisie" sāktu izturēties bezrūpīgi pret marksisma teoriju tādā laikā, kad "1 Internacionāli var dibināt tikai uz nevulgarizēta marksisma bāzes. Bet arī praktiski politiskā ziņā šī kļūda ir ļoti kaitīga: no tas secina aplamo „atbruņošanās" propagandu, jo it kā nevarot būt nekādu citu

karu kā vienīgi reakcionāri kari; no tās secina vēl aplamāku un tieši reakcionāru vienaldzību pret nacionālo kustību. Tāda vienaldzība kļūst par šovinismu, kad Eiropas „lielo" nāciju locekļi, t. i., to nāciju, kuras apspiež ļoti daudz sīko un koloniju tautu, it kā lietpratīgi paziņo: „nacionālu karu vairs nevar būt“! Nacionālie kari pret imperiālistiskām lielvalstīm ir ne tikai iespējami un ticami, tie ir nenovēršami un progresīvi, revolucionāri, lai gan, protams, to sekmīgumam nepieciešams vai nu tas, lai milzīgs apspiesto zemju iedzīvotāju skaits (simti miljoni mūsu minētajā Indijas un Ķinas piemērā) apvienotu savas pūles, vai īpaši labvēlīgs internacionālā stāvokļa apstākļu savienojums (piem., kad imperiālistisko lielvalstu iejaukšanos paralizē to nespēks, to karš, to antagonisms u. tml.), vai arī kādas lielvalsts proletariāta vienlaicīga sacelšanās pret buržuāziju (šis mūsu uzskaitījumā pēdējais gadījums ir pirmais no proletariāta uzvaras sekmēšanas un izdevīguma viedokļa).

Jāpiebilst tomēr, ka nebūtu taisnīgi apsūdzēt Juniusu vienaldzībā pret nacionālo kustību. Viņš vismaz atzīmē sociāldemokrātu frakcijas grēku skaitā to, ka tā klusējusi, kad kāds iezemiešu vadonis Kamerūnā sodīts ar nāvi par ,,nodevību“ (acīm redzot par mēģinājumu sacelties sakarā ar karu), pasvītrojot cilā vietā speciāli (Leginu, Lenču kgiem u. tml. neliešiem, kas skaitās „sociāldemokrāti"), ka koloniju nācijās arī ir nācijās. Ar vispilnīgāko noteiktību viņš paziņo: „socialisms atzīst, ka katrai tautai ir tiesības uz neatkarību un brīvību, ir tiesības patstāvīgi lemt par savu likteni"; „starptautiskais socialisms atzīst brīvu, neatkarīgu, tiesībās vienlīdzīgu nāciju tiesības, bet tikai viņš var radīt tādas nācijās, tikai viņš var realizēt nāciju pašnoteikšanās tiesības. Un šis sociālismā lozungs — pareizi piezīmē autors — kalpo, tāpat kā visi pārējie, ne tam, lai attaisnotu esošo, bet kā ceļa rādītājs, kā stimuls proletariāta revolucionārai, pārveidojošai, aktīvai politikai" (77. un 78. Ipp.). Tātad dziļi kļūdītos tie, kas domātu, ka visi kreisie vācu sociāldemokrāti ir noslīdējuši tajā šaurībā un marksisma kariķējumā, kādā tagad nonākuši daži Holandes un Polijas sociāldemokrāti, noliegdami nāciju pašnoteikšanos pat sociālismā apstākļos. Starp citu, par

šās kļūdas speciālajiem holandiešu un poļu avotiem mes runājam citā vietā.

Otrs Juniusa aplamais spriedums ir saistīts ar jautājumu par tēvijas aizstāvēšanu. Tas ir kardināls politisks jautājums imperiālistiskā kara laikā. Un Juniuss ir apstiprinājis to mūsu pārliecību, ka mūsu partija devusi vienīgo pareizo šā jautājuma nostādni: proletariats ir pret tēvijas aizstāvēšanu šajā, imperiālistiskajā karā, ievērojot tā laupīšanas, verdzināšanas, reakcionāro raksturu, ievērojot iespēju un nepieciešamību nostādīt tam pretī (un censties pārvērst to par) pilsoņu karu par sociālismu. Juniuss turpretim, no vienas puses, lieliski atsedzis šā kara imperiālistisko raksturu atšķirībā no nacionālā kara, bet, no otras puses, ir izdarījis ārkārtīgi dīvainu kļūdu, mēģinādams aiz matiem pievilkt pie šā, nenacionalā kara nacionālu pro-gramul Tas izklausās gandrīz neticami, bet tas ir fakts.

Tiklab leginiskās, kā arī kautskiskās nokrāsas kroņa sociāldemokrāti, sulainiski pakalpodami buržuāzijai, kura visvairāk kliedza par ārzemju ,,uzbrukumu“, lai krāptu lautas masas attiecībā uz kara imperiālistisko raksturu, sevišķi centīgi atkārtoja šo argumentu par „uzbrukumu^1*. Kautskis, kas tagad naiviem un lētticīgiem cilvēkiem apgalvo (starp citu ar Krievijas okista, Spektatora, starpniecību), ka viņš kopš 1914. gada beigām esot pārgājis opo-zicijas pusē, joprojām atsaucas uz šo „argumentu"! Cenzdamies atspēkot šo argumentu, Juniuss min vispamācošākos piemērus no vēstures, lai pierādītu, ka „buržuāziskajā vēsturē uzbrukums un šķiru cīņa nav vis pretruna, kā stāsta oficiālā leģenda, bet viens ir otra līdzeklis un izpausme". Piemēri: Francijā Burboni aicināja ārzemes uzbrukt jakobiņiem, buržuji 1871. gadā — Komūnai. Darbā „Pilsoņu karš Francijā" Markss rakstīja:

„Augstākais varonības kāpinājums, uz ko vēl ir spējīga vecā sabiedrība, ir nacionālais karš, un nu izrādās, ka las ir vistīrākā valdības blēdība; šās blēdības vienīgais nolūks — atbīdīt uz vēlāku laiku šķiru cīņu, un, kad šķiru cīņa iedegas pilsoņu kara liesmās, blēdība izkūp kā dūmi" 03.

„Klasisks visu laiku piemērs, — raksta Juniuss, atsaukdamies uz 1798. gadu, ir lielā franču revolūcija". No

10 22. sēj.

visa tā liek secināts: „Gadsimtu pieredze tātad pierāda, ka nevis aplenkuma stāvoklis, bet pašaizliedzīga šķiru cīņa, kas modina lautas masu pašcieņu, varonību un morālisko spēku, ir labākā zemes aizstāvēšana, labākā aizsardzība pret ārējo ienaidniek u“.

Juniusa praktiskais secinājums: „Jā, sociāldemokrātiem jāaizslāv sava zeme lielās vēsturiskās krizes laikā. Un tieši tā jau arī ir reichstaga sociāldemokrātu frakcijas smagā vaina, ka tā savā 1914. g. 4. augusta deklarācijā svinīgi paziņojusi: „Briesmu brīdī mēs nepametīsim neaizsargātu savu dzimteni*1, bet lai pašā laikā atteikusies no saviem vārdiem. Vislielāko briesmu brīdī viņa pameta neaizsargātu savu dzimteni. Jo viņas pirmais pienākums pret dzimteni šajā brīdī bija: parādīt dzimtenei šā imperiālistiskā kara īsto būtību, saraul patriotisko un diplomātisko melu tīklu, kurā bija ietīts šis mēģinājums uzbrukt dzimtenei; skaļi un skaidri paziņot, ka vācu tautai šajā karā tiklab uzvara, kā arī sakāve ir vienādi pazudinoša, pretoties līdz pēdējam tam, ka dzimteni nožņaudz ar aplenkuma stāvokli; pasludināt, ka ir nepieciešami nekavējoties apbruņot tautu un ļaut tautai izlemt jautājumu par karu un mieru; ļoti noteikti prasīt tautas pārstāvniecības permanentu (nepārtrauktu) apspriedi visā kara laikā, lai nodrošinātu tautas pārstāvniecības modru kontroli pār valdību un lautas kontroli pār tautas pārstāvniecību; prasīt, lai nekavējoties atceļ visus politisko tiesību ierobežojumus, jo tikai brīva tauta var sekmīgi aizstāvēt savu zemi; beidzot, imperiālistiskajai kara programai — programai, kas vērsta uz Austrijas un Turcijas saglabāšanu, t. i., uz reakcijas saglabāšanu Eiropā un Vācijā, — nostādīt pretī 1848. gada patriotu un demokrātu veco patiesi nacionālo programu, Marksa, Engelsa un Lasala programu: vienotās lielās vācu republikas lozungu. Tāds bija karogs, kuru vajadzēja pacelt savas zemes priekšā, kurš būtu patiesi nacionāls, paliesi atbrīvošanas karogs, kurš būtu atbilstošs Vācijas un starptautiskās proletariāta šķiras politikas labākajām tradīcijām**... „Tādējādi smagā dileina starp dzimtenes interesēm un proletariāta starptautisko solidaritāti, traģiskais konflikts, kas pamudināja mūsu parlamentāriešus „ar smagu sirdi** nostāties imperiālistiskā kara pusē, ir tīrā iedoma, buržuāziski nacionālistiska fikcija. Tieši otrādi, starp zemes interesēm un proletāriskās Internacionāles šķiriskām interesēm pastāv pilnīga saskaņa tiklab kara laikā, kā ari miera laikā: tiklab karš, kā arī miers prasa visenerģiskāko šķiru cīņas attīstību, visnoteiktāko sociāldemokrātiskās programas aizstāvēšanu*1.

Tā spriež Juniuss. Viņa spriedumu maldīgums duras acīs, un, ja mūsu atklātie un slepenie carisma sulaiņi, Pļe-chanova un Cchenkcli kungs, un varbūt pal Martova un Čcheidzes kungs, ar jaunu prieku pieķersies Juniusa vārdiem, rūpēdamies nevis par teorētisko patiesību, bet par to, lai izlocītos, slēptu pēdas, kaisītu strādniekiem smiltis acīs, tad mums sīkāk jāpakavējas pie Juniusa kļūdas teorētisko avotu noskaidrošanas.

Imperiālistiskām karam viņš uzaicina „nostādīt pretī*" nacionālo programu. Progresivo šķiru viņš uzaicina pagriezties ar seju pret pagātni un nevis pret nākotni! 1793. un 1848. gadā tiklab Francijā, kā arī Vācijā un visā Eiropā objektīvi dienas kārtībā bija buržuāziski demokrātiskā revolūcija. Šim objektivajam vēsturiskajam stāvoklim atbilda „patiesi nacionala**, t. i., nacionāli buržuāziskā, toreizējās demokrātijās programa, ko 1793. gadā realizēja buržuāzijas un plebeju visrevolucionārākie elementi, bet 1848. gadā visas progresivās demokrātijās vārdā pasludināja Markss. Feodāli dinasliskajiem kariem toreiz, objektīvi, nostādīja pretī revolucionāri demokrātiskos karus, nacionālās atbrīvošanās karus. Tāds bija laikmeta vēsturisko uzdevumu saturs.

Tagad Eiropas attīstītāko, lielāko valstu objektīvais stāvoklis ir citāds. Attīstība uz priekšu — ja neņem vērā iespējamos pagaidu soļus atpakaļ, — ir realizējama tikai virzienā uz sociālistisko sabiedrību, uz sociālistisko revolūciju. Imperiālistiski buržuāziskām karam, augsti attīstītā kapitālisma karam objektīvi var stāties pretī no progresivās attīstības viedokļa, no progresivās šķiras viedokļa tikai karš pret buržuāziju, t. i., vispirms proletariāta pilsoņu karš pret buržuāziju par varu, karš, bez kura nevar būt nopietnas kustības uz priekšu, bet pēc tam — tikai zināmos, īpašos apstākļos ir iespējams karš sociālistiskās valsts aizstāvēšanai pret buržuāziskām valstīm. Tāpēc tie boļševiki (par laimi, tikai atsevišķi, un mēs tos nekavējoties atdevām pri-ziviešiem), kuri bija gatavi aizstāvēt nosacītas aizsargāšanas viedokli, tēvijas aizsargāšanu ar nosacījumu, ka revolūcija uzvarēs un uzvarēs republika Krievijā, palika uzticīgi boļ-ševisma burtam, bet kļuva neuzticīgi tā garam; jo Eiropas attīstītāko lielvalstu imperiālistiskajā karā ievilktā Krievija arī kā republika vestu tāpat imperiālistisku karu!

Sacīdams, ka šķiru cīņa ir labākais līdzeklis pret uzbrukumu, Juniuss lietojis Marksa dialektiku tikai pa pusei, sperdams vienu soli pa pareizo ceļu un tūlīt jau novirzīdamies no tā. Marksa dialektika prasa katras īpašas vēsturiskas situācijās konkrētu analīzi. Ka šķiru cīņa ir labākais līdzeklis pret uzbrukumu, — tas ir pareizi gan attiecībā uz buržuāziju, kas gāž feodālismu, gan attiecībā uz proletariātu, kas gāž buržuāziju. Tieši tāpēc, ka tas ir pareizi attiecībā uz jebkuru šķirisku apspiešanu, tas ir pārāk vispārīgi un tāpēc nepieliekami attiecībā uz šo īpašo gadījumu. Pilsoņu karš pret buržuāziju ir arī viens šķiru cīņas veids, un tikai šis šķiru cīņas veids paglābtu Eiropu (visu, un nevis vienu zemi) no uzbrukumu briesmām. „Lielvācijas republika", ja tā būtu pastāvējusi 1914.—1916. g., būtu vedusi tādu ļrnšu imperiālistisku karu.

Juniuss ir piegājis cieši klāt pareizai atbildei uz jautājumu un pareizam lozungam: pilsoņu karš pret buržuāziju par sociālismu un, it kā bīdamies teikt visu patiesību līdz galam, pagriezies atpakaļ, pie fantāzijas par „nacionālo karu" 1914., 1915., 1916. gadā. Ja apskata jautājumu ne no teorētiskās, bet no tīri praktiskās puses, tad Juniusa kļūda kļūs ne mazāk skaidra. Visa buržuāziskā sabiedrība, visas Vācijas šķiras līdz pat zemniecībai bija par karu (Krievijā droši vien arī — vismaz turīgās un vidējās zemniecības vairākums ar ļoti ievērojamu trūcīgo zemnieku daļu bija acīm redzot buržuāziskā imperiālismā ietekmē). Buržuāzijā bija apbruņota līdz zobiem. Tādos apstākļos „pasludināt" programu: republika, permanentais parlaments, tautas vēlētie virsnieki („lautas apbruņošana") u. t. jpr. nozīmētu praksē — ,,pasludināl“ revolūcija (ar nepareizu revolūcijas programu!).

Juniuss tepat pilnīgi pareizi pasaka, ka revolūciju nevar „iztaisīt". Revolūcija bija dienas kārtībā 1914. 1916. g.,

slēpdamās kara dzīlēs, izaugdama no kara. To vajadzēja „pasludināt“ revolucionārās šķiras vārdā, norādīt līdz galam, bezbailīgi tās programu: sociālismu, kas kara laikmetā nav iespējams bez pilsoņu kara pret archireakcionaro, noziedzīgo buržuāziju, kura nolemj lautu neizsakāmam postam. Vajadzēja apdomāt sistemātisko, konsekvento, praktisko, jebkurā revolucionārās krizes attīstības tempā bez ierunām realizējamo rīcību, kas sakrīt ar briestošās revolūcijas līniju. Šī rīcība norādīta mūsu partijas rezolūcijā: 1) balsošana pret kreditiem; 2) „pilsoņu miera“ pārtraukšana; .'!) nelegālās organizācijas dibināšana; 4) zaldatu brāļošanās; 5) visu masu revolucionāro pasākumu atbalstīšana^132. Visu šo soļu veiksme nenovēršami noved pie pilsoņu kara.

Lielās vēsturiskās programas pasludināšanai bija bez šaubām milzīga nozīme; tikai ne vecās un 1914.—1916. gadam jau novecojušās nacionālās Vācijas programas, bet proletāriski internacionālās un sociālistiskās programas. Jūs, buržuji, karojat laupīšanas dēj; mēs. visu karojošo zemju strādnieki, piesakām jums karu, karu par sociālismu, — lūk, tās runas saturs, ar kādu 1914. g. 4. augustā vajadzēja uzstāties parlamentos sociālistiem, kas nebija nodevuši proletariātu līdzīgi Leginiem, Dāvidiem, Kaut-skiein, Pļeclīanoviem, Gediem, Sambā utt.

Šķiet, divējāda veida aplami apsvērumi varēja radīt Juniusa kļūdu. Nav šaubu, ka Juniuss ir noteikti pret imperiālistisko karu un noteikti par revolucionāro taktiku: šo faktu neiznīcinās nekāds Pļcchanovu kgu ļaunais prieks par Juniusa ,,aizsardzībniecību“. Uz šāda veida iespējamiem iui varbūtējiem apmelojumiem nepieciešams atbildēt tūlīt un tieši.

Bet Juniuss, pirmkārt, nav pilnīgi atbrīvojies no vācu, pat kreiso sociāldemokrātu ,,vides“, kuri baidās no šķelšanās, baidās izteikt līdz galam revolucionāros lozungus^133.

Tās ir aplamas bailes, un Vācijas kreisajiem sociāldemokrātiem bQs jāatbrīvojas un viņi atbrīvosies no tām. Pie tā viņus novedīs viņu cīņas gaiļa pret socialšovinistiem. Un viņi cīnās pret saviem socialšovinistiem noteikti, stingri, patiesīgi, la ir viņu milzīgā, principiālā, radikālā atšķirība no Martovu un Čcheidzes kgiem, kuri ar vienu roku (ā la Skobeļevs) atraisa karogu ar sveicienu „Visu zemju Libknechtiem“, bet ar otru roku maigi apskauj Cchenkeli un Potresovu!

Otrkārt, juniuss, šķiet, ir gribējis realizēt kaut ko līdzīgu meņševistiskajai, bēdīgi slavenajai „stadiju teorijai", ir gribējis sākt realizēt revolucionāro programu no tās „visērtākā", „populārākā", sīkburžuazijai pieņemamākā gala. Kaut kas līdzīgs plānām „piekrāpt vēsturi", piekrāpt filistrus. Sak, pret īstās tēvijas labāko aizsargāšanu neviens nevar būt: bet īsta tēvija ir Lielvācijas republika, labākā aizsardzība ir milicija, permanents parlaments u. t. jpr. Reiz pieņemta, tāda programa pali no sevis novestu, sak, pie nākošās stadijas: sociālistiskās revolūcijas.

Droši vien tādi spriedumi apzinīgi vai pašapzinīgi ir noteikuši Juniusa taktiku. Nav pat ko runāt par to, ka tie ir aplami. Juniusa brošūrā jūtams vienpatnis, kam nav biedru nelegālajā organizācijā, kura pieradusi revolucionāros lozungus izdomāt līdz galam un sistemātiski audzināt masas to garā. Bet šāds trūkums — būtu ļoti nepareizi to aizmirst — nav Juniusa personisks trūkums, bet visu vācu kreiso vājumā rezultāts, kuri no visām pusēm sapīti nekrietnajos kautskiskās liekulības, pedantisma tīklos, „draudzīgajās" attiecībās ar oportunisliem. Juniusa piekritēji, neraugoties uz savu vientulību, ir pratuši uzsākt nelegālo lapiņu izdošanu un karu pret kaulskismu. Viņi pratīs iet arī talak uz priekšu pa pareizo ceļu.

Sarakstīts 1916. g. jūlijā Iespiests 1916. g. oktobrī krājuma

„Sborrjik Sociat-Demokrata“ 1. nr-ā Iespiests pēc krājuma „Sborņik**

Paraksts: N. Ļ e ņ i n s teksta izvirza jautājums no cita viedokļa: 1) vai ir iespējama „revolucionārā iejaukšanas^4* bez sakāves riska? 2) vai var bez tā paša riska šaustīt savas zemes buržuāziju un valdību? 3) vai mēs vienmēr neesam teikuši un vai reakcionāro karu vēsturiskā pieredze nesaka, ka sakāves atvieglo revolucionārās šķiras lielu?

DISKUSIJAS REZULTĀTI PAR PAŠNOTEIKŠANOS

Cimervaldes kreiso marksistiskā žurnālā „Priekšvēstnesis" 2. nr-ā (,,Vorbote“, 2. numurs, 1910. g. aprilis) ievietotas tezes par un pret nāciju pašnoteikšanos, kuras parakstījusi mūsu Centrālā Organa „Social-Demokral" redakcija un poļu sociāldemokrātiskās opozicijas organa „Gazela Robot-uicza“ redakcija. Lasīlājs iepriekš atradīs pirmo tēžu pārdrukājamu^134 un otru Iežu tulkojumu’14. Starptautiskajā arēnā šis jautājums izvirzīts tik plaši gandrīz vai pirmo reizi: diskusijā, kura notika pirms divdesmit gadiem, 1895. un 1890. gadā, pirms 1890. g. Starptautiskā sociālistiskā kongresa Londonā vācu marksistiskajā žurnālā „Neue Zeit“[135] un kurā piedalījās Roza Luksemburga, K. Kautskis un poļu „nepodlegloscevieši" (Polijas neatkarības piekritēji, PPS), kuri pārstāvēja trīs dažādus uzskatus, jautājumu izvirzīja tikai par Poliju^05. Līdz šim, cik mums zināms, jautājumu par pašnoteikšanos kaut cik sistemātiski apsprieda tikai holandieši un poļi. Cerēsim, ka „Priekšvēstnesim" izdosies pavirzīt uz priekšu šā tagad tik aktuālā jautājuma apspriešanu pie angļiem, amerikāņiem, fran-čiem, vāciešiem, itāliešiem. Oficiālais socialisms, ko pārstāv tiklab tiešie „savas" valdības piekritēji, Pļeclianovi, Dāvidi un Ko, kā arī maskotie oportunisma aizstāvji, kautskieši (lai skaitā Akselrods, Martovs, Ccheidzc u. t. jpr.), — šajā jautājumā ir tik daudz melojis, ka ļoti ilgam laikam būs nenovēršami, no vienas puses, neauglīgi mēģinājumi noklusēt un izvairīties un, no otras puses, strādnieku prasības dot viņiem tiešas atbildes" uz „nolādētajiem jautājumiem".

Par uzskati! cīņas gailu ārzemju sociālistu vidū mēs pacentīsimies savlaicīgi informēt lasītājus.

Mums, Krievijas sociāldemokrātiem, jautājums ir vēl īpaši svarīgs; šī diskusija ir 1903. un 1913. g. diskusijast"1 turpinājums; kara laikā šis jautājums radīja zināmu domas svārstību mūsu partijas biedru vidū; to saasinājuši tādu redzamu gvozdeviskās vai šovinistiskās strādnieku partijas vadoņu kā Martovs un Ccheidze viltīgie mēģinājumi apiet lietas būtību. Tāpēc ir nepieciešams izdarīt kaut vai pirmos kopsavilkumus starptautiskajā arēnā uzsāktajai diskusijai.

Kā no tēzēm redzams, mūsu poļu biedri dod mums tiešu atbildi uz dažiem mūsu argumentiem, piem., par marksismu un prudonismu. Bet lielāko tiesu viņi atbild mums nevis tieši, bet nelieši, nostādot pretī savus apgalvojumus. Aplūkosim viņu netiešās un tiešās atbildes.

1. SOCIALISMS UN NĀCIJU PAŠNOTEIKŠANĀS

Mēs apgalvojām, ka sociālismā apstākļos atteikties no nāciju pašnoteikšanās realizēšanas bulu sociālismā nodevība. Mums atbild: „pašnoteikšanās tiesības nav piemērojamas sociālistiskai sabiedrībai". Atšķirība radikala. Kur tad ir tās cēlonis?

„Mēs zinām, — iebilst mūsu oponenti, — ka socialisms iznīcinās jebkādu nacionālu apspiešanu, jo viņš iznīcina šķiru intereses, kuras noved pie lās“... Kādēļ vajadzīgs šis prātojums par jau sen zināmajiem un neapstrīdamajiem nacionālo spaidu iznīcināšanas ekonomiskajiem priekšnoteikumiem, kad strīds ir par vienu politisko spaidu formu, proti: par vienas nācijās varmācīgu turēšanu otras nācijās valsts robežās? Tas taču ir vienkārši mēģinājums izvairīties no politiskiem jautājumiem! Un turpmākie prātojumi mūs vēl vairāk pārliecina par šādu novērtējumu: „Mums nav nekāda pamata domāt, ka sociālistiskajā sabiedrībā nacijai būs saimnieciski politiskas vienības raksturs. Visticamāk ir tas, ka tai būs tikai kultūras un valodas vienības raksturs, jo sociālistiskās kultūras sfēras teritoriālā sadalīšana, ciktāl tāda pastāvēs, var notikt tikai pēc ražošanas vajadzībām, pie kam jāizlenij jautājums par šo sadalīšanu, protams, ne atsevišķām nācijām pa vienai, baudot visu savas varas pilnību (kā to prasa „pašnoteikšanas tiesības"), bet to kopīgi noteiks visi ieinteresētie pilsoņi"...

Šis pēdējais arguments par kopīgo noteikšanu pašnoteikšanās vielā tā patīk poļu biedriem, ka viņi to atkārto savās tēzēs trīs reizes! Bet bieža atkārtošana šo oklobristisko un reakcionāro argumentu nepārvērš par sociāldemokrātisku. Jo visi reakcionāri un buržuji piešķir nācijām, kas varmācīgi tiek turētas zināmas valsts robežās, tiesības „kopīgi noteikt" tās likteni kopīgajā parlamentā. Vilhelms II arī piešķir be|giein tiesības kopīgajā Vācijas parlamenta „ko pīgi noteikt" Vācijas impērijas likteni.

Tieši to, par ko ir strīds, — tieši to, kas vienīgi arī izvirzīts diskusijai, atdalīšanās tiesības, — mūsu oponenti tad arī cenšas apiet. Tas būtu smieklīgi, ja nebūtu tik bēdīgi!

Jau mūsu pirmajā tēzē ir teikts, ka apspiesto nāciju atbrīvošana paredz politiskajā laukā divējādus pārveidojumus: 1) nāciju tiesību pilnīgu vienlīdzību. Par to nav strīda, un tas attiecas tikai uz to, kas notiek valsts iekšienē; 2) politiskās atdalīšanās brīvību^136. Tas atliecas uz valsts robežu noteikšanu. Tikai par to ir strīds. Un tieši par to mūsu oponenti klusē. Viņi nevēlas domāt ne par valsts robežām, ne pat par valsti vispār. Tas ir kaut kāds „imperiālistisks ekonomisms", kas līdzīgs vecajam 1894.—1902. gada „ekonomismam", kurš prātoja: kapitālisms ir uzvarējis, tāpēc politiskie jautājumi ir lieki. Imperialisms ir uzvarējis, tāpēc politiskie jautājumi ir lieki! Tāda a-poli-tiska teorija ir pašā pamatā marksismam naidīga.

Gotas programas kritikā Markss rakstīja: „Starp kapitālistisko un komunistisko sabiedrību ir periods, kad pirmā revolūcijas ceļā pārvēršas par otro. Šim periodam atbilst arī politisks pārejas periods, un šā perioda valsts nevar būt nekas cils kā tikai proletariāta revolucionārā diktatūra"®7. Līdz šim šī patiesība bija sociālistiem neapstrīdama, bet tā satur valsts atzīšanu līdz pat uzvarējušā sociālismā pāraugšanai pilnīgā komunismā. Ir pazīstams Engelsa izteiciens par valsts at miršanu. Jau pirmajā tēzē mēs ar nodomu pasvītrojām, ka demokrātijā ir valsts forma, kas arī atmirs, kad atmirs valsts. Un, kamēr mūsu oponenti nav marksismu aizslājuši ar kaut kādu jaunu ,,a-valstisku“ viedokli, viņu prātojumi ir viena vienīga kļūda.

Viņi nevis runā par valsti (un tātad par tās robežu noteikšanu!), bet runā par „sociālistisku kultūras sferu“, t. i., ar nodomu izvēlas tādā ziņā nenoteiktu izteicienu, ka visi valsts jautājumi izzūd! Rodas smieklīga tautoloģija: protams, ja nav valsts, tad nav arī jautājuma par tās robežām. Tad nav vajadzīga arī visa demokrātiski politiskā pro-grama. Arī republikas nebūs, kad valsts ,,atmirs“.

Vācu šovinists Lenčs rakstos, kurus esam atzīmējuši 5. tēzē (piezīme)[137], ir minējis kādu interesantu citātu no Engelsa sacerējuma: ,,Po un Reina'1. Tur Engelss starp citu saka, ka „lielu un dzīvot spējīgu Eiropas nāciju" robežas vēstures attīstības gaitā, kura aprijusi veselu rindu sīko un dzīvot nespējīgo nāciju, arvien vairāk un vairāk lika noteiktas ar iedzīvotāju „valodu un simpātijām". Sās robežas Engelss nosauc par „dabiskām"es. Tā tas bija progrcsivā kapitālisma laikmetā, Eiropā ap 1848.—1871. g. Tagad reakcionārais, imperiālistiskais kapitālisms arvien biežāk lauž šīs demokrātiski noteicamās robežas. Visas pazīmes liecina, ka imperialisms atstās mantojumā sociālismam, kas viņu nomainīs, mazāk demokrātiskās robežas, daudzas aneksijas Eiropā un cilās pasaules daļās. Kā tad nu? vai uzvarējušais socialisms, atjaunodams un līdz galam realizēdams pilnīgu demokrātiju visā līnijā, atteiksies no valsts robežu demokrātiskās noteikšanas? negribēs rēķināties ar iedzīvotāju „simpātijām"? Pieliek izvirzīt šos jautājumus, lai uzskatāmi redzētu, kā mūsu poļu kolēģi noslīd no marksismu uz „imperiālistisko ekonomismu".

Vecie „ekonomisti", pārvērzdami marksismu karikatūrā, mācīja strādniekiem, ka marksistiem esot svarīgs „tikai" „ekonomiskais". Jaunie „ekonomisti" domā vai nu tā. ka uzvarējušā sociālismā demokrātiskā valsts pastāvēs bez robežām (līdzīgi „sajūtu kompleksam" bez matērijas), vai arī tā, ka robežas noteiks „tikai" pēc ražošanas vajadzībām. Faktiski šīs robežas tiks noteiktas demokrātiski, t. i„ saskaņā ar iedzīvotāju gribu un „simpātijām". Kapitālisms neļauj brīvi izpausties šīm simpātijām un ar to pievieno jaunas grūtības nāciju tuvināšanas lielai. Socialisms, organizēdams ražošanu bez šķiru spaidiem, nodrošinādams labklājību visiem valsis locekļiem, ar to pašu dod iedzīvotāju „simpātijām^1* pilnīgu vaļu un tieši ar to atvieglo un milzīgi paātrina nāciju tuvināšanos un saplūšanu.

Lai lasītājs mazliet atpūstos no smagā un neveiklā ,,eko-nomisma“, minēsim kāda mūsu strīdā neiejaukta sociālistiskā rakstnieka spriedumu. Šis rakstnieks ir Oto Bauers, kuram arī ir savs „punktiņš", „kulturāli nacionālā autonomija", bet kurš ļoti pareizi spriež par daudziem ļoti svarīgiem jautājumiem. Piem., savas grāmatas „Nacionālais jautājums un sociāldemokrātijā" 29. paragral'ā viņš ļoti pareizi atzīmēja, ka nacionālā ideoloģija aizsedz imperiālistisko politiku. 30. paragral'ā: „Socialisms un tautības princips" viņš saka:

„Nekad sociālistiskā sabiedrība nebūs spējīga varmācīgi ietilpināt savā sastāvā veselas nācijās. Iedomājieties tautas masas, kurām ir visi nacionālās kultūras labumi, kuras pilnīgi un aktivi piedalās likumdošanā un pārvaldīšanā, kuras, beidzot, ir apgādātas ieročiem, — vai tādas nācijās būtu iespējams varmācīgi pakļaut sveša sabiedrības organisma kundzībai? Jebkura valsts vara balstās uz ieroču spēku. Tagadējā tautas armija, pateicoties veiklam mechanismam, vēl vienmēr ir ierocis noteiktas personas, ģimenes, šķiras rokās gluži tāpat kā bruņinieku un algotņu karaspēks pagājušajos laikos. Turpretī sociālistiskās iekārtas demokrātiskās sabiedrības armija nav nekas cits kā apbruņota tauta, jo tā. sastāv no augsti kulturāliem cilvēkiem, kas nepiespiesti strādā sabiedriskās darbnīcās un pilnīgi piedalās visās valsts dzīves nozarēs. Tādos apstākļos izzūd ik katra svešas nācijās kundzības iespēja".

Lūk, tas ir pareizi. Kapitālisma apstākļos nevar iznīcināt nacionālos (un politiskos vispār) spaidus. Lai to panāktu, nepieciešams iznīcināt šķiras, 1. i„ nodibināt sociālismu. Bet, bāzēdamies uz ekonomiku, viss socialisms nepavisam nav izsmeļams ar to vien. Nacionālo spaidu novēršanai nepieciešams fundaments —- sociālistiskā ražošana, bet uz šā fundamenta nepieciešama vēl demokrātiskā valsts organizācija, demokrātiskā armija u. I. jpr. Pārveidojis kapitālismu par sociālismu, proletariats rada iespēju pilnīgi novērsi nacionālos spaidus; šī iespēja pārvērtīsies īstenībā „tikai^41 — ,,tikai^41! — demokrātijās pilnīgas realizēšanas gadījumā visās nozarēs, līdz pat valsts robežu noteikšanai saskaņā ar iedzīvotāju „simpātijām", līdz pat pilnīgai atdalīšanās brīvībai. Uz šās bāzes savukārt praktiski attīstīsies vismazāko nacionālo nesaskaņu, vismazākās nacionālās neuzticības absolūtā novēršana, tiks radīta paātrināta nāciju tuvināšanās un saplūšana, kas noslēgsies ar valsts atmiršanu. Lūk, marksisma teorija, no kuras maldīgi novērsušies mūsu poļu ko logi.

2. VAI DEMOKRĀTIJĀ IR „REALIZĒJAMA IMPERIALISMA APSTĀKĻOS?

Visa Polijas sociāldemokrātu vecā polemika pret nāciju pašnoteikšanos dibināta uz argumentu par tās „nerealizēja-mību" kapitālisma apstākļos. Jau 1903. gadā KSDSP II kongresa programas komisijā mēs, iskrieši, smējāmies par šo argumentu un teicām, ka tas atkārto (bēdīgi slaveno) „ekonomistu" marksisma karikatūru. Mūsu tēzēs mēs sevišķi sīki aplūkojām šo kļūdu, un taisni te, kur ir visa strīda teorētiskā bāze, poļu biedri nevēlējās (vai arī nevarēja?) atbildēt ne uz viena mūsu argumentu.

Pašnoteikšanās ekonomiskā neiespējamība būtu bijusi jāpierāda ar ekonomisko analizi, ar ko mēs pierādām, ka mašinu aizliegšana vai strādnieku naudas ievešana u. tml. nav realizējama. Neviens pat nemēģina dot tādu analizi. Neviens nesāks apgalvot, ka kaut vienā zemē „izņēmuma veidā" būtu izdevies kapitālisma apstākļos ievest „strādnieku naudu", kā vienai mazai zemei izņēmuma veidā izdevies paša patvaļīgākā imperiālismā laikmetā realizēt nerealizējamo pašnoteikšanos, un pat bez kara un revolūcijas (Norvēģija 190o. g.).

Vispār, politiskā demokrātijā ir tikai viena no iespējamām (lai gan teorētiski „tīrajam" kapitālismam arī normālā) formām virsbūvei virs kapitālisma. Tiklab kapitālisms, kā arī imperialisms, kā rāda fakti, attīstās visādu politisku formu apstākļos, visas tās pakļaujot sev. Tāpēc teorētiski ir pašos pamatos nepareizi runāt par to. ka viena no demokrātijās formām un viena no demokrātijās prasībām ir „nerealizējama".

Tas, ka poļu kolēģi uz šiem argumentiem nav atbildējuši, liek atzīt, ka diskusija šajā punktā ir izbeigta. Uzskatāmības dēļ, tā sakot, mēs izvirzījām pašu konkrētāko apgalvojumu, ka būtu „smieklīgi*1 noliegt Polijas atjaunošanas „realizējamību** tagad atkarībā no stratēģiskiem u. tml. pašreizējā kara momentiem. Atbildes nebija!

Poļu biedri vienkārši atkārtoja acīm redzami nepareizu apgalvojumu (II §, 1.), sacīdami: „svešu apgabalu pievienošanas jautājumos politiskās demokrātijās formas nepiedalās; izšķir atklāta varmācība... Kapitāls nekad neļaus tautai izšķirt jautājumu par savām valsts robežām**... It kā „kapitāls** varētu „ļaul tautai**, lai tā vēlētu viņa ierēdņus, kas kalpo imperiālismam! Vai arī it kā bez „atklātas varmācības** vispār būtu domājams nopietni atrisināt vienalga kādus svarīgus demokrātiskus jautājumus, piem., par monarchijas aizstāšanu ar republiku, par pastāvīgās armijas aizstāšanu ar miliciju! Subjektivi poļu biedri grib ,,pa-dziļināt** marksismu, bet dara to pavisam neveiksmīgi. Objektivi viņu frāzes par nerealizējamību ir oportunisms. jo klusu ciešot tiek paredzēts: „nerealizējams" bez vairākām revolūcijām, tāpat kā imperiālismā apstākļos ir nerealizējama arī visa demokrātijā, visas tās prasības vispār.

Tikai vienu reizi, II §, 1., pašās beigās, prātojumā par Elzasu, poļu kolēģi atmetuši „imperiālistiskā ekonomisma" poziciju, pieiedami pie jautājumiem par vienu no demokrātijās formām ar konkrētu atbildi un nevis ar vispārīgu atsaukšanos uz „ekonomisko". Un tieši ši pieeja izrādījās nepareiza! Tas būtu „partikularistiski, nedemokrātiski" — viņi raksta — ja elzasieši vieni, nejautājuši frančiem, „uztieptu" viņiem Elzasas pievienošanu Francijai, kaut arī daļa Elzasas lieklos uz vāciešiem un tas radītu kara draudus!!! Gluži amizants juceklis: pašnoteikšanās paredz (tas ir pats par sevi skaidrs, un mēs to īpaši pasvītrojām mūsu tēzēs) brīvību atdalīties no apspiedējas valsis; par to, ka pievienošanās pie zināmas valsts paredz tās piekrišanu, politikā tāpat „nav pieņemts" runāt, kā ekonomikā nerunā par kapitālista „piekrišanu" saņemt peļņu vai strādnieka piekrišanu saņemt darba algu! Runāt par to ir smieklīgi.

Ja grib būt marksistisks politiķis, tad, runājot par Elzasu, jāuzbrūk vācu sociālismā neliešiem par to, ka viņi necīnās par Elzasas atdalīšanās brīvību, — franču sociālismā neliešiem par to, ka viņi samierinās ar franču buržuāziju, kas grib varmācīgi pievienot visu Elzasu, — vieniem un otriem par to, ka viņi kalpo ,,savas“ zemes imperiālismam, bīdamies no atsevišķas, kaut arī mazas valsts; — jāparāda, kādā veidā sociālisti, atzīstot pašnoteikšanos, dažās nedē|ās atrisinātu jautājumu, nepārkāpjot elzasiešu gribu. Tai vietā prātot, cik briesmīgi bīstami ir tas, ka franču elzasieši ..uztiepj“ sevi Francijai, ir vienkārši pērle.

3. KAS IR ANEKSIJA?

So jautājumu mēs izvirzījām mūsu tēzēs pilnīgi noteikti (7. §)[138]. Poļu biedri neatbildēja uz to: viņi apgāja to, neatlaidīgi paziņodami, 1) ka viņi esot pret aneksijām, un 2) paskaidrodami, kāpēc viņi ir pret tām. Tie ir ļoti svarīgi jautājumi, nav vārdam vietas. Bet tie ir citi jautājumi. Ja mēs kaut cik rūpējamies par to, lai mūsu principi būtu teorētiski pārdomāti, lai tie bālu skaidri un precizi formulēti, tad mēs nevaram apiet jautājumu par to, kas ir aneksija, ja jau šis jēdziens figurē mūsu politiskajā propagandā un aģitācijā. Bet šā jautājuma apiešanu koleģiālā diskusijā nevar iztulkot citādi kā ar atteikšanos no pozicijas.

Kāpēc mēs izvirzījām šo jautājumu? To mēs paskaidro jām, kad jautājumu izvirzījām. Tāpēc, ka „protests pret aneksijām nav nekas cits kā pašnoteikšanās tiesību atzīšana". Aneksijas jēdzienā parasti ietilpst 1) varmācības jēdziens (varmācīga pievienošana); 2) svešu nāciju spaidu jēdziens (,,sveša“ apgabala pievienošana u. tml.) un — dažreiz — 3) status quo^139 pārkāpšanas jēdziens. Arī to mēs norādījām tēzēs, arī šis mūsu norādījums nesagaidīja kritikas.

Jājaulā, vai sociāldemokrāti var nostāties pret varmācību vispār? Skaidrs, ka ne. Tātad ne tāpēc mēs esam pret aneksijām, ka tās ir varmācība, bet kāda cila iemesla dēļ.

Gluži tāpat sociāldemokrāti nevar nostāties ari par status quo. Lai kā jūs grozāties, jūs neizbēgsit no secinājuma: aneksija ir nācijās pašnoteikšanās pārkāpšana, ir valsts robežu noteikšana pretēji iedzīvotāju gribai.

Būt pret aneksijām nozīmē būt par pašnoteikšanās tiesībām. Būt „pret jebkuras nācijās varmācīgu turēšanu zināmas valsts robežās^140^4 (mēs ar nodomu lietojām ari šo mazliet pārveidoto tās pašas domas formulējumu mūsu tēžu

4. §[140], un po|u biedri atbildēja te mums pilnīgi skaidri, paziņojot savā I §, 4., sākumā, ka viņi ir „pret apspiesto nāciju varmācīgu turēšanu anektējošās valsts robežās^141) — tas ir tas pats kā būt par nāciju pašnoteikšanos.

Par vārdiem strīdēties mēs negribam. Ja ir partija, kas savā programā (vai visiem obligātā rezolūcijā, runa nav par formu) pateiks, ka tā ir pret aneksijām^141, pret apspiesto nāciju varmācīgu turēšanu viņas valsts robežās, tad mēs paziņojām, ka esam principiāli pilnīgi vienis prātis ar tādu partiju. Būtu aplam turēties pie vārda „pašnoteik-šanās“. Un, ja mūsu partijā atradīsies cilvēki, kas gribēs šādā garā mainīt mūsu partijas programas 9. § vārdus, formulējumu, mēs domstarpības ar tādiem biedriem uzskatīsim par pavisam neprincipialām!

Runa ir tikai par to, lai mūsu lozungi būtu politiski skaidri un teorētiski pārdomāti.

Mutvārdu diskusijās par šo jautājumu — kura svarīgumu sevišķi tagad, sakarā ar karu, neviens nenoliedz — bija sastopams tāds arguments (mēs to neatradām presē): nav obligati, ka protests pret zināmu ļaunumu nozīmē pozitivā jēdziena atzīšanu, kurš izslēdz ļaunumu. Arguments acīm redzami nepārliecinošs un tāpēc droši vien nekur arī nav publicēts presē. Ja sociālistiskā partija paziņo, ka viņa ir „pret apspiestās nācijās varmācīgu turēšanu anektējošās valsts robežās^141, tad šī partija ar to pašu apņemas atsacīties no varmācīgas turēšanas, kad tā būs pie varas.

Mēs ne brīdi nešaubāmies, ka, ja llindenburgs rīt gūs pusuzvaru pār Krieviju un šās pusuzvaras izpausme būs (sakarā ar Anglijas un Francijas vēlēšanos mazliet novājināt carismu) jauna Polijas valsts, kas no kapitālismu un imperiālismā ekonomisko likumu viedokļa ir pilnīgi „realizējama", un ja tad parīt uzvarēs sociālistiskā revolūcija Pēterburgā, Berlinē un Varšavā, tad Polijas sociālistiskā valdība līdzīgi Krievijas un Vācijas valdībām atsacīsies, teiksim, no ukraiņu „varmācīgas turēšanas" „Polijas valsts robežās". Ja šajā valdībā būs avīzes „Gazeta Robotnicza" redakcijas locekļi, viņi, bez šaubām, upurēs savas „tezes" un ar to atspēkos to „teoriju", ka „sociālistiskajai sabiedrībai pašnoteikšanās tiesības nav piemērojamas". Ja mēs domātu citādi, mēs liktu dienas kārtībā nevis biedrisku diskusiju ar Polijas sociāldemokrātiem, bet nesaudzīgu cīņu pret tiem kā pret šovinistiem.

Pieņemsim, ka es izeju uz ielas vienalga kādā Eiropas pilsētā un publiski izsaku, vēlāk atkārtoju avīzēs „protestu" pret to, ka man neatļauj nopirkt cilvēku verdzināšanai. Nav šaubu, ka būs tiesības mani uzskatīt par vergu īpašnieku, par verdzības principa vai sistēmas, kā jums tīk, piekritēju. Ka manas simpātijās verdzībai tērptas protesta negativā formā un nevis pozitivā („es esmu par verdzību"), tas nevienu neapmānīs. Politisks „protests" ir pilnīgi līdzvērtīgs politiskai programai, tas ir tik acīm redzams, ka ir kaut kā neveikli pat būt spiestam paskaidrot to. Mēs katrā ziņā esam stingri pārliecināti, ka vismaz no Cimervaldes kreiso puses — mēs nerunājam par visiem cimervaldiešiem, jo tur ir Martovs un citi kautskieši, —- mēs nesastapsim „protestu", ja teiksim, ka III Internacionālē nebūs vietas cilvēkiem, kas spēj politisko protestu atdalīt no politiskās programas, nostādīt vienu otram pretī u. tini.

Negribēdami strīdēties par vārdiem, mēs atļausimies izteikt stingru pārliecību, ka Polijas sociāldemokrāti drīz pacentīsies oficiāli formulēt gan savu priekšlikumu — izņemt 9. § no mūsu (un arī no viņu) partijas programas, kā arī no Internacionāles programas (1896. g. Londonas kongresa rezolūcija), gan arī savu definējumu attiecīgām politiskām domām par „vecām un jaunām aneksijām" un par „apspiestās nācijās varmācīgu turēšanu anektējošās valsts robežās". — Pāriesim pie nākošā jautājuma.

4. 1»AR ANEKSIJĀM VAI PRET ANEKSIJĀM?

Poļu biedri savu Iežu pirmās nodaļas 3. paragrafā ļoti noteikti paziņo, ka viņi ir pret jebkādām aneksijām. Diemžēl tās pašas nodaļas 4. paragrafā mēs sastopam apgalvojumus, kurus nākas atzīt par aneksionistiskiem. Šis § sākas ar šādu... kā lai saudzīgāk pasaka?... dīvainu frāzi:

„Izejas punkts sociāldemokrātijas cīņai pret aneksijām, pret apspiesto nāciju varmācīgu turēšanu anektējošās valsts robežās ir — noraidīt ikkatru tēvijas aizstāvēšanu (kursivs autoru), kura imperiālismā erā nozīmē aizstāvēt savas buržuāzijas tiesības apspiest un aplaupīt citas tautas”...

Kas tas ir? Kā tas ir?

„Izejas punkts cīņai pret aneksijām ir — noraidīt ikkatru tēvijas aizstāvēšanu”... Bet par „tēvijas aizstāvēšanu” taču var nosaukt un līdz šim bija vispār pieņemts nosaukt ikkatru nacionālo karu un ikkatru nacionālo sacelšanos! Mēs esam pret aneksijām, bet... mēs to saprotam tā, ka mēs esam pret anektēto karu par viņu atbrīvošanos no ancklētājiem, mēs esam pret anektēto sacelšanos nolūkā atbrīvoties no anektētajiem! Vai tad tas nav aneksionistisks apgalvojums?

Težu autori motivē savu... dīvaino apgalvojumu ar to, ka „imperiālismā erā” tēvijas aizstāvēšana nozīmējot aizstāvēt savas buržuāzijas tiesības apspiest citas tautas. Bet tas ir pareizi tikai attiecībā pret imperiālistisku karu, t. i., karu starp imperiālistiskām lielvalstīm vai lielvalstu grupām, kad abas karojošās puses ne tikvien apspiež „citas tautas”, bet ari karo par to, kam vairāk apspiest cilas tautas!

Autori acīm redzot izvirza jautājumu par „tēvijas aizstāvēšanu” pavisam ne tā, kā to izvirza mūsu partija. Mēs noraidām „tēvijas aizstāvēšanu” imperiālistiskā karā. Tas skaidrāk par skaidru pateikts tiklab mūsu partijas Centrālās Komitejas manifestā, kā arī Bernes rezolūcijās^142, kas pārdrukātas brošūrā „Socialisms un karš”, kura iznākusi gan vācu, gan franču valodā. Mēs pasvītrojām to divreiz arī mūsu tēzēs (piezīmes pie 4. § un pie 6. §)*. Acīm redzot poļu tēžu autori noraida tēvijas aizstāvēšanu vispār, t. i„ arī attiecībā uz nacionālu karu, varbūt uzskatot nacionālus karus „imperiālismā erā" par neiespējamiem. Mēs sakām: varbūt" tāpēc, ka poļu biedri savās tēzēs tādu uzskatu nav. izteikuši.

Tāds uzskats skaidri izteikts vācu grupas „Internacionāle" tēzēs un Juniusa brošūrā, kurai mēs veltījam īpašu rakstu**. Piezīmēsim, papildinot tur sacīto, ka anektētā apgabala vai zemes nacionālo sacelšanos pret aneklētāju varētu nosaukt tieši par sacelšanos un nevis par karu (mēs dzirdējām lādu iebildumu un tāpēc minam to, lai gan uzj skatām šo terminoloģisko strīdu par nenopietnu). Katrā zii.ia noliegt to, ka anektētā Beļģija, Serbija, Galicija, Armēnija savu „sacelšanos" pret anektējušo nosauks par „tēvijas aizstāvēšanu" un nosauks pareizi, nez vai kāds uzdrošināsies. Iznāk, ka poļu biedri ir pret tādu sacelšanos uz tā pamata, ka šajās anektētajās zemēs arī ir buržuāzijā, kas arī apspiež citas tautas vai, pareizāk: var apspiest, jo runa ir tikai par „tās tiesībām apspiest". Konkrēta kara vai konkrētas sacelšanās novērtēšanai tātad ņem ne viņas īsto sociālo saturu (apspiestās nācijās cīņu pret apspiedēju nāciju par savu atbrīvošanos), bet pašreiz apspiestās buržuāzijas iespēju realizēt viņas „tiesības apspiest". Ja Beļģiju, teiksim, 1917. gadā anektēs Vācija, bet 1918. gadā Beļģija sacelsies par savu atbrīvošanos, tad poļu biedri būs pret sacelšanos uz tā pamata, ka Beļģijas buržuāzijai ir „tiesības apspiest citas tautas"!

Šajā prātojumā nav ne grana no kaut kā marksistiska vai revolucionārā vispār. Nenododot sociālismu, mums vajag atbalstīt ikkatru sacelšanos pret mūsu galveno ienaidnieku — lielvalstu buržuāziju, ja tā nav reakcionāras šķiras sacelšanās. Atteikdamies atbalstīt anektēto apgabalu sacelšanos, mēs — objeklivi — kļūstam par aneksionisliem. Tieši „imperiālismā erā", kura ir sociālās revolūcijas sākšanās era, proletariats šodien sevišķi enerģiski atbalstīs anektēto apgabalu sacelšanos, lai jau rīt vai tai pašā laikā uzbruktu „lielās" valsts buržuāzijai, ko tāda sacelšanās novājina.

* Sk. šā sējuma 133. un 135. lpp. /?<•</.

** Sk. šā sējuma 281.—291. lpp. Hi'il.

Tomēr poļu biedri iet vēl tālāk savā aneksionismā. Viņi ir ne vien pret anektēto apgabalu sacelšanos, viņi ir pret ikkatru lo neatkarības atjaunošanu, kaut arī miera ceļā! Klausieties:

„Sociāldemokrātijā, noraidīdama jebkādu atbildību par imperiālistiskās apspiešanas politikas sekām, cīnīdamās pi t I lām visasākā veidā, nekādā ziņā neuzstājas par jaunu robežstabu uzstādīšanu Eiropā, par imperiālismā nojaukto robežstabu atjaunošanu'1 (kursivs autoru).

Pašreiz ..imperialisms nojaucis robežstabus^41 starp Vāciju un Beļģiju, starp Krieviju un Galiciju. Starptautiskajai sociāldemokrātijai. redziet, jāuzstājas pret to atjaunošanu vispār, lai kādā veidā lā noliktu. 190o. gadā, „imperiālismā erā“. kari Norvēģijas autonomais seims pasludināja atdalīšanos no Zviedrijas, bet Zviedrijas karš pret Norvēģiju, ko sludināja Zviedrijas reakcionāri, neizdevās tiklab Zviedrijas strādnieku pretošanās, kā arī starptautiskās imperiālistiskās situācijās dēļ, sociāldemokrātijai būtu vajadzējis nostāties pret Norvēģijas atdalīšanos, jo lā bez šaubām nozīmēja „jaunu robežstabu uzstādīšanu Eiropā"!!

Tas jau ir tiešs, atklāts aneksionisms. Atspēkot lo nav vajadzības, tas pats sevi atspēko. Neviena sociālistiskā partija neuzdrošināsies pieņemt šo poziciju: „mēs esam pret aneksijām vispār, bet Eiropai mēs sankcionējam aneksijas vai arī samierināmies ar tām, ja tikai lās jau izdarītas"...

Jāpakavējas tikai pie lās kļūdas teorētiskiem cēloņiem, kas mūsu poļu biedrus novedusi līdz tādai lik ļoti acīm redzamai... „neiespējamībai". Par lo, ka nav pamatota „Eiropas" izdalīšana īpaši, mēs runāsim turpmāk. Šādas divas frāzes no tēzēm paskaidro cilus kļūdas cēloņus:

.....Tur, kur imperiālismā rats gājis pāri jau izveidotai

kapitālistiskai valstij, saspiezdams to, tur zvēriskajā imperiālistiskās apspiešanas formā noliek kapitālistiskās pasaules politiska un ekonomiskā koncentrācijā, kas sagatavo sociālismu" ...

Šī aneksiju attaisnošana ir struvisms, nevis marksisms. Krievijas sociāldemokrāti, kas atceras 1890. gadus Krievijā, labi pazīst šo marksisma izkropļošanas manieri, kas kopīga Struvju, Kunovu, Lēginu kgiem un Ko. Tieši par vācu struvistiein, par tā saucamiem ,,socialimperialistiem“, citā poļu biedru tēzē (II, 3.) lasām:

...(Pašnoteikšanās lozungs) „dod socia(imperiālistiem iespēju, pierādot šā lozunga iluzorisko raksturu, iztēlot mūsu cīņu pret nacionālo apspiešanu par vēsturiski nepamatotu sentimentalitāti un ar to graut proletariāta uzticību sociāldemokrātiskās programas zinātniskajai pamatotībai'1.. 1

Tas nozīmē, ka vācu struvistu poziciju autori uzskata par „zinātnisku*1! Apsveicam.

Tikai viens „sīkums** sagrauj šo apbrīnojamo argumentu, kas draud mums ar to, ka Lenčiem, Kunoviem, Parvusiem ir taisnība pret mums: proti, šie Lenči ir savā veidā konsekventi cilvēki, un šovinistiskā vācu „Zvana** 8. un 9. numurā — mēs ar nodomu citējām tieši šos numurus mūsu tēzēs — Lenčs cenšas pierādīt vienlaikus tiklab pašnoteikšanās lozunga „zinātnisko nepamatotību** (Polijas sociāldemokrāti acīm redzot atzinuši šo Lenča argumentāciju par neatvairāmu, kā tas kļūst skaidrs no prātojuma viņu tēzēs, kuru mēs citējām...), kā arī lozunga: pret aneksi-jām — „zinātnisko nepamatotību**!!

Jo Lenčs ir ļoti labi sapratis to vienkāršo patiesību, uz kuru mēs norādījām poļu kolēģiem, kas nevēlējās atbildēt uz mūsu norādījumu: nav atšķirības, „ne ekonomiskas, ne politiskas**, ne vispār loģiskas, starp pašnoteikšanās „atzī-šanu“ un „protestu** pret aneksijām. Ja poļu biedri Lenču argumentus pret pašnoteikšanos uzskata par neatvairāmiem, tad nevar taču neatzīt faktu: visus šos argumentus Lenči vērš arī pret cīņu ar aneksijām.

Teorētiskā kļūda, kas ir mūsu poļu kolēģu visu prātojumu pamatā, novedusi viņus tiktāl, ka tie kļuvuši par nekonsekventiem aneksionistiem.

5. KĀPĒC SOCIĀLDEMOKRĀTIJĀ IR PRET ANEKSIJĀM?

No mūsu viedokļa atbilde ir skaidra: tāpēc ka aneksija pārkāpj nāciju pašnoteikšanos jeb, citādi, ir viena no nacionālo spaidu formām.

No Polijas sociāldemokrātu viedokļa nākas īpaši noskaidrot, kāpēc mēs esam pret aneksijām, un šie paskaidrojumi (I. 3., lozēs) nenovēršami sapin autorus jaunā pretrunu rindā.

Divus argumentus viņi min, lai „attaisnotu" to, kāpēc mēs (pretēji „zinātniski pamatotajiem'* Lenču argumentiem) esam pret aneksijām. Pirmais:

... „Apgalvojumam, ka aneksijas Eiropā nepieciešamas uzvarām vainagotas imperiālistiskās valsts militārai nodrošināšanai, sociāldemokrātijā nostāda pretī to taktu, ka aneksijas tikai pastiprina antagonismus un ar to palielina kara briesmas"...

Tā ir nepilnīga atbilde Lenčiem, jo viņu galvenais arguments nav militārā nepieciešamība, bet aneksiju ekonomiskā progresivitate, — aneksiju, kuras nozīmē koncentrāciju imperiālismā apstākļos. Kur tad te ir loģika, ja Polijas sociāldemokrāti vienā un lai pašā laikā atzīst tādas koncentrācijas progresivitali, atteikdamies Eiropā atjaunot imperiālismā nojauktos robežstabus, un iebilst pret aneksijām?

Tālāk. Iiādu karu briesmas pastiprina aneksijas? Ne imperiālistisku karu, jo tos rada citi cēloņi; galvenie antagonismi tagadējā imperiālistiskajā karā bez šaubām ir antagonismi starp Angliju un Vāciju, starp Krieviju un Vāciju. Aneksiju te nav bijis un nav. Runa ir par nacionālo karu un nacionālo sacelšanos briesmu pastiprināšanos. Bet kā tad var, no vienas puses, pasludināt nacionālos karus ..imperiālismā erā“ par neiespējamiem, bet, no otras puses, izvirzīt nacionālo karu „briesmas"? Tas nav loģiski.

Otrs arguments. Aneksijas „rada bezdibeni starp valdošās un apspiestās nācijās proletariātu" ... „apspiestās nācijās proletariats savienotos ar savu buržuāziju un uzskatītu par ienaidnieku valdošās nācijās proletariātu. Pret internacionālo buržuāziju vērstās proletariāta internacionālās šķiras cīņas vietā sāktos proletariāta šķelšanās, viņa idejiskā demoralizēšanās"...

Ar šiem argumentiem mēs esam pilnīgi vienis prātis. Bet vai ir loģiski vienā un tai pašā jautājumā, vienā un lai pašā laikā izvirzīt argumentus, kas viens otru izslēdz? Težu I nodaļas 3. paragralā mēs lasām minētos argumentus, kuri aneksijās redz proletariātu šķelšanos, bet līdzās, 4. paragrāfā. mums saka, ka Eiropā jānostājas pret jau nolikušo aneksiju atcelšanu, par „apspiesto un apspiedēju nāciju strādnieku maršu audzināšanu solidārai elpai". Ja aneksiju atcelšana ir reakcionāra „sentimentalitāte", tad nevar argumentēt tā, ka aneksijas rok „bezdibeni" starp „proletariātu" un rada tā „šķelšanos", tad, gluži otrādi, anek-sijās jāredz dažādu nāciju proletariāta tuvināšanās noteikums.

Mēs sakām: lai mums būtu pa spēkam izdarīt sociālistisko revolūciju un nogāzt buržuāziju, strādniekiem jāapvienojas ciešāk, un šai ciešajai apvienībai kalpo cīņa par pašnoteikšanos, I. i., pret aneksijām. Mēs joprojām paliekam konsekventi. Jtet poļu biedri, atzīdami Eiropas aneksiju ,.neatceļamību", atzīdami nacionālo karu „neiespējamību", sit paši sevi, kad strīdas „pret" aneksijām tieši ar argumentiem no nacionāliem kariem! Tieši ar tāda veida argumentiem, ka aneksijas apgrūtinot dažādu nāciju strādnieku tuvināšanos un saplūšanu!

Ciliem vārdiem: lai iebilstu pret aneksijām, Polijas sociāldemokrātiem nākas ņemt argumentus no tādas teorētiskas bagažas, ko viņi paši principiāli noraida.

Vēl un vēl uzskatāmāk tas parādās jautājumā par kolonijām.

<>. VAI SĀJĀ JAUTĀJUMĀ KOLONIJAS VAR NOSTĀDU PRETĪ „EIROPAI"?

Mūsu tēzēs ir teikts, ka prasība nekavējoties atbrīvot kolonijas ir tikpat „nerealizējama" (t. i., nav realizējama bez vairākām revolūcijām un nav droša bez sociālismā) kapitālisma apstākļos kā nāciju pašnoteikšanās, tautas vēlētie ierēdņi, demokrātiskā republika u. t. jpr., — bet, no otras puses, ka prasība atbrīvot kolonijas nav nekas cits kā ..nāciju pašnoteikšanās atzīšana".

Poļu biedri nav atbildējuši ne uz vienu no šiem argumentiem. Viņi ir mēģinājuši parādīt atšķirību starp „Eiropu" un kolonijām. Tikai attiecībā uz Eiropu viņi kļūst par nekonsekventiem aneksionistiem, atteikdamies atcelt aneksijas, ja tās jau izdarītas. Turpretī attiecībā uz kolonijām viņi pasludina bezierunu prasību: „ārā no kolonijām!".

Krievijas sociālistiem jāprasa: „ārā no Turkeslanas, no

Chivas, no Bucharas и. I. jpr.“, ]>et viņi ieslīgs, sak, ,,ulo-pismā“, „nezinātniskā^1* „sentimentalitātē" u. t. jpr., ja tādu pašu atdalīšanās brīvību pieprasīs Polijai, Somijai, Ukrainai u. t. jpr. Anglijas sociālistiem jfiprasa: „ārā no Āfrikas, no Indijas, no Austrālijas", bet ne no Īrijas. Ar kādiem teorētiskiem pamatojumiem var izskaidrot tādu atšķirību, kas ar savu nepareizību duras acīs? Apiet šo jautājumu nevar.

Pašnoteikšanās pretinieku galvenā „bāze": „nerealizē-jainība". To pašu domu ar nelielu niansi pauž atsaukšanās uz „ekonomisko un politisko koncentrāciju".

Skaidrs, ka koncentrācijā noliek arī ar koloniju pievienošanu. Ekonomiskā atšķirība starp kolonijām un Eiropas tautām — vismaz šo tautu vairākumu — bija vispirms tā, ka kolonijas lika iesaistītas preču maiņā, bet vēl netika iesaistītas kapitālistiskajā ražošanā. Imperialisms to izmainīja. Imperialisms starp citu ir kapitala eksports. Kapitālistiskā ražošana arvien straujāk un straujāk pārvietojas uz kolonijām. Izraut tās no Eiropas finanču kapitala atkarības nevar. No militārā viedokļa, tāpat kā no ekspansijas (paplašināšanās) viedokļa, kolonijas atdalīšanās realizējama pēc vispārējā likuma tikai ar sociālismu, bet kapitālisma apstākļos vai nu izņēmuma veidā, vai arī ar revolūciju un sacelšanos rindu tiklab kolonijā, kā arī metropolē.

Eiropā atkarīgās nācijās ir lielāko tiesu kapitālistiski attīstītākas (lai gan ne visas: albaņi, daudzi Krievijas cittautieši) nekā kolonijās, bet tieši tas rada lielāku pretsparu nacionāliem spaidiem un aneksijāmt Tieši sakarā ar to kapitālisma attīstība ir vairāk nodrošināta Eiropā jebkādos politiskos apstākļos, tai skaitā arī atdalīšanās gadījumā, nekā kolonijās... „Tur — saka poļu biedri par kolonijām (I. 4.) — kapitālismam stāv priekšā vēl ražošanas spēku patstāvīgās attīstības uzdevums"... Eiropā tas ir vēl vairāk redzams: kapitālisms Polijā, Somijā, Ukrainā, Elzasā bez šaubām attīsta ražošanas spēkus gan spēcīgāk, gan straujāk. gan patstāvīgāk nekā Indijā, Turkestanā, Ēģiptē un citās vistīrākā lipa kolonijās. Ne patstāvīga, ne vispār kaut kāda attīstība preču ražošanas sabiedrībā nav iespējama bez kapitala. Eiropā atkarīgajām nācijām ir gan savs kapitāls, gan viegla iespēja iegūt to uz visdažādākiem noteikumiem.

Kolonijās sava kapilala nav vai gandrīz nav, iegūt to citādi nekā ar politiskās pakļaušanās noteikumiem finanču kapitala apstākļos kolonija nevar. Ko tad nozīmē sakarā ar visu to prasība nekavējoties un noteikti atbrīvot kolonijas? Vai nav skaidrs, ka tā ir daudz „utopiskāka" tajā vulgārajā, kariķēti „marksistiskajā" vārda: „utopija" nozīmē, kādā to lieto Slruvju, Lenču, Kunovu kgi un, viņiem sekojot, diemžēl arī poļu biedri? Ar „utopismu" te patiesībā saprot atkāpšanos no mietpilsoniski parastā, lai skaitā visu revolucionāro, bet visa veidu revolucionārās kustības — tai skaitā arī nacionālās — Eiropas apstākļos ir vairāk iespējamas, vairāk realizējamas, neatlaidīgākas, apzinīgākas, grūtāk uzvaramas nekā kolonijās.

Socialisms — saka poļu biedri (I, 3.) — „pratīs dot neattīstītām tautām kolonijās nesavtīgu kulturālu palīdzību, neuzkundzējoties tām". Pilnīgi pareizi. Bet kur ir pamats domāt, ka liela nācijā, liela valsts, pāriedama uz sociālismu, nepratīs ar „nesavtīgu kulturālu palīdzību" piesaistīt sev mazu apspiestu nāciju Eiropā? Tieši atdalīšanās brīvība, ko Polijas sociāldemokrāti ,,dod“ kolonijām, savienībā ar lielām sociālistiskām valstīm piesaistīs Eiropas mazās, bet kulturālās apspiestās nācijās, kurām politiskā ziņā ir augstas prasības, jo liela valsts sociālismā apstākļos nozīmēs: tik un tik darba stundu dienā mazāk, par tik un tik algas dienā vairāk. Darba ļaužu masas, kas atbrīvojas no buržuāzijas jūga, visiem spēkiem tieksies uz savienību un saplūšanu ar lielām un attīstītām sociālistiskām nācijām šās „kulturālās palīdzības" dēļ, ja tikai vakarējie apspiedēji neaizvainotu ilgi apspiestās nācijās augsti attīstītās demokrātiskās pašcieņas jūtas, ja tikai piešķirtu lai vienlīdzību it visur, lai skaitā arī valsts celtniecībā, mēģinājumā celt „savu" valsti. Kapitālisma apstākļos šis „mēģinājums" nozīmē karus, privileģēto sīko nāciju (Holande, Šveice) nošķiršanos, noslēgtību sevī, šauru egoismu. Sociālismā apstākļos darba ļaužu masas pašas nekur nebūs ar mieru noslēgties sevī tīri ekonomisko, iepriekš minēto molivu dēļ, bet politisko formu dažādība, brīvība atdalīties no valsts, valsts celtniecības pieredze — viss tas būs, kamēr neat-mirs jebkura valsts vispār, — pamats bagātai kulturālai dzīvei, ķīla nāciju brīvprātīgas tuvināšanās un saplūšanas procesa paātrināšanai.

Izdalīdami kolonijas un nostādīdami tās pretī Eiropai, poļu biedri nonāk tādā pretrunā, kas uzreiz sagrauj visu viņu maldīgo argumentāciju.

7. MARKSISMS VAI PRUDON1SMS?

Mūsu norādījumu uz Marksa attiecībām pret Īrijas atdalīšanos poļu biedri atvaira izņēmuma kārtā ne netieši, bet tieši. Kāds tad ir viņu iebildums? Norādījumam uz Marksa 1848.—1871. g. poziciju neesot pēc viņu domām ,,nekādas vērtības". Šo neparasti nikno un kategorisko paziņojumu motivē ar to, ka Markss „vienlaikus" esot uzstājies pret „čechu, dienvidslāvu u. lml.“ neatkarības een tieniem 8“.

Motivējums tieši tāpēc sevišķi nikns, ka tas ir sevišķi nepamatots. Poļu marksistiem iznācis, ka Markss bijis vienkārši jaucējs, kas „vienlaikus" runājis pretējas lietas! Tas ir pilnīgi nepareizi, un tas nepavisam nav marksisms. Tieši „konkrētas" analizēs prasība, ko izvirza poļu biedri, lai to nepielietotu, uzliek mums par pienākumu apskatīt, vai Marksa dažādās attiecības pret dažādām konkrētām „nacionālām" kustībām neizrietēja no viena un tā paša sociālistiskā pasaules uzskata.

Kā zināms, Markss Polijas neatkarību aizstāvēja no Eiropas demokrātijās interešu viedokļa tās cīņā. pret carisma spēku un ietekmi — var teikt: pret carisma visspēcību un dominējošo reakcionāro ietekmi. Šā viedokļa pareizība dabūja pašu uzskatāmāko un faktisko apstiprinājumu 1849. gadā, kad Krievijas dzimtbūtnicciskais karaspēks apspieda nacionālās atbrīvošanās un revolucionāri demokrātisko sacelšanos Ungārijā. Un kopš tā laika līdz Marksa nāvei, pat vēlāk, līdz 1890. gadam, kad draudēja carisma reakcionārais karš savienībā ar Franciju pret ne imperiālistisko, bet nacionāli neatkarīgo Vāciju, Engelss aizstāvēja vispirms un visvairāk cīņu pret carismu. Tāpēc un tikai tāpēc Markss un Engelss bija pret čechu un dien vidslavu nacionālo kustību. Vienkārša salīdzināšana ar to, ko Markss un Engelss rakstījuši 1848. un 1849. gadā, parādīs ikvienam, kas par marksismu interesējas nevis tādēļ, lai no marksisma atkratītos, ka toreiz Markss un Engelss ,,veselas reakcionāras tautas", kas kalpoja par „Krievijas priekšposteņiem” Eiropā, nostādīja tieši un noteikti pretī „revolucionārām lautām”: vāciešiem, poļiem, maģariem. Tas ir fakts. Un šis fakts bija toreiz neapšaubāmi pareizi norādīts: 1848. gadā revolucionārās tautas kāvās par brīvību, kuras galvenais ienaidnieks bija carisms, bet čecbi u. tini. patiesi bija reakcionāras tautas, carisma priekšposteņi.

Ko tad saka mums šis konkrētais piemērs, kas jāiztirzā konkrēti, ja gribam būt uzticīgi marksismam? Tikai to, ka 1) dažu lielo un vislielāko Eiropas tautu atbrīvošanās intereses slāv augstāk par sīko nāciju atbrīvošanās kustības interesēm; 2) ka demokrātijās prasība jāņem visas Eiropas — tagad jāsaka: pasaules — mērogā un nevis izolēti.

Nekā vairāk. Ne ēnas no tā elementārā sociālistiskā principa atspēkošanas, kuru aizmirst poļi un kuram vienmēr bija uzticīgs Markss: nevar būt brīva tā lauta, kas apspiež citas tautas. Ja konkrētā situācijā, kuras priekšā stāvēja Markss laikmetā, kad starptautiskajā, politikā pārsvarā bija carisma ietekme, atkārtosies, piem., tādā formā, ka dažas tautas sāks sociālistisku revolūciju (kā 1848. gadā Eiropā sāka buržuāziski demokrātisku revolūciju), bet citas tautas, izrādīsies, būs buržuāziskās reakcijas galvenie balsti, — mums arī jābūt par revolucionāru karu pret viņām, par to. lai viņas „iznīcinātu”, par to, lai sagrautu visus viņu priekšposteņus, lai arī kādas sīkas nacionālus kustības te izvirzītos. Tātad Marksa taktikas piemēri mums nepavisam nav jāatmet, — tas nozīmētu vārdos sludināt marksismu, darbos saraut sakarus ar to — bet no to konkrētās analizēs jāsecina ļoti vērtīgas mācības nākotnei. Demokrātijās atsevišķās prasības, tai skaitā arī pašnoteikšanās, nav nekas absolūts, bet vispār demokrātiskās (tagad: vispār sociālistiskās) vispasaules kustības daļiņa. Iespējams, ka atsevišķos konkrētos gadījumos daļiņa ir pretrunā ar kopīgo, tad tā jā-almct. Iespējams, ka republikāniskā kustība kādā zemē ir tikai cilu zemju klerikālās vai financiali monarebisliskās intrigas ierocis, tad mums nevajag atbalstīt šo zināmo,

konkrēto kustību, bet būtu smieklīgi uz šā pamata izmest no starptautiskās sociāldemokrātijas programas republikas lozungu.

Kā tad tieši ir mainījusies konkrētā situācijā no 1848.— 1871. līdz 1898.—1916. g. (ņemu ievērojamākos momentus imperiālismā kā periodā: no spāniešu un amerikāņu imperiālistiskā kara līdz Eiropas imperiālistiskajam karam)? (iarisms neapšaubāmi un neapstrīdami pārstājis būt par reakcijas galveno balstu, pirmkārt, tāpēc, ka to atbalsta starptautiskais, sevišķi Francijas, finanču kapitāls, otrkārt. 1905. gada rezultātā. Toreiz lielu nacionālu valstu — Eiropas demokrātiju — sistēma nesa pasaulei demokrātiju un sociālismu pretēji carismam^143. Līdz imperiālismam Markss un Engelss nenodzīvoja. Tagad nodibinājusies ,,lielo“ imperiālistisko valstu saujiņas (skaitā 5—(>) sistēma, no kurām katra apspiež citas nācijās, pie kam šī apspiešana ir viens no cēloņiem kapitālisma krišanas mākslīgai aizkavēšanai, pār pasauli valdošo imperiālistisko nāciju oportunisma un socialšovinisma mākslīgai atbalstīšanai. Toreiz Rietumeiropas demokrātijā, kas atbrīvoja lielās nācijās, bija pret carismu, kurš reakcijas nolūkos izmantoja atsevišķas mazas nacionālas kustības. Tagad caristiskā imperiālismā un attīstītā kapitālistiskā Eiropas imperiālismā savienību uz daudzu nāciju vispārējas apspiešanas hazes stāv pretī sociālistiskajam proletariātam, kas sašķelts šovinistiskā. ,,socialimperialisliskā“, un revolucionārā proletariātā.

Lūk, kāda ir konkrētā situācijās maiņa, ko tieši ignorē Folijas sociāldemokrāti pretēji viņu solījumam būt konkrētiem! No tā izriet konkrētā pārmaiņa to pašu sociālistisko

principu pielietošana: toreiz pirmā, kārtā „pret carismu" (un pret dažām sīko nāciju kustībām, kuras viņš izmantoja antidemokrātiskā virzienā), par Rietumu lielo nāciju revolucionārām tautām. Tagad pret imperiālistisko lielvalstu. imperiālistiskās buržuāzijas, socialimperialistu vienotu, nolīdzinājušos fronti, par visu pret imperiālismu vērsto nacionālo kustību izmantošanu sociālistiskās revolūcijas nolūkos. Jo tīrāka tagad proletariāta cīņa pret vispārējo imperiālistu fronti, — jo aktuālāks acīm redzot ir intemacionalistiskais princips: „nevar būt brīva tā tauta, kas apspiež citas lautas".

Prudonisli doktrināri saprastās sociālās revolūcijas vārdā ignorēja Polijas starptautisko lomu un atkratījās no nacionālajām kustībām. Gluži tikpat doktrināri rīkojas Polijas sociāldemokrāti, kas izjauc internacionālo cīņas fronti pret socialimperialisliem, palīdzot (objeklivi) šiem pēdējiem ar savu «vārstīšanos jautājumā par aneksijām. Jo tieši proletariāta cīņas internacionālā fronte pārveidojusies sīko nāciju konkrētās pozicijas ziņā: toreiz (1848.—1871.) sīkajām nācijām bija nozīme kā iespējamam vai nu „rietumu demokrātijās" un revolucionāro lautu sabiedrotajam, vai arī carisma sabiedrotajam; tagad (1898.—1914.) sīkās nācijās zaudējušas tādu nozīmi; to nozīme tagad — būt par vienu no avotiem, kas uztur „lielvalstisko nāciju" parazilismu un tātad social-imperialismu. Nevis tas ir svarīgi, vai līdz sociālistiskajai revolūcijai atbrīvosies 1/r.o vai Vioo sīko nāciju, bet las svarīgi, ka proletariats imperiālismā laikmetā objektivu iemeslu dēļ sadalījies divās starptautiskajās nometnēs, no kurām vienu sagandējušas druskas, kas krīt no lielvalstu buržuāzijas galda, — starp cilu arī no sīko nāciju divkārtīgās un trīskārtīgās ekspluatācijas, — bet otra nevar atbrīvoties pali, neatbrīvojot sīkās nācijās, neaudzinot masas anlišovi-nistiskā, t. i., antianeksionistiskā, t. i., „pašnoteikšanās", garā.

Šo, pašu galveno lietas pusi ignorē poļu biedri, aplūkodami lietas ne no imperiālismā laikmeta centrālās pozicijas, ne no starptautiskā proletariāta divu nometņu viedokļa.

Lūk, vel viņu prudonisma uzskatāmi piemēri: 1) izturēšanās pret Īrijas sacelšanos 1916. gadā, par ko runa būs tālāk; 2) paziņojums tēzēs (II, 3., 3. paragrafa beigās), ka sociālistiskās revolūcijas lozungs „nedrīkst l»ūl ne ar ko aizsegts*'. Tā tieši ir dziļi antimarksisliska ideja, it kā sociālistiskās revolūcijas lozungu varētu „aizsegt", saistot to ar konsekventi revolucionāru poziciju ikkatrā, tai skaitā arī nacionālajā jautājumā.

Polijas sociāldemokrāti mūsu programu uzskata par „nacionāli reformistisku". Salīdziniet divus praktiskus priekšlikumus: 1) par autonomiju (poļu tezes III, 4.) un 2) par atdalīšanās brīvību. Taču ar to un tikai ar to atšķiras mūsu programas! Un vai nav skaidrs, ka reformistiska ir tieši pirmā atšķirībā no otrās? Reformistiska pārmaiņa ir tāda, kas negrauj valdošās šķiras varas pamatus, būdama tikai tās piekāpšanās, saglabājoties tās kundzībai. Revolucionārā pārmaiņa grauj varas pamatu. Reformistiskais nacionālajā programā neatceļ valdošās nācijās visas privilēģijas, nerada pilnīgu tiesību vienlīdzību, nenovērš ikkatrus nacionālos spaidus. „Autonomā" nācijā nav tiesībās vienlīdzīga ar „lielvalstisku" nāciju; poļu biedri nebūtu varējuši to nepamanīt, ja viņi nebūtu stūrgalvīgi ignorējuši (gluži kā mūsu vecie „ekonomisti") politisko jēdzienu un kategoriju analizi. Autonomā Norvēģija kā Zviedrijas daļa līdz 1905. g. baudīja visplašāko autonomiju, bet tā nebija ar Zviedriju tiesībās vienlīdzīga. Tikai tās brīvā atdalīšanās realizēja īstenībā un pierādīja tās tiesību vienlīdzību (pie kam — piemetināsim iekavās — tieši šī brīvā atdalīšanās radīja bāzi, lai notiktu ciešāka, demokrātiskākā tuvināšanās, kas dibināta uz tiesību vienlīdzību). Kamēr Norvēģija bija tikai autonoma, zviedru aristokrātijai bija viena lieka privilēģija, un šī privilēģija netika „pavājināta" (— reformisma būtība ir ļaunuma pavājināšanu, bet ne tā iznīcināšana), bet ar atdalīšanos tika pilnīgi novērsta (— revolucionārās pārmaiņas pamatpazīme programā).

Pie reizes jāsaka: autonomija kā reforma ir principiāli atšķirīga no atdalīšanās brīvības kā revolucionārā pasākuma. Tas ir neapšaubāms. Ret reforma — kā visiem zināms -— praksē bieži vien ir tikai solis uz revolūciju. Tieši autonomija atļauj nacijai, kas varmācīgi liek turēta zināmas valsts robežās, galīgi konslituēlies kā nacijai, sakopot, iepazīt, saorganizēt savus spēkus, izvēlēties pilnīgi piemērotu momentu paziņošanai... „norvēģu" garā: mēs, tādas un tādas nācijās vai tāda un tāda novada autonomais seims, paziņojam, ka Viskrievijas imperators nav vairs Polijas karalis u. tml. Uz to parasti „iebilst": lādus jautājumus izšķir ar kariem, nevis ar deklarācijām. Taisnība: gadījumu milzīgā vairākumā izšķir ar kariem (tāpat ka jautājumus par lielvalstu valdīšanas formu gadījumu milzīgā vairākumā izšķir tikai ar kariem un revolūcijām). Tomēr nebūtu lieki padomāt, vai tamlīdzīgs „iebildums" pret revolucionārās partijas politisko programu ir loģisks? Vai tad mēs esam pret kariem un revolūcijām, kuri notiek par lo, kas proletariātam taisnīgs un derīgs, par demokrātiju un par sociālismu?

„Bet mēs taču nevaram būt par karu slarp lielām tautām, par 20 miljonu cilvēku apkaušanu mazas nācijās problemātiskās atbrīvošanas dēļ, kura sastāv varbūt no 10—20 miljoniem iedzīvotāju"! Protams, nevaram. Bet ne tāpēc, ka mēs no savas programas izmetam pilnīgo nacionālo vienlīdzību, bet tāpēc, ka vienas zemes demokrātijās intereses jāpakļauj vairāku un visu zemju demokrātijās interesēm. Iedomāsimies, ka starp divām lielām monarchijām ir viena maza, kuras karalītis ar radniecības un cilām saitēm „saistīts" ar abu kaimiņzemju monarchical. Iedomāsimies, tālāk, ka republikas pasludināšana mazajā zemē, tās monarcha padzīšana praksē nozīmētu karu starp abām lielajām kaimiņzemēm viena vai otra mazās zemes monarcha restituēšanas dēļ. Nav šaubu, ka visa starptautiskā sociāldemokrātijā, kā arī mazās zemes sociāldemokrātijas patiesi inlernacionalisliskā daļa, būtu pret monar-chijas aizstāšanu ar republiku šajā gadījumā. Monarchijas aizstāšana ar republiku nav nekas absolūts, bet viena n<» demokrātiskajām prasībām, kas pakļauta demokrātijās (un, protams, vēl vairāk sociālistiskā proletariāta) interesēm visumā. Tāds gadījums droši vien neradītu ne mazāko domstarpību starp jebkuru zemju sociāldemokrātiem. Bet, ja uz šā pamata kāds sociāldemokrāts liktu priekšā izmest republikas lozungu no starptautiskās sociāldemokrātijas programas vispār, — viņu droši vien uzskatītu par ārprātīgu. Viņam teiktu: nedrīkst taču aizmirst elementāro loģisko atšķirību starp īpašo un vispārējo.

Šis piemērs pieved mūs, mazliet no citas puses, pie jautājuma par strādnieku šķiras internacionalistisko audzina sanu. Vai šī audzināšana — par kuras nepieciešamību nu lielo svarīgumu nav domājamas domstarpības Cimervaldcs kreiso vidū — var būt konkrēti vienādo lielajās, apspiedējās nācijās un mazajās, apspiestajās nācijās? anektētajās nācijās un anektējamās nācijās?

Acīm redzot nē. Ceļš nz vienu mērķi: uz visu nāciju pilnīgu vienlīdzību tiesībās, uz visciešāko tuvināšanos un uz to tālāku saplūšanu šeit acīm redzot iet pa dažādām konkrētām tekam, —- lāpāt kā, teiksim, ceļš uz punktu, kas atrodas šās lappuses vidū, iet pa kreisi no vienas lappuses malas un pa labi no pretējās. Ja lielas, apspiedējas, anektētajās nācijās sociāldemokrāts, ticēdams vispār nāciju saplūšanai, kaut uz mirkli aizmirsīs to, ka „viņa” Nikolajs II, „viņa’1 Vilhelms, Džordžs, Puankurē u. c. arī ir par saplūšanu ar mazajām nācijām (aneksiju ceļā), — Nikolajs II par „saplūšanu” ar Galiciju, Vilhelms II par „saplūšanu" ar Beļģiju u. t. jpr., — tad tāds sociāldemokrāts izrādīsies smieklīgs doktrinārs teorijā, imperiālismā palīgs praksē.

Strādnieku inlernacionalisliskās audzināšanas smaguma centram apspiedējās valstīs nenovēršami jābūt apspiesto zemju atdalīšanās brīvības sludināšanā un aizstāvēšanā. Bez tā ram internacionālisma. Katru apspiedējas nācijās sociāldemokrātu, kas ar šādu propagandu nenodarbojas, mums ir tiesība nopelt un mums viņš jāpeļ kā imperialists un kā nelietis. Tā ir kategoriska prasība, lai arī atdalīšanās gadījums būtu iespējams un „realizējams" pirms sociālismā tikai vienā no 1 000 gadījumiem.

Mūsu pienākums ir audzināt strādniekus „vienaldzībā * pret nacionālām atšķirībām. Tas ir neapstrīdams. Bet ne aneksionistu vienaldzībā. Apspiedējas nācijās loceklim jā-būt „vienaldzīgam” pret jautājumu par to, vai mazās nācijās pieder viņa valstij vai kaimiņvalstij, vai arī pašas sev, raugoties pēc to simpātijām: bez tādas „vienaldzības” viņš nav sociāldemokrāts. Ja grib būt sociāldemokrāts internationalists, tad jādomā ne tikai par savu nāciju, bet uiiļ/stak par to jāstāda visu nāciju intereses, to vispārēja brīvība un tiesību vienlīdzība. „Teorijā” visi ir ar to vienis pratis, bet praksē izrāda tieši aneksionistisku vienaldzību. Te ir ļaunuma sakne.

Gluži otrādi. Mazās nācijās sociāldemokrātam savas aģitācijas smaguma centrs jāliek uz mūsu vispārējās formulas otrā vārda: nāciju „brīvprātīga savienošanāsNepārkāpjot savus internacionalistn pienākumus, viņš var būt рал par savas nācijās politisko neatkarību, рал par tās iekļaušanu kaimiņvalstī X, Y, Z u. c. Bet visos gadījumos viņam jācīnās pret sīko nacionālo šaurību, noslēgtību, atšķirtību, par veselā un vispārīgā ievērošanu, par daļas interešu pakļaušanu vispārējā interesēm.

Cilvēki, kas jautājumā nav iedziļinājušies, atrod „pretrunas" tai apstāklī, ka apspiedēju nāciju sociāldemokrātiem noteikti jāuzstājas par „atdalīšanās brīvību", bet apspiesto nāciju sociāldemokrātiem par „savienošanās brīvību". Bet maza pārdomā rāda, ka cita ceļa uz internacionālismu un nāciju saplūšanu, cita ceļa uz šo mērķi no dotā stāvokļa nav un nevar būt.

Un te nu mēs esam pienākuši pie Holandes un Polijas sociāldemokrātijas īpašā stāvokļa.

8. ĪPAŠAIS UN VISPĀRĒJAIS HOLANDES UN POLIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTU INTERNACIONALISTU POZĪCIJĀ

Nav ne mazāko šaubu, ka Holandes un Polijas marksisti, kas nostājušies pret pašnoteikšanos, pieder pie starptautiskās sociāldemokrātijas labākiem revolucionāriem un internacionalisliskiem elementiem. Kā tad var būt, ka viņu teorētiskie spriedumi ir, kā mēs redzējām, viens vienīgs kļūdu tikls? neviena pareiza vispārēja sprieduma, nekā cita kā vienīgi „imperiālistiskais ekonomisms"!

Lieta izskaidrojama nepavisam ne ar holandiešu un poļu biedru sevišķi sliktām subjektivām īpašībām, bet ar viņu zemju īpašiem objektiviem apstākļiem. Abas zemes 1) ir mazas un nevarīgas tagadējā lielvalstu ..sistēmā"; 2) abas tās pēc: sava ģeogrāfiskā stāvokļa atrodas starp vislielākajiem sāncenšiem — milzīgi spēcīgiem imperiālistiskiem plēsoņām (Anglija un Vācija; Vācija un Krievija); 3) abās ir briesmīgi stipras to laiku atmiņas un tradicijas, kad tās abas pašas bija „lielvalstis": Holande bija spēcīgāka koloniālā lielvalsts nekā Anglija; Polija bija kulturālākā un

spēcīgāka lielvalsts nekā Krievija un Prūsija; 4i abas tās līdz šim laikam saglabājušas privilēģijas — apspiest citas tautas: Holandes buržujam pieder ļoti bagātā Holandes Indija; poļu muižnieks apspiež ukraiņu un baltkrievu ,,chlopu“, poļu buržujs — ebreju u. tml.

Tādu savdabīgumu, kuru veido šo četru īpašo apstākļu savienojums, jūs neatradīsit Īrijas, Portugāles (tā bija kādu laiku Spānijas aneksija), Elzasas, Norvēģijas, Somijas, Ukrainas, latviešu un baltkrievu novada un daudzu cilu stāvoklī. Un, lūk, šajā savdabīguinā ir visa lietas būtība! Kad Holandes un Polijas sociāldemokrāti prāto [īrei pašnoteikšanos ar vispārīgu argumentu palīdzību, t. i., — tādu argumentu, kas skar imperiālismu vispār, sociālismu vispār, demokrātiju vispār, nacionālos spaidus vispār, tad viņiem, tiešām var teikt, ir kļūda kļūdas galā. Bet vajag tikai atmest šo vispārīgo argumentu acīm redzami aplamo čaulu un palūkoties uz lietas būtību no Holandes un Polijas īpašo apstākļu savdabīguma viedokļa, — un viņu savdabīgā pozicija kļūst saprotama un pilnīgi likumīga. Nebīdamies kļūt paradoksāls, var teikt, ka, ja Holandes un Polijas marksisti ar putām uz lūpām uzstājas pret pašnoteikšanos, viņi saka ne gluži to, ko grib teikt, jeb citiem vārdiem: viņi grib teikt ne gluži to, ko viņi saka*.

Vienu piemēru mēs jau minējām mūsu tēzēs**. Gorters ir pret. savas zemes pašnoteikšanos, bet par ,,viņa“ nācijās apspiestās Holandes Indijas pašnoteikšanos! Vai gan jābrīnās, ka mēs viņā redzam patiesāku internacionalistu un mums tuvāku domubiedru nekā cilvēkos, kuri tā atzīst pašnoteikšanos — tik fražaini, tik liekulīgi atzīst pašnoteikšanos kā Kaulskis pie vāciešiem, Trockis un Martovs pie mums? No marksisma vispārējiem un pamata principiem noteikti izriet pienākums cīnīties par to nāciju atdalīšanās brīvību, kuras apspiež „mana paša“ nācijā, bet nepavisam neizriet nepieciešamība atzīt par svarīgāko tieši Holandes neatkarību, kura visvairāk cieš šaurās, atpalikušās, savtīgās

* Atgādināsim, La savā Cimervaldes deklarācijā visi I'olijas sociāldemokrāti atzina pašnoteikšanos vispār, tikai mazliet citādā formulējamā.

** Sk. šā sējuma 135. lpp. Red.

J! 22. sēj.

nn notrulinošus noslēgtības dēļ: lai deg vai visa pasaule, nav mūsu daļa. „mums" pietiek ar mūsu veco laupījumu un ta bagāto „atlikumii,ui", ar Indiju, gar pārējo „mums" nav nekādas daļas!

Cits piemērs. Kārlis Radeks, poļu sociāldemokrāts, kas ieguva .sev sevišķi lielus nopelnus ar savu noteikto cīņu par internacionālismu Vācijas sociāldemokrātijā pēc kara sākšanās, rakstā „Nāciju pašnoteikšanās tiesības^1' („Lichl-slralilen"101 — prūšu cenzūras aizliegts kreisi radikāls mēneša žurnāls, ko rediģē J. Borcharls — 1915., 5. decembiis, ļ III gads, 3. numurs) nikni saceļas pret pašnoteikšanos, minēdams starp citu savā labā tikai Holandes un Polijas autoritātes un izvirzīdams starp ciliem arī šādu argumentu: pašnoteikšanās atbalsta to domu, ,,il kā sociāldemokrātijas pienākums būtu atbalstīt ikkatru cīņu par nealka rīl»u‘:.

No vispārējās teorijas viedokļa šis arguments tiešām rada sašutumu, jo tas ir acīm redzami neloģisks: pirmkārt, nav un nevar būt nevienas konkrētas prasības pēc demokrātijās, kura neradītu ļaunprātības, ja atsevišķo nepakļauj vispa-rējām; mums nav jāatbalsta ne „ikkatra" cīņa par nealka- ļ rību, ne ..ikkatra" republikāniskā vai anlipopiska kustība. Otrkārt, nav un nevar būt neviena formulējuma cīņai pret nacionāliem spaidiem, kurš nesirgtu ar to pašu ,.lrukuinu . | Pats Radeks avīzē „Berner Tagvvaelū" lietojis formulu (1915., 253. numurs): „pret vecām un jaunām a lieksi -jām“. Ikviens poļu nacionālists pamatoti „secinās" no šās . formulas: „Polija ir aneksija, es esmu pret aneksiju, I. iļ es esmu par Polijas neatkarību". Vai ari Rozā Luksem- ļ burga, atceros, 1908. g. rakstā^102 izteica domas, ka j pietiek ar formulu: „pret nacionāliem spaidiem". Bet ■ ikviens poļu nacionālists teiks — un ar pilnām tieši- I bām — ka aneksija ir viens nacionālo spaidu veids, un tātad uti.

Aplūkojiet tomēr šo vispārējo argumentu viela Polijas tļntšos apstākļus: tās neatkarība fatpitl „nav realizējama bez kariem vai revolūcijām. Būt par visas Eiropas karu tikai vienas Polijas atjaunošanas dēļ tas nozīmē būt sliktākas uiarkas nacionālistam, nostādīt neliela poļu skaita intereses augstāk par simtiem miljonu cilvēku interesēm, j

kuri cieš no kara. Bet, luk, tieši tādi ir, piem., ,,fraki“ (PPS labējie)"". kuri ir sociālisti tikai vārdos un pret kurieni tūkstoškārt taisnība ir Polijas sociāldemokrātiem. Izvirzi! Polijas neatkarības lozungu tagad, imperiālistisko kaimiņ-valstn tagadējo savstarpējo attiecību apstākļos, nozīmē tiešam dzīties pēc utopijas, ieslīgt šaura nacionālismā, aizmirst visas Eiropas vai vismaz krievu un vācu revolūcijas priekšnosacījumus. Gluži tāpat izvirzīt kā patstāvīgu lozungu koalīciju brīvības lozungu 1908.—1914. g. Krievijā nozīmēja dzīties pēc utopijas, objeklivi palīdzot Stolipina strādnieku partijai (tagad potresoviski gvozdeviskai partijai, kas starp citu ir viens un tas pats). Bet būtu ārprāts izpemt no sociāldemokrātijas programas koalicijas brīvības prasību vispār!

Trešais — un varbūt pats svarīgākais piemērs. Poļu tēzēs ("1, 2. § beigās) mēs lasām pret neatkarīgās Polijas valsls-bufera ideju, ka tā esot „mazu, nevarīgu grupu tukša utopija. Ja šī ideja būtu realizēta, tā nozīmētu radīt mazu Polijas valsii-allūzni, kura būtu vienas vai otras lielvalstu grupas militārā kolonija, viņu militāro un ekonomisko interešu rotaļlieta, sveša kapitala ekspluatācijas siera, kaujas lauks nākošajos karos“. Viss tas ir ļoli pareizi pret Polijas neatkarības lozungu tagad, jo pat revolūcija Polija vien nekā tur negrozītu, bet poļu masu uzmanība tiklu novirzīta no 'galvenā: no viņu cīņas sakara ar Krievijas un Vācijas proletariāta cīņu. Tas nav paradokss, bet lakts, ka Polijas proletariats kā tāds var tagad palīdzēt sociālismā un brīvības lielai, tai skaitā arī Polijas brīvībai, tikai kopīga cīņā ar kaimiņzemju proletāriešiem pret šauri poliskajiem nacionālistiem. Nevar noliegt Polijas sociāldemokrātu vēsturiski lielos nopelnus cīņā pret šiem pēdējiem.

Bet tie paši argumenti, kas ir pareizi no Polijas īpašo apstākļu viedokļa pašreizējā laikmetā, ir acīm redzami nepareizi tajā vispārējā formā, kādā tie ietērpti. Par kaujas lauku karos starp Vāciju un Krieviju Polija paliks vienmēr, kamēr būs kari, tas nav arguments pret lielāku politisku brīvību (un tātad pret politisku neatkarību) periodos starp kariem, las pats atliecas arī uz apsvērumu par sveša kapitala izdarīto ekspluatāciju, par svešu interešu rolaļ-lietas lomu. Polijas sociāldemokrāti nevar tagad izvirzīt Polijas neatkarības lozungu, jo kā proletārieši interna-cionalisti poļi nevar tā labā nekā izdarīt, neieslīdot līdzīgi ,,frakiem“ iztapīgā pakalpībā vienai no imperiālistiskām monarchijām. Bet krievu un vācu strādniekiem nav vienalga, vai viņi būs Polijas aneksijas līdzdalībnieki (tas nozīmē audzināt vācu un krievu strādniekus un zemniekus visnekrietnākās nelietības garā, likt viņiem samierināties ar lomu — būt par citu lautu bendi), vai arī Polija būs neatkarīga.

Stāvoklis neapšaubāmi ir ļoti sarežģīts, bet no tā ir izeja, kur visi dalībnieki joprojām paliktu internacionalisti: Krievijas un Vācijas sociāldemokrāti — prasot noteiktu „atdalīšanās brīvību“ Polijai; Polijas sociāldemokrāti — cīnīdamies par proletariāta cīņas vienību mazās un lielās zemēs, neizvirzot pašreizējā laikmetā vai pašreizējā periodā Polijas neatkarības lozungu.

9. ENGELSA VĒSTULE KAUTSKIM

Savā brošūrā „Socialisms un koloniālā politika" (Berlinē, 1907.) Kautskis, toreiz vēl būdams marksists, publicēja vēstuli, ko Engelss viņam bija rakstījis 1882. g. 12. septembrī un kura ir ārkārtīgi interesanta sakarā ar mūs interesējošo jautājumu; lūk, galvenā šās vēstules daļa:

... „Pēc manām domām īstās kolonijas, 1. i., zemes, kuras apdzīvo Eiropas iedzīvotāji, — Kanada, Kapzeme, Austrālijā, visas kļūs patstāvīgas; turpretim tikai pakļautās zemes, kuras apdzīvo iezemieši, — Indija, Alžira, Holandes, Portugāles, Spānijas īpašumi, proletariātam nāksies uz laiku pārņemt un iespējami ātrāk novest pie patstāvības. Kā tieši noliks šis process, grūti pateikt. Indija varbūt izdarīs revolūciju, pat ticams, un, tā kā proletariats, kas atbrīvojas, nevar vest koloniālus karus, tad ar to nāksies samierināties, pie kam, protams, neiztiks arī bez dažādiem postījumiem. Bet lamlīdzīgas lietas piemīt visām revolūcijām. Tas pats var notikt arī vēl citās vietās, piem., Alžirā un Ēģiptē, un mums tas būtu bez šaubām pats labākais. Mums būs pietiekoši daudz darba pašu mājās. Tikko būs reorganizēta Eiropa un Ziemeļamerika, tas dos tādu mil-žīgu spēku un tādu piemēru, ka puscivilizēlās zemes pašas no sevis sekos mums; par to parūpēsies jau ekonomiskās vajadzības vien. Kādas sociālās un politiskas lazes nāksies tad pārdzīvot šīm zemēm, iekām arī tās nonāks Hdz sociālistiskai organizācijai, par to, es domāju, mēs varētu izvir-zīl tikai diezgan dīkdienīgas hipotēzēs. Tikai viens ir neapšaubāms: uzvarošais proletariats nevar nevienai svešai tautai uztiept nekādu aplaimošanu, nesatricinot ar to savu paša uzvaru. Protams, tas nekādā ziņā neizslēdz dažāda veida aizsargāšanās karus“...101

Engelss nepavisam nedomā, ka „ekonomiskais" pats no sevis un tieši nokārtos visas grūtības. Ekonomiskais apvērsums pamudinās visas tautas tiekties pēc sociālismā, bet pie tam iespējamas arī revolūcijas — pret sociālistisko valsti — un kari. Politikas pielāgošanās ekonomikai notiks nenovēršami, bet ne uzreiz un ne gludi, ne vienkārši, ne tieši. Kā „neapšaubāmu" Engelss izvirza tikai vienu, noteikti internacionalistisku principu, ko viņš piemēro visām „svešām tautām", t. i., ne tikai koloniālām: uztiept tām aplaimošanu nozīmētu satricināt proletariāta uzvaru.

Proletariats nekļūs svēts un apdrošināts pret kļūdām un vājībām tikai tāpēc, ka viņš būs izdarījis sociālo revolūciju. Bet iespējamās kļūdas (un savtīgās intereses — mēģināt nosēsties uz cita muguras) neizbēgami novedīs viņu pie šās patiesības apzināšanās.

Mēs visi, Cimervaldes kreisie, esam pārliecināti par to, par ko bija pārliecināts, piem., arī Kaulskis līdz savam pagriezienam 1914. gadā no marksisma uz šovinisma aizstāvēšanu, proti, ka sociālistiskā revolūcija ir pilnīgi iespējama vistuvākajā nākotnē, „no šodienas uz rītdienu", kā kādreiz izteicies tas pats Kaulskis. Nacionālās antipātijas tik drīz neizzudīs; apspiestās nācijās naids — un pilnīgi likumīgs — pret apspiedēju nāciju uz laiku paliks; tas izgaisīs tikai pēc sociālismā uzvaras un pēc tam, kad galīgi būs nodibinājušās pilnīgi demokrātiskās attiecības star]» nācijām. Ja mēs gribam būt uzticīgi sociālismam, mums jau tagad jāveic masu internacionalistiskā audzināšana, kura nav iespējama apspiedējās nācijās, nepropagandējot atdalīšanās brīvību apspiestajām nācijām.

10. ĪRIJAS SACELŠANĀS 1910. GADA

Mūsu tezes uzrakstītas pirms šās sacelšanās, kurai jānoder par materiālu teorētisko uzskatu pārbaudei.

Pašnoteikšanās pretinieku uzskati noved pie tā secinājuma, ka imperiālismā apspiesto sīko nāciju dzīvot spēja jau izsīkusi, ka nekādas lomas pret imperiālismu tām nevarēšot būt, viņu tīri nacionālo centienu atbalstīšana nekā nedošot u. tml. 1914.—1910. g. imperiālistiskā kara pieredze faktiski atspēko tamlīdzīgus secinājumus.

Karš bija krizes laikmets Rietumeiropas nācijām, visam imperiālismam. Ikviena krize atmet konvencionālo, norauj ārējās čaulas, aizmēž savu laiku pārdzīvojušo, atsedz dziļākos dzinuļus un spēkus. Ko tad tā atklājusi no apspiesto nāciju kustības viedokļa? Kolonijās vairākus sacelšanās mēģinājumus, kurus, protams, apspiedējas nācijās ar kara cenzūras atbalstu visādi mēģināja slēpt. Tomēr ir zināms, ka angļi Singapurā zvērīgi izrēķinājušies ar sava indiešu karaspēka sacelšanos; ka bijuši sacelšanās mēģinājumi Francijas Anamā (sk. avīzi ,.Naše Slovo“) un Vācijas Kamerūnā (sk. Juniusa brošūru*); ka Eiropā, no vienas puses, sacēlusies Īrija, ko ar nāves sodiem nomierināja „brīvību mīlošie" angļi, kuri neuzdrošinājās iesaukt irus vis pārējā karaklausībā; bet, no otras puses, Austrijas valdība notiesājusi uz nāvi čechu seima deputātus ..par nodevību" un apšāvusi tā paša „nozieguma" dēļ veselus čechu pulkus.

Protams, šis uzskaitījums ne tuvu nav pilnīgs, l’n tomēr tas pierāda, ka nacionālās sacelšanās uguntiņas sakarā ar imperiālismā krizi uzliesmojušas gan kolonijās, gan Eiropā, ka nacionālās simpātijās un antipātijas izpaudušās pretēji drakoniskajiem draudiem un represīviem pasākumiem. Bet imperiālismā krize taču bija vēl tālu no savas attīstības augstākā punkta: imperiālistiskās buržuāzijas varenība vēl nebija satricināta (karš „līdz spēku izsikumam" var novest līdz tam, bet vēl nav novedis); proletāriskā kustība imperiālistiskajās lielvalstīs vēl pavisam vāja. Kas gan būs tad. kad karš novedīs līdz pilnīgam spēku izsikumam vai arī kad

■ Sk. ,š:i sējuma 281.—2i)4. I|i|>. Red.

kaut vienā lielvalsti zem jn-olelariala cīņas triecieniem buržuāzijas vara sāks ļodzīties tapai kā carisma vara 1905. gadā?

Avīzē ,,Berner Tagvvachf', cimervaldiešu un pat dažu kreiso orgānā, 1916. g. 9. maijā sakarā ar Īrijas sacelšanos parādījās raksts ar iniciāļiem K. R.1I", ar virsrakstu: ..Dziesma nodziedāta^1. Īrijas sacelšanās pasludināta ne vairāk un ne mazāk kā par „puču", jo. lūk, „Īrijas jautājums bijis agrarais jautājums.", zemnieki esot nomierināti ar reformām, nacionālistiskā kustība tagad esot bijusi ..tīri pilsēlnicciska, sīkburžuaziska kustība, aiz kuras, neraugoties uz tās radīto lielo troksni, sociāli stāvējuši nedaudzi".

Nav brīnums, ka šis savā doktrinarismā un pedantismā briesmīgais novērtējums ir tāds pats kā krievu nacionallibe-raļa, kadeta A. Kuli sera kga novērtējums (,,Reč“100, 1916.. 102. numurs, 15. aprilī), kurš nosauca sacelšanos par ,.Dublinas puču".

Atļauts cerēt, ka pēc parunas „nav ļaunuma bez labuma" daudziem biedriem, kas nav sapratuši, kādā purvā viņi noslīd, noliegdami „pašnoteikšanos" un nevērīgi izturēdamies pret sīko nāciju nacionālo kustību, tagad atvērs acis šī imperiālistiskās buržuāzijas pārstāvja novērtējuma „nejaušā1- vienādība ar sociāldemokrātā novērtējumu П

Par „puču" vārda zinātniskajā nozīmē var runāt tikai tad, kad sacelšanās mēģinājums nekā cita nav atklājis ka vienīgi sazvērnieku vai muļķīgu maniaku pulciņu, nekādas simpātijās masās nav radījis. Īrijas nacionālā kustība, kurai aiz muguras ir gadsimti, iedama cauri dažādiem šķiru interešu posmiem un kombinējamiem, starp cilu izpaudās Īrijas nacionālā masu kongresā Amerikā („Vorwarts"[144], 1916. 20. Ill), kurš izteicās par Īrijas neatkarību, — izpaudās pilsētas sīkburžuazijas vienas daļas un strādnieku vienus daļas ielu cīņās pēc ilgstošas masu aģitac.ijas, demonstrācijām, avīžu aizliegumiem u. tini. Kas tādu sacelšanos nosauc par puču, tas ir vai nu niknākais reakcionārs, vai arī doktrinārs, kas nelabojami nespējīgs iedomāties sociālo revolūciju kā dzīvu parādību.

Jo domāt, ka sociālā revolūcija iedomājama bez mazo nāciju sacelšanās kolonijās un Eiropā, bez revolucionāriem uzliesmojumiem vienā daļā sīkburžuazijas ar visiem lās aizspriedumiem, bez neapzinīgo proletārisko un pusprole-tarisko masu kustības prot muižnieku, baznīcas, monarchi-jas, nacionālajiem n. tml. spaidiem, — tā domāt nozīmē atteikties no sociālās revolūcijas. Laikam vienā vietā nostāsies viens karaspēks un sacīs: „mēs esam par sociālismu'1, bet citā vielā otrs un sacīs: „mēs esam par imperiālismu", un tā būs sociālā revolūcija! Tikai no tāda pedantiski smieklīga viedokļa bija iespējams nolamāt Īrijas sacelšanos par ,,puču“.

Kas gaida ,,tīru“ sociālu revolūciju, tas to nekad nesagaidīs. Tas ir revolucionārs vārdos, bet nesaprot īsto revolūciju.

Krievijas 1905. g. revolūcija bija buržuāziski demokrātiskā. Tā sastāvēja no iedzīvotāju visu neapmierināto šķiru, grupu, elementu daudzām kaujām. Starp viņiem bija masas ar vismežonīgākajiem aizspriedumiem, ar visneskaidrākajiem un fantastiskākajiem cīņas mērķiem, bija grupeles, kas ņēma japaņu naudu, bija spekulanti un avantūristi utt. Objektivi masu kustība grāva carismu un attīrīja ceļu demokrātijai, tāpēc apzinīgie strādnieki vadīja to.

Sociālistiskā revolūcija Eiropā nevar būt nekas cits kā visu un visādu apspiesto un neapmierināto masu cīņas uzliesmojums. Sīkburžuazijas un atpalikušo strādnieku daļas neizbēgami tajā piedalīsies — bez tādas piedalīšanās nav iespējama masu cīņa, nav iespējama nekāda revolūcija — un tikpat neizbēgami ienesīs kustībā savus aizspriedumus, savas reakcionārās fantāzijas, savas vājības un kļūdas. Bet objektivi viņi uzbruks kapitalam, un revolūcijas apzinīgais avangards, progresivais proletariats, pauzdams šo dažāda sastāva un dažāda noskaņojuma, raibās un ārēji sadrumstalotās masu cīņas objektivo patiesību, pratīs apvienot un virzīt to, iekarot varu, sagrābt bankas, ekspropriēt visu ienīstos (lai gan aiz dažādiem iemesliem!) trestus un realizēt citus diktatoriskus pasākumus, kas kopsumā dod buržuāzijas gāšanu un sociālismā uzvaru, kura vēl tik ātri „neattīrīsies" no sīkburžuaziskiem sārņiem.

Sociāldemokrātijai — lasām poļu tēzēs (I, 4.) — „jāizmanto pret Eiropas imperiālismu vērstā jaunās koloniālās buržuāzijas cīņa, lai saasinātu revolucionāro krizi Eiropā“. (Kursivs autoru.)

Vai nav skaidrs, ka šajā ziņā nostādīt Eiropu pretī kolonijām ir vismazāk atļauts? Apspiesto nāciju cīņa Eiropā,— cīņa, kas spēj noiet līdz sacelšanās gadījumiem un ielu cīņām, līdz karaspēka dzelzs disciplīnas un aplenkuma stāvokļa pārkāpšanai, šī cīņa nesalīdzināmi spēcīgāk „saasinās revolucionāro krizi Eiropā'1 nekā daudz vairāk attīstījusies sacelšanās tālā kolonijā. Vienādi spēcīgam triecienam, ko devusi angļu imperiālistiskās buržuāzijas varai sacelšanās Īrijā, ir simtreiz lielāka politiska nozīme nekā Āzijā vai Āfrikā.

Nesen franču šovinistiskā prese paziņoja, ka Beļģijā iznācis nelegālā žurnālā „Brīvā Beļģija" 80. numurs. Protams, Francijas šovinistiskā prese melo ļoti bieži, bet šis paziņojums līdzīgs patiesībai. Tai laikā, kad šovinistiskā un kautskiskā Vācijas sociāldemokrātijā divos kara gados nav nodibinājusi sev brīvu presi, verdziski ciezdama kara cenzūras jūgu (tikai kreisi radikālie elementi izdeva sev par godu brošūras un proklamācijas bez cenzūras), — šai laikā apspiesta kulturālā nācijā uz militāro spaidu nedzirdēto trakošanu atbild, nodibinot revolucionārā protesta orgānu! Vēstures dialektika ir tāda, ka sīkajām nācijām, kuras kā patstāvīgs faktors cīņā pret imperiālismu ir bezspēcīgas, ir nozīme kā vienam no fermentiem, vienam no baciļiem, kas palīdz uznākt uz skatuves īstajam spēkam pret imperiālismu, proti: sociālistiskajam proletariātam.

Ģenerālštābi tagadējā karā rūpīgi cenšas izmantot ikkatru nacionālo un revolucionāro kustību savu pretinieku nometnē, vācieši — Īrijas sacelšanos, franēi — čeclīu kustību u. Iml. Un no sava viedokļa viņi rīkojas pilnīgi pareizi. Nevar nopietni izturēties pret nopietnu karu, neizmantojot pretinieka vismazāko vājību, netverot ikkatru iespēju, jo vairāk tāpēc, ka nevar iepriekš zināt, tieši kurā brīdi un tieši ar kādu spēku „eksplodēs" te vai tur viena vai otra pulvera noliktava. Mēs būtu ļoli slikti revolucionāri, ja proletariāta lielajā atbrīvošanās karā par sociālismu neprastu izmantot ikkatru tautas kustību pret atsevišķam imperiālisma nestām ciešanām krizes saasināšanas un paplašināšanas interesēs. Ja mēs sāktu, no vienas puses, pa-ziņot un atkārtot tūkstoš veidos, ka mēs esam „pret" ikkatru nacionālo jūgu, bet, no otras puses, nosauktu par ..puču" dažu apspiestās nācijās šķiru visaktīvākās un inteliģentākās daļas varonīgo sacelšanos pret apspiedējiem. — mēs noslīdētu līdz tikpat trulam līmenim kā kautskieši.

Iru nelaime ir tā, ka viņi sacēlušies nelaikā, — kad Eiropas proletariāta sacelšanās vēl nav nobriedusi. Kapitālisms nav lik harmoniski iekārtots, lai dažādi sacelšanās avoti paši no sevis saplūstu uzreiz, bez neveiksmēm un sakāvēm. Gluži otrādi, tieši sacelšanos dažādie laiki, dažādie veidi, dažādās vietas nodrošina vispārīgās kustības plašumu un dziļumu; tikai nesavlaicīgu, atsevišķu, sadrumstalotu un tāpēc neveiksmīgu revolucionāru kustību pieredzē masas gūs pieredzi, mācīsies, savāks spēkus, ieraudzīs savus īstos vadoņus, sociālistiskos proletāriešus, un tā sagatavos kopīgo spiedienu, tāpat kā atsevišķie streiki, pilsētu un nacionālās demonstrācijās, uzliesmojumi karaspēkā, eksplozijas zemniecībā uti. sagatavoja kopīgo spiedienu 1905. gadā.

". SLĒDZIENS

Nāciju pašnoteikšanās prasībai pretēji Polijas sociāldemokrātu nepareizajam apgalvojumam bija ne mazāka loma mūsu partijas aģitācijā kā, pieņi., tautas apbruņošanai. baznīcas atdalīšanai no valsts, tautas vēlētiem ierēdņiem un ciliem punktiem, kurus mietpilsoņi dēvē par ,,utopiskiem". Gluži otrādi, nacionālo kustību rosība pēc 190o. g. dabiski izraisīja arī mūsu aģitācijas rosību: vairākus rakstus 1912. un 1913. gadā, mūsu partijas 1913. g. rezolūciju, kas deva precizu un „anlikautskisku" (1. i.. nesamierināmu attiecībā pret tīri vārdisku „atzīšanu") lietas būtības definējumu*.

Jau toreiz atklājās lakts, kuru apiet nav pieļaujams: dažādu nāciju oporlunisfi. ukrainis Jurkevičs, buiulists

Sk. liakslu 4. iztl., 19. sēj., 378.-3,40. Ipp. lieil.

Libmanis, Potresova un Ko sulainis Krievijā — Semkov-skis, uzstājās par Rozas Luksemburgas argumentiem pret pašnoteikšanos! Tas, kas Polijas sociāldemokrātei bija tikai Polijas kustības īpašo apstākļu nepareizs teorētisks vispārinājums. tas tūlīt izrādījās īstenībā, plašākā situācijā, ne mazas, bet lielas valsts apstākļos, internacionālā un nevis šauri poliskā mērogā, objektīvi izrādījās lielkrievu imperiālismā oportunistisks atbalsts. Politiskās domas virziena vēsture (atšķirībā no personu uzskatiem) apstiprināja mūsu programas pareizību.

Un tagad atklātie socialimperialisti, lādi kā Lenēs. tieši saceļas tiklab pret pašnoteikšanos, kā arī pret aneksiju noliegšanu. Bet kautskieši liekulīgi atzīst pašnoteikšanos — pie mums Krievijā pa šo ceļu iet Trockis un Martovs. Vārdos abi ir par pašnoteikšanos tāpat kā Kautskis. Bet darbos? Trockim — ņemiet viņa rakstus ,,Nācijā un saimniecība” avīzē ,,Na.še Slovo" redzam viņa parasto eklekticismu: no vienas puses, saimniecība apvieno nācijās, no otras puses, nacionālie spaidi tās izšķir. Secinājums? Secinājums ir tas, ka valdošā liekulība paliek nealmaskota. aģ'ilacija — nedzīva, neskar galveno, radikālo, būtisko, praksei tuvo: attiecības pret nāciju, ko apspiež ..mana" nācijā. Martovs un citi ārzemju sekretāri atzinuši par labāku vienkārši aizmirst — izdevīga aizmāršība! viņu kolēģa un biedra Semkovska cīņu pret pašnoteikšanos. Gvozdeviešu legālajā presē ..Naš Golos“) Martovs rakstīja par pašnoteikšanos, pierādīdams to neapstrīdamo patiesību, ka imperiālistiskajā karā tā vēl neuzliek pienākumu piedalīties u. I. jpr., bet apiedams galveno — to viņš apiet arī nelegālajā, brīvajā presē! —- proti, ka Krievija arī miera laikā pārspēja pasaules rekordu nāciju apspiešanā uz imperiālismā bāzes, kurš daudz rupjāks, viduslaicīgāks, ekonomiski vairāk atpalicis, militāri birokrātiskāks. Krievijas sociāldemokrāts, kas nāciju pašnoteikšanos ,,atzīsL‘ apmēram tā, kā to atzīst kgi Pļcchanovs, Potresovs un Ко. I. i.. necīnoties par carisma apspiesto nāciju atdalīšanās brīvību, īstenībā ir imperialists un carisma sulainis.

Lai kādi būtu Trocka un Martova subjektīvie ,,labie“ nodomi, objektivi viņi ar savu tieksmi izvairīties atbalsta Krievijas socialimperialismu. Imperiālistiskais laikmets pārvērtis visas „lielās" valstis par daudzu nāciju apspiedējām, un imperiālismā attīstība nenovēršami novedīs pie precīzākas virzienu sadalīšanās šajā jautājumā arī starptautiskajā sociāldemokrātijā.

Sarakstīts 1916. tj. jūlijā Iespiests 1916. p. oktobrī krājuma

„Sborņik Social-Demokrat 1. nr-ā Iespiests pēc krājuma „Sborpik"

Paraksts: N. Ļ e ņ i n s teksta

PIEZĪMES

Grāmata „Jauni dati par kapitālisma attīstības likumiem zemkopībā. 1. izlaidums. Kapitālisms un zemkopība Amerikas Savienotajās Vatstis“ sarakstītu 1914. un 1915. gada. 1916. gada janvara sākumā Ļeņins grāmatas rokrakstu no Bernes nosūtīja Л. M. Gor-kijain — izdevniecībai ,,Parus“ (,,Bura“), bet 1916. gadā grāmata neiznāca; to izdeva 1917. gadā grāmatu izdevniecība ,,2izņ i Znn-ņije“ („Dzīve un Zinātne") Petrogradā.

Grāmatas sagatavošanas materiāli — tās plāna varianti un izraksti no divu skaitīšanu statistiskām tabulām ASV 1900. un 1910. gadā — publicēti 1932. gadā Ļeņina rakstu un materiālu krājumā XIX, 380.—460. Ipp.

Ļeņins bija nodomājis sarakstīt grāmatas otro izlaidumu, par Vāciju, bet šis nodoms nelika realizēts. — 1.

../ave.li“ („Novēlējumi") — legāls literāri politisks eseriska virziena mēneša žurnāls; iznāca Pēterburgā no 1912. gada apritu līdz 1914. gada jūlijam. — ;5.

Sk. K. Marksa un F. Kngelsa Rakstu XIX sēj., II <1., 1947.. 161. 191. Ipp. 10.

Domāta K. Kautska brošūra „Der Weg zur Macbt“ (,.Ceļš uz variri, kas izdota Berlinē 1909. gadā. — 92.

„Die Neue 7.eii‘‘ („Jaunais Laiks") — Vācijas sociāldemokrātijas žurnāls; iznāca Štulgartē no 1883. līdz 1923. gadam. No 1885. līdz. 1895. gadam žurnālā „Die Neuc Zeit“ publicēti daži F. Kngelsa raksti. Viņš bieži deva norādījumus žurnālā redakcijai un asi to kritizēja par atkāpšanos no marksisma. Kopš 90. gadu otrās puses, pēc F. Kngelsa nāves, žurnāls sistemātiski iespieda revizionislu rakstus. Pasaules imperiālistiskā kara gados (1914.—1918.) žurnāls ieņēma cenlrislisku kuulskisku pozīciju, atbalstīja socialšovinis lus. — 92.

Bakstu „Oportunisms un II Internacionāles krachs“ Ļeņins sarakstīja vāru valodā un publicēja 1916. gada janvarī Gimervaldes

kreiso leoreliskā organa — žurnālā ,,Vorbote“ („Priekšvēstnesis") pirmajā numurā. Ar tādu pašu virsrakstu Ļeņins agrāk bija sarak-slījis rakstu krievu valodā. Pirmo reizi to iespieda 1924. gadā žurnālā „Proļetarskaja Revoļucija" („Proletāriskā Revolūcija") ā. (28.). nr-ā, un tas ietilpst V. 1. Ļeņina Rakstu 4. izd. 21. sējumā (390.—404. Ipp.). Šā raksta teksts mazliet atšķiras no tā raksta teksla, kas publicēts žurnālā ,,Vorbotc“. — 94.

7 Četrsabiedribu — Anglijas, Francijas, Krievijas un Itālijas imperiālistiskā savienība; nodibinājās 1915. gadā pēc Itālijas izstāšanās no Trejsavienības (Vācija, Austroungārijā un Ilaiija) un lās pievienošanās otrai imperiālistiskai savienībai — Trejsabiedrībai (Antanlei), kas izveidojās 1907. gadā. — 94.

8 „Sozialislische Monalshefte“ („Sociālistiskais Mēnešraksts") — žurnāls, Vācijas sociāldemokrātijas oporlunistu galvenais organs uri viens no starptautiskā oportunisma orgāniem; pasaules imperiālistiskā kara laikā (1914.—1918.) ieņēma socialšovinisma poziciju; iznāca Uerlinē no 1897. līdz 1933. gadam. — 98.

* l'abiaņi — reformisliskās, galēji oporlunistiskās „Fabiaņu biedrības" biedri, kuru 1884. gadā Anglijā nodibināja buržuāziskās inteliģences grupa. Biedrība nosaukta pēc Romas karavadoņa Pabija Kunklalora („Vilcinātajā") vārda, kurš pazīstams ar savu nogaidīšanas taktiku, izvairīšanos no izšķirošām kaujām. Pēc Ļeņina izteiciena fabiaņu biedrība ir „oportunisma un liberālās strādnieku politikas vispilnīgākā izpausme". l'abiaņi proletariātu vērsa nost no šķiru cīņas, sludināja, ka ir iespējama mierīga pāreja no kapitālisma uz sociālismu reformu ceļā. Pasaules imperiālistiskā kara periodā (1914.—1918.) l'abiaņi ieņēma socialšovinisma poziciju. Fabiaņu raksturojumu sk. Ļeņina darbos: „Priekšvārds grāmatas ,,J. F. Bekera, J. Dicgena, F. Engelsa, K. Marksa u. c. vēstules F. Л. Zorgem u. c.“ krievu tulkojumam" (Rakstu 4. izd., 12. sēj., 315. un 310. Ipp.), „Sociāldemokrātijas agrarā programa Krievijas revolūcijā" (Rakstu 4. izd., 15. sēj., 151. Ipp.), „Angļu pacifisms un angļu nepalika pret teoriju" (Rakstu 4. izd., 21. sēj., 224. Ipp.) u. c. — 98.

1,1 Strādnieku partiju (Labour Party) nodibināta 1900. gadā kā strādnieku organizāciju — tredjuniju, sociālistisko partiju un ļ^rupu — apvienība nolūkā radīt strādnieku pārstāvību parlamentā. Šo savienību sauca par „Strādnieku pārstāvības komiteju", kura 1900. gadā pārdēvējās par Strādnieku (leiboristu) partiju. Leiboristu partija, būdama pēc savas ideoloģijas un taktikas visoportu-nisliskaka organizācija, „caur un cauri buržuāziskā" (Ļeņins), ietur šķiriskās sadarbības politiku ar buržuāziju. Pasaules imperiālistiskā kara laikā (1914.—1918.) leiboristu partijas lideri ieņēma socialšovinislisku poziciju, bija, kā Ļeņins teica, „imperiālistiskā bandītisma līdzdalībnieki“.

Leiboristu partija nāca pie varas 1924., 1929. un 1945. gadā un sastādīja savas valdības, kuras negrozāmi ieturēja angļu impe-

rialisma politiku. Leiboristu valdība, kas nodibinājās 1945. gada, iekšpolitikā un ārpolitikā realizē angļu imperiālistu reakcionāro programu. Leiboristu labējie lideri, kas būtībā ir Amerikas imperiālismā aģentūra, ieņem prclpadomju poziciju un cīnās pret demokrātijās un sociālismā spēkiem. — 98.

" Independent Labour Party (ILP) — Anglijas Neatkarīgā strādnieku partija nodibināta 1893. gadā. Partijas priekšgalā alradas Džemss Kcirs-Ilardijs, R. Makdonalds u. c. Pretendēdama uz politisko neatkarību no buržuāziskām partijām. Neatkarīgā strādnieku partija īstenībā bija „neatkarīga no sociālismā, bet atkarīga no liberālismā" (Ļeņins). Pasaules imperiālistiskā kara perioda (1914.— 1918.) Neatkarīgā strādnieku partija sākumā nāca klaja ar manifestu pret karu (1914. gada 13. augustā (j. st.)). Pēc tam, 1915. gada februārī, Anlantcs zemju sociālistu Londonas konferencē, neatkarīgie pievienojās konferencē pieņemtajai socialšovinistiska-jai rezolūcijai. Kopš tā laika neatkarīgo lideri, maskodamies ar pacifistiskām frāzēm, ieņēma socialšovinislisku poziciju. Pēc Kominternes nodibināšanas, 1919. gadā, zem partijas masu spiediena, kuras bija kļuvušas kreisākas. Neatkarīgās strādnieku partijas lideri pieņēma lēmumu par izstāšanos no II Internacionāles. 1921. gadā nealkarigie iestājās tā saucamajā 2</j Internacionālē, bet pēc tās sairšanas no jauna pievienojās II Internacionālei. — 98.

ia British Socialist Party (BSP) — Britanijas sociālistiskā partija tika nodibināta 19". gadā Mančesterā. Tās kodols bija 1884. gada nodibinājusies Sociāldemokrātiskā federācijā (kuras priekšgalā bija llaindmanis, Harijs Kvēlēs, Tomass Mans u. c.), kuru vēlāk pār. dēvēja par Sociāldemokrātisko partiju. Britanijas sociālistiskā partija propagandēja un aģitēja marksistiskā garā un bija „neopor-tunistiska, patiesi no liberāļiem neatkarīga" (Ļeņins) partija. Nelielais biedru skaits partijā un atrautība no masām piešķīra tai zināmu sektantisku raksturu.

Pasaules imperiālistiskā kara periodā (1914.—1918.) partijā iezīmējās divi virzieni: viens — atklāti socialšovinistisks ar Haind-mani priekšgalā un otrs — iulernacionalistisks ar A. Inkpinu, F. Rotštcinu u. c. priekšgalā. 1916. gada aprīlī partijā notika šķelšanās. Izrādījās, ka llaindmanis un tā piekritēji bija mazākumā, un viņi no partijas izstājās. Kopš šā laika Britanijas sociālistiskās partijas priekšgalā nostājās internacionalisliskie elementi, kas cīnījās pret imperiālistisko karu. Britanijas sociālistiskā partija bija iniciatore Lielbritānijas komunistiskās partijas nodibināšanā, kura noformējās 1920. gadā; lielākā daļa BSP organizāciju iestājās koni partijā. — 98.

'* ,,Na$a Zarju" („Mūsu Ausma") — legāls meņševiku likvidatoru mēneša žurnāls; iznāca Pēterburgā no 1910. līdz 1914. gadam. Ap žurnālu ,.Naša Zarja" izveidojās likvidatoru centrs Krievijā. No ЦМ5. gada janvara, pēc žurnālā „Naša Zarja" slēgšanas, sāka iznākt žurnāls „Naše Iljelo" („Mūsu Liela"). — 98.

22 22. sčj.

14 Organizācijas komiteja (OK, no lā — „okisti") — incņševiku vadošais cenlrs; izveidojās 1912. gadā meņševiku likvidatoru un visu antipartejisko grupu un virzienu augusta konferencē. — 98.

10 „Preussische Jahrbūcher“ („Prūšu Gadagrāmata") — konscrva-livs mēneša žurnāls, vācu kapitālistu un zenicsīpašnieku organs; iznāca Bcrlinē no 1858. līdz 1935. gadam. — 100.

10 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XVI sēj., " d., 1936., 109. lpp. — 100.

17 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Vēstuļu izlasi, 1947., 459. lpp. — 101.

ie Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XXIX sēj., 1946., 265. lpp. — 101.

,e Cimervaldes kreiso grupu nodibināja Ļeņins pirmajā sociālistiskajā inlernacionalisfu konferencē, kas notika Cimervaldē (Šveicē) 1915. gada septembra sākumā. Šo konferenci Ļeņins dēvēja par „pirmo soli" internacionālās kustības attislibā pret karu. Boļševiki ar Ļeņinu priekšgalā Cimervaldes kreiso grupā ieturēja vienīgo pareizo, līdz galam konsekvento poziciju. Šajā grupā bija arī nekonsekventi internacionalisti. Viņu kļūdu kritiku sk. V. I. Ļeņina rakstos „Par Juniusa brošuru", „Rezultāti diskusijai par pašnoteikšanos" (šā sējuma 281.—294. un 295.—332. lpp.) un J. V. Staļina vēstulē „Par dažiem boļševisma vēstures jautājumiem" (J. V. Staļins, „Ļeņinisma jautājumi", ". izd., VAPP, 1945., 415.—128. lpp.). — 10i.

™ „Labour Leader“ („Strādnieku Vadonis") — nedējas avīze, nodibināta 1890. gadā; vēlāk kļuva par Anglijas Neatkarīgās strādnieku partijas orgānu. No 1922. gada avīze iznāk ar nosaukumu „New Leader" („Jaunais Vadonis"); no 1946. gada — ar nosaukumu „Socialist Reader" („Sociālistiskais Vadonis"). — 10i.

■' „Berner 'l'agwacht“ („Bernes Sargs") — dienas avīze, Šveices so cialdemokraliskās partijas organs; nodibināta 1893. gadā Bernē. Pirmā pasaules kara sākumā avīzē lika publicēti K. Libknechta, F. Meringa un cilu kreiso sociāldemokrātu raksti. No 1917. gada avīze sāka atklāti atbalstīt socialšovinislus; iznāk arī tagad un ieņem anlikomunistisku un antidemokrātisku poziciju. — 10b.

33 Lēmuma projektu par otrās sociālistiskās konferences sasaukšanu sarakstīja Ļeņins Internacionālās sociālistiskās komisijas paplašinātajai apspriedei Bernē, kura notika 1916. gadā no 5. līdz 8. februārim (j. st.). Daudzus lēmuma projekta punktus apspriede pieņēma. Ļeņina priekšlikumu apspriest jautājumu par „karam un nacionālismam naidīgo sociālistu internacionālu apvienošanos" apspriede zem labējo cimervaldistu spiediena noraidīja. Otrās Starptautiskās sociālistiskās konferences sasaukšanas termiņu apspriede noteica uz 1916. gada 24. apriti (j. sL). Dokumentam nav virsraksta. Virsrakstu devis Marksa-—Engelsa—Ļeņina Institūts. — 100.

23 Internacionālā sociālistiskā komisija (LSK — Internationale Sozia-listische Kommission) — Cimervaldes apvienības izpildu organs, kas ievēlēts Cimervaldes konferencē 1915. gada septembrī. — 100

24 KSDSP Centrālā Komiteja iesniedza 2. sociālistiskajai konferencei priekšlikumu par visiem galvenajiem dienas kārtības punktiem. Ļeņina izstrādātais priekšlikuma projekts iespiests šā sējuma 152,—162. lpp. — 100.

2r* Šo priekšlikumu Ļeņins sarakstīja 2. sociālistiskajai konferencei, kas nolika 1916. gadā no 24. līdz 30. aprilim (j. st.). Ļeņina priekšlikumu apsprieda un pieņēma Internacionālās sociālistiskās komisijas paplašinātajā apspriedē Bernē 1916. gada februārī. — 107.

20 Internacionālais mītiņš notika Internacionālās sociālistiskās komisijas paplašinātās apspriedes darbības laikā Bernē. — 108.

27 Ļeņins te domā manifestu, ko pieņēma Cimervaldes internaciona listu konference 1915. gada septembrī. Tā raksturojumu sk. Ļeņina rakstā „Pirmais solis" (Bakstu 4. izd., 21. sēj., 340.—345. lpp.). — 108.

2H „Appeal to Heason“ („Aicinājums pie Saprāta") — Amerikas sociālistu avīze; nodibināta Kanzasas štatā (ASV) 1895. gadā; pirmā pasaules kara laikā ieņēma internacionalistisku poziciju. — "0.

2“ „La Hat ailic“ („Kauja") — avīze, franco anarehosindikalislu organs; sāka iznākt Parizē kopš 1915. gada novembra; pirmā pasaules kara periodā ieņēma spilgti šovinistisku poziciju. — "1.

3,1 ,,Voru>ārts“ („Uz priekšu") — dienas avīze, Vācijas sociāldemokrātijas centrālais organs; lika izdota no 1876. gada V. Libkncchta un cilu redakcijā. Avīzes slejās F. Engelss cīnījās pret dažādām opor-tunisma izpausmēm. Kopš 90. gadu otrās puses, pēc F. Engelsa nāves, avīzē „Vorwarls" sistemātiski iespieda Vācijas sociāldemokrātijā un II Internacionālē valdošo oporlunislu rakstus. Pasaules imperiālistiskā kara gados (19".—1918.) avīze „Vorwarls" ieņēma socialšovinisma pozicijas. Pēc Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas avīze „Vorwarls" kļuva par vienu no pretpadomju propagandas centriem; iznāca Berlinē līdz 1933. gadam. — "2.

31 Franču sociālistiskā partija nodibinājās 1902. gadā, 1905. gadā ar Franču sociālistiskās partijas un Francijas sociālistiskās partijas iniciatīvu tika noorganizēta vienota sociālistiskā partija; tās sastāvā iegāja visu sociālistisko partiju un grupu pārstāvji (gedisti, blan-kisli, žoresisli u. c.). Franču sociālistiskās partijas vadība pārgāja pie sociālistiem reformistiem (ar Zoresu priekšgalā), kuri sastādīja tās vairākumu. Pirmā pasaules kara laikā partija ieņēma social šovinistisku poziciju, tās parlamenta frakcija balsoja par kara kreditiem, tās pārstāvji piedalījās buržuāziskajā valdībā. Turas kongresā (1920. g. no 25. līdz 30. decembrim) notika Franču sociālistiskās partijas šķelšanās: vairākums izveidoja Francijas komu nistisko partiju, labēji oportunisliskais mazākums ar Leonu Blumu priekšgalā atstāja kongresu un nodibināja patstāvīgu partiju, kura piepēm» veco nosaukumu — Franču sociālistiskā partija. Pēc otrā pasaules kara Franču sociālistiskās partijas vadība ar Leonu Blumu priekšgalā uztur sakarus ar franču reakciju un uzstājas kā ASV imperiālistisko aprindu a&cnlura.

Rezolūciju, ko Burdcrons iesniedza Franču sociālistiskās partijas kongresam, kas nolika 1015. gada decembri, kongresa vairākums noraidīja. Burderons tai laikā pieslējās Cimervaldes apvienības labējam spārnam. — "3.

** Ļeņina vēstule atsevišķas lapiņas veidā franču valodā tika iespiesta Žencva. — "5.

*3 Ļeņins te domā meņševiku žurnālu „Internacionāle un Karš“. Iznāca viens numurs 1915. gada beigās. — "6.

14 Starptautiskā sociālistiskā komisija no 1915. gada septembra līdz gada janvārim izdeva preses orgānu —• „Internationale So-zialistische Kommission zu Bern. Bulletin" („Internacionālā sociālistiskā komisija Bcrnē. Biļetens"). Biļetenu izdeva angļu, franču un vācu valodā. Iznāca biļetena seši numuri. — "6.

” Ccheidzes frakcija — IV Valsts domes meņševistiskā frakcija. — "6.

,e ,,Luč“ („Stars") — legālā meņševiku likvidatoru dienas avīze; tika izdota Pēterburgā no 1912. gada septembra līdz 1913. gada jūlijam; pastāvēja „par līdzekļiem, ko deva bagātie draugi no buržuāzijā• aprindām“ (Ļeņins). — "6.

*7 ,,Utro“ („Rīts") un „Rabočeje Utro" („Strādnieku Rīts") — legālās meņševiku avīzes, ko izdeva Pctrogradā. Avīze „Utro" iznāca 1915. gada augusta, avīze „Rabočeje Utro" — 1915. gadā no oktobra līdz decembrim. — "7.

18 „Souremennij Mir" („Mūslaiku Pasaule") — literārs, zinātnisks un politisks mēneša žurnāls; iznācu Pēterburgā no 1906. līdz 1918. gadam. Ļoti aklivi žurnālā darbojās meņševiki, tai skaitā G. V. Pļc-chanovs. Laikā, kad pastāvēja bloks ar Pļecbanova meņševiku partijnieku grupu, un 1914. gada sākumā žurnālā darbojās arī boļševiki. 1914. gada marta žurnālā „Sovremennij Mir" bija iespiests Ļeņina raksts „Sociālismā vēl viena iznīcināšana" (Sk. Rakstu 4. izd., 20. sēj., 165.—185. lpp.).

Pasaules imperiālistiskā kara laikā (1914.—1918.) žurnāls kļuva par socialšovinistu orgānu. — "7.

“ „NaSe Slovo“ („Mūsu Vārds") — meņševistiski troekisliska dienas avīze; iznāca Parizē no 1915. gada janvara līdz 1916. gada septembrim avīzes „Golos" („Balss") vielā. — "7.

40 ,,PrizivleSi“ — pēc avīzes „Priziv" („Aicinājums") nosaukuma, kuru no 1915. līdz 1917. gadam Parizē izdeva socialšovinistiska meņševiku un eseru grupa. — "!).

,l Ļeņins le domā konferenci, ko 1915. gada jnlijā Pelrogradā organizēja escri. Konferencē pieņemtā rezolūcija aicināja aktivi piedalīties karā carisma pusē. — "9.

** Kara rūpniecības komitejas nodibināja 1915. gadā Krievijā imperiālistiskā liclburžuazija. Mēģinādama pakļaut strādniekus savai ieLekmci un iepotēt tiem aizsardzībniecisku noskaņojumu, buržuāzijā sagudroja pie šīm komitejām organizēt „strādnieku grupas". Buržuāzijai bija izdevīgi iesaistīt šajās grupās strādnieku pārstāvjus^ kas aģitētu strādnieku masās par darba ražīguma celšanu kara rūpnīcās. Meņševiki aktivi piedalījās šai viltus patriotiskajā pasākumā, ko bija izdomājusi buržuāzijā. Boļševiki pasludināja boikotu kara rūpniecibas komitejām un ar strādnieku vairākumu atbalstu sekmīgi to realizēja (sk. ,,VK(b)P vēstures īso kursu", Latv. valsts izd..

1950., 181. un 182. lpp.). — 120.

** Ļeņins te domā literāro tēlu, ко I. S. Turgeņevs sniedzis dzejā prozā „Sadzīves noteikums" (sk. I. S. Turgeņcva „Dzejas proza",

1931., 24. un 25. lpp.). — 120.

,4 ,,Social-Demokrat“ („Sociāldemokrāts") •—KSDSP Centrālais Organs, nelegālā avīze; tika izdota no 1908. gada februāra lidz 1917. gada janvārim. Iznāca 58 numuri. Pirmais numurs iznāca Krievijā, tālāk avīzes izdošanu pārcēla uz ārzemēm, sākumā uz Parizi, pēc tam — uz 2enevu. Saskaņā ar KSDSP CK lēmumu СО redakciju sastādīja no boļševiku, meņševiku un poļu sociāldemokrātu pārstāvjiem.

Avīzē „Social-Deinokrat" iespiests vairāk nekā astoņdesmit V. I. Ļeņina rakstu un rakstiņu. Avīzes redakcijā V. I. Ļeņins cīnījās par konsekventu boļševistisku līniju. Daļa redakcijas (Kame-ņevs un Zinovjevs) samiernieciski izturējās pret likvidatoriem, mēģināja izjaukt ļeņiniskās līnijas ieturēšanu. Redakcijas locekļi meņševiki Marlovs un Dans, sabotēdami darbu Centrālā Organa redakcijā, tai pašā laikā savā frakcionarajā avīzē „Golos Social-Demokrala" („Sociāldemokrātā Balss") atklāti aizstāvēja likvidato-rismu. Ļeņina nesamierināmā ciņa pret likvidatoriem noveda pie tā, ka 19". gada jūnijā Martovs un Dans izstājās no redakcijas sastāva. Kopš 19". gada decembra avīzi „Social-Demokrat" rediģēja V. I. Ļeņins.

Avīzē „Social-Demokrat" iespiesti vairāki J. V. Staļina raksti: „Vēstules no Kaukazijas", „Pēterburgas strādnieku norādījums savam strādnieku deputātam", „Vēlēšanas Pēterburgā" un citi (sk. J. V. Staļina Rakstu 2. sēj., Latv. valsts izd.. 1947., 103.—183., 234.—

230., 254.—260. lpp.).

Pasaules imperiālistiskā kara sakuma pēc viena gada pārtraukuma Ļeņinam izdevās atjaunot avīzes izdošanu. 1914. gada 1. novembrī (j. sl.) nāca klajā avīzes „Social-Demokrat" 33. nr. ar KSDSP CK manifestu, ko bija sarakstījis Ļeņins. Kara gados avīzē „Social-Demokrat" iespiestajiem Ļeņina rakstiem bija izcila loma cīņā par boļševiku partijas stratēģijas un taktikas realizēšanu kara, miera un revolūcijas jautājumos, atklāto un apslēpto socialšovi-nīstu atmaskošanu, internacionalistisko elementu saliedēšanā starp tautiskajā strādnieku kustībā. — 122.

Par „Slolipina strādnieku partiju" strādnieki dēvēja meņševikus likvidatorus, kuri pielāgojās Slolipina režimam, samierinājās ar to un centās, maksājot ar atteikšanos no KSDSP programas un taktikas, dabūt atjauju no cara valdības atklātas, legālās it kā „strādnieku" partijas pastāvēšanai. — 123.

“ Ļeņins lozungu nosauca par ,,oktobristisku“ — kā tādu, kas pēc sava rakstura atbilst koiilrrevolucionarās oktobristu partijas pozi-cijai.

„Oktobristi" jeb „17. oktobra savienība" — tirdzniecības un rūpniecības liclburžuazijas un kapitālistiski saimniekojošo lielo muižnieku konlrrcvolucionara partija; nodibinājās 1905. gada novembrī. Vārdos atzīstot cara 17. oktobra manifestu, oktobristi bez ierunām atbalstīja cara valdības iekšējo un ārējo politiku. Oktob-rislu lideri bija lielrūpnieks Л. Gučkovs un milzīgu muižu īpašnieks M. Rodzjanko. — 124.

*7 Dreifusa lieta — provokatoriska prāva, ko 1894. gadā organizēja Francijas militāristu reakcionāri monarebistiskās aprindas pret ģenerālštābā virsnieku ebreju Dreifusu, kuru nepatiesi apvainoja spiegošanā un valsts nodevībā. Kara liesa Dreifusam piesprieda mūža ieslodzījumu. Sabiedriskā kustība, kas attīstījās Francijā par Dreifusa lietas vēlreizēju caurskatīšanu, noritēja niknā cīņā starp republikāņiem un monarehistiem un galu galā noveda pie tā, ka Dreifusu 1906. gadā attaisnoja.

Ļeņins Dreifusa lielu dēvēja par „vienu no tūkstoš un tūkstoš bezgodīgiem reakcionāro militāristu trikiem". — 130.

•s Cabernes incidents nolika Cabernes pilsētā (Flzasā) 1913. gada novembrī. Iemesls bija prūšu oficiera ņirgāšanās par elzasiešiem. Tas izraisīja sašutuma vilni vietējos, galvenokārt franču iedzīvotājos pret prūšu militārismā spaidiem. Par Cabernes incidentu sk. Ļeņina rakstu „Caberne" (bakstu 4. izd., 19. sēj., 455.— 457. lpp.). — 130.

Sk. K. Marksa un F. Engelsa Hakstu XXIII sēj., 1932., 464., 480. lpp. — 131.

*“ Renera un Bauera reakcionāro ideju kritiku par tā saukto „kulturāli nacionālo autonomiju" sk. V. i. Ļeņina darbos „Par „kulturāli nacionālo" autonomiju" (Rakstu 4. izd., 19. sēj., "6.—"9. lpp.), „Kritiskas piezīmes nacionālajā jautājumā" (Rakstu I. izd., 20. sēj., 1.—33. lpp.), kā arī J. V. Staļina darbā „Marksisms un nacionālais jautājums" (J. V. Staļins, Raksti, 2. sēj., Lalv. valsts izd., 1947., 272.—342. lpp.) u. c. — 131.

41 Sk. K. Marksa un F. Engclsa Rakstu XV sē j., 1935., 223. lpp.— 134. Sk. K. Marksa un F. Engclsa Rakstu VI sēj., 1930., 185. lpp.— 134.

5 Sk. K. Marksa uti F. Engelsa Rakstu XX"1 sēj., 1932., 464. lpp. — 134.

п.„ c,Iocke“ I Zvans'*) — žurnāls, ko izdeva Minchenē, bet pēc iam Berlīnē no”l9l5. līdz 1925. gadam Vācijas sociāldemokrātiskās partijas biedrs, socialšovinists — Vācijas imperiālismā agenb Parvuss (Hclfands). 134.

Sk. K. Marksa un F. Engclsa Bakstu VII sēj., 1930.. 201— 220. lpp. — 135:

I coins te domā rezolūciju nacionālajā jautājumā, kuru “

rakstīja un kura pieņemta KSDSP CK apspriede ar partijas.darbiniekiem Poroņinas miestiņa (netālu no Krakovas) 19 - 8

Г. līdz 1-1 oktobrim (j. st.). Aiz konspiratīviem apsvērumiem ap

%SH ..uc. p" JL,,,- job «p.pn«u.

iespiesta Rakstu 4. izd., 19. sēj.. 378—380. lpp. — 138.

(iazetci Robotnicza“ („Strādnieku Avīze**) — Polijas un Lietuvas sociāldemokrātijas Varšavas komitejas nelegāls organs; iznaca 1906. gadā no maija līdz oktobrim. Avīzes izēšanu atjaunoja 1912 gadā un turpināja līdz 1916. gada janvārim. V '

19)2 gadā Polijas sociāldemokrātijā radās paralēlas komitejas В ja divas VnršavasJkomitejas, un tika izdoti divi orgāni ar Strādnieku Avīze“: vienu izdeva Galvenās valdes piekritēj S otru - opozicionārā Varšavas komiteja Krakovā Opozicionārs Varšavas komitejas avīzes divi numuri, 24 un 25. (ar pietikumu), iznāca 1915. un 1916. gadā Ciriche. — Ш.

H . eui„s te domā Briseles „apvienošanās** apspriedi ^914. gada no Ve^līdz 18 jūlijam (j. st.). ko sasauca Starptautiska sociālistisku

biroja Izpildu komiteja, „lai apmainītos domām** jautajuma par

KSDSP vienības atjaunošanas iespējām. Apspriede bija pārstāvēti. KSDSP CK (boļševiki); Organizācijas komiteja (meviki) ai organizācijām kas tai pieslējušās — Kaukazijas apgabala komiteja un егирГ ,Borba‘‘ (,,Cīņa“) (troekisti); Domes s.-d. frakcija (meņ-šcviki); Pļechanova grupa „Jedinslvo** („Vienība И 8™pa -j per-jod“ („Uz priekšu**); Bunds; Latvijas s.-d.; Lietuvas s.-d., Polija, s-d.; Polijas s.-d. opozicija; PPS (,,kreisie“)._

Neraugoties uz to, ka apspriedei bija jaaprobežojas Lkai ar domu apmaiņu un nebija jāpieņem obligāti lēmumi, tika nobalsota Kautska rezolūcija par KSDSP apvienošanos. Ar balsii vaira-kutnu rezolūcija lika pieņemta. Boļševiki un latviešu socialdemo krati atteicās piedalīties šās rezolūcijas balsošana.

Maskojoties ar boļševiku un likvidatoru „samierināšanu , ar

.JS^SSAm W,"

vikiem, lai tie pārtrauc likvidatoru izlīgšanas роШЛм kritiku. Bet boļševiki bija nesamierināmi: viņi alsacijas izpildīt oportu

SSUSSTn Inlcrnacicale, lēmumu, ш шХШ

(,,VK(b)P vēstures Īsais kurss , Lalv. valsts izd.....

167. lpp.). — 141.

- „Goozdevičina- - pēc meņševika K. A. Gvozdeva vārda kurš bija "strādnieku grupas" priekšsēdētājs pie Centrālās kara rūpniecība*

komitejas un kurš uzstājas pret strādnieku streiku ciņu un atklāti atbalstīja imperiālistisko buržuāziju. — 143.

00 ,,7'iškovisms" — pēc L. Tiško (Jogihess) vārda, kurš bija viens no Polijas sociāldemokrātijas lideriein un kurš savā politiskajā darbībā pieļāva bezprincipialitati un svārslīšanos. Imperiālistiskā kara laika L. Tiško pieslējās internacionalistiem; kopā ar R. Luksetn-burgu un K. Libkncchtu viņš bija viens no spartakiešu kustības organizatoriem Vācijā; 1910. gada martā lika arestēts un cietumā nogalināts. ,,Tiškovisma“ raksturojumu sk. V. I. Ļeņina darbos: „Šķelšanas Polijas sociāldemokrātijā" (Rakstu 4. izd., 18. sēj., 434.—438. lpp.), „Arī „apvienotāji" „Ārzemju grupeles un Iirie vijas likvidatori" (Rakstu 4. izd., 19. sēj., "0.—"2. un 450.— 452. lpp.) u. c. — 1".

1,1 ,,Cimervaldiešu“ otrā starptautiskā konference nolika 1916. gadā n_ 39. aprilim (j. st.) Kintalē (Šveicē). Konferences dienas

kartībā t)ija jautājumi: cīņa par karu izbeigšanu, proletariāta attiecības pret miera, parlamentārās darbības, masu cīņas jautājumiem, par Starptautiskā sociālistiskā biroja sasaukšanu un citi Šai konferencē kreisais spārns bija spēcīgāks nekā Cimervaldcs konferencē. Ļeņins panāca, ka pieņēma rezolūciju, kura tika kritizēts socialpacifisms un Starptautiskā sociālistiskā biroja darbība. Kinlales konference palīdzēja nošķirties un saliedēties interna cionalisliskiem elementiem, no kuriem vēlāk ar Ļeņina un bo] šcviku iniciativu 1919. gadā izveidojās Komunistiskā, III Internacionāle. Bet konference nepieņēma boļševiku politikas pamattēzes: imperiālistisku kara pārvēršanu pilsoņu karā, savu imperiālistisko valdību sakāvi karā, III Internacionāles organizēšanu (sk. ,,VK(blP vēstures īso kursu", Lalv. valsts izd., 1950., 176. lpp.). — 145.

” „Strādnieku Avizc“ („Arbeiter-Zeitung") — dienas avīze, Austrijas sociāldemokrātijas centrālais organs; iznāca Vinē kopš 1889. gada; Pasaules imperiālistiskā kara periodā (1914.—1918.) ieņēma social-šovinistisku pozīciju. Ļeņins to nosauca par „Vines sociālismā nodevēju" avīzi.

1934. gadā avīzi slēdza. No jauna tā sāka iznākt 1945. gadā ka Austrijas sociālistiskās partijas centrālais organs. Avīzei ir spilgti antidemokrātisks raksturs, tā ietur šķelšanās politiku strādnieku kustībā Anglijas un Amerikas imperiālismā interesēs. — 149.

„Nai GoIos“ („Mūsu Balss") — meņševiku avīze; tika izdota Samara 1915. un 1916. gada; ieņēma socialšovinislisku poziciju. — 150

M Holandes sociāldemokrātiskās partijas kongress Arnbeimā notika 1916. gada 9. janvarī. — 156.

1,5 Sk. V. I. Ļeņina rakstu „Par Eiropas Savienoto V'alstu lozungu" (Rakstu 4. izd., 21. sēj., 299,—302. lpp.). — 156.

M „A vanti!“ („Uz priekšu!") — dienas avīze, Itālijas sociālistiskās partijas centrālais organs; nodibināta 1896. gada decembrī. Pasau

Ies imperiālistiskā kara gados (1914.—1918.) avīze ieņēma nekonsekventi internacionalislisku poziciju, nesaraujot sakarus ar reformistiem. Tagad avize iznāk kā llalijas sociālistiskās partijas centrālais organs. — 157.

Internacionālās sociālistiskās komisijas cirkulārs —_ 1SR aicinājums visām Cimervaldes apvienības partijām un grupām lika vienbalsīgi pieņemts ISK februāra apspriedē 1916. gadā Bcrnē. K.SDSP CK delegācijā, kuras priekšgalā atradās Ļeņins, iesniedza šai apspriedē paziņojumu par to, ka tā šo aicinājumu uzskata par soli uz priekšu, salīdzinot ar pirmās Starptautiskās sociālistiskās Cimervaldes konferences lēmumiem, bet ne visas tēzes uzskata par apmierinošām. Aicinājums publicēts ISK biļetena 3. nr-ā 1916. gada 29. februārī un avīzes ,,Social-Demokral“ 52. nr-ā 1916. gada 25. martā. — 140.

Ļeņins te domā Internacionālās sociālistiskās komisijas oficiālo paziņojumu, kas datēts ar 1915, gada 29. septembri un publicēts ISK biļetena 2. nr-ā 1915. gada 27. novembrī. Sai iesniegumā ISK paziņoja pretēji pirmās Cimervaldes konferences lēmumiem, ka tā ir gatava uzskatīt sevi par likvidētu, līdzko Starptautiskais sociālistiskais birojs Ilagā atjaunos savu darbību. Tādējādi komisija nostājās uz ceļa — veicināt II Internacionāles atjaunošanu. — 140.

** ,,Vācijas internacionālie sociālisti“ (ISD) - kreiso sociāldemokrātu Borcharts u. c.) grupa, kas radās pirmā pasaules kara periodā. ISO grupa pieslējās Cimervaldes kreisajiem un jautājumos par norobežošanos no socialšovinisticm un ccntristiem ieņēma konsekventāku poziciju nekā II. Lukscmburgas piekritēji. Bet grupai nebija plašu sakaru ar masām, un tā drīz vien saira. — /6.7.

10 Ornatskis — G. V. Cičerins. — 163.

71 .,Kommuņist“ („Komunists") — žurnāls, ko organizēja Ļeņins; to 1915. gadā Zenevā izdeva avīzes „Social-Dcmokrat" redakcija. Iznāca viens (divkāršs) numurs, kurā lika publicēti trīs Ļeņina raksti: „II Internacionāles kraehs", „Franču sociālistā godīgā balss" un „Imperialisms un socialisms Itālijā" (sk. Bakstu 4. izd.. 21. sēj., 173,—223., 307,—314., 315.—323. lpp.).

Žurnālā redakcijā Ļeņins cīnījās pret antipartejisko Bucha rina un Pjalakova grupu, atmaskoja tās anliboļševisliskos uzska lits, tās mēģinājumus izmantot žurnālu frakcionaros nolūkos. Sakarā ar šās grupas antipartejisko poziciju Ļeņins ierosināja saraut ar to sakarus un pārtraukt kopējo žurnālā izdošanu. No 1916. gada oktobra avīzes „Social-Dcmokrat" redakcija saka izdot savu krājumu „Sborņik Social-Demokrata" („Sociāldemokrātā Rakstu Krājums"). — 163.

7“ Raksts ,,1‘ar Vācijas un ne Vācijas šovinismu“ pirmoreiz iespiests žurnālā „Voprosi Stracbovaņija" („Apdrošināšanas Jautājumi").

„Voprosi Strachovai,iija“ — legāls boļševistisks žurnāls; iznācu Peterbucgā no 1913. gada oktobra līdz 1918. gada februārim ar pārtraukumiem. Žurnāls iznāca boļševiku partijas Cenlralās Komitejas vadībā. Tas cīnījās ne vien par strādnieku apdrošināšanas realizēšanu, bet arī par boļševistiskiem „neapcirptiem lozungiem'*.

Apsveicot žurnālā „Voprosi St radiovaņija" izdošanas atjaunošanu pēc ilgāka pārtraukuma, J. V. Staļins kopā ar S. S. Span-darjanu un ciliem Iriindā izsūlīliem boļševikiem 1916. gada martā rakstīja žurnālā redakcijai no Turuchanskas trimdas: „Lai „Voprosi Slracbovaņija" pieliek visus spēkus un pēties arī mūsu zemes strādnieku šķiras idejiskā apdrošināšanā pret dziļi demoralizējošiem, antiproletariskiem un pašā saknē starptautiskuma principiem pretrunīgiem Potresovu, Ļcvicku un Pļcchanovu kgu sprediķiem". — 165.

73 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XVI sēj., I d.. 1937.. 471. un 475. Ipp. — 167.

71 „Kusskoje Znamja" („Krievijas Karogs") — melnsitulnieku avīze, „Krievu lautas savienības" organs; iznāca Pēterburgā no 1905. gada novembra līdz 1917. gadam. — 167.

74 Grāmata „Imperialisms kā kapitālismu augstākā stadija“ tika sarakstīta 1916. gada pirmajā pusē. Pasaules literatūras studēšanu par imperiālismu Ļeņins sāka jau Bernē 1915. gadā, grāmatas sarakstīšanu — 1916. gada janvarī. 1916. gada janvara beigās Ļeņins pārcēlās uz Cirichi un turpināja strādāt pie grāmatas Ciriches kantonalajā bibliotēkā. Izraksti, konspekti, piezīmes, tabulas, ko Ļeņins ņēmis no simtiem ārzemju grāmatu, žurnālu, avīžu un statistisku krājumu, sastāda vairāk nekā 40 iespiedloksnes. Sie materiāli izdoti 1939. gadā atsevišķā krājumā ar nosaukumu ..Burtai cas par imperiālismu".

1916. gada 19. jūnijā (2. jūlijā) Ļeņins pabeidza darbu un rokrakstu nosīīlīja izdevniecībai „Pārus" („Bura"). Meņševistiskie elementi, kas strādāja izdevniecībā, izmeta no grāmatas Kautska un krievu meņševiku (Martova u. c.) oporlunistisko teoriju aso kritiku. Ļeņina vārdu „pāraugšana" (kapitālisma pāraugšana kapitālistiskā imperiālismā) aizstāja ar vārdu „pārvēršanās", vārdus „reakcionārais raksturs" („ultraimperialisma" teorijas reakcionārais raksturs) — ar vārdiem „atpalicis raksturs" utt. Ar virsrakstu ..Imperialisms kā kapitālisma jaunākais etaps" izdevniecība ..Pārus" grāmatu iespieda 1917. gada sākumā Pefrogradā.

Pēc atbraukšanas Krievijā Ļeņins sarakstīja grāmatai priekšvārdu. 1917. gada septembrī grāmata nāca klajā.

Par grāmatas „Imperialisms kā kapitālisma augstākā stadija" nozīmi sk. ,.VKlbiP vēstures īso kursu". l,atv. valsis izd.. 1950., 178,—180. ipp. — 169.

70 Sis priekšvārds pirmoreiz tika publicēts ar virsrakstu „Imperialisms un kapitālisms" žurnālā „Kommuņističeskij lnlernacional" („Komunistiskā Internacionāle'') 18. nr-ā, kas iznāca 1921. gada oktobrī. — 173.

77 „Vācijas neatkarīgā s.-d. partija" — centristiska partija, ko nodibināja 1917. gada aprilī. Partijas pamaldaļu sastādīja kautskiskā organizācija „Darba sadraudzība". „Neatkarīgie" sludināja „vienību" ar atklātiem socialšovinisliem, attaisnoja un aizstāvēja tos, prasīja atsacīšanos no šķiru cīņas.

1920. gada oktobrī Neatkarīgās sociāldemokrātiskās partijas kongresā Hallē nolika šķelšanās. Ievērojama šās partijas daļa 1920. gada decembrī apvienojās ar Vācijas komunistisko partiju. Lahējļe elementi izveidoja atsevišķu partiju un pieņēma veco Neatkarīgas sociāldemokrātiskās partijas nosaukumu, kura pastāvēja līdz -1922. gadam. — 177.

;H Spartakieši — savienības „Spartaks" biedri, kura izveidojās pirmā pasaules kara laikā. Kara sākumā no Vācijas kreisajiem sociāldemokrātiem izveidojās grupa „Internacionāle", kuru vadīja K. LibkneeJits, R. Luksemburga, F. Merings, K. Cetkina n. e. Arī šī grupa sāka saukties par savienību „Spartaks". Spartakieši veda revolucionāru propagandu masās pret imperiālistisko karu, atmaskoja Vācijas imperiālismā laupīšanas politiku un sociāldemokrātijas vadoņu nodevību. Bet spartakieši, Vācijas kreisie nebija atbrīvojušies no pusmeņševisliskām kļūdām teorijas un politikas svarīgākajos jautājumos: viņi attīstīja pusmcņšcvistisku imperiālismā teoriju, noliedza nāciju pašnoteikšanās principu tā marksistiskā izpratnē (t. i„ līdz pat atdalīšanai un patstāvīgas valsts nodibināšanai), noraidīja nacionālās atbrīvošanās karu iespējamību imperiālismā laikmetā, pietiekami nenovērtēja revolucionārās partijas lomu. klanījās kustības stichiskuma priekšā. Vācijas kreiso kļūdas V. I. Ļeņins kritizē darbos ,.Par Jumuša brošuru" (sk. šā sējuma 281.—294. Ipp.), „Par marksisma karikatūru un par „imperiālistisko ekonomismu" “ u. c. un J. V. Staļins vēstulē „Par dažiem boļševisma vēstures jautājumiem" (sk. J. V. Staļina „Ļeņinisma jautājumus", tl. izd., VAPP, 1945., 415.—428. Ipp.). 1917. gadā spartakieši iestājās „neatkarīgo" centristiska jā partijā, saglabājot savu organizatorisko patstāvību. Pēc 1918. gada novembra revolūcijas Vācijā spartakieši sarāva sakarus ar „neatkarīgajiem" un tā paša gada decembrī nodibināja Vācijas komunistisko partiju. — 177.

70 Sk. K. Marksa un F. lingelsa Bakstu XIX sēj.. II d.. 1947.. 150. Ipp. — 199.

Grinderiskie skandāli notika akciju sabiedrību dibināšanas pastiprināta pieauguma periodā (grinderisms no vācu vārda Grūnder — dibinātājs) pagājušā gadsimta 70. gadu sākumā Vācijā. Grindc-risma pieaugumu pavadīja bagātu kļuvušo buržuāzisko veikalnieku blēdīgie stiķi, traka spekulācijā ar zemi un vērtspapīriem biržā. — 201.

41 „Frankfurtes Avīze" („Frankfurter Zeilung") — vācu buržuāziskā avīze, lika izdota Frankfurtē pie Maiņas kopš 1850. gada. — 202.

85 Ļeņins te doma G. V. Pļechanovu. — 210.

M Franču Panama — izteiciens, kas radies sakarā ar to, ka atklātas milzīgas ļaunprātības Francijā 1892. un 1893. gadā, kā arī valsts politisko darbinieku, ierēdņu un avīžu pērkamība, kurus bija uzpir kusi Panamas kanaļa rakšanas l'ranču kompānijā. — 218.

M Sk. K. Marksa un F. Engelsa Vēstuļu izlasi, 1947., 105. lpp. — 262.

“ Sk. K. Marksa un F. Engelsa ltakstu XXIV sēj., 1931.. 529. un 530. lpp. — 262.

86 Spectators — meņševiks S. M. Nachimsons. — 267.

87 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakslu XIX sēj., I d., 1939., 126. un 127. lpp. — 268.

"* Bokseru sacelšanās — tautas sacelšanās pret ārzemju imperiālistu kundzību 1900. gadā Ķīnā; nosaukta par „bokseru" pēc kādas no Ķinas slepenajām biedrībām — „Lielā Dūre" — nosaukuma, kura organizēja sacelšanos. Sacelšanos nežēlīgi apspieda imperiālistisko liclvalslu apvienotais soda korpuss ar vācu ģenerāli Valderzē priekšgala. Sacelšanās sagrāvē liela loma bija Vācijas, Japanas. Anglijas un Amerikas imperiālistiem. 1901. gadā Ķina bija spiesta parakstīt tā saukto „noslēguma protokolu", pēc kura zemei tika uzlikta milzīga kontribūcija un Ķina galīgi pārvērtās par ārzemju imperiālismā puskoloniju. — 27.?.

"" Juniuss — Itoza Luksemburga. — 281.

““ Ļeņins te domā Visvācijas kreiso sociāldemokrātu konferenci, kas nolika 1916. gada 1. janvarī Berlīnē K. Libknechta dzīvoklī. Konference pieņēmu grupas „Internacionāle" tezes, kuras bija izstrādā jusi It. Luksemburga. — 281.

„Bremer Biirger-Zeituny“ („Bremenes Pilsoņu Avīze") — dienas avīze, Vācijas sociāldemokrātu Bremenes grupas organs. Avīze iznāca no 1890. līdz 1919. gadam; 1914. un 1915. gadā tā faktiski bija Vācijas kreiso sociāldemokrātu organs; 1916. gadā pārgāja kuulskiešu rokās. — 283.

82 ,,Volksfreund“ („Tautas Draugs") — sociāldemokrātiskā dienas avīze, kas dibināta 1871. gadā Braunšveigā; 1914. un 1915. gadā tā faktiski bija Vācijas kreiso sociāldemokrātu organs; 1916. gadā pārgāja kuulskiešu rokās. — 283.

03 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Darbu izlasi divos sējumos, 1 sēj., 1950., 504. lpp. — 289.

"4 „Tezes par imperiālismu un nacionālo apspiešanu", kuras sastādīja avīzes „Gazeta Itobolnicza" („Strādnieku Avīze") redakcija, publicētas klājuma „Sborņik Social-Deinokrala" 1. nr-ā 1916. gada oktobrī. — 295.

B5 So triju viedokļu novērtējumu par Polijas neatkarību sk. Ļeņina rakstā ,.Par nāciju pašnoteikšanās tiesībām" (Rakstu 4. izd.. 20. sēj., 301.—419. lpp.). — 295.

•" Ļeņins te domā 1903. gada diskusiju sakarā ar KSDSP programas izstrādāšanu, kuru pieņēma partijas II kongresā (sk. Rakstu 4. izd., 6. sēj., 1.—57., 273.—288., 394.—102. lpp.), un 1913. gada diskusiju starp boļševikiem, no vienas puses, likvidatoriem, Irockisliem un bundisliem — no otras puses, jautājumā par „kulturāli nacionālo autonomiju" (sk. Rakstu 4. izd., 19. sēj., 478.—184. lpp.; 20. sēj., 1.—33., 361.—419. lpp.; J.V..Staļina „Marksismu un nacionālo jautājumu", Rakstu 2. sēj., Lalv. valsts izd., 1947., 272.—342. lpp.). — 296.

•7 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Darbu izlasi divos sējumos, II sēj., 1950., 23. lpp. — 297.

•® Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XI sēj., II d., 1934., 49. un 50. lpp. — 298.

ne Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu VII sēj., 1930., 201.—

220. lpp. — 313.

,0° Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XIII sēj., I d., 1936.,

155. lpp. — 315.

1Л1 „Lichlslrahlcn“ („Gaismas Stari") — mēneša žurnāls, Vācijas kreiso sociāldemokrātu grupas organs, ko izdeva J. Rorcharta redakcijā. Žurnāls iznāca neregulāri Berlinē no 1913. līdz 1921. gadam. — 322.

•°* Domāts R. Luksemburgas raksts „Nacionālais jautājums un autonomija" žurnālā „Przcglqd Socjaldemokralyczny" („Sociāldemokrātijas Apskals") 6., 7., 8.—9., 10., 12. un 14.—15. nr-ā 1908. un 1909. gadā. — 322.

l0S „Fraki“ — 1893. gadā nodibinātās Poļu sociālistiskās partijas (PPS) — sīkburžuaziskās nacionālistiskās partijas labējais spārns. Liekot savas programas pamatā cīņu par neatkarīgu Poliju, PPS propagandēja poļu strādnieku vidū separātismu, nacionālismu un tiecās atraut tos no kopējas ciņas ar krievu strādniekiem pret patvaldību un kapitālismu. Krievijas pirmās revolūcijas ietekmē PPS 1900. gadā sašķēlās divās frakcijās: PPS „kreisajos" un PPS „labējos" („fraki"). Pasaules imperiālistiskā kara gados (1914.— 1918.) „kreiso" lielākā daļa nostājās internacionalistiskā pozicijā un tuvinājās Polijas s.-d. partijai. 1918. gada decembri tie izveidoja Polijas komunistisko strādnieku partiju.

„Labējie", kuru priekšgalā atradās Pilsuilskis, turpināja na-cionalšovinisma politiku. Vēlāk no tiem atjaunojās PPS. Polijas buržuāziskajai valstij izveidojoties 1918. gadā, PPS, kļuvusi par valdības partiju, ieturēja pretpadomju politiku un atbalstīja tautu verdzināšanu Rietumukrainā un Rictumballkrievijā, kuras ietilpa Polijas sastāvā.

Otrā pasaules kara laikā PPS sašķēlās divās grupās. Reakcionāri šovinistiskā PPS da|a, kura uzstājās ar nosaukumu VRN (,,\VoInošč, rosvnošč i niepodleglošē" — „Brīvība, vienlīdzība un neatkarība"), sāka sadarboties ar fašistiem. Otrā daļa, kas saucās ..Poļu sociālistu strādnieku partija", kopā ar Polijas strādnieku (komunistu) partiju un poļu bezpartejiskiem patriotiem cīnījās par Polijas atbrīvošanu no fašistu verdzības un par draudzīgu sakaru nodibināšanu ar PSRS. Pēc otrā pasaules kara PPS ietilpst Polijas demokrātiskās republikas valdības koalicijas sastāvā. — 323.

Sk. K. Marksa un F. Engclsa Vēstuļu izlasi, 1947.. 356. un 357. lpp. — 325.

,0'1 K. It. — Kārlis Radeks. — 327.

10e ,,Heč“ („Valoda") — dienas avīze, kadetu partijas centrālais organs; iznāca Pēterburgā no 1906. gada februāra; to slēdza Kara revolucionārā komiteja pie Pelrogradas Padomes 1917. gada 26. oktobrī (8. novembri); ar citiem nosaukumiem tā iznāca līdz 1918. gada augustam. — 327.

V. 1. ĻEŅINA DZĪVES UN DARBĪBAS DATI (1915. gada decembris — 1916. gada jūlijs)

191 С)Decembris—1916. Ļeņins dzīvo Bernē (Šveicē).gada janvarabeigas.

Decembra vidus. Ļeņins nolur sociāldemokrātu inlernacionalislu apspriedi jautājumā par otrās Starptautiskās sociālistiskās konferences sagatavošanu.

Decembris, 29.

Ļeņins nosuta Л. M. Gorkijam grāmatas „Jauni

(1910. gada ". jan- dali par kapitālisma attīstības likumiem zemko-

varis).

pībā“ rokrakstu — tas izdošanai Pelrograda.

Decembris, 29. —

Ļeņins strādā pie grāmatas „Imperialisms kā ka

1910. gada 19. jū

pitālisma augstākā stadija" Bernes, bet pēc lam

nijs (II. janvaris-2. jūlijs).

Ciriches bibliotēka.

Decembris.

Ļeņins raksta priekšvārdu N. Bucharina brošūrai „Pasaules saimniecība un imperialisms".

Decembris, 1915.— janvāris, 1917.Janvāris, 2. (15.). Janvāris, 12. (25.).

Ļeņins vēstulē boļševiku Zenevas sekcijai aizrāda, ka nepieciešams īpašā rezolūcijā nosodīt meņše-viku izdarīto viltojumu, vēlējot „strādnieku grupas" pie kara rūpniecības komitejām Petrogradā.Ļeņins rediģē KSDSP СО avīzi „Social-Demokrat". 1916Ļeņins vada Cimervaldes kreiso Biroja sēdi, kurā apspriež jautājumu par Holandes kreiso sociāldemokrātu pārstāvību Birojā un par žurnālā „Vorbole" („Priekšvēstnesis") — Cimervaldes kreiso grupas organa — izdošanu.Ļeņins vada Cimervaldes kreiso Biroja sēdi, kurn apspriež pasākumus sakarā ar gaidāmo žurnālā „Vorbole" pirmā numura iznākšanu.

23 22. sēj.

Janvāris, !>ēc 12. (2Ь.).

Ļeņinu ruksis „Oportunisms un " Internacionāles krachs" publicēts žurnālā „Vorbote" 1. nr-ā.

Janvāris. 17. (30.).

Ļeņins ruksla inslruklivu vēstuli Cinches boļševiku sekcijai par darbu jaunatnes vidū sakarā ar jaunatnes organizāciju Starptautiskā sociālistiskā biroja gaidāmo sasaukšanu.

Janvāris, 23.—20. (februāris, 5.-8.).

Ļeņins piedalās Internacionālās sociālistiskās ko misijas paplašinātās apspriedes darbā Bernē. raksta rezolūcijas projektu par otrās Starptautiskās sociālistiskās konferences sasaukšanu un par pārstāvības nosacījumiem šai konferencē.

Janvāris, 20.(februāris, 8J.

Ļeņins teic runu internacionālā mītiņā Bernē jautājumā par imperiālistisko karu un proletariātu uzdevumiem.

Janvāris, 28.(februāris, 10.).

Ļeņins raksta vēstuli ..Bar opozīcijas uzdevumiem Francijā".

Janvāris, 28. vai 29. (februāris, 10. vai ".).

Ļeņins pārceļas no Bernes uz Cirichi.

Janvaris-februaris.

Ļeņins raksta tezes par tematu „Sociālistiskā re volucija un nāciju pašnoteikšanās tiesības". Tezes publicētas 1916. gada apriti žurnālā „Vorbote" 2. nr-ā.

Februāris, 3. (10.).

Ļeņins nosūta boļševiku ārzemju sekcijām informatīvu ziņojumu par Internacionālās sociālistiskās komisijas paplašināto apspriedi, kas notikusi no 23. līdz 26. janvārim (no 5. līdz 8. februārim); dod direktīvu nekavējoties stāties pie kreiso cimcrval dislu spēku mobilizācijas un pie vēlēšanām uz aprīlī paredzēto otro Starptautisko sociālistisko konferenci.

Februāris, 4. (17.).

Ļeņins Cirichē nolasa referātu par tematu Divas Internacionāles".

Februāris, 5. (18.).

Ļeņina raksts „Vai OK un Ccheidzes frakcijai ir sava līnija?" publicēts avīzes „Social-Deinokral" 50. nr-ā.

Februāris, 13. (20.).

Ļeņins Cirichē nolasa referātu par tematu „„Miera noteikumi" sakarā ar nacionālo jautājumu".

Februāris, 10. (29.).

Ļeņina raksti „I’ar mieru bez aneksijām un par Polijas neatkarību kā dienas lozungiem Krievijā"

„Vilhelms Kolbs un Gcorgijs P|echanovs" publicēti avīzes ,,Social-Demokrat“ 51. nr-ā.

Februāris, 17. (marts, 1.).

Ļeņins Žcncvā nolasa referātu par tematu „ „Miera noteikumi" sakarā ar nacionālo jautājumu".

Februāris, 27. (marts, ".).

Ļeņins dod norādījumu pārtraukt žurnālā „Kom-muņisl“ izdošanu sakarā ar Bucharina un Pjata-kova grupas antipartejisko poziciju, kuri mēģināja žurnālu izmantot saviem frakcionariem nolūkiem, un noteic krājuma „Sborņik Social-Demokrala" izdošanu K.SDSP СО — avīzes „Social-Demo-krat“ — redakcijā.

Februārismarts.

Ļeņins uzraksla „Ārzemju organizāciju komitejas vēstuli K.SDSP sekcijām".

Februāra beigas marts.

Ļeņins raksta „KSDSP Centrālās Komitejas priekšlikumu 2. sociālistiskajai konferencei" (tēzes), organizē Iežu pārtulkošanu vācu un franCu valodā un izsūla lās boļševiku ārzemju sekcijām un dažādu zemju kreisajiem inlcrnacionalisliem. Tezes publicētas Starptautiskās sociālistiskās komisijas biļetena 4. nr-ā !). (22.) aprilī Bernē.

Februāra beigus — nprilis.

Ļeņins saraksta rakstu „Šķelšanās vai trūdēšana?".

Marts, 0. (19.).

Ļeņins vēstulē А. M. Kolonlajai Norvēģijā uzdod pārtulkot angļu valodā un izdot Norvēģijā „Internacionālās Skrejlapiņas" 1. nr-ti ar Cimervaldes kreiso rezolūcijas un manifesta projektu un gādāt par skrejlapiņas izplatīšanu Amerikā, Anglijā, Zviedrijā, Norvēģijā un citās zemēs.

Ļeņins nosūta uz Norvēģiju Iezos „Sociālistiskā revolūcija un nāciju pašnoteikšanās tiesības", lai ar tām iepazīstinātu Zviedrijas un Norvēģijas kreisos sociālistus.

Marts, 12. (25.).

Ļeņina raksts „Par „miera programn" " publicēts avīzes „Social-Demokrat" 52. nr-ā.

Marts — jūnijs.

Ļeņins savos darbos un vēstulēs boļševikiem ārzemēs atmasko Bucharina un Pjalakova grupas anti-parlejiskos uzskatus marksisma teorijas un taktikas pamatjautājumos, nosoda šās grupas divkosīgo izturēšanos attiecībā pret partijas centru. Ļeņins atmasko arī Zinovjeva divkosību, kurš īstenībā atbalstīja Bucharina un Pjalakova grupu.

Aprīlis. 5. (18.).

Ļeņins boļševiku Ciriches sekcijas un Polijas un Latvijas sociāldemokrātu intcrnacionalistu kopīgā sapulcē nolasa referātu „Par tuvākajiem social demokrātijās uzdevumiem Krievijā**.

Aprilis, ".—17. (24,—30.).

Ļeņins piedalās otrās Starptautiskās sociālistiskās konferences darbā Kinlalē, organizē un saliedē tās kreiso spārnu, vada komisijas darbu, kurai jāiz-slrādā rezolūcijas, kas kritizē pacifismu un Starptautiskā sociālistiskā biroja darbību, un cenšas panākt, lai tās pieņemtu.

Aprīlis, ne agrāk par 16.(29.).

Ļeņins sastāda raksta vai referātā plānu par otrās Starptautiskās sociālistiskās konferences rezultātiem.

Maijs, 20.(jūnijs, 2.).

Ļeņins Ženevā nolasa referātu par tematu „Divi virzieni starptautiskajā strādnieku kustībā**.

Maijs, 31. (jūnijs, 13.).

Ļeņina raksts „Par Vācijas un ne Vācijas šovi-nismu“ publicēts žurnālā „Voprosi Stracbovaņija** 5. (54.) nr-ā.

Maijs — jūlijs.

Ļeņins vēstulēs Skandināvijas zemju kreisajiem sociāldemokrātiem inlernacionalistiem dod vadošus norādījumus, kā sagatavot neitrālo zemju sociālistu konferenci, noteic kreiso pārstāvju taktiku šajā konferencē.

Jūnijs, 19. (jūlijs, 2.).

Ļeņins beidz strādāt pie grāmatas „Imperialisms kā kapitālisma augstākā stadija** un rokrakstu nosūta izdevniecībai ,,Parus“.

Starp 4. un 7.(17. un 20.) juliju.

Ļeņins pārceļas uz Flimsa miestiņu kalnos (netāluno Ciriches).

Jūlijs, 12. (25.).

Ļeņina mātes M. A. Uļjanovas nāve Petrogradā.

Jūlija pirmā puse.

Ļeņins saraksta rakstus „Par Juniusa brošūru" un „Diskusijas rezultāti par pašnoteikšanos", kuri publicēti krājuma „Sborņik Social-Demokrata" t. m*-ā 1016. gada oktobrī.

SATURS

RUNA INTERNACIONĀLĀ MITINA BERNE 1916. G. 8. FEB RUARl ...................................................................................................-............................... 108— "0

PAR OPOZĪCIJAS UZDEVUMIEM FRANCIJĀ (Vēstule biedram Sa/arovam) .............................................................................................. "1—"5

VAI OK UN CCIIE1DZES FRAKCIJAI IR SAVA LlNIJA?........ "6—121

PAR MIERU BEZ ANEKSIJĀM UN PAR POLIJAS NEATKARĪBU KĀ DIENAS LOZUNGIEM KRIEVIJĀ ............................ 122—126

VILHELMS KOLBS UN GEORGUS PĻECHANOVS .................... 126—127

SOCIĀLISTISKĀ REVOLŪCIJA UN NĀCIJU PAŠNOTEIKŠANĀS TIESĪBAS (Tezes) ................................................................ 128-140

1. Imperialisms, socialisms un apspicslo nāciju albrī-

ĀRZEMJU ORGANIZĀCIJU KOMITEJAS VĒSTULE KSDSP SEKCIJĀM ...................,................................................................................................ 141—"4

PAR „MIERA PROGRAMU" ........................................................... 145 -161

KSDSP CENTRĀLĀS KOMITEJAS PRIEKŠLIKUMS 2. SOCIĀLISTISKAJAI KONFERENCEI ................................... 152—162

Šķelšanās vai trūdēšana? ..............................................................юз—им

PAR VĀCIJAS UN NE VĀCIJAS ŠOVINISMU ............... 105—167

IMPERIALISMS KĀ KAPITĀLISMA AUGSTĀKĀ STADIJA.

Populārs apcerējums ........................................................................................ 169—280

V. I. Ļeņina grāmatas „Imperialisms kā kapitālisma augstākā stadija" vāks. — 1017. g. ................................................................................ 170—171

V. I. Ļeņina rokraksta „Imperialisms kā kapitālisma augstākā stadija" pirmā lappuse. — 1916. g. janvāris—jūnijs .................. 178—17(1

JT 00101. Parakstīta iespiešanai 1951. gada 13. janvarī. Metiens 50 000 eks (1—‘20 Oi'.O). Izdevniecības № 4000-1’ 82. Papīrs 52X81 сю — 12,0 papīra loksnes» 10.08 iespiedu loksnes un 21,75 izdevniecības loksnes. Pasūt. Кч 14 013. Iespiesta LPJUKT Paraugtipogrāfijā. Pigā, Puškina ielā 12. Maksā 6 rbl. 50 кар.

1

Census Reports. Twelfth Census 1900. Vol. V. Agriculture. Wash. 1902. — Thirteenth Census of the United Status, taken in the year 1910. Vol. V. Agriculture. Wash. 1913 (Skaitīšanas pārskati. Divpadsmitā skaitīšana 1900. V sēj. Zemkopība. Vašingtonā, 1902. — Savienoto Valstu trīspadsmitā skaitīšana, kas izdarīta 1910. gadā. V sēj. Zemkopība. Vašingtonā, 1913. — Red.).

2

Sk. Ruksiu 4. izd., 3. sej., 522- 527. Ipp. lieti.

3

Sk. Itakstu I. izil., 5. sēj., 179.—195. lpp. un 13. sēj., 141.— 185. lpp. lieti.

4

Par 1900. gadu mums ir dali par angsli ienesīgo fermu skaitu, I. i., lādu fermu, kam produkta vērtība augstāka par 2 500 dolāriem, pēc zemes daudzuma dažādās saimniecību grupās. Lūk, šie dati: augsti ienesīgo fermu procents starp fermām līdz 5 akriem — 5,2%; no 3 līdz 10 — 0,6®/»; no 10 līdz 20 — 0,4%; no 20 līdz 50 — 0.3°/o; no 50 līdz 100 — 0,6%; no 100 līdz 175 — 1,4%; no 175 lī«lz 260 - 5,2%;

no 260 līdz 500 — 12,7%; no 500 līdz 1 000 — 24,3%; no 1 000 un vairāk — 39,5%. Mēs redzam, ka visās fermu kategorijās līdz 20 akriem augsti ienesīgo fermu procents ir augstāks nekā 20—50 akru kategorijā.

5

Mazāk par '/w procenta.

6

Produkta vērtībā neietilpst tie produkti, ko lieto lopbarībai.

7

Runa ir ne par Kaulska piekritēju personām Vācijā, bet par to šķietamo marksistu starptautisko tipu, kuri svārstās starp oportu-nismu un radikālismu, bet īstenībā ir tikai vīģes lapiņa oporlunismam.

8

— „Šķiru cīņa pret karu! Materiāli „Libknechla lielā" “ Iespiests ar rokraksta tiesībām. Hed.

9

Bernes starptautiska jā sieviešu kongresā 1915. g. martā mūsu partijas CK pārstāves norādīja, ka absolūti nepieciešams dibināt nelegālās organizācijas. Tas lika noraidīts. Anglietes smējās par šo priekšlikumu un slavināja angļu „brīvību". Bet pēc dažiem mēnešiem lika saņemtas angļu avīzes, ka, piein., „Labour Leader"20, ar baltām vielām, bet pēc tam pienāca ziņas par policijas izdarītām kratīšanām, brošuru konfiscēšanām, apcietināšanām un drakoniskiem sodiem, kas piespriesti biedriem, kuri runāja Anglijā par mieru, tikai par mieru!

10

— Internationale Sozialistische Kommission —- Internacionālā sociālistiskā komisija. Hvd.

11

— Oto Rite. Red.

12

— „Strādnieku Vadonis". Red.

13

— Hasela Viljamsa. Red.

14

— Poslscriplum pierakstījums. Hed.

15

Sk. Hakslu 4. izrl., 21. Sēj., 134.. 277. un 278. lpp. 7?Ы.

16

— „Jaunais Laiks^1. Hed.

17

— Polijas sociāldemokrātijas, tied.

18

— Avizes „Gazeta Robotnicza" rezolūcijas tulkošanu veikusi N. K. Krupskaja. Vietas, kas šeit saliktas ar trekniem burtiem, ir papildinājumi un labojumi tulkojumam no poļu valodas, kurus izdarījis V. i. Ļeņins, tied.

19

— Internationale Sozialislischo Kommission sociālistiskā komisija. Red.

20

— Olo Hilo. lied.

21

— „Strādnieku Vadonis", fled.

22

— Independent Labour Parly — Neatkarīgā strādnieku partija. Iled.

23

— T. Rasēts Viljamss. Red.

24

Sk. šā sējuma 275. lpp. Red.

25

Skaitļu kopsavilkums pēc Annalcn (Ies tleulsclīcn Reichs, 19", Zalm (Vācijas Valsts gadagrāmata. 19"., Gans. Red.).

26

Statistical Abstract of the United States 1912, p. 202 (Savienoto Valstu statistikas materiālu krājums par 1912. gadu, 202. lpp. Red.).

27

„Kinanču kapitāls", krievu tulk., 286. un 287. Ipp.

28

Hans Gideon Heyinann: „Die gcmischtcn Worke ini deulschcn Grosseisengewerbe”. Stuttgart. 1901 (SS. 2.r>6, 278) (Ansis Gideons Heimanis: „Jauktie uzņēmumi vācu d/.clzs lielrūpniecībā", Stulgarlē, 1904. (256., 278. Ipp.). Red.).

29

Hermann Levy: „Monopole, Kartētie mid Trusis", Jena. 190t).

30

S.S. 280. 290, 298 (Hermanis Levijs: „Monopoli, karteli un tresti'[29]. Jenā.

31

1909., 280.. 290.. 298. Ipp. Red.).

32

Th. Vogelslein: „Die finanzielle Organisation der kapilnlisfischeu Industrie und die Monopo!l>ildungen“, „Grundriss der Sozialokono-mik“, VI АЫ., Tiil). 1914 (T. Fogelžteins: „Kapitālistiskās industrijas financialā organizācija un monopolu izveidošanās", „Sociālās ekonomikas pamali", VI nodaļa, Tibingcnā, 1914. Red.). Sal. lā paša autora: ..Organisationsformen der Eisenindustrie und Texlilindustrie in Eng land und Amerika", Bd. I. Lpzg. 1910 („Dzetzsrūpniecības un tekstilrūpniecības organizācijas formas Anglija un Amerikā", I sēj., Leip-cigā, 1910. Red.).

33

Dr. Hiesser: „Die deutschen Grossbanken und ihre Konzenlration im Zusamincnhange mil der Enlwicklung der Gcsamlwirtschaft in Deutschland'1, 4. Лrifi. 1912, S. 149. — R. Liefmann: „Karlclle und Trusis und die Weiterbildung der volkswirlscbafllichen Organisation". 2. Aufl. 1910. S. 25 (Dr. Kisers: „Vācu lielhankas un (o koncentrācijā sakarā ar vispārējo tautas saimniecības attīstību Vācijā", 4. izd., 1912.. 149. lpp. — R. Ulmanis: „Karteļi un tresti un tautsaimniecisko organizāciju tālākā attīstība", 2. izd., 1910., 25. lpp. Red.).

34

Dr. Fritz Kcstner: „Der Organisalionszvvang. Eine Unter suchung ūber die Kāmpfe zwischen Karlellen und Aussenseilern". Brl. 1912, it. lpp. (Dr. Fricis Kestners: „Piespiešana organizēties. Pētījums par cīņu starp karteļiem un „nepiederīgajiem"", Berlin?. Red.).

35

It. Liefmann: „Beleiligungs- und Finanzierungsgesellschaften. tiinc Studie iiber den modernen Kapitalismus und das Effeklcnwcsen". I. Auli., Jena, "109, 212. lpp. (It. Ulmanis: ..Līdzdalības un financē-sanas sabiedrības. Apskats par moderno kapitālismu un vērtspapīriem", 1. izd.. Jenā. lied.).

36

Turpat, 218. lpp.

37

Dr. S. Tscbierschky: „Kartell und Trust". Got!., 1903, 13. lpp. i.Dr. S. Cirškis: „Kartelis un trests", Gelingenā. lied.).

38

Th. Vogelsloin: „Organisalionsformen", 275. lpp. (T. Fogel-iteins: „Organizācijas formas". Red.).

39

Report of the Commissioner of Corporations on the Tobacco Industry. Washington. 1909, 266. 1pp. (Komisijas locekļa ziņojums par korporācijām tabakas rūpniecībā, Vašingtonā, Red.) — citēts pēc grāmatas ,,t)r. Paul Tafel: „Die nordamerikanischen Trusts und ihre VVirkungen auf den Forlschrill der Technik“, Stuttgart. 1913, 48. lpp. (Dr. Pauls Tafels: „Ziemeļamerikas tresti un to ietekme uz technikas progresu", Štulgartē. Red.).

40

Turpat, 49. lpp.

41

Ricsser, min. sacer. 547. un turpm. lpp. pēc 3. izd. Avīzes ziijo (1910. g. jūnijs) par jaunu milzīgu trestu, kas apvieno Vācijas ķimisko rūpniecību.

42

Keslners, min. apcer., 254. lpp.

43

„Zemeni" vnn L,. Kschwege: žurnālā „Die Bank", 1909, 1, "5. un turpmākās lpp. (L. Ešveges ,,Ccmenls“ žurnālā „Banka”, licit.).

44

Jcidels^44 Dus Vcrhallnis der deulschcn Grossbanken zur Industrie mil besonderer Beriicksichligung der Eisenindustrie“. Lpz„ 1905, 27t. lpp. (Jeidelss: „Vācu lielbanku attiecības pret rūpniecību, sevišķi metalurģisko rūpniecību”, Leipcigu. Red.).

45

Liefmann: „Beleiligungs- etc. Ges.“, 434. lpp.

46

Turpat, 465. un 466. lpp.

47

Alfred Lansburgh: „Fiinf Jahre d. Bankwesen" žurnālu „Die

48

Bank", 1913 Nr. 8, 728. lpp. (Alfreds I.ansburgs: „Vācu banku <lar lubas pir-ci gadi" žurnālā „Banka", lied.).

49

„Lionas kredits", „Nacionālais diskonta kantoris", „Ģenerālā sabiedrība". lied.

50

Eugcn Kaulinumi: „Das t'ranzosische Bankwesen", Tiib., 19", 35fi. un 3<>2. I|>)>. (Eižens Kaufinanis: „Franču bankas", Tibin-gcnā. lied.).

51

Jean Lcscure: „L’čpargnc en France". 1’.. 1914, 52. lpp. (Žans T.eskirs: „Iekrūjnini Francijā", Parizē. lied.).

52

A. l.ansburgh: ,,Die Bank mil den 300 Millionen' žurnālā ,.Dir Uunk“, 1014, 1. 420. Iļtļi. (Л. Lansluirgs: ,.Banku ar 300 miljoniem žurnālā ,,Ranka“. Red.).

53

Amerikāņu National Monetary Commission 'Nacionālas naudas komisijas, lieti.) dati žurnālā „Die Bank", 1910, 1, 1200. lpp.

54

Turpat, 1913., 8"., 1022. lpp.; 1914., 713. lpp.

55

Die Bank, 1914, 1, 310. 1pp.

56

Dr. Oscar Slillich: „Geld- und Bankwesen", Berlin, 1907. 109. ipp. (Dr. Oskars Šlilichs: „Nauda un bankas", Berlinē. Hed.).

57

Schulze-Gaevcrnilz: „Die deutsche Kreditbank", Grundriss der SozialSkonomik, Till». 1915, 101. Ipp.

58

Kisers, min. sac., 029. Ipp. pēc 4. izd.

59

Schulze-Gaevcrnitz: „Dio deulsche KredilbnnkGmmtriss der SozialSkonomik, Tiili. НИ5, 151. Ipp.

60

Die Bank, ĪDI^59». 1, 435. Ipp.

Sulcrs-Governien cilais. Grdr. <1. S.-īīk., 135. Ipp.

61

— ,,Uapag“ (Hamburg;!—Amerika). lied.

62

Jeidelss un Risers, min. sacer.

63

Jeidelss, min. sacerējums, 157. lpp.

64

Eug. Kaufmann’a raksts par franču bankām žurnālā „Die Bank^1', 1909, 2, 851. un turpm. lpp.

65

Or. Oscar Stillicli: „Geld- unci Bankwcscn“. Berlin. 1907,

"8. lpp.

66

Jeidelss, min. sac.. 183. un 184. Ipp.

67

Jeidelss, min. sac., 181. Ipp.

68

K. llilferdings: „Finanču kapilals", M., 1912., 338. un 839. Ipp.

69

Ь- Escluvege: „Tochlergesellschaflen” žurnālā „Dio Bank“, 19", I, 54!>. lpp. (1.. ESvege: ,,Sabie<lribas-meifas“ žurnālā „Banka”, Red.).

70

Kuri Heinig: „Der Weg des Elcktrolrusts" žurnālā „Neue Zeit“, 1912, 30. Jahrg., 2, 481. Ipp. (Kurts Heinigs: ,.EIeklrotresta ceļš" žurnālā „Jaunais Laiks", 1912., 30. gadagājums. Red.).

71

E. Agalul: ,.Grosshanken und Wellmarkt. Die wirlschaftliche unci polilisclm Bcdcutung der Grossbanken im Wellmarkt unlor Bcriicksichtigung ihres Einflusses auf Russlands Volkswirtschaft und die deulsch-russischen Beziehungen". Berl., 1914 (E. Agads: „Lielbankas un pasaules tirgus. Lielbanku saimnieciskā un politiska nozīme pasaules tirgi!, ievērojot lo ietekmi uz Krievijas tautas saimniecību un vācu un krievu attiecībām'[70], Berlīnē. Red.).

72

Slillich. min. sac., "3. Ipp. un W. Sombart: „Die deulschc Volkswirtschaft iru 19. JahrIumdorl“, 2. Antī.. 1909, 526. Ipp. Anlage Я (V. Zombarts: „Vācu lautas saimniecība 19. gadsimtā”, 2. izd.. 1909., 526. Ipp., 8. pielikums, licd.).

73

„Finanču kapilals”, 172. Ipp.

74

Slillich, min. sac.. 138. Ipp. un I.icfmann; 51. Ipp.

75

„Die Bank'1, 1913, 9i>2. Ipp.. L. Escliwege: „Der Sumpl 1 („Purvs' . Red.); turpat, 1912, I, 223. un nāk. Ipp.

76

„Verkehrslrust" žurnālā „Die Bank", 1914, I, 89. lpp. („Trans porta frcsls" žurnālā „Banka". Kal.).

77

„Der Znf! zur Bank" žurnālā „Die Bank", 1909, 1, 79. lpp. („Tiekšanās uz banku" žurnālā „Banka". Red.).

78

Turpal. 301. lpp.

79

Turpat, 19", 2, 825. lpp.: 1913., 2., 9(>2. lpp.

80

К Agahd, 202. lpp.

81

Hobson: „Imperialism", L. 1002, p. 58 (Hobsons: „Imperialisms". Red.). Kiesser, min. sac., 395. un 404. 1pp.; P. Arndt, „WellwirlschaftH-ches Arcliiv", Bd. 7, 1910, S. 35 (I^81. Arnis „Pasaules saimniecības arehivā", 7. sēj., 1910., 35. lpp. Red.); Neymarck, Bulletin (Neimarks Biļetenā. Red.); Hilferdings, Finanfi; kapilals, 492. lpp.; Lloyd-George (Loid-Džordžs. Red ), runa apakšnamā 1915. g. 4. maijā, „Daily Telegraph" („Dienas Telegrāfs". Red.), 1915. g. 5. maijā. B. Harms: „Prob-leme der Wellwirlschaft", Jena 1912, S. 235 n. с. (B. llarmss: „Pasaules saimniecības problēmas", Jenā, 1912., 235. u. c. lpp. Red.); Dr. Siegmund Schildcr: „Kntwicklungstendenzen der Weltwirlschafl". Berlin. 1912. Band 1, -S. 150 (Dr. Zigmunds Silders: „Pasaules saimniecības attīstības lendences", Berlinē, 1912., 1. sēj., 150. lpp. Red ).

82

„Die Bank", 1013, 2, 1024.

83

Schikler, min. sac., 340., 350., 371. Ipp.

84

lliesser, min. sac., 375. Ipp.. t- izd.. un Diourilch, '28.1. Ipp.

85

The Annals of (he American Academy of Political and Social Science, vol. I.IX, May H"5, p. 301 (Amerikas politisko un sociālo zinātņu akadēmijas gndagrainata, L1X sej., 1015. g. maijs. 30i. Ipp-lied.). Turpat, 331. Ipp. lasani, ka pazīstamais statistiķis l’aish (Peišs) linanču žurnālā „Statist" („Statistiķis". Hed.) pēdējā izdevuma aprēķinājis kapitala sumu, ko izvedušas Anglija, Vācijā, Francija, liijgija un Holande, uz 40 mil jardiem dolāru, t. i„ 200 miljardiem franku.

86

Jeidelss, min. sue.. 282.

87

Riesser, min. sac.; Diourilch, min. sac., 239. lpj».: Kurt Heinig, min. apcerējums.

88

Jeidelss, 103. Ipp.

89

Diourileti, 215. Ipp.

90

..Din Hank", ИИ2. I. 103ā; ИИ2. 2. «2t»; ПИЗ. I, 388.

91

Risers, min. sac., 125. lpp.

92

Vogelslein: „Organisations! or men", 100. lpp.

93

Liefmann: „Kārtotie und Trusis", 2. A„ 161. lpp.

94

„Die Ncue Zeit“, XVI, I, 1898, S. 302.

95

Turpat, 304. lpp.

96

С. P. Lucas: „Circaler Home and Greater Britain", Oxf. 1012 (К. Р. Lūkass: „Lielā Roma un Lielā Brilnnija", Oksfordā, 1012. Iled.j vai Earl of Cromer: „Ancient and modern imperialism", L. 1010 (Kro-mers: „Senais un modernais imperialisms", Londonā, 1010. fled.).

97

Schilder, min. sac., 08.—42. 1pp.

98

Sk. šā .sējuma 235. un 237. lpp. Red.

99

Wahl: „La France aux colonies'[98] (Vats: „Francija kolonijās". Red.), cilējis Henri Russier: ,,Le Partage de l’Ocēanie", P. 1905, p. 155 (Anrī Hisjē: „Okeānijas sadalīšana", Parīzē, 1905.. 165. lpp. Red.).

100

Schulze-Gacvernitz: „Britischer Imperialismus und cnglischer Freihandel zu Bcginn cieš 20-len .lalirhimderts", Lpz. 1906, 318. Ipp. (ŠUlce-Gcvernics: „Britanijas imperialisms un angļu brīvtirdzniecība 20. gadsimta sākumā", Leipcigā, 1906. lieci.). To pašu suka Sartorius v. Wallershauscn: ,,Das volkswirlschaftliche System der Kapilalanlage im Auslande", Berlin, 1907, S. 46 (Sartorijs fon Valtcrshauzens: „Tautsaimnieciskā sistēma kapitala novietojumiem ārzemēs", Berlinē, 1907., 46. lpj>. lieci.).

101

Silders, min. sac., I sēj., 160. un 161. Ipp.

102

E. Driautl: „Problt-mes poliliques ct sociaux“. P. 1907, 299. Ipp. Z. E. Drio: „Politiskās un sociālās problēmas", Parizē. Red.).

103

„Die Neuc Zeit", 1914, 2 (32. sēj.). 909. lpp., 1914. g. ". septembri. Sal. 1915., 2., 107. un turpin. lpp.

104

Hobson: „Imperialism", L. 1902. p. 32-1 (Hobsons: ..Imperialisms Londonā, 1902., 324. 1pp. Red.).

105

„Die Neue Zeit", 1914, 2 (32. sēj.), 921. Ipp., 1914. g. II. sep tembri. Sal. 1915., 2., 107. un turpin. Ipp.

106

„Die Neue Zeit“, 1915, 1, 1". Ipp., 1915. g. 30. aprīlī.

107

R. Calwer: „Einfiihrung in die Wellwirtschafl". Url. 1900.

108

Sat. ari Edgar Crammond: „The Economic Relations of the British and German Empires", „Journal of the Royal Statistical Society", 1914, July, pp. 777 ss. (Edgars Kremonds: „Brilanijas tin Vācijas impērijas ekonomiskās attiecības", „Karaliskās statistikas biedrības žurnāls", 1914., jūlijs, 777. un turpm. 1pp. tied.).

109

Hobsons, 5!). un (50. Ipp.

110

Sclmlzc-Gaevernilz, Br. Imp., 320. u. c.

111

Sari. von Waltershausen: ,.D. Volkswirl. Syst. elc.“ В. 1907. Bucli IV.

112

Schilder, 393. tpp.

113

Sctiulze-Gaevurnilz, Br. Imp.. 122.

114

Hobsons. 103., 205., li t., 335., 380. lpp.

115

Gerhard Hildebrand: „Die Ersehiillerung der Indiislrieherrschaīl nnd des Induslrie.sozialismiis“, 1910, 229. un lurprn. lpp. (Gerhards Hildebrands: „Rūpniecības kundzības un rūpnieciskā sociālismā sairi cinājums“. Red.).

116

Schulzc-Gaevernitz, Br. Imp., 301.

117

Slati.stik des Deulschcn lteichs, Bd. 2" (Vacijns valsts statistika. 2". sēj. Red.).

118

Henger: „Die Kapilalsanlage der Franzosen", SI. 1613 (Hengcrs: ..Franču kapitala ieguldījumi^117', Štutgarlē, 1613. Red.).

119

Hourvich: „Immigration and Labour", N. V. 1913 (Hurvičs: . Imigrācijā un darbs", Ņujorkā, 1913. Red.).

120

Briefwcchsel von Marx unit Engels, ltd. II, S. 290; IV, <153 (Marks» mi Engelsa sarakstīšanās, II sēj., 290. Ipp. Red.). — K. Kautsky: „.Sozialisnuis und Kolonialpolitik", Bit. 1907, 79. Ipp. (K. Kaulski’s: ..Socialisms un koloniālā politika", Berlinē, 1907. Red.); šī brošūra rakstīta vēl tajos bezgalīgi tālajos laikos, kad Kaulskis bija marksists.

121

Weltwirtschaflliches Archiv, Bd. II, 193. lpp. (Pasaules saimniecības archivs, II sēj. Red.).

122

J. Patouillet: „L’imprrialisme amčricain", Dijon. 1904, 272. lpp.

123

(2. Paluijē: „Amerikas imperialisms". Diženā. Red.).

124

..Fiimnfu ka|>itnls", 507.

125

„Die Bank", 1909, 2. 819. un liirpm. Ipp.

126

„Ncue Zeit“. 1015, 30. apriti, 1".

127

Šildcrs, min. sac.. 178.

128

„Finanču kapitals“, 487. lpp.

129

Grtindriss der Sozialokonomik, 146 („Socialiis ekonomikas pa

130

Sk. Rakstu 4. izd., 21. sēj., 9.—17. Ipp. lied.

131

Turpat. 130,—135. lpp. Red.

132

Sk. Rakstu 1. izd., 21. sēj., 132. lpp. Keā.

133

Tā pali kļūda ir Juniusa spriedumos par tematu: kas labāks, uzvara vai sakāve? Viņa secinājums: alias vienādi sliktas (posts, bruņošanās pieaugšana utt.). Tas nav revolucionārā proletariāta, liet pnei-fistiskā sīkburžuja viedoklis^132. Ja runā par proletariāta „revolucionāru iejaukšanos" — un par to, lai gan diemžēl pārāk vispārīgi, runā gan Juniuss, gan grupas „Internacionāle" tezes, — tad oblignli bulu jā-

134

Sk. šā sējuma 128.—14(1. l|>p. Red.

135

— „Jaunais Laiks". Red.

136

Sk. šā sējuma Г28. Ipp. lieci.

137

Sk. šā sējuma 134. un 135. lpp. Red.

138

Sk. šā sējuma 130.—137. Ipp. Reti.

139

— esošā stāvokļa. Red.

140

Sk. šā sējuma 13‘Z. 1pp. lied.

141

,,1‘ret vecām un jaunām aneksijām" — formulējis lo K. Itarleks kādā savā rakslā avīzē „Berner Tagwachl" („Bernes Sargs", lied.).

142

Sk. Rakstu t. izd., 21. sēj., 9.—17. un 131. lpp. tied.

2П 22. sēj.

143

Ujazanovs publicējis Grinberga „Sociālismā vēstures archiva ‘ i lillīi., I) |oli interesantu Kngelsn I8f>fi. g. rakstu polu jautājumā. Engelss uzsver, ka proletariātam nepieciešams atzīt Eiropas lielo, dižo nāciju politisko neatkarību uu „pašnoteikšanos" (right to dispose of itself), atzīmēdams, ka aplams ir „laulību princips" (it ipnši la bonapartiskajā pielietojumā), I. i., jebkuras sīkās nācijās pielīdzinu Sana šīm lielajām nācijām. „Krievijai — saka Engelss — pieder mil zigs daudzums zagta īpašuma" (t. i., apspiesto nāciju), „kuru viijul nāksies atdot atpakaļ izrēķināšanās dienā"10". Gan bonapartisms, gan carisms izmantos sīkās nacionālās kustības savā labā, pret Eiropas demokrātiju.

144

— ,.fz priekšu". Red.

Content

Uļjanovs Vladimirs Iļjičs Lenins Raksti-22

1