Uļjanovs Vladimirs Iļjičs

Lenins Raksti-18

V. I. ĻEŅINS

18 SĒJUMS aprilis 1912 marts 1913

PRIEKŠVĀRDS

Astoņpadsmitajā sējumā ietilpst V. I. Ļeņina darbi, ko viņš sarakstījis no 1912. gada aprīļa līdz 1913. gada martam jaunu Krievijas revolucionāro uzplūdu periodā.

Sējuma galveno saturu sastāda darbi, kuros Ļeņins analizē Krievijas jaunās revolūcijas pieaugšanas sociāli ekonomiskos un politiskos iemeslus; izstrādā boļševiku partijas lakliku jauno revolucionāro uzplūdu apstākļos; atmasko liberālās buržuāzijas kontrrevolucionarismu un meņševiku likvidatoru, trockistu, vperjodiešu nodevīgo lomu strādnieku kustībā. Šiem darbiem pieskaitāmi raksti: „Revolucionārie uzplūdi^1', „Politiskās partijas Krievijā", brošūra „Par pašreizējo stāvokli KSDS Partijā", „Likvidatori pret partiju", „Kā P. 13. Akselrods atmasko likvidatorus" un citi.

Liela grupa darbu: „IV Domes vēlēšanu kampaņa un revolucionārās sociāldemokrātijas uzdevumi", „Reformistu platforma un revolucionāro sociāldemokrātu platforma", „Vēlēšanu rezultāti", „Jautājumā par dažām strādnieku deputātu runām" u. c. veltīta IV Valsts domes vēlēšanu kampaņai, vēlēšanu iznākumu novērtējumam un Domes sociāldemokrātiskās frakcijas darbībai.

Rakstos „„Krievijas agrarā jautājuma" būtība", „Stoli-pina un narodņiku agrarās programas salīdzinājums", „Pēdējais vārstulis" u. c. Ļeņins atsedz Stolipina agrarās politikas būtību un parāda tās kracha neizbēgamību.

Rezolūcijās, kas pieņemtas KSDSP CK „februāra" apspriedē ar partijas darbiniekiem un kas iespiestas šai sējumā, doti vadoši norādījumi par visiem svarīgākajiem s.-d. darba jautājumiem Krievi jā.

Sējumā tiek iespiesti piecpadsmit darbi, ko pirmoreiz ietilpina V. I. Ļeņina Rakstos. Šie darbi veltīti cīņai pret likvidatoriem un boļševiku partijas taktikas jautājumu izstrādāšanai.

„Vēstulē J. V. Staļinam'* Ļeņins dod direktivus norādījumus IV Domes boļševikiem deputātiem.

Dokuments „Jautājumā par strādnieku deputātiem Domē un par viņu deklarāciju" ir deklarācijas projekts IV Domes sociāldemokrātiskajai frakcijai.

Darbos — „Nelegālā partija un legālais darbs", „Atbilde likvidatoriem", „Sākotnējais postskriptums brošūrai „Par pašreizējo stāvokli KSDS Partijā" “, „Vai tagad par strādnieku kustības pamalu var būt „koalīciju brīvības" lozungs?", „Vēstule Šveices strādniekiem", „Par attiecībām pret likvidatorismu un par vienību. Tezes" un „Sākotnējais postskriptums pie raksta „Revolucionārā streika un ielu demonstrāciju attīstība" “ — V. I. Ļeņins kritizē likvidatoru unTrocka uzskatus, kurš pilnīgi atbalstīja likvidatorus.

Raksti „Kadeti un lielburžuazija" un „Konstitucionālo iluziju bojā eja" veltīti kontrrevolucionarās liberālās buržuāzijas partijas — kadetu — Domes taktikas atmaskošanai.

Darbos „Sacelšanās armijā un flotē", „Strādnieki un „Pravda" „Senāk un tagad" dota revolucionārās kustības uzplūdu un legālās boļševisliskās preses attīstības analizē.

KSDSP CK un partijas darbinieku „l'ebruara" apspriedes „Paziņojumā" savilkti kopā. apspriedes rezultāti.

IV DOMES VELĒŠANU KAMPAŅA UN REVOLUCIONĀRĀS SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS UZDEVUMI

Politiskie streiki un demonstrāciju sākšanās sakarā ar Lēnas slaktiņu rāda, ka strādnieku masu revolucionārā kustība Krievi jā pieaug. ŠI revolucionārās atmosfēras sabie-zēšana met spilgtu gaismu tiklab uz partijas uzdevumiem, kā arī uz tās lomu vēlēšanu kampaņā.

Krize pieaug jaunos apstākļos. Melnā Dome, kas muižniekiem dod varu, buržuāzijai — arēnu veikalu slēgšanai, proletariātam — mazu tribini, ir šo apstākļu nepieciešams piederums. Mums vajadzīga šī tribine, mums vajadzīga vēlēšanu kampaņa, lai strādātu revolucionāro darbu masās. Mums vajadzīga nelegālā partija, lai vadīta visu šo darbu tā kopumā, gan Taurijas pilī, gan uz Kazaņas laukuma, gan strādnieku masu sapulcē, gan streika laikā, gan strādnieku sociāldemokrātu rajona sapulcē, gan atklātā arodbiedrības sapulcē. Tikai neglābjami akli ļaudis pat tagad var neredzēt, cik aplams, oik postošs strādnieku šķirai ir otzovisms un likvidatorisms, šie kontrrevolūcijas triumfa laikmeta sairuma un sabrukuma augļi. Narodņiku piemērs mums uzskatāmi parādīja, kāda skandaloza nulle iznāk, ja saliek kopā ,,trudoviku“, kā arī žurnālu „Russkoje Bogalstvo^441 un ,,Sovremeņņik“2 legālo literātu likvidato-rismu un sociālistu revolucionāru „partijas^41 otzovismu.

Izdarīsim vispārēju kopsavilkumu tam, ko parādījusi politisko spēku priekšvēlēšanu mobilizācijā. Trin nometnes ir sevi skaidri parādījušas: 1) Labējie par valdību — no Puriškeviča līdz Gučkovam. Melnsimtnieciskais muižnieks un vecās derības laiku tirgotājs ar visu krāti ir par valdību. 2) Liberālie buržuji — ,,progresisti“ un kadeti kopā ar dažādu ,,nacionaļu“ grupām — pret valdību un pret revolūciju. Liberālismā kontrrevolueionaritate ir viena no

1 18. sēj.

galvenajām pašreizējā vēsturiskā momenta īpatnībām. Kas neredz šo ,,kulturālās" buržuāzijas kontrrevolucionarismu, tas visu ir aizmirsis un neko nav iemācījies, tas velti valkā demokrātā vārdu, nerunājot jau par sociālistā vārdu. Bet trudoviki un ,,mūsu“ likvidatori slikti redz un slikti saprot! 3) Demokrāti jās nometne, kur ir tikai revolucionārie sociāldemokrāti, дп01 īkvTdāTpn, saliedēti, organizēti, noteikti, skaidri izpletuši savu revolūcijas karogu. Trudoviki un mūsu likvidatori svārstās starp liberālismu un demokrātiju, starp legālu opoziciju un revolūciju.

Šķiriskās saknes, kas atdalījušas pirmo un otro nometni, ir skaidras. Bet liberāļiem izdevies samulsināt daudzus, no Vodovozova līdz Danam, attiecībā uz šķiriskajām saknēm, kas atdalījušas otro nometni no trešās. Liberāļa „stratēģija", ko naivi izpļāpājis Blanks žurnālā „Zaprosi Žizņi“s, ir vienkārša: kadeti — opozīcijas centrs, ilkšu zirgs; piejūgā /„flangi") — progrcsisti pa labi, trudoviki un likvidatori pa kreisi. Ar šo „trijjūgu" Miļukovu kgi cer „braukt" uz triumfu „atbildīgās opozicijas" lomā.

Liberāļu hegemonija Krievijas atbrīvošanās kustībā vienmēr ir nozīmējusi un vienmēr nozīmēs tās sakāvi. Liberālis laipo starp Puriškcviču monarchiju un strādnieku un zemnieku revolūciju, ikvienā nopietnā brīdī nododams otro. Revolūcijas uzdevums — izmantot liberāļu cīņu pret valdību un neitralizēt liberālismā svārstības un nodevības.

Pabaidīt ar revolūciju un tādējādi sadalīt varu ar Puriš-keviču un Romanovu, kopīgi žņaudzot revolūciju, — lūk, liberāļu politika. Un šo politiku vada buržuāzijas šķiriskais stāvoklis. No tā rodas kadetu lētā „demokrātismā" spēlīte un viņu reālā saplūšana ar Jefremovu, Ļvovu, Rjabušinsku un Ko vismērenāko „progresismu".

Izmantot liberāļu cīņu pret Puriškevičiem varas dalīšanas dēļ, nebūt neļaujot tautā izveidoties „ticībai" liberālim, — lai attīstītu, pastiprinātu, nostiprinātu masu revolucionāro spiedienu, kas gāž monarchiju un pilnīgi iznīcina Puriškevičus un Ronmnovus, tāda ir proletariāta partijas taktika. Vēlēšanās: saliedēt demokrātiju pret labējiem un pret kadetiem, „izmantojot" pārvēlēšanās, presē, sapulcēs liberāļu cīņu pret labējiem. No tā izriet nepieciešamība pēc revolucionārās platformas, kas tagad pat jau

pārkāpj „legalitātes" ietvarus. No tā izriet republikas lozungs pretsvarā liberālu spēlītei ar „konstitucionāliem" lozungiem, „Rasputina-Treščenko konstitūcijas" lozungiem. Mūsu uzdevums — gatavot revolucionāro cīnītāju armiju visur, vienmēr un visās vietās, visos darba veidos, visos darbības laukos, pie visiem pagriezieniem, uz kādiem vien mūs var spiest reakcijas uzvara vai liberālismā nodevība, vai krizes ieilgšana utt.

Palūkojieties uz trudovikiem. Tie ir narodņiciski likvidatori sans phrases^1. Mēs esam revolucionāri, „liek saprast" Vodovozova kgs, bet... nevar taču pret 129. pantu^4, viņš piebilst. Simt gadu pēc Ilercena dzimšanas daudzmiljonu zemniecības „partija" neprot pat izdot lapiņu — kaut vai heklografētul — pretēji 129. pantam!! Sliecoties uz bloku „pirmajā kārtā" ar s.-d., trudoviki neprot skaidri pasacīt par kadetu konlrrevolucionarismu, neprot likt pamatu republikāniskai zemnieku partijai. Bet 1905.—1907. un 1908.—1911. gada mācība tieši tā nostādīja jautājumu: cīnīties par republiku vai laizīt Puriškeviča zābaku un gulēt zem Markova un Romanova rīkstes. Citas izvēles zemniekiem nav.

Paskatieties uz likvidatoriem. Lai kā luncinās, lai kā grozās Martinovi, Martovi un Ko, bet ikviens godīgs un sapratīgs lasītājs atzīs, ka R—kovs^5 izteica tieši viņu uzskatus, sacīdams: „Nevajag radīt sev ilūzijas: gatavojas visai mērena buržuāziskā progresisma triumfs". Šā populārā vārda objektīvā jēga: revolūcija ir ilūzija; „progresislu" atbalsts ir realitāte. Nu, vai patiešām ikviens, kas tīšu prātu neaizver acis, tagad neredz, ka tieši to mazliet citādos vārdos saka Dani un Martovi, kad tie izvirza lozungu: „Domes (ceturtās Domes, muižnieku Domes) izraušana no reakcijas rokām"? kad simtiem reižu noklīst pie divu nometņu idejas? kad kliedz: „neizjauciet" liberālo buržuju progresīvo darbu? kad karo pret „kreiso bloku"? kad avīzē ,.Živoje Djelo"8 pašapmierināti uzspļauj „ārzemju literatūrai, ko neviens nelasa"? kad īstenībā apmierinās ar legālu platformu, ar legāliem uzbrukumiem organizācijai? kad rada likvidatoru ,.iniciatīvas grupas"7, saraujot sakarus ar revolucionāro KSDSP? Vai patiešām nav skaidrs, ka to pašu dziesmiņu dzied gan Ļevicki, filozofiski padziļinādami liberālās idejas par cīņu tiesību dēļ, gan Ņevedomski ar savu Dobroļubova ideju jauno ačgārno ,,reviziju“ no demokrātismā uz liberālismu, gan Smirnovi, koķetēdami ar ,,progresismu“, gan visi pārējie žurnālā „Naša Zarja“8 un avīzes „Živoje Djclo“ bruņinieki.

Īstenībā demokrāti un sociāldemokrāti nevarētu nekad, pat ja gribētu, „izjaukt^11 ,,progresistu“ uzvaru muižnieku un buržuju vidū! Tās ir pavisam tukšas frāzes. Nopietnās domstarpības nav šeit. Ne te ir liberālās un sociāldemokrātiskās strādnieku politikas atšķirība. „Atbalstīt^14 progre-sistus, saskatot viņu „uzvarās^11 „kulturālā buržuja tuvošanos varai'1, tā ir liberālā strādnieku politika.

Mēs, sociāldemokrāti, saskalām progresistu „uzvarā^11 netiešu demokrātisko uzplūdu izpausmi. Progresistu sadursmes ar labējiem izmantot vajag, kails progresistu atbalstīšanas lozungs neder. Mūsu uzdevums — attīstīt demokrātiskos uzplūdus, lolot jauno, jaunajā Krievijā pa jaunam augošo revolucionāro demokrātiju. Ja tā nespēs nostiprināties un uzvārēt pretēji liberāļiem, — tad nekāds progresistu un kadetu „triumfs^11 vēlēšanās neko nopietnu faktiski negrozīs tajā stāvoklī, kāds ir Krievijā.

Ka demokrātiskie uzplūdi jau ir, tas tagad nav apstrīdams. Tie noris grūtāk, lēnāk, sarežģītāk, nekā mēs varētu velēties, bet tie noris. Tos vajag „atbalstīt^11 un attīstīt gan ar vēlēšanām, gan ar ikkatru citu darbu. Organizēt revolucionāro demokrātiju, — nesaudzīgi kritizējot narodņiku likvi-datorismu un narodņiku otzovismUj. kaldināt republikānisku zemnieku partiju, — bet vispirms un visvairāk attīrīties „savās mājās^1 no likvidatorisma un otzovisma, nostiprināt revolucionāro sociāldemokrātisko darbu proletariātā un nelegālo sociāldemokrātisko strādnieku partiju, — tāds ir mūsu uzdevums. Kā izveidosies augošās revolucionārās krizes atrisināšana, — atkarīgs nevis no mums, bet no tūkstoš iemesliem, no revolūci jas Āzi jā un no sociālismā Eiropā; taču no mums atkarīga konsekventa un nemitīga darba strādāšana masās marksisma garā, un vienīgi tikai šis darbs nekad nepaliek bez sekām.

„Social-Demokrāt*\ 26. nr.r Iespiests pēc avīzes ,Social-

1912. q. 8. maijā (25. april't) Demokrāt" teksta

LIKVIDATORI PRET PARTIJU

Pret partijas konferenci visu nokrāsu likvidatori legālajā Krievijas presē piekopj rīdīšanu, kuras graciozā bezkaunība jāapskauž Bulgariniem un Bureņiniem^8. Raksti avīzē „Živoje Djelo“, kuri atklāti pratina delegatus par to, kas viņus sūtījis, un kuri cenzūras aizsardzībā uzbrūk tam, ko legālajā presē nevar aizsargāt, ir tāds elementāro literārā godīguma noteikumu aizmiršanas paraugs, ka šiem rakstiem vajadzētu radīt ne tikai konferences piekritēju protestu, bet arī visu vienkārši godīgo politisko darbinieku riebumu. Bet no avīzes ,,Vorwārts“‘° anonimā informētāja raksliem dveš tāds nekaunīgas lielības un fražainu melu kopojums, ka šie raksti neļauj šaubīties par to, ka likvidatoru pasūtījums uz tiem nonācis pieredzes bagātās rokās^2.

Pie sienas piespiestās likvidatoru grupas un pulciņi tomēr neaprobežojas ar neslavas celšanas kampaņu pret partiju. Viņi mēģina sasaukt savu konferenci. Tiek izlietoti, protams, visi līdzekļi, lai OK u, kas sasauc šo konferenci, piešķirtu ,,partejiskuma“, ,,nefrakcionarisma“, „apvienošanas" izskatu. Šie vārdi taču ir tik ērti,... kad vajag noķert uz likvidatoru makšķeres visus, kas kaut kā dēļ nav apmierināti ar partijas konferenci. Trockim uzdeva izslavināt visus OK un gaidāmās likvidatoru konferences tikumus: kam gan, ja ne „profesionālām apvienotajam", to tikai varēja uzdot. Un viņš izslavināja... ar visiem burtiem, kādi vien

bija Vines tipogrāfijās rīcībā: „vperjodieši, golosieši, boļše- tj viki partijnieki, meņševiki partijnieki, tā sauktie likvidatori Iļ un nefrakcionarie — Krievijā un ārzemēs — noteikti at- К balsta"... OK ,,darbu" („Pravda"12, 24. nr.J. ļ|

Nabadziņš atkal... samelojies un atkal pārrēķinājies. ļ| Bloks, kas zem likvidatoru hegemonijas ar tādu troksni un И brēku lika gatavots pret 1912. gada konferenci, irst visās ļļ malās un irst tāpēc, ka likvidatori pārāk skaidri parādījuši ļ savas ausis. Poļi atteicās piedalīties OK. Pļechanovs pēc 1 sarakstīšanās ar pēdējās pārstāvi noskaidroja vairākus inte- ļ resantus sīkumus: 1) ka konference liek paredzēta kā ,,sa- ļ tversmes" konference, t. i., nevis IvSDSP, bet kādas jaunas 1 partijas konference, 2) ka tās sasaukšanas pamatā likts ļļ „anarchistisks" princips, 3) ka „konferenci sasauc likvida- I* tori". Pēc tam kad b. Pļechanovs šos apstākļus bija noskaidrojis, mums vairs nevarēja radīt izbrīnu, ka tā sauktie boļševiki (?!) samierinātāji ir sadūšojušies un nolēmuši pieķert Troeki, ka tas... ir teicis nepatiesību, ieskaitīdams viņus OK piekritējos. „Šī OK savā tagadējā sastāvā ar viņas acīm redzamo tendenci uztiept visai partijai savu izturēšanos pret likvidatoriem, ar tiem organizatoriskās anarchi-jas principiem, ko viņa likusi sava sastāva papildināšanas pamatā, — šī OK ne mazākā mērā negarantē, ka tiks sasaukta patiesi vispārēja partijas konference", — tā šobrīd atsaucas par OK mūsu sadūšojušies „partijnieki". Kur šobrīd atrodas mūsu kreisie no kreisajiem, vperjodieši, kas savā laikā pasteidzās apliecināt simpātijās OK, — mums nav zināms, bet tas arī nav svarīgi: svarīgi ir tas, ka OK sasaucamās konferences likvidalorisko raksturu Pļechanovs konstatējis neatspēkojami skaidri un ka „samierinātāju" valstiskajiem prātiem bija jānoliecas šā fakta priekšā. Kas tad ir palicis? Acīm redzamie likvidatori un Trockis...

Šā bloka pamats ir skaidrs: likvidatori izmanto pilnīgu brīvību „tāpat kā agrāk" paust savu līniju avīzē „Živoje Djelo" un žurnālā „Naša Zarja", bet Trockis — no ārzemēm — sedz viņus ar rrrevolucionaru frāzi, kas viņam neko nemaksā, bet viņus ne ar ko nesaista.

No šā notikuma izriet kāda maza mācība tiem, kas dzīvo ārzemēs un zūdās par vienību un kas nesen Parizē sacerējuši lapiņu ,,Za Partiju"14. Lai celtu partiju, nepietiek, ja prot kliegt: „vienība", jābūt vēl kaut kādai politiskai programai, politiskās darbības programai. Likvidatoru, Trocka, vperjodiešu, poļu, boļševiku (?) partijnieku, Parizcs uieņševiku u. c., u. c., u. c. blokam jau iepriekš bija lemta skandaloza izgāšanās, jo tas bija celts uz neprincipialitates, liekulības un tukšas frāzes. Bet tiem, kas zūdās, nebūtu grēks beidzot pašiem atrisināt ļoti sarežģīto un ļoti grūto jautājumu: ar ko viņi grib vienību? Ja jau ar likvidatoriem, kāpēc tad nepateikt to bez vaibstīšanās; bet, ja viņi ir pret apvienošanos ar likvidatoriem, par kādu vienību tad viņi zūdās?

Janvara konference un tās ievēlētie orgāni *— vienīgais, kas pašlaik īstenībā apvieno visus KSDSP darbiniekus Krievijā. Ārpus tās — vienīgi bundislu solījums kopā ar Trocki sasaukt OK likvidalorisko konferenci un „samierinātāji", kas pārdzīvo likvidatoriskas paģiras.

,vSocial-Demokral", 26. nr.. Iespiests pēc avīzes ,,Social-

1912. o. 8. maijā (25. apriti) Demokrāt" teksta

HERCENA ATCEREI

Pagājuši simt gadu kopš Hercena dzimšanas dienas. Godina viņu visa liberālā Krievija, rūpīgi apiedama nopietnus sociālismā jautājumus, rūpīgi slēpdama, ar ko atšķiras Hercens revolucionārs no liberāļa. Atceras Her-cenu ari labējā prese, melīgi apgalvodama, ka sava mūža beigās Hercens atsacījies no revolūcijas. Bet ārzemju liberālās un narodņiciskās runās par Ilercenu valda frāze un tikai frāze.

Strādnieku partijai Hercens jāatceras nevis mietpilsoniskās daiļvārdības labad, bet savu uzdevumu noskaidrošanai, lai noteiktu rakstnieka, kam piekrita tik liela loma Krievijas revolūcijas sagatavošanā, īsto vietu vēsturē.

Hercens piederēja pie pagājušā gadsimta pirmās puses dzimtmuižnieku, muižnieku revolucionārās paaudzes. Dzimtmuižnieki deva Krievijai Bironus un Arakčejevus, bezgalīgu daudzumu „dzērāju oficieru, ķildnieku, kāršu spēlmaņu, gada tirgus varoņu, piķieru, kaušļu, pērēju, harēmu sargu^1*, gan arī cēli sentimentālus Maļinovus. ,,Un starp viņiem, — rakstīja Hercens, — izauga 14. decembra cilvēki, varoņu falanga, kuri, tāpat kā Romuls un Rems, bi ja zīdīti ar meža zvēra pienu ... Tie ir kā milži, kas no tīra tērauda kaldināti no galvas līdz kājām, karavīri varoņi, kuri apzinīgi gājuši pretī redzamai nāvei, lai modinātu citai dzīvei jauno paaudzi un šķīstītu bērnus, kas dzimuši bendes tiesu un verdziskas padevības vidē**l4.

Pie tādiem bērniem piederēja Hercens. Dekabristu sacelšanās uzmodināja un „šķīstīja** viņu. XIX gadsimta 40. gadu dzimlbūtnieciskajā Krievijā viņš prata pacelties tādā augstumā, ka nostājās vienā līmenī ar sava laika lielākajiem domātājiem. Viņš apguva Ilegeļa dialektiku. Viņš saprata, ka tā ir „revolūcijas algebra'1. Viņš gāja tālāk par Hegeli, pie materiālisma, lidz ar Feierbachu. Pirmā no „Vēstulēm par dabas pētīšanu", — „Empirija un idealisms", — kas uzrakstīta 1844. gadā, rāda mums domātāju, kurš pat tagad stāv galvas tiesu augstāk par neskaitāmiem tagadējiem dabas pētniekiem empiriķiem un bezgala daudziem tagadējiem filozofiem, ideālistiem un pusidealistiem. Hercens bija pavisam tuvu dialektiskajam materiālismam un apstājās — vēsturiskā materiālisma priekšā.

Šī „apstāšanās" arī bija par cēloni Hercena garīgajam kracham pēc 1848. g. revolūcijas sakāves. Hercens bija jau pametis Krieviju un novēroja šo revolūciju tieši. Viņš tolaik bija demokrāts, revolucionārs, socialists. Bet viņa „socialisms" piederēja pie 48. gada laikmeta buržuāziskā un sīk-buržuaziskā sociālismā bezgalīgi daudzajām formām un atzarojumiem, kurus galīgi nomāca jūnija dienas. Pēc būtības tas nepavisam nebija socialisms, bet cēli sentimentālā frāze, labsirdīga sapņošana, kādā ietērpa savu toreizējo revolucionarismu buržuāziskā demokrātijā, kā arī no viņas ietekmes vēl neatbrīvojies proletariats.

Hercena garīgais krachs, viņa dziļais skepticisms un pesimisms pēc 1848. gada bija krachs buržuāzijas ilūzijām par sociālismu. Hercena garīgā drama bija tā vispasaules vēsturiskā laikmeta darinājums un atspoguļojums, kad buržuāziskās demokrātijās revolucionarisms jau mira (Eiropā), bet sociālistiskā proletariāta revolucionarisms vēl nebija nobriedis. To nesaprata un nevarēja saprast Krievijas liberālie balamutības bruņinieki, kas savu konlrrevoluciona-rismu tagad aizsedz ar gleznainām frāzēm par Hercena skepticismu. Šiem bruņiniekiem, kas nodeva Krievijas 1905. gada revolūciju, kas aizmirsa pat domāt par augsto revolucionārā nosaukumu, skepticisms ir pārejas forma no demokrātijās uz liberālismu, — uz to zemisko, nekrietno, netīro un zvērisko liberālismu, kurš apšāva strādniekus 1848. gadā, kurš atjaunoja nopostītos troņus, kurš aplaudēja Napoleonam III un kuru nolādēja Hercens, nespēdams izprast viņa škirisko dabu.

Hercenam skepticisms bija pārejas forma no „pāri šķirām stāvoša" buržuāziskā demokrātismā ilūzijām uz bargu,

nelokāmu, neuzvaramu proletariāta šķiras cīņu. Pierādījums: „Vēstules vecajam biedram", Bakuņinam, kuras uzrakstītas gadu pirms Hercena nāves, 1869. gadā. Ilercens sarauj sakarus ar anarchistu Bakuņinu. Tiesa, Ilercens redz šai sakaru saraušanā vēl tikai domstarpības taktikā, bet nevis bezdibeni starp proletārieša pasaules uzskatu, kurš pārliecināts par savas šķiras uzvaru, un sīkburžuja pasaules uzskatu, kurš zaudējis cerības uz savu glābiņu. Tiesa, Ilercens atkārto atkal arī šeit senās buržuāziski demokrātiskās l'razes, it kā sociālismam jāuzstājas ar „propagandu, kas gluži vienādi domāta strādniekam un saimniekam, zemkopim un sīkpilsonim". Taču tomēr, saraudams sakarus ar Bakuņinu, Hercens savus skatus vērsa nevis uz liberālismu, bet uz Internacionāli, uz to Internacionāli, ko vadīja Markss, — uz to Internacionāli, kas sāka proletariāta „pulkus vākt kopā“, apvienot „strādnieku pasauli“, „pametot to laužu pasauli, kuri baudīja dzīvi bez darba"!M

Tā kā Hercens nebija sapratis visas 1848. gada kustības un visu pinnsmarksisliskā sociālismā formu buržuāziski demokrātisko būtību, tad viņam vēl mazāk bija saprotams Krievijas revolūcijas buržuāziskais raksturs. Hercens ir „krievu" sociālismā, „narodņicisma" pamatlicējs. Hercens saskatīja „sociālismu" zemnieku atbrīvošanā kopā ar zemi, obščinas tipa zemes turēšanā un zemnieku idejā par „tiesībām uz zemi". Savas iemīļotās domas par šo tematu viņš attīstīja bezgalīgi daudz reižu..

Patiesībā šai Hercena mācībā, kā arī visā krievu narod-ņicismā, ieskaitot pat tagadējo „sociālistu revolucionāru" izbalējušo narodņicismu, — nav ne (jrana sociālismā. Tā ir tāda pati cēli sentimentālā frāze, tāda pati labsirdīga sapņošana, kas ietērpj buržuāziskās zemnieciskās demokrātijās revolucionarismu Krievijā, kā arī „48. gada sociālismā" dažādās formas Rietumos. Jo vairāk zcincs būtu ieguvuši zemnieki 1861. gadā un jo lētāk viņi to būtu ieguvuši, toties stiprāk būtu iedragāta dzimtkungu muižnieku vara. toties ātrāk, brīvāk un plašāk būtu notikusi kapitālisma attīstība Krievijā. Ideja par „tiesībām uz zemi" un par „zemes vienlīdzīgu sadalīšanu" nav nekas cits kā pēc vienlīdzības liecošos zemnieku revolucionāro centienu lormu-lējums, zemnieku, kas cīnās par muižnieku varas pilnīgu gāšanu, par muižnieku zcmesīpašumu pilnīgu iznīcināšanu.

1905. gada revolūcija lo pilnīei pierādīja; no vienas puses, proletariats, radījis sociāldemokrātisko strādnieku partiju, nostājās pilnīgi patstāvīgi revolucionārās cīņas priekšgalā; no otras puses, revolucionārie zemnieki (,,trudoviki“ un „Zemnieku savienība*'), cīnīdamies par muižnieku zemes-īpašuma jebkuru formu iznīcināšanu līdz pat „zemes privātīpašumu atcelšanai**, cīnījās tieši kā saimnieki, kā sīk-uzņēmēji.

Pašlaik izrunāšanās par to, cik daudz „socialistiskuma" ir idejā par tiesībām uz zemi u. tml., kalpo vienīgi tam nolūkam, lai aptumšotu un aizsegtu tiešām svarīgu un nopietnu vēsturisku jautājumu: par liberālās buržuāzijas un revolucionārās zemniecības interešu atšķirību Krievijas buržuāziskajā revolūcijā; ciliem vārdiem sakot, par liberālo un demokrātisko, par „izlīgšanas** (monarehistisko) un republikānisko tendenci šai revolūcijā. Tieši šo jautājumu izvirzījis Hercena žurnāls „Kolokol"ie, ja skatāmies uz lielas būtību, bet nevis uz frāzēm, — ja pētījam šķiru cīņu kā „teoriju" un mācību pamatu, bet nevis otrādi.

Hercens radīja brīvu krievu presi ārzemēs — tas viņa lielais nopelns. Rakstu krājums „Poļarnaja Zvezda**17 cēla dienas gaismā dekabrislu tradiciju. Žurnāls „Kolokol" (1857.—1867.) ar visu krūti nostājās par zemnieku atbrīvošanu. Verdziskā klusēšana tika pārtraukta.

Bet Hercens piederēja pie muižnieku, kungu vides. Viņš atstāja Krieviju 1847. gadā, viņš neredzēja revolucionāro tautu un nevarēja viņai ticēt. No tā izriet viņa liberālā ape-lēšana pie „virsotnēm**. No tā izriet viņa bezgala daudzās salkanās vēstules žurnālā „Kolokol" Aleksandram II Kārējam, kuras tagad nevar- lasīt bez riebuma. Černiševskim, Dobroļubovam, Serno-Solovjevičam, kuri reprezentēja revolucionāru inteliģentu jauno paaudzi, bija tūkstoškārt taisnība, kad viņi pārmeta Hercenam šo atkāpšanos no demokrātismā uz liberālismu. Taču taisnība liek teikt, ka, nevērojot visas Hercena svārstības stanTdemokratismu un libefalismu, demokrāts tomēr viņā uēmžL virsroku.

Kad viens no visriebīgākajiem liberālās nelietības tipiem, Kaveļins, kurš agrāk sajūsminājās par žurnālu „Kolokol"

tieši tā liberālo tendenču dēļ, sacēlās pret konstitūciju, uzbruka revolucionārajai aģilacijai, sacēlās pret „varmācību" un aicinājumiem uz to, sāka sludināt pacietību, Hercens sarāva sakarus ar šo liberālo gudrinieku. Hercens uzbruka viņa „noliesējušajam, muļķīgajam, kaitīgajam pamfletam", kas uzrakstīts kā „slepens vadošs norādījums liberalizējošajai valdībai", bruka virsū Kaveļina „politiski sentimentālajām sentencēm", kuras tēlo „krievu tautu par lopiem, bet valdību par gudrinieci". „Kolokol" ievietoja rakstu „Kapa runa", kurā šaustīja „profesorus, kas auž savu augstprātīgi sīciņo idejiņu sapuvušo zirnekļa tīklu, eksprofesorus, kādreiz vientiesīgos, bet vēlāk saniknotos, kad viņi redzēja, ka veselīgā jaunatne nevar simpatizēt viņu ar nevarību sasirgušajai domai". Kaveļins uzreiz pazina sevi šai portretā.

Kad tika apcietināts Černiševskis, nelietīgais liberālis Kaveļins rakstīja: „Aresti manī nerada sašutumu... revolucionārā partija atrod visus līdzekļus par labiem, lai gāztu valdību, un tā aizsargās ar saviem līdzekļiem". Bet Hercens precizi atbildēja šim kadetam, teikdams sakarā ar Cerni-ševska tiesāšanu: „Bet te nožēlojami ļaudis, ļaudis, kas līdzīgi zālei, ļaudis-gliemeži runā, ka nevajagot lamāt šo laupītāju un neliešu bandu, kura valda pār mums".

Kad liberālis Turgeņevs bija uzrakstījis privātu vēstuli Aleksandram II, apliecinādams savas vispadevlgās jūtas, un ziedojis divas zelta monētas poļu sacelšanās apspiešanas laikā ievainotajiem zaldātiem, „Kolokol" rakstīja par „sirmgalvi Magdalēnu (vīriešu dzimtes), kas rakstījusi ķeizaram, ka viņa nevarot gulēt, mocīdamās, ka ķeizars nezinot par nolikušo viņas grēku nožēlošanu". Un Turgeņevs uzreiz pazina sevi.

Kad viss krievu liberāļu bars metās projām no Hercena Polijas aizstāvēšanas dēļ, kad visa „izglītotā sabiedrība" novērsās no žurnālā „Kolokol", Hercens nesamulsa. Viņš joprojām aizstāvēja Polijas brīvību un šauta Aleksandra II sūtītos nomierinālājus, bendes, kārējus. Hercens izglāba krievu demokrātijās godu. „Mēs izglābām krievu vārda godu, — rakstīja viņš Turgeņevam, — un par to cietām no verdziskā vairākuma".

Kad pienāca vēsts, ka zemnieks dzimtcilvēks nositis muižnieku par līgavas goda laupīšanas mēģinājumu, Her-

mis piemetināja žurnālā „Kolokol": „Un lieliski darījis!", kad paziņoja, ka tiek iecelti kara priekšnieki „mierīgai" „atbrīvošanai", Hercens rakstīja: „Pirmais gudrais pulkvedis, kas ar savu pulku tā vietā, lai uzņemtos zemnieku žņaugšanu, pievienosies zemniekiem, tas nosēdīsies Romanovu tronī". Kad pulkvedis Reilerns Varšavā nošāvās (1860. gadā), lai nebūtu bendēm par palīgu, Hercens rakstīja: „Ja nošaut, tad vajag nošaut tos ģenerāļus, kas liek šaut uz neapbruņotiem". Kad Bezdnā apkāva 50 zemniekus un sodīja ar nāvi viņu vadītāju Antonu Petrovu (1861. g. 12. aprilī), Hercens rakstīja žurnālā „Kolokol":

„Ai, ja mani vārdi varēiu noiet līdz tevim, krievu zemes darba rūķi un cietēji... kā es iemācītu tevi nīst tavus garīgos dvēseļu ganus, kurus iecēlusi pār tevi Pēterburgas sinode un vāciskais cars... Tu neieredzi muižnieku, neieredzi tiesas rakstvedi, baidies vigu, un tev pilnīgi taisnība; bet tu vēl tici caram un biskapnm... netici vigiem. Cars ir ar vigiem, un tie ir viga. Vigu tu redzi tagad, tu Iiczdnū noslepkavotā jaunekļa tēvs, tu Penzā noslepkavotā tēva dēls... Tavi dvēseļu gani ir neizglītoti kā tu, trūcīgi kā tu... Tāds bija tevis dē| Kazaņā cietušais mūks Antonijs (ne bīskaps Antonijs, bet Bezdnas Antons) ... Tavu augsto priesteru miesas neizdarīs četrdesmit astogus brīnumus, vigu pielūgšana neizdziedēs no zobu sāpēm; bet dzīva atcere par viņiem var izdarīt vienu brīnumu — lavu atbrīvošanu".

No tā redzams, cik nelietīgi un zemiski melš par Hercenu verdziskajā „legālajā" presē ierakušies mūsu liberāļi, cildinādami Hercena vājās puses un noklusēdami stiprās puses. Nav Hcrcena vaina, bet viņa nelaime, ka viņš nevarējaЛ saskatīt revolucionāro tautu pašā Krievija 4U. gados. Kad / viņs~to ieraudzīja W. gados — viņTb'ezbailīgi nostājās revo- l lucionarās demokratjjas pusē pret liberālismu. Viņš cīnījās,' \ lai tauta gūtu uzvaru pār carismu, un nevis par liberālās buržuāzijas izlīgšanu ar muižniecisko caru. Viņš pacēla revolūcijas karogu.

Godinot Hercenu, mēs skaidri redzam trīs paaudzes, trīs šķiras, kuras darbojās Krievijas revolūcijā. Papriekš — dzimtmuižnieki un muižnieki, dekabristi un Hercens. Šaurs ir šo revolucionāru loks. Briesmīgi tālu viņi ir no tautas. Bet viņu lieta nebija zudusi. Dekabristi uzmodināja Hercenu. Hercens vērsa plašumā revolucionāro aģitāciju.

To uztvēra, paplašināja, nostiprināja, norūdīja revolucionāri inteliģenti, sākot ar Cerniševski un beidzot ar grupas „Narodnaja Voļa" .varoņiem. Plašāks kļuva cīnītāju loks, ciešākas viņu saites ar tautu. „Nākošās vētras jaunie stūrmaņi" — tā viņus sauca Hercens. Bet tā nebija vēl pati. vētra.

Vētra, tā ir pašu masu kustība. Proletariats, vienīgā līdz galam revolucionārā šķira, pacēlās viņu priekšgalā un pirmo reizi sacēla atklātai revolucionārei cīņai zemnieku miljonus. Pirmais vētras brāziens bija 1905. gadā. Nākošais sāk augt mūsu acu priekšā.

Godinot Hercenu, proletariats mācās no viņa piemēra saprast revolucionārās teorijas lielo nozīmi; — mācās saprast, ka pašaizliedzīga uzticība revolūcijai un revolūcijas sludināšana tautai nezūd pat tad, kad veseli gadu desmiti šķir sēju no pļaujas; — mācās noteikt dažādu šķiru lomu Krievijas un starptautiskajā revolūcijā. Kļuvis bagātāks ar šīm mācībām, proletariats izlauzīs sev ceļu uz brīvu savienību ar visu zemju sociālistiskajiem strādniekiem, samīdot to riebekli, carisko monarehiju, pret kuru Hercens pirmais pacēla diženo cīņas karogu, pauzdams masām brīvu krievu vārdu.

„Social-Demokrat”, 26. nr.. Iespiests pēc avīzes ..Sodai-

1912. o. 8. maijā (25. apriti) Demokrāt” teksta

u

ZEMES PIEDERĪBA EIROPAS KRIEVIJĀ

7

.40 miljonu zemnieku bads atkal un atkal atdzīvināja Jautājumu par zemniecības stāvokli Krievijā. Parasti prātojumos par šo jautājumu atstāj neievērotu galveno, proti, lielā, galvenokārt dzimtmuižnieku, muižnieku zemesīpa-suma un zemniecības stāvokļa attiecības. Uz šo galveno mēs arī gribam vērst lasītāju uzmanību.

Iekšlietu ministri ja 1907. gadā izdeva „1905. gada zemes piederības statistiku^1*. Pēc šiem oficiālajiem datiem, kurus nu gan nekādā ziņā nevar turēt aizdomās, ka tie pauž simpātijās zemniekiem, var izveidot diezgan precizu priekšstatu par vienu no galvenajiem bada cēloņiem.

Valdības statistika konstatējusi, ka Eiropas Krievijas 50 guberņās ir 395 miljoni desetinu zemes. Bet šis skaitlis nedod lietu paliesā stāvokļa ainu, tāpēc ka tajā ietilpst pāri par 100 miljoni desetinu kroņa zemes tālajos ziemeļos: Archangeļskas, Oloņecas un Vologdas guberņā. Lauksaimniecībai šī zeme lielāko tiesu nederīga; tās ir tālo ziemeļu tundras un meži. Parasti runā par šo zemi tikai tādēļ, lai aptumšotu tās zemes īsto sadalīšanu, kura var noderēt lauksaimniecībai.

Atskaitot šo zemi, dabūjam kopīgo derīgas zemes daudzumu — 280 miljonu desetinu (noapaļojot). Uzskata, ka privātā zemesīpašuma tajā ir 101 miljons desetinu, bet iedalītās — 139 miljoni. Jānodala lielie muižnieku zemes-ipašumi un sīkie zemnieku zemes gabali.

Par lielajām muižām valdības statistika sniedz šādas ziņas:

Privātie personīgie zemesīpašumi Eiropas Krievijā:

Šie dati ir nepilnīgi, jo nav saskaitīta ne apanažas zeme, ne lielo tirdzniecības sabiedrību zeme un tamlīdzīgi īpašumi. Bet tomēr no šiem datiem mēs varam uzzināt par Krievijas muižnieku zemesīpašumu galveno. Septiņsimt muižniekiem ir 21 miljons desetinu, tas ir, gandrīz pa trīsdesmit tūkstoš desetinu katram.

Mazāk nekā 28 tūkstošiem muižnieku ir 62 miljoni desetinu zemes, tas ir, vidēji pa 2 200 desetinu katram. Šeit nepieciešams pieskaitīt apanažas zemi — rēķina, ka tās ir pāri par pieci miljoni desetinu. Pēc tam vairāk nekā trīs ar pus miljona desetinu zemes pieder 272 „tirdzniecības un rūpniecības, fabriku un pārējām^44 sabiedrībām. Tās neapšaubāmi ir lielas muižas, — to galvenais vairums koncentrēts Permas guberņā; tur deviņām šādām sabiedrībām pieder gandrīz pusotra miljona desetinu zemes (precizais skaitlis: 1 448 902).

Tātad pavisam mēs dabūjam nekādi ne mazāk, bet droši vien vairāk par 70 miljoniem desetinu zemes, kas pieder pašiem lielākajiem muižniekiem. Šo lielo muižnieku skaits nesasniedz 30 tūkstošus.

Tagad aplūkosim zemnieku zemes gabalus. Pēc valdības statistikas datiem zemniekiem, kam ir vismazākie iedalītās zemes gabali, bija iedalītās zemes:

Iedalītā zeme:

Tātad desmit miljoniem zemnieku ģimeņu — no visa n|iinēram 13 miljonu lielā skaila — ir 73 miljoni desetinu n ines. Vidēji katrai sētai iznāk pa septiņām desetinām. Šeit jnpieskaita sīkie privātie īpašumi: rēķina, ka ir 409 864 īpašnieki, kam ir līdz 10 desetinas, bet zemes viņiem ir I 025 226 desetinas, t. i., mazāk nekā pa četrām desetinām katrai sētai. Tātad mēs dabūjam apmēram desmit ar pus miljona zemnieku ģimeņu ar 75 miljoniem desetinu zemes.

Tagad mēs varam savilkt kopā šos pamatdatus, ko ļoti bieži aizmirst vai nepareizi attēlo, prātojot par zemnieku jautājumu:

Lielie muižnieku zemesīpašumi: 30 tūkstoš īpašnieku — 70 miljonu des. zemes.

Sīkie zemnieku zemes gabali: desmit ar pus miljona īpašnieku — 75 miljoni des. zemes.

Protams, tie ir vispārēji dati. Lai sīkāk izpētītu zemnieku stāvokli un lielo muižu nozīmi, jāņem dati pa dažādiem apgabaliem vai rajoniem, dažreiz pat pa atsevišķām guberņām. Bet tiklab valdības, kā arī liberālu un pat pa daļai narodņiku nometnes ekonomisti ļoti bieži aptumšo zemes jautājuma būtību tieši ar runāšanu par atsevišķiem apgabaliem vai par atsevišķām neraksturīgām jautājuma pusēm. Lai sev noskaidrotu zemes un zemnieku stāvokļa jautājuma īsto nozīmi, nedrīkst izlaist no acīm citētos pamatdatus un nedrīkst pieļaut, ka galveno aptumšotu ar detaļām.

Šādas aptumšošanas piemērus mēs minēsim nākošajā rakstā*. Bet tagad izdarīsim pirmo pamatkopsaviikumu. Zeme Eiropas Krievijā sadalās tā, ka pašiem lielākajiem muižniekiem, kam ir pāri par 500 des., pieder 70 miljonu desetinu, pie kam šo muižnieku skaits nesasniedz ne 30 tūkstošus.

Turpretim milzīgam zemnieku vairākumam, proti, desmit ar pus miljonam ģimeņu no visa 13 miljonu lielā zemnieku ģimeņu skaila, ir 75 miljoni desetinu zemes.

Lielās muižnieku muižas vidējais apmērsr -v 2 200 desetinu. Sīkā zemnieku zemes gabala vidējais āpmērs — septiņas desetinas.

* Sk. sa sējuma 53.—57. Ipp. Red.

2 18. sēj.

Ja trīsdesmit tūkstošu vislielāko īpašnieku zeme pārietu desmit miljonu zemnieku sētu rīcībā, tad šo sētu zemes turēšanas apmēri gandrīz divkāršotos.

Kādas attiecības izriet no šāda zemes sadalījuma starp muižniekiem un zemniekiem saimniecības ziņā, par to nākošo reizi.

Iespiests pēc avizeя „Ņcvskuia Zvezda" teksta

3. nr..

„Уtvskaja Zvezda" 1912. 0. 6. maijā

Paraksts: R. S11 i n s

TRUDOVIKI UN STRĀDNIEKU DEMOKRĀTIJĀ

IV Domes vēlēšanu kampaņa ienesa nelielu atdzīvošanos un palielināja interesi par politiskiem jautājumiem. Plašā kustība, ko radīja Ļenas notikumi, padarīja šo atdzīvošanos nopietnu, šo interesi sevišķi aktualu. Tagad vairāk nekā jebkad ir īstais laiks apspriest jautājumu par trudo-viku, t. i., zemnieku demokrātijās, attiecībām pret strādnieku demokrātiju.

V. Vodovozova kgs rakstā „Darba grupa un strādnieku partija** žurnālā „Zaprosi 2izņi“ 17. nr-ā) izklāsta trudo-viku viedokli šajā jautājumā, atbildēdams uz maniem rakstiem avīzē „Zvezda^4*18: „Liberalisms un demokrātijā***. Strīds skar to divu politisko virzienu dziļāko būtību, kuri izteic Krievijas iedzīvotāju deviņu desmitdaļu intereses. Tāpēc ikvienam demokrātam pienākums loti uzmanīgi izturēties pret strīda priekšmetu.

I

Strādnieku demokrātijā turas pie šķiru cīņas viedokļa. Algoti strādnieki ir noteikta šķira mūslaiku sabiedrībā. Šās šķiras stāvoklis pašos pamatos atšķiras no sīksaimnieķeļu, zemnieku šķiras stāvokļa. Tāpēc nevar būt ne runas par viņu apvienošanos vienā partijā.

Strādniekiem ir mērķis — iznīcināt algoto verdzību, likvidējot buržuāzijas kundzību. Zemniekiem — demokrātiskās prasības, kas spējīgas iznīcināt dzimtbūšanu visos tās sociālajos pamatos un izpausmēs, bet nespējīgas pat skart buržuāzijas kundzību.

* Sk. Rakstu 4. izd., 17. sēj.. 494.>—502. lpp. lieti.

г

Uzdevumi, kas vieniem un otriem ir kopīgi, tuvina šajā laikmetā Krievijā zemnieku un strādnieku demokrātiju, kuras nevar iet citādi kā atsevišķi, bet var — un panākumu labad tām vajag — kopīgi darboties pret visu, kas ir pretrunā ar demokrātismu. Ja šī darbības savienošana vai kopība netiks realizēta, ja zemnieku demokrātijā netiks vaļā no liberāļu (kadetu) aizbildniecības, tad nevar būt ne runas par nopietnām demokrātiskām pārveidībām Krievijā.

Tādi ir strādnieku demokrātu, marksistu, uzskati, ko es attīstīju divos rakstos: „Liberalisms un demokrātijā".

Trudoviki, kuru uzskatus izteic Vodovozova kgs, grib būt „pāri šķirām stāvoša" partija. Viena partija pēc viņu pārliecības „pilnīgi varētu apkalpot triju sabiedrības šķiru intereses": zemniecības, strādnieku šķiras un „darba inteliģences".

Es teicu, ka šī „pārliecība" runā pretim 1) visām ekonomikas zinātnes patiesībām, 2) visai to zemju pieredzei, kuras pārdzīvojušas laikmetus, līdzīgus tagadējam laikmetam Krievi jā, 3) Krievijas pieredzei sevišķi svarīga jā, sevišķi kritiskajā Krievijas vēstures periodā — 1905. gadā. Es pasmējos par īsti kadetisko pretenziju „apņemt" dažādas šķiras un atgādināju, ka kadeti dēvē Maklakovu kgus par „darba inteliģenci".

Vodovozova kgs, neminēdams šos manus argumentus pilnīgi un sakarīgi, mēģina laiku pa laikam iebilst. Piein., pret pirmo argumentu viņš saka: „Zemniecība ir masa, kas pārtiek no sava darba; viņas intereses ir darba intereses, un tāpēc viņa sastāda vienu pulku lielajā darba armijā, tāpat kā otru pulku sastāda strādnieki".

Tā nav marksistiska ekonomikas zinātne, bet buržuāziskā: ar frāzi par darba interesēm šeit aptumšo radikālo starpību starp saimnieķeļa un algota strādnieka stāvokli. Strādniekam nav nekādu ražošanas līdzekļu, un viņš pārdod pats sevi, savas rokas, savu darba spēku. Zemniekam ir ražošanas līdzekļi — darba rīki, lopi, zeme, sava vai nomāta, — un viņš pārdod savas saimniecības produktus, būdams sīksaimnicķelis, sīkuzņēmējs, sīkburžujs.

Zemnieki arī pašlaik Krievi jā algo savām saimniecībām ne mazāk kā 2 miljonus algotu lauksaimniecības strādnie-ku. Bet, ja visa muižnieku zeme bez izpirkšanas pārietu zemnieku rokās, tad viņi sāktu algot daudz vairāk strādnieku.

Sūda zemes pāriešana zemnieku rokās ir visas zemnie-eibas, visu algoto strādnieku, visas demokrātijās kopīgā Interese, jo muižnieku zemesīpašums ir muižnieku tāda lipa politiskās varas pamats, ar kuru sevišķi uzskatāmi iepazīstināja Krieviju Puriškevičs, pēc lam Markovs 2. un pārējie „trešās Domes vīri“, nacionālisti, oktobristi uti.

No tā redzams, ka kopīgajā mērķī, kas tagad ir zemniekiem un strādniekiem, nav gluži itin nekā sociālistiskā pretēji neizglītoto melnsimtnieku, bet dažreiz arī liberālu uzskatam. Sis mērķis ir vienīgi tikai demokrātisks. Sā mērķa sasniegšana būtu brīvības sasniegšana Krievijai, bet nebūt vēl ne algotās verdzības iznīcināšana.

Lai nopietni nostādītu dažādo šķiru kopīgo darbību, lai gūtu stingrus un īstus šādas darbības panākumus, vajag skaidri apzināties to, kādā ziņā šo šķiru intereses saplūst tin kādā ziņā tās atšķiras. Visādiem maldiem, „pārpratu-iniem“ šai ziņā, visādai lietas aptumšošanai ar frāzēm nevar nebūt vispostošākās nozīmes, tie nevar neārdīt panākumus.

II

„Darbs zemkopībā atšķiras no darba fabrikās; bel taču darbs fabrikās arī alšķiras no komija darba veikalā, — un lomēr ,.Zvezda" pastiprināti mēģina pierādīt komijiem, ka viiji un strādnieki esot viena šķira, ka tāpēc viņiem jāraugoties uz sociāldemokrātiju kā uz savu pārstāvi"...

Tā Vodovozova kgs iebilst pret argumentiem par saimnie-ķe|u un algoto slrādnieku dziļo šķirisko atšķirību! Vodovozova kga prātojumi arī šeit piesātināti ar parasto buržuāziskās politiskās ekonomijas garu. Zemkopis saimnieķelis pieder pie tās pašas šķiras, kur fabrikants vai amatnieks saimnieķelis, kur tirgotājs saimnieķelis; šeil atšķirība ir nevis starp šķirām, bet starp profesijām. Zemkopības algotais strādnieks pieder pie tās pašas šķiras, kur fabrikas un tirdzniecības algotais strādnieks.

Visas šīs patiesības no marksisma viedokļa ir viselementārākās ābeces patiesības. Un Vodovozova kgs veltīgi «lomā — ja viņš nosauks ,,munu“ marksismu par „visai vienkāršotu^1', tad ar to viņš aizsegs lietas būtību, proti, ka trudoviki pastāvīgi noklīst no marksistiskās politiskās ekonomijas uz buržuāzisko.

Tāpat un tai pašā virzienā noklīst Vodovozova kgs, kad manu atsaukšanos uz visu zemju pieredzi un Krievijas pieredzi — attiecībā uz saimnieķeļu un algoto strādnieku dziļo šķirisko atšķirību — mēģina atspēkot ar norādījumu uz to, ka dažreiz vienu šķiru pārstāvot dažādas partijas vai otrādi. Eiropā strādnieki dažreiz sekojot liberāļiem un anarchistiem, klerikāļiem u. tml. Muižnieki dažreiz esot sadalījušies starp dažādām partijām.

Kas tad ar to tiek pierādīts? Tikai tas, ka bez šķiriskajām atšķirībām ari citas atšķirības, piem., reliģiskas, nacionālas u. c. — ietekmē partiju izveidošanos.

Šis fakts ir pareizs, bet kāds tad tam sakars ar mūsu strīdu? Vai gan Vodovozova kgs uzrāda, kādi Krievijā ir tie īpašie vēsturiskie, reliģiskie, nacionālie vai citi apstākļi, kas šajā gadījumā pievienotos pie šķiriskajām atšķirībām?

Itin nekādus līdzīgus apstākļus Vodovozova kgs nav uzrādījis un nav varējis uzrādīt. Strīds notika vienīgi tikai par to, vai pie mums ir iespējama „pāri šķirām stāvoša" partija, „kas apkalpo triju šķiru intereses" (pie kam smieklīgi ir „darba inteliģenci" dēvēt par šķiru).

Uz šo jautājumu skaidri atbild teorija: nav iespējama! Tikpat skaidri atbild 1905. gada pieredze, kad visas šķiru, grupu, nacionālās u. c. atšķirības sevišķi spilgti izpaudās visatklātākās un vismasveidīgākās darbībās vienā ārkārtīgi svarīgā Krievijas vēstures lūzuma momentā. Marksisma teoriju apstiprināja 1905. gada pieredze, kas parādīja, ka Krievijā nav iespējama vienota zemnieku un strādnieku partija.

Visas trīs Domes parādīja to pašu.

Kāda gan te nozīme atsaukties uz to, ka dažādās Eiropas zemēs dažreiz viena šķira bi jusi sadalīta vairākās partijās vai dažādas šķiras apvienotas vienas partijas vadībā? Šī atsaukšanās itin neko nenozīmē. Vodovozova kgs ar šo at saukšanos tikai aiziet — un mēģina aizvest lasītāju — sāņus no apspriežamā jautājuma.

Krievijas demokrātijās panākumu dēļ ir visai svarīgi, lai tā zinātu savus spēkus, lai tā sapratīgi raudzītos uz lietu sliīvokli, lai tā pilnīgi skaidri saprastu, uz kādām šķirām tā var paļauties. Savaldzināties ar ilūzijām, aizsegt šķiru nlšķirības ar frāzēm, atkratīties no tām ar labiem vēlējumiem ir līdz pēdējai pakāpei kaitīgi.

Vajag tieši atzīt strādnieku un zemnieku dziļo šķirisko plaisu Krievijā, plaisu, kas kapitālistiskas sabiedrības robežās, tirgus kundzības robežās nav novēršama. Vajag tieši atzīt, kur viņu intereses tagad sastopas. Vajag apvienot katru šķiru, saliedēt tās spēkus, attīstīt tās apziņu un noteikt šo kopīgo uzdevumu.

,,Radikala“ (ņemu Vodovozova kga izteicienu, kaut gan man tas liekas neizdevies) zemnieku partija ir derīga un nepieciešama.

Visādi mēģinājumi radīt „pāri šķirām stāvošu" partiju, mēģinājumi apvienot zemniekus un strādniekus vienā partijā, mēģinājumi izvirzīt kaut kādu neeksistējošu „darba inteliģenci" par īpašu šķiru ir visai kaitīgi, postoši Krievijas brīvībai, jo nekas cits kā vilšanās, spēku zaudēšana, apziņas aptumšošana no šādiem mēģinājumiem neuar iznākt.

Pilnīgi simpatizējot konsekventi demokrātiskās zemnieku partijas izveidošanai, mums ir pienākums cīnīties pret minētiem mēģinājumiem. Strādniekiem ir pienākums cīnīties arī pret liberālu ietekmi uz demokrātisko zemniecību.

Ill

Par liberāļu izturēšanos pret buržuāzisko demokrātiju, kadetu — pret trudovikiem, par to šo pēdējo konference nav pateikusi nekā skaidra un noteikta^18. Nav redzams, ka tru-doviki saprastu to, ka tieši demokrātiskās zemniecības atkarība no liberāļiem bija viens no galvenajiem 1905. un 1906. gada atbrīvošanās kustības neveiksmes cēloņiem, ka šās kustības sekmes nav iespējamas, ja plaši un vadoši zemniecības slāņi neapzināsies demokrātismā atšķirību no liberālismā, ja tie neatbrīvosies no liberāļu aizbildniecības un kundzības.

Vodovozova kgs skāris šo dziļi svarīgo jautājumu visai pavirši un neapmierinoši. Viņš teic, ka „kadetu partija lielāko tiesu apkalpojot pilsētu iedzīvotājus". Tas nav pareizi. Šāds kadetu partijas šķirisko sakņu un politiskās lomas definējums nekur neder.

K.-d. partija ir liberāli monarchistiskās buržuāzijas parti ja. Šās partijas (tāpat kā „progrcsistu") sociālais pamats ir ekonomiski progresīvākie (salīdzinot ar oktobrisliem) buržuāzijas slāņi, it īpaši buržuāziskā inteliģence. Bet daļa pilsētas un lauku sīkburžuazijas vēl seko šai partijai tikai tradicijas (t. i., vienkārša paraduma, aklas vakarējā atkārtošanas) dē| un tāpēc, ka liberāļi tos tieši krāpj.

Kadeti, dēvēdami sevi par demokrātiem, krāpj sevi un krāpj lautu. Īstenībā kadeti ir kontrrevolucionari liberāļi.

Visa Krievijas, it īpaši XX gadsimta, it īpaši 1905. un 1906. gada, vēsture pilnīgi to ir pierādījusi, bet rakstu krājuma ,,Vechi“20 burtnīciņa sevišķi uzskatāmi, skaidri, nedalīti lo ir parādījusi, atmaskojusi to. Un nekādas kadetu diplomātu „atrunas" attiecībā uz rakstu krājumu ,,Veclii“ negrozīs šo laktu.

Pirmais atbrīvošanās kustības posms Krievijā, XX gadsimta pirmais gadu desmits parādīja, ka plašas iedzīvotāju masas, sliekdamās uz demokrātiju, ir vēl nepietiekami apzinīgas, neatšķir liberālismu no demokrātismā, pakļaujas liberāļu vadībai. Kamēr tas nebūs grozījies un ciktāl tas negrozās, ne par kādu demokrātisku Krievijas pārveidošanu nav nemaz ko prātot. Tā būs tukša prātošana.

Ko iebilst Vodovozova kgs prel šīm premisām, uz kurām balstījās mans raksts? „Trudoviki — viņš raksta — pastāvot tagadējiem apstākļiem, uzskata par visai netaktisku (1!) pārāk daudz runāt par kadetu konlrrevolucionarismu...“

Te nu bija! Kāda nozīme te „taktiskumam"? kāda nozīme te „pārāk daudz"? Ja taisnība, ka kadeti ir kontrrevolucionari liberāļi, tad taisnība katrā ziņā ir jāsaka. Vai daudz, vai maz vajag runāt par kontrrevolucionarajiein labējiem un par kontrrevolucionarajiem liberāļiem, — tas nepavisam nav nopietns jautājums: katru reizi, kad publicists runā par labējiem, katru reizi, kad viņš runā par liberāļiem, viņam jārunā taisnība. Trudoviki pateica par labējiem taisnību. Mēs viņus slavējam par lo. Par liberāļiem trudoviki paši sāka runāt — un nepateica nišu taisnību!

Vienīgi to mēs pārmetam trudovikiem.

,.Pārāk daudz" vai pārāk maz, — tam nav itin nekādas nozīmes. Lai trudoviki veltī labējiem tūkstoš rindas, liberāļiem — piecas, mēs neiebildīsim neko. Un ne jau pret to

mēs iebildām trudovikiem. Mēs iebildām pret to, ka šajās , „piecās rindās*1 (— vainojiet pats sevi, Vodovozova kgs, ju jūs esat ienesuši strīdā savu neveiksmīgo: „pārāk**! —) паи pateikta par liberāļiem patiesība.

Vodovozova kgs ir izvairījies atbildēt pēc būtības: vai kadeti ir vai nav kontrrevolueionari?

Trudoviku izvairīšanās no šā jautājuma ir liela kļūda, kas īstenībā nozīmē, ka daļa demokrātu un daļa bijušo marksistu ir atkarīgi no liberālismā.

Visa XX gadsimta pirmo desmit gadu vēsture neatvairāmi izvirzījusi šo jautājumu.

Tagad Krievijā viscaur, visdažādākajos iedzīvotāju slāņos briest jauni demokrātiski elementi. Tas ir lakts. Briestot šie demokrātiskie elementi ir jāaudzina konsekventā demokrātismā. Šāda audzināšana nav iespējama, neizskaidrojot liberāļu palieso būtību, kuriem rokās ir simti preses orgānu un simt vietas Domē un kuri tādējādi pastāvīgi ietekmē neīsti demokrātiskā virzienā nesalīdzināmi lielāku cilvēku Skaitu nekā tas, kas pieejams mūsu propagandai.

Demokrātijai jāsaliedē savi spēki. Trudovikus mēs vienmēr slavēsim viņu demokrātisko, par labējiem teikto runu dēļ. Bet viņu demokrātisms būs nekonsekvents, ja tad, kad viņi runā par liberāļiem, viņi runās liberālu mēlē tur, kur viņiem vajadzētu runāt demokrātā cienīgā valodā.

Nevis divas nometnes cīnās vēlēšanās, bet trīs. Nesajauciet, trudoviku kungi, otro (liberāļu) nometni ar trešo (demokrātisko). Neaptumšojiet atšķirību starp tām — par šo ļauno lietu „pārāk daudz“ rūpējas liberāļi.

,,Pravda‘Ļ, 13. un 14. nr., 1912. 0.

H. nn 9. maijā

Paraksts• P P Iespiests pēc avīzes „Pravda" teksta

POLITISKĀS PARTIJAS KRIEVIJĀ

Valsts Domes vēlēšanas spiež visas partijas pastiprināt savu aģitāciju, savākt savus spēkus, lai panāktu vislielākā ,,savas“ partijas deputātu skaita ievēlēšanu.

Pie tam ari pie mums, tāpat kā visās citās zemēs, izvēršas pati nekautrīgākā priekšvēlēšanu reklāmā. Visas buržuāziskās partijas, tas ir, tās, kuras sarga kapitālistu ekonomiskās privilēģijas, reklamē savas partijas gluži tāpat, kā atsevišķi kapitālisti reklamē savas preces. Ieskatieties jebkuras avīzes tirdzniecības sludinājumos, — jūs redzēsit, ka kapitālisti izdomā savām precēm ,,visel'ektivākos“, kliedzošākos modes nosaukumus, slavina 1ās, absolūti nekā nekautrējoties, neapstājoties nekādu melu un izdomājumu priekšā.

Publika — vismaz lielajās pilsētās un tirdzniecības apvidos — jau sen pieradusi pie tirdznieciskas reklāmās un zina tās vērtību. Par nožēlošanu politiskā reklāmā nesalīdzināmi daudz vairāk jauc galvu ļaudīm, tās atmaskošana daudz grūtāka, te apmānīšana turas daudz stiprāk. Partiju nosaukumus — kā Eiropā, tā pie mums — izvēlas tieši reklāmās nolūkos, partiju „programas" viscaur raksta vienīgi publikas krāpšanai. Jo lielāka politiskā brīvība kapitālistiskajā zemē, jo vairāk demokrātismā, t. i., tautas un tautas pārstāvju varas, toties jo nekautrīgāka bieži vien izvēršas partiju reklāmā.

Kā lādos lielas apstākļos orientēties partiju cīņā? Vai šī cīņa ar mānīšanas un reklāmās palīdzību nenozīmē, ka pārstāvības iestādes, parlamenti, tautas pārstāvju sanāk smes ir vispār nederīgas un pat kaitīgas, kā to cenšas iegalvot parlamentārisma ienaidnieki, mežonīgie reakcionāri? Nē. Ja nav pārstāvības iestāžu, tad krāpšanas, poli-lisko melu, visādu blēdīgu nedarbu ir vēl daudz vairāk un tautas rokās ir daudz mazāk līdzekļu atmaskot māni šanu, izdibināt patiesību.

Lai orientētos partiju cīņā, nevajag ticēt uz vārda, bet pētīt partiju īsto vēsturi, pētīt ne tik daudz to, ko partijas par sevi runā, bet to, ko viņas dara, kā viņas rīkojas dažādu politisku jautājumu izlemšanā, kā tās izturas jautājumos, kas skar dažādu sabiedrības šķiru — muižnieku, kapitālistu, zemnieku, strādnieku utt. — dzīvības intereses.

Jo vairāk ir politisko brīvību zemē, jo stabilākas un demokrātiskākās ir pārstāvības iestādes, jo vieglāk tautas masām orientēties partiju cīņā un mācīties politiku, t. i., atmaskot krāpšanu un izdibināt patiesību.

Katras sabiedrības dalīšanās politiskajās partijās visskaidrāk izpaužas dziļu, visu zemi satricinošu križu laikā. Tad valdības ir spiestas meklēt atbalstu dažādās sabiedrības šķirās; tad nopietnā cīņa atmet nost visādas frāzes, visu sīko, uzpūsto; partijas sasprindzina visus spēkus, griežas pie tautas masām, un masas, pareiza instinkta vadītas, atklātas cīņas pieredzē mācītas, seko tām partijām, kas izteic tās vai citas šķiras intereses.

Tādu križu laikmeti vienmēr uz daudziem gadiem un pat gadu desmitiem nosaka attiecīgas zemes sabiedrisko spēku grupēšanos partijās. Vācijā, piemēram, tāda krize bija 186f>. tin 1870. g. kari; Krievijā — 1905. gada nolikumi. Neaplūkojot šā gada nolikumus, nav iespējams saprast mūsu poli tisko partiju būtību, izdibināt, kādas Šķiras pārstāv viena vai otra partija Krievijā.

Sāksim mūsu īso Krievijas politisko partiju pārskatu ar galēji labējām partijām.

Galēji labējā spārnā mēs sastopam Krievu tautas savienību.

Šās partijas programa A. J. Dubrovina izdotajā Krievu lautas savienības vēstnesī „Russkoje Znamja“ izteikta šādi:

„Krievu taulas savienība, pagodināta 1907. gada 3. jūnijā no cara troņa augstumiem ar aicinājumu būt viņam par drošu atbalstu, kal pojot visiem un visās lielās par likumības un kārtības paraugu, svinīgi pasludina, ka cara gribu var realizēt vienīgi: 1) pilnīgi izpaužoties cara patvaldības spēkam, kura nedalāmi un vitāli saistīta ar krievu pareizticīgo, kanoniski iekārtoto baznīcu; 2) valdot krievu tautībai ne vien centrālajās guberņās, bet arī nomalēs; 3) pastāvot Valsts domei.

kura sastādās vienīgi no krievu ļaudīm un kurai jābūl patvaldnieka galvenajam palīgam viņa valsts celtniecības darbā; 4) pilnīgi ievērojot KTS galvenās tēzes ebreju jautājumā un 5) atlaižot no valsts dienesta ierēdņus, kas ir cara palvaldnieciskās varas pretinieki**.

Šo svinīgo labējo deklarāciju sniedzam pilnīgu, lai, no vienas puses, tieši iepazīstinātu lasītājus ar oriģinālu, un, no otras puses — tāpēc, ka pamatmolivi, kas šeit izteikti, ir lādi paši visām III Domes vairākuma partijām, t. i., gan „nacionālistiem^14, gan oktobrisliem. Tas būs redzams no iztirzājuma turpinājuma.

Krievu tautas savienības programa būtībā atkārto veco dzimtbūšanas laiku lozungu — pareizticība, patvaldība, tautība. Tai jautājumā, pēc kura parasti atšķir Krievu tautas savienību no viyai sekojošām partijām, proti, Krievijas valsts iekārtas „konstitucionālo^44 pamatu atzīšanā vai noliegšanā, sevišķi svarīgi atzīmēt, ka Krievu tautas savienība nepavisam nav pret tautas pārstāvības iestādēm vispār. No citētās programas redzams, ka Krievu tautas savienība ir par Valsts domes pastāvēšanu „palīdzētājas" lomā.

Krievijas konstitūcijas, ja tā var izteikties, īpatnības dubrovinietis izteicis pareizi, t. i., atbilstoši faktiskiem apstākļiem. Kā nacionālisti, tā oktobristi savā īstajā politikā stāv tieši šinīs pozicijās. Šo partiju strīdi par „konstitūciju'" ir lielā mērā strīdi par vārdiem: „labējie" nav pret Domi, tikai ar sevišķu neatlaidību pasvītrojot, ka tai jābūt „palīdzētājai", bez kādas tās tiesību noteikšanas; nacionālisti un oktobristi savukārt neprasa nekādas stingri noteiktas tiesības, nepavisam nedomājot par reālām tiesību garantijām. IJn oklobrisma „konslitucionalisti" pilnīgi samierinās ar „konstitūcijas pretiniekiem" par 3. jūnija konst ituciju.

Cittautiešu vajāšana vispār un sevišķi ebreju vajāšana melnsimtnieku programā izteikta lie.ši, skaidri un nepārprotami. Kā vienmēr viņi šeit sevišķi rupji, nekautrīgi, izaicinoši izteic lo, ko cilas valdības partijas vairāk vai mazāk „kaunīgi" vai diplomātiski slēpj.

Patiesībā, kā tas visiem un katram, kas kaut cik iepazinies ar 111 Domes darbību un presi, tādu kā „Novoje Vremja", „Svel", „Golos Moskvi"21 u. Iml., ir zināms, — cittautiešu vajāšanā piedalās gan nacionālisti, gan oktobristi.

.lājautā, kāds ir labējo partijas sociālais pamats? kādu AI)iru lā pārstāv? kādai šķirai tā kalpo?

Muižniecības un ierēdniecības privilēģiju, visa vecā, vlduslaicīgā aizstāvēšana Krievijas dzīvē, atgriešanās pie dzimtbūšanas laiku lozungiem, pilnīga samierināšanās ar :t. jūnija — muižnieku — konstitūciju, tas viss dod skaidru atbildi uz mūsu jautājumu. Labējie ir dzimtkungu muižnieku, Apvienotās muižniecības padomes, partija. Taču ne velti tieši šai padomei bija ne vien redzama, bet — vēl vairāk — vadoša loma otrās Domes padzīšanā, vēlēšanu likuma grozīšanā un 3. jūnija apvērsumā.

Lai noskaidrotu šās šķiras ekonomisko spēku Krievijā, pietiek atsaukties uz šādu pamatfaktu, ko pierāda valdības 1905. gada zemes statistikas dali, kurus publicējusi iekšlietu ministrija.

Eiropas Krievijā mazāk nekā 30 000 muižniekiem pieder 70 000 000 desetinu zemes; tikpat pieder 10 000 000 zemnieku ģimenēm ar vismazākajiem iedalītās zemes gabaliņiem. Vidēji uz vienu lielo muižnieku iznāk aptuveni 2 300 desetinu zemes; uz vienu trūcīgā zemnieka ģimeni, uz sētu — 7 desetinas zemes.

Pilnīgi dabiski un nenovēršami, ka uz tāda „iedalītās zemes gabaliņa" zemnieks nespēj dzīvot, bet var tikai mirt lēnā nāvē. Pastāvīgā miljonu badošanās, kā, piemēram, badošanās šogad, joprojām pasliktina Krievijas zemnieku saimniecības pēc katra neražas gada. Zemnieki spiesti nomāt muižnieka zemi ar dažādiem atstrādā&anas noteikumiem. Par nomāto zemi zemnieks ar savu zirgu, saviem darba rīkiem strādā muižniekam. Tās ir tās pašas klaušas, tikai oficiāli tās nesauc par dzimtbūšanu. Uz 2 300 desetinu liela zemes gabala muižnieki pa lielākai daļai arī nevar saimniekot citādi kā vienīgi ar parādjūga, atstrādāšanas, t. i., klaušu, palīdzību. Ar algotiem strādniekiem viņi apstrādā tikai daļu šo milzīgo muižu.

Tālāk, šī pati muižnieku šķira piegādā valstij lielāko vairumu augstāko un vidējo ierēdņu. Ierēdņu privilēģijas Krievijā — lā ir muižnieku zemes varas un privilēģiju otrā puse. No tā saprotams, ka Apvienotās muižniecības padome un „labējo" partijas ne nejauši, bet nenovēršami, ne aiz atsevišķu personu „ļaunās gribas", bet ārkārtīgi spēcīgās

Šķiras interešu spiestas, aizstāv veco dzimtbūšanas laiku tradiciju politiku. Vecā, valdošā šķira, pēdējie muižnieki, paliekot tāpat kā agrāk valdoša šķira, radīja sev atbilstošu partiju. Šī partija arī ir „Krievu tautas savienība*' jeb Valsts domes un Valsts padomes „labējie**.

Bet, ja reiz pastāv pārstāvības iestādes, ja politiskā arēnā jau atklāti uzstājas masas, kā viņas pie mums uzstājās 1905. gadā, tad katrai partijai rodas nepieciešamība zināmās robežās apelēt pie tautas. Ar ko gan var apelēt, griezties pie tautas labējo partijas?

Protams, par muižnieka interešu aizstāvēšanu atklāti runāt nevar. Runā par veco laiku saglabāšanu vispār, cenšas visiem spēkiem modināt neuzticību pret cittautiešiem, sevišķi ebrejiem, pamudināt pavisam neattīstītus, pavisam tumšus ļaudis uz grautiņiem, ,,žīdu“ vajāšanu. Dzimtmuižnieku, ierēdņu un muižnieku privilēģijas cenšas aizsegt ar runām, ka, lūk, cittautieši „apspiežot** krievus.

Tāda ir „labējo** partija. Tās biedrs Puriškevičs, ievērojamākais labējo orators III Domē, ļoti daudz un sekmīgi strādājis, lai rādītu tautai, ko grib labējie, kā tie rīkojas, kam tie kalpo. Puriškevičs — apdāvināts aģitators.

Līdzās „labējiem**, kuriem III Domē ir 46 deputāti, stāv „nacionālisti“ — 91 deputāts. Tos atšķir no labējiem gluži niecīga nianse: pēc būtības tās nav divas, bet viena partija, kas sadalījusi savā starpā cittautieša, „kadeta** (liberāļa), demokrātā utt. vajāšanas „darbu**. Vieni rupjāk, otri smalkāk dara vienu un to pašu. Un arī valdībai ir izdevīgi, lai „galējie** labējie, kas spējīgi uz visādiem skandāliem, grautiņiem, Hercenšteinu, Jolosu, Karavajevu noslepkavošanām, stāvētu mazliet sāņus tā, it kā viņi „kritizētu** valdību no labās puses... Nopietnas nozīmes labējo un nacionālistu izšķirībai nevar būt.

Oktobristiem III Domē ir 131 deputāts, ieskaitot, protams, arī „labējos oktobristus**. Neatšķiroties savā tagadējā politikā ne ar ko svarīgu no labējiem, oktobristi atšķiras no viņiem ar to, ka bez muižniekiem šī partija apkalpo arī lielkapitālistu, vecā tipa tirgotāju, buržuāziju, kas tā nobijusies no strādnieku un pēc tam arī no zemnieku atmodas uz patstāvīgu dzīvi, ka pilnīgi pievērsusies vecās kārtības aizstāvēšanai. Krievijā ir kapitālisti — un viņu nav mazums — kas иг strādniekiem apietas ne labāk kā muižnieki ar bijuša-|li'in dzimtļaudīm; strādnieki, komijs — viņiem ir tie paši «uilnes ļaudis, apkalpotāji. Šo veco kārtību neviens nepratīs «Izslavēt labāk par labējo partijām — nacionālistiem un uklobristiem. Ir ari tādi kapitālisti, kas 1904. un 1905. g. zemstu un pilsētu kongresos prasīja „konstitūciju^4*, bet pret •ķildniekiem pilnīgi gatavi samierināties ar 3. jūnija konstitūciju.

Oktobristu partija ir muižnieku un kapitālistu galvenā kontrrevolucionarā partija. Tā ir III Domes vadošā partija: 131 oktobrists kopā ar 137 labējiem un nacionālistiem sastāda solidu trešās Domes vairākumu.

1907. gada trešā jūnija vēlēšanu likums nodrošināja vairākumu muižniekiem un lielākajiem kapitālistiem: visās guberņu vēlēšanu sapulcēs, kas sūta deputātus Domē, vairākums pieder muižniekiem un pilsētu I (t. i., lielkapitālistu) kūrijas vēlētājiem. 28 guberņu sapulcēs vairākums pieder pat vieniem pašiem zemesīpašnieku vēlētājiem. Visa

3. jūnija valdības politika realizēta ar oktobristu partijas ulbalstu; tā atbild par visiem trešās Domes grēkiem un noziegumiem.

Vārdos, savā. programā oktobristi aizstāv „konstitūciju^14 un pat... brīvības! Darbos šī partija atbalstīja visus pasākumus, kas bija vērsti pret strādniekiem (likumprojekts par apdrošināšanu, — atcerieties kaut baronu Tizenhauzenu. Domes komisijas priekšsēdētāju par strādnieku jautājumu 1), pret zemniekiem, pret patvaļas un nelikumību ierobežošanu. Oktobristi ir tāda pati valdības partija kā nacionālisti. Šo stāvokli nemaz negroza tas, ka laiku pa laikam — un sevišķi priekš vēlēšanām! — oktobristi teic „opozicionārās^44 runas. Visur, kur pastāv parlamenti, jau sen novērota un pastāvīgi vērojama šī buržuāzijas partiju opozīcijas tēlošana, kas viņām pašām nav kaitīga, jo neviena valdība nopietni to neņem; šī tēlošana dažreiz ir derīga vēlētāju priekšā, kurus vajag „ieziest^44 ar opozicionarismu.

Tomēr opozicijas tēlošanas speciālisti un virtuozi ir trešās Domes galvenā opozicijas partija — k.-d., konstitucionālie „demokrāta, „lautas brīvības^44 partija.

Vārdu spēle jau ir šās partijas nosaukums, jo viņa īstenībā nepavisam nav demokrātiskā partija, nebūt nav tautas.

nedz brīvības partija, bet pusbrīvības, ja ne ceturtdaļbrīvī-bas partija.

Patiesībā tā ir liberāli monarchistiskās buržuāzijas partija, kas no tautas kustības baidās daudz vairāk nekā no reakcijas.

Demokrāts tic tautai, tic masu kustībai, visādi tai palīdz,J kaut arī bieži viņam ir maldīgs ieskats par šās kustības.! nozīmi kapitālistiskās iekārtas ietvaros (lādi ir buržuāziskie 1 demokrāti, trudoviki). Demokrāts patiesi cenšas tikt vaļā! no visām viduslaiku atliekām.

Liberālis baidās no masu kustības, kavē to un apzinīgi aizstāv zināmas, pie tam galvenās, viduslaiku iestādes, lai tam būtu atbalsts pret masām, sevišķi pret strādniekiem. Varas dalīšana ar Puriškevičiem un nevis Puriškeviču varas visu pamatu iznīcināšana, — lūk, pēc kā cenšas liberāļi. Visu lautai, visu ar tautu — saka demokrātiskais sīkbur-žujs (tanī skaitā arī zemnieks un trudoviks), cenzdamies no visas sirds iznīcināt visus Puriškeviču varas pamatus, neizprotot algoto strādnieku cīņas nozīmi pret kapitālu. Turpretī dalīt ar Puriškeviču varu pār strādniekiem un pār sīksaimnieķeļiem — lūk, liberāli monarchistiskās buržuāzijas patiesais mērķis.

1 un II Domē kadetiem bija vairākums jeb vadošs stāvoklis. Viņi to izmantoja neprātīgai un apkaunojošai spēlei: pa labi apliecinādami lojalitāti un ministrialisma spējas (mēs, lūk, esam spējīgi miermīlīgā garā atrisināt visas pretrunas, ir zemnieku nesamaitāt, ir Puriškevičam pāri nedarīt), pa kreisi — demokrātismu. Šās spēles iznākumā kadeti galu galā dabūja no labās puses spērienu ar zābaku. No kreisās puses kadeti iekaroja pelnītu tautas brīvības nodevēju nosaukumu. Abās pirmajās Domēs viņi visu laiku cīnījās ne tikai pret strādnieku demokrātiju, bet arī pret trudovikiem. Pietiek atgādināt, ka trudoviku izvirzīto vietējo zemes komiteju plānu (I Domē), šo elementāri demokrātisko, pirm-ziemnieciski demokrātisko plānu kadeti izgāza, aizstāvot muižnieku un ierēdņu hegemoniju pār zemnieku zemes ierīcības komisijās!

III Domē kadeti tēloja „atbildīgo opoziciju“, opoziciju ģenitivā. Tās vārdā viņi ne vienu reizi vien balsoja pārvaldības budžetu („demokrāti"!), viņi izskaidroja oklobristiem savas „piespiedu" (zemniekiem piespiedu) izpirkšanas nekaitīgumu un miermīlību — atcerieties Berezovski 1., viņi sūtīja tribinē Karaulovu teikt „dievbijīgas" runas, viņi atteicās no masu kustības, viņi griezās pie „virsotnēm" un apkaroja zemākos (kadetu cīņa pret strādnieku deputātiem jautājumā par strādnieku apdrošināšanu) uti., u. Iml.

Kadeti ir kontrrevolucionarā liberālismā partija. Ar savu pretenziju uz „atbildīgās opozicijas", t. i., uz atzītas, likumīgas opozicijas, lomu, kurai piejauta konkurence ar oktob-risliem, opozicijas nevis pret trešā jūnija režimu, bet kopā ar trešā jūnija režimu — ar šo pretenziju kadeti galīgi apraka sevi kā „demokrātus". Rozanova un Volinijas Antonija skūpstīto kadetu ideologu — Struves, Izgojeva kga un Ko nekaunīgie vechoviskie sprediķi un „atbildīgas opozicijas" loma III Domē, tās ir vienas medaļas divas puses. Liberāli monarchistiskā buržuāzijā, ko cieš Puriškeviči, vēlas nosēsties blakus Puriškevičam.

Kadetu bloks ar „progresistiem" tagad, IV Domes vēlēšanās, deva vēl jaunus kadetu dziļā kontrrevolucionarisma apliecinājumus. Progresistiem nav ne mazāko pretenziju uz demokrātismu, viņi nebilst ne vārdiņa par cīņu pret visu 3. jūnija režimu un ne par kādām „vispārējām vēlēšanu tiesībām" pat nesapņo. Tie ir mērenie liberāļi, kas neslēpj savu radniecību ar oktobristiem. Kadetu savienībai ar progresistiem jāatdara acis, jāparāda kadetu partijas īstā būtība pat visvairāk apmātiem „kadetu picbalsolājiem".

Demokrātisko buržuāziju Krievijā pārstāv visu nokrāsu narodņiki, sākot ar viskreisākiem eseriem līdz pat enesiem un trudovikiem. Viņi visi labprāt runā „sociālistiskās" frāzes, bet apzinīgu strādnieku šo frāžu nozīme nedrīkst maldināt. Īstenībā nekādās „tiesībās uz zemi", nekādā zemes „vienlīdzīgā sadalīšanā", nekādā „zemes socializacijā" nav no sociālismā ne vēsts. Tas jāsaprot katram, kas zina, ka, atceļot zemes privātīpašumu un no jauna, kaut „vistaisnīgāk", sadalot zemi, preču ražošana, tirgus, naudas, kapitālu vara ne vien netiek skarta, bet, gluži otrādi, izvēršas vēl plašāka.

Bet frāzes par „darba principu" un „narodņicisko sociālismu" izteic demokrātā dziļo ticību (un paliesu cenšanos), ka iespējams iznīcināt un ka nepieciešams iznīcināt visas

3 18. sčj.

viduslaiku atliekas zemes turēšanā un lidz ar to arī politiskā iekārtā. Ja liberāļi (kadeti) cenšas dalīties politiskajā varā j un politiskajās privilēģijās ar Puriškevičieru, tad narodņiki ļ tāpēc ari ir demokrāti, ka pašreizējā laikā tie cenšas un tieui jācenšas iznīcināt visas privilēģijas zemes turēšanā un visas privilēģijas politikā.

Krievijas zemniecības milzīgās masas stāvoklis ir tāds, ka viņi nevar pat sapņot par kaut kādu kompromisu ar Puriškevičiem (kas pilnīgi iespējams, sasniedzams un tuvs liberālim). Tādēļ sīkburžuazijas demokrātismam Krievijā vēl diezgan ilgu laiku būs saknes masās, un stolipiniskā agrarā reforma, šī Puriškeviču buržuāziskā politika pret zemnieku, līdz šim nav radījusi nekā stabila, izņemot... 30 miljonu bada cietēju!

Mil joni sīksaimnieciņu bada cietēju nevar netiekties pēc citas, demokrātiskās agrarās reformas, kas no kapitālisma ietvariem izlēkt nevar, algotā darba verdzību neiznīcinās, bet no krievu zemes noslaucīt viduslaiku atliekas var.

III Domē trudoviki ir briesmīgi vāji, bet viņi pārstāv masas. Trudoviku svārstīšanās starp kadetiem un strādnieku demokrātiju neizbēgami izriet no sīksaimnieku šķiras stāvokļa, pie kam sevišķās grūtības viņu saliedēšanā, organizēšanā un izglītošanā rada trudoviku partijas galēju nenoteiktību un bezveidību. Tādēļ arī trudovikos — ar kreiso narodņiku naivā ,,otzovisma“ palīdzību — parādās likvidētas partijas bēdīga aina.

Trudoviku atšķirība no mūsu gandrīz marksistiskajiem likvidatoriem ir tā, ka pirmie ir likvidatori aiz nespēka, otri — aiz ļaunprātības. Palīdzēt nespēcīgajiem sīkburžuazijas demokrātiem, izraut viņus no liberāļu ietekmes, saliedēt demokrātijās nometni pret kontrrevolucionarajiem kadetiem un ne tikai pret labējiem — tāds ir strādnieku demokrātijās uzdevums.

Attiecībā, uz šo pēdējo, kurai III Domē bija sava frakcija,

mēs šeit varam teikt tikai nedaudz.

Strādnieku šķiras partijas visur Eiropā izveidojušās, atbrīvojoties no vispār demokrātiskās ideoloģijas ietekmes, iemācīdamās atšķirt algoto strādnieku cīņu pret kapitālu no cīņas pret feodālismu, starp citu, tieši lai pastiprinātu šo pēdējo cīņu, lai to atbrīvotu no katras svārstības un

luuitribas. Krievijā strādnieku demokrātijā pilnīgi norobe-lojtisies ne vien no liberālismā, bet arī no buržuāziskās demokrātijās (trudovicisma), no kā milzīgs labums demo-kmlijas lietai vispār.

I.ikvidatoriskajam virzienam strādnieku demokrātijā t„Naša Zarja“ un „Živoje Djelo“) ir tā pati trudoviku vnjiba, tas cildina bezveidību, tiecas pēc „ciešamas" opozīcijas stāvokļa, atsakās no strādnieku hegemonijas, aprobežojas ar vārdiem par „atklātu" organizāciju (lamājot neatklāto), sludina liberālu strādnieku politiku. Acīm redzams ir šā virziena sakars ar sairumu un pagrimumu kontrrevolūcijas periodā, tāpat acīm redzama kļūst viņa atkrišana no strādnieku demokrātijās.

Apzinīgie strādnieki, nekā nelikvidējot, apvienojoties pretēji liberālajām ietekmēm, organizējoties kā šķira, izveidojot visdažādāku veidu arodniecisko utt. saliedētību, uzstājas gan kā algotā darba pārstāvji pret kapitālu, gan kā konsekventas demokrātijās pārstāvji pret visu veco režimu Krievijā un pret jebkādu piekāpšanos tā priekšā.

Ilustrācijās veidā mēs ievietojam III Valsts domes partiju sastāva datus, kas patapināti no Domes oficiālās ,,Rokasgrāmatas" 1912. gadam.

/// Valsts domes partijas

Muižnieki:

Buržuāziskā demokrātijā:

III Valsts domē bija divi vairākumi: 1) labējie un oktob-risli = 268 no 437; 2) oktobristi un liberāļi = 120 + 115 = = 235 no 437. Abi vairākumi kontrrevolucionari.

,.tfeaskaja Zuezda", 5. nr.. 1912. g. 10. maijā

Paraksts: V. ī 1 j i n s

Iespiests pēc avīzes „ŅevskaM Zvezda" teksta

APTAUJA PAR LIELKAPITĀLA ORGANIZĀCIJĀM^22

Krievijas ķeiz. techniskās biedrības rūpniecības un ekonomikas nodaļa izdarījusi aptauju par „tirdzniecības un rūpniecības šķiras sabiedriskajām organizācijām Ivrie-vijā“ — pareizāk, par lielkapitāla organizācijām. Šās aptaujas rezultāti tagad atstāstīti Guškas kga^2* grāmatā: „Tirdzniecības un rūpniecības šķiras pārstāvības organizācijas Krievijā^11 (S. Pēterburgā, 1912.). Tiklab materials, kas tur ir, kā ari secinājumi, kurus autors iezīmē diezgan noteikti, ir lielas uzmanības cienīgi.

i

Techniskās biedrības aptauja patiesībā bija veltīta kapitālistu „pārstāvības" organizācijām, kas sastāda apmēram 80°/o no visām organizācijām. Apmēram 15tt/o iznāk, saskaitot karteļus, trestus, sindikātus; apmēram 5°/o, saskaitot darba devēju savienības; pārējais — saskaitot biržu komitejas, kongresu padomes u. tini. Šīs pēdējās organizācijas pašas ļoti labprāt dēvē sevi par „pārstāvības" organizācijām. Viņu uzdevums — iedarboties uz varas orgāniem.

Darba devēju savienības pēc Guškas kga domām ved „tiešo" šķiru cīņu pret algotiem strādniekiem, bet pārstāvības organizācijas — „netiešo" šķiru cīņu, „cīņu pret cilām šķirām, izdarot spiedienu uz valsts varu un sabiedrisko domu".

Šī terminoloģija, protams, nav pareiza. Tā uzreiz parāda mums vienu no galvenajiem trūkumiem, kas Guškas kgm ir kopīgi ar „profesoriskās", buržuāziskās politiskās ekonomijas pārstāvju vairākumu. It kā tiek pieņemts šķiru cīņas jēdziens, tas it kā tiek likts pētījuma pamatā. Bet

īstenībā šis jēdziens tiek sašaurināts un sagrozīts. Patiešām, Guškas kgm iznāk, ka kapitālistu cīņa pret algotiem strādniekiem zināmas politiskās iekārtas ietvaros ir ,,tieša“ šķiru cīņa, bet cīņa par pašu politisko iekārtu ir „netieša” šķiru cīņa! Kur tad pieskaitāma cīņa par pašu „valsts varu“?

liet par šo Guškas kga „pasaules uzskata" galveno grēku mums vēl būs jārunā attiecīgā vietā. Viņa darbam ir nozīme nevis kā teorijai, bet kā faktu kopsavilkumam. Dati, kas aptver dominējošā tipa organizācijas, katrā ziņā ir ļoti interesanti.

Lielkapitāla „pārstāvības" organizāciju kopskaits Krievijā 1910. gadā aprēķināts uz 143. No tām 71 — biržas biedrība ar savām komitejām. Tad 14 tirdzniecības un manufaktūru komiteju, 3 tirgotāju valdes, 51 „savienotās" grupas organizācija (kongresi, to padomes, padomdevēju kantori u. c.) un 4 nenoteiktas grupas organizācijas. Uz aptauju atbildējušas pavisam 62 organizācijas, t. i., mazāk par pusi. No 51 organizācijas, kas sastāda visinteresantāko „savienoto" grupu, uz aptauju ir atbildējušas 22.

Raksturīgi ir dati par organizāciju rašanās laiku. No 32 biržu komitejām, kas atbildējušas uz aptauju, 9 radušās simt gados no 1800. līdz 1900. gadam; 5 — četros gados, no 1901. līdz 1904.; 9 •— divos revolūcijas gados — 1905. un 1906.; un 9 — no 1907. līdz 1910. g. ieskaitot.

,,Te pilnīgi skaidri — raksta Guškas kgs — izpaužas tas impulss, ko vētrainā 1905. gada sabiedriskā kustība bija devusi kapitala pārstāvju pašorganizacijas procesam^11.

No savienotās grupas 22 organizācijām tikai 7 radušās no 1870. līdz 1900. g. ieskaitot, 2 — no 1901. līdz 1904. ieskaitot; 8 — divos rcvolucijas gados, 1905. un 1906.; un 5 — no 1907. līdz 1910. g. ieskaitot. Visas šīs „kongresu padomes", kurās ietilpst rūpniecības vispār, kalnrūpnieku. naftas rūpnieku utt., u. tml. pārstāvji, lielāko liesu ir revo- I lucijas un kontrrevolūcijas laikmeta produkts.

Pēc rūpniecības nozarēm organizācijas sadalās šādā veidā. No biržu komiteju grupām pārsvarā ir jauktās nozares; parasti šīs komitejas apvieno visas zināma apvidus rūpniecības un tirdzniecības nozares. Tirdzniecības un manufaktūru komiteju grupā pirmajā vietā izvirzās teksti!-nozare. Galvenajā — savienotajā grupā gandrīz puse organizāciju pieskaitāmas rūpniecībai un nevis tirdzniecībai, ļimti, kalnrūpniecībai un metalurģijai.

,,Sī nozaru grupa (kalnu un metālu rūpniecība) tad arī nnslāda Krievijas tagadējās rūpniecības „gvardes" organizāciju ekonomisko bāzi", — raksta Guškas kgs, kam ir maza kaislībiņa runāt par sava pētījuma priekšmetu ,,augstā stilā".

Apgrozības vai produkcijas sumu visā zināmas organizācijas tirdzniecības un rūpniecības nozarē ir izdevies noteikt tikai attiecībā uz organizāciju vienu daļu. Ir iznākusi 1570 miljonu rubļu liela kopsuma, no tiem — 1 319 milj. rbļ. organizāciju biedriem. Tātad organizētas ir 84%. Organizāciju 3 134 biedru apgrozījums bijis 1 121 milj. rbļ., kas vidēji sastāda 358 tūkst. rbļ. uz 1 biedru. Organizāciju 685 biedriem ir apmēram 219 tūkstošu liels strādnieku skaits (autors 111. lpp. kļūdaini rēķina 319 tūkst.), t. i., vidēji uz vienu organizācijas biedru pāri par 300 strādnieku.

Skaidrs, ka runa ir tieši par /īrikapitala un pat, vēl pareizāk, par vislielākā kapitala organizācijām. Guškas kgs apzinās to ļoti skaidri, norādīdams, piem., ka par biržu komiteju un tirdzniecības un manufaktūru komiteju locekļiem kļūstot vienīgi lielie un vislielākie tirgotāji un rūpnieki, — ka rūpniecības un tirdzniecības pārstāvju kongresu organizācija sastāvot no „vislielākajiem" kapitālistiskajiem uzņēmumiem.

Tāpēc autors savas grāmatas virsrakstā velti runā par tirdzniecības un rūpniecības Šķiras“ organizācijām „Krievijā". Tas nav pareizi. Tā atkal ir šķiras jēdziena sašaurināšana. īstenībā Guškas kga darbā runa ir par slāni un nevis par šķiru. Tiesa, vislielāko kapitālistu slānis, protams, ekonomiski valda pār visiem pārējiem, pilnīgi nomākdams tos ar savu apgrozījumu apmēriem; viss tas ir neapšaubāms. Bet tomēr tas ir slānis un nevis šķira. Milzīgi liela distance šķir, piemēram, šā slāņa pārstāvības organizāciju politisko lomu no tā. politiskās kundzības, bet tā politisko kundzību — no tirdzniecības un rūpniecības šķiras politiskās kundzības.

Sakarā ar to jāatzīmē šāds Guškas kga prātojums: „Krievijā mēs esam pieraduši — viņš raksta — lietot ļoti lielu

mērogu, lai noteiktu to, ko sauc par lielu vai nelielu uzņēmumu, ņemot vērā neparasto, kā zināms, kapitala koncentrāciju pie mums, kas pārsniedz pat tā koncentrāciju Vācijā^1*...

Salīdzinājums ar Vāciju ir nepareizs. Pie mums, piem., Uralos nav vai arī ir ]oti maz šiko uzņēmumu kalnu un metalurģijas rūpniecībā pavisam īpaša veida iemeslu dēļ — tāpēc ka rūpniecībai nav pilnīgas brīvības, tāpēc ka ir viduslaiku paliekas. Un mūsu oficiālā (vai, kas ir tas pats, mūsu narodņiciskā) rūpnīcu un fabriku rūpniecības šķirošana no ,,mājrūpniecības“, vai tad tā nepadara mūsu rūpniecības statistiku nesalīdzināmu ar Vācijas statistiku? vai tad tā visnotaļ nekrāpj vērotāju attiecībā uz „neparasto koncentrāciju** Krievijā, aizsedzot milzīgi daudzo zemnieku uzņēmumu „neparasto** sadrumstalotību?

II

Interesanti aizrādīt uz dažiem aptaujas datiem par vislielākā kapitala pārstāvības organizāciju darbību. Autors dod, piem., ziņu kopsavilkumu par to budžetiem. Savienotās grupas 22 organizāciju budžets uzrāda 3 950 000 rubļu ienākuma, bet visu organizāciju ieņēmumu kopsavilkums ir 7^1/* miljona rubļu. „Šis mūsu 56 organizāciju 7‘/4 miljona lielais gada budžets, — raksta Guškas kgs, — laikam gan palielinātos IV2—2 reizes, ja pieskaitītu citu organizāciju financialos pārskatus, kuras mūsu aptaujā nav ietilpušas**.

Bet šā budžeta lielākā daļa, proti, 4^1/г miljona rubju, tiek izdota saimniecības un labdarīgiem mērķiem. Tīrām pārstāvības funkcijām 56 organizācijas patērē 2,7 milj. rubļu. „Lielākā daļa atbilžu vai financialo pārskatu izvirza šajos pārstāvības izdevumos pirmajā vielā kalpotāju uzturēšanu, pēc tam telpu īri. Pie tam 64,4% organizāciju izdevumu lielākā daļa aiziet kalpotāju uzturēšanai, 26,7% — telpām**.

Šie skaitļi, ja apskatītām kapitālistu savienībām ir 1 319 milj. rubļu liels apgrozījums, liecina par visai pieticīgiem izdevumiem, un tāpēc lielīgais Guškas kga secinājums, ka izdevumu budžets esot „Krievijas tirdzniecības un rūpniecības buržuāzijas pārstāvības organizāciju financialās varenības rādītājs“I (kursivs autora) — atkal reiz rāda mums šā autora pārliecīgo mīlestību uz „dižiem vārdiem**.

„Trešajam elementam^11, t. i., kapitālistu savienībām kalpojošai inteliģencei, autors veltī savas grāmatiņas 9. nodalu. Izrādās, ka 29 biržu komitejas uzdevušas 77 trešā elementa pārstāvjus, kas kalpo šais komitejās; pēc tam 22 savienotās grupas organizācijas ir uzdevušas 180 šādus kalpotājus. Pārsvarā ir ziņojumi, ka katrā organizācijā Ir 2—4 trešā elementa pārstāvji. Ievērojot, ka kapitālistu savienības nereti pārāk samazina šāda veida datus, autors atzīst par ticamu slēdzienu, „ka kapitala pārstāvības organizāciju dienestā atbildīgos amatos ir vesela armija (II) inteliģences, skaitā ne mazāk kā tūkstoš cilvēku", sekretāru, grāmatvežu, statistiķu, juriskonsultu u. tini.

Maz gan vajag, lai Guškas kgs sāktu runāt par „armiju^11.

Kapitālistu savienību izdevniecības darbību raksturo šādi skaitļi. Atbildot uz aptauju, bez izpildītām veidlapām iznāca vēl 288 sējumu liela biblioteciņa — kongresu darbi, pārskati, statūti, ziņojumi, kas pārdošanā nemaz nav bijuši.

Deviņas organizācijas izdod periodiskus žurnālus: „Gorno-Zavodskoje Djelo^11 („Kalnrūpniecība^11), „Ņefljanoje l)jelo“ („Naftas Rūpniecība^11), „Promišļennostj i Torgov|a“ („Rūpniecība un Tirdzniecība^11), „Izvestija Ross. Obščestva Vinokurennich Zavodčikov^11 („Krievijas Spirlrūpnieku Savienības Ziņas^11) u. tml. Autors rēķina, ka visu šo izdevumu iznākušo numuru kopskaits ir 2 G24 „sējumi^11, pieliekot pie tiem 452 sējumus „darbu^11, gada pārskatu u. tml., kā arī 333 sējumus neperiodisko izdevumu, Guškas kgs aprēķina, ka gala rezultāts ir 3 409 „sējumi^11, un sauc to par „solidu^11. Izdevumu kopskaits laikam ir 4—5 tūkstoši sējumu.

„Sājā bibliotēka — bez pārspīlējuma — slēpjas vesela bagātība, izsaucas Guškas kgs, |oti bagāts materials Krievijas liclburžuazijas anatomijas un fizioloģijas pētīšanai, ja lā var izteikties... Neizpētījot šo vērtīgo materiālu, nevar izveidot sev pareizu priekšstatu par Krievijas valdošo sabiedrisko spēku bilanci, konkrēti par Krievijas valsts varas sociālo dabu un lomu tiklab līdz 1905. gadam, kā arī pēc lā“.

Šādus ekskursus jautājumā par Krievijas valsts varas sociālo dabu un lomu Guškas kgs dara ļoti bieži. Tos ir vērts aplūkot īpaši, tāpēc ka šis jautājums ir svarīgs un ka autors to sagroza, bezgalīgi pārspīlē un tieši tāpēc tai pašā laikā zvēr, ka runājot „bez pārspīlējumiem^11.

III

,.Aplūkojamo organizāciju kā pārstāvības organizāciju, t. i., to, kas veltītas rūpniecības un tirdzniecības šķiras interešu pārstāvībai, — raksta Guškas kgs, — darbības smaguma centrs dabiski atrodas šās šķiras pārstāvju pozīcijas formulēšanas sfērā attiecībā uz dažādiem jautājumiem, kas skar tās intereses, un šās pozīcijas aizstāvēšanā ar dažādiem paņēmieniem^1*.

Nav šaubu, ka „smaguma centrs" atrodas tieši šeit. Aptaujas lapās daudz vērības veltīts tam, kādus jautājumus apspriedušas kapitālistu organizācijas un kādus lūgumus tās ierosinājušas. Savelkot kopā dabūtās ziņas, autors nodala garu „jautājumu" sarakstu, kuriem pēc viņa domām esot „vispārējas īpašības". Svarīgāko jautājumu grupas iznāk šādas: a) strādnieku apdrošināšana, svētku atpūta

u. tml.; b) ienākuma nodoklis, rūpniecības aplikšana utt.: c) muitu politika; d) satiksmes celi; e) akciju sabiedrības, kredits u. c.; f) ārzemju konsulāti, statistika, kalnu resora organizāciju; g) tirgotāju piedalīšanās zemstu iestādēs, Valsts padomē, valdības likumprojektu iepriekšējā caurskatīšanā u. tml.

Guškas kgs šai sakarā secina: „Katrā ziņā, kā redzams pēc nosauktajām jautājumu un lūgumu grupām, mūsu organizāciju darbības sfēra ļoti plaša"... Lasot šādu secinājumu, negribot jāapstājas un jāskatās, vai nejauši nav izlaists vārdiņš nav. Jo acīm redzams, ka autora minētā darbības sfēra nav ļoti plaša. Bet šeit tiešām nav pārrakstīšanās, bet paša autora īpatnējā „prāta ievirze". „Grūti nosaukt — viņš spriež — vairāk vai mazāk būtisku zemes sociāli politiskās dzīves nozari, ko neaptvertu kapitala pārstāvības organizāciju darbības sfēra".

Tas ir neticami, bet tas ir fakts: Guškas kgs pilnīgi nopietni pasniedz šādu kliedzošu nepatiesību un atkārto lo desmit dažādos variantos!

„Grūti nosaukt"... Nu, bet vēlēšanu likums? bet agrārais jautājums? Vai lad lās nav „būtiskas zemes sociāli politiskās dzīves nozares"?

Guškas kgs skatās uz ,.sociāli politisko dzīvi" caur tir-</otāja poziciju šauro lodziņu. Viņš nekādi nevar saprast, ka tieši par šaurību un nepavisam ne par plašumu liecina viņa absolutiskais stāstījums. Ar šaurību raksturīgi tirgotāju

Ierosināmie jautājumi, jo tie skar tikai tirgotājus. Līdz vispār politiskiem jautājumiem kapitālisti nepaceļas. „Rūpniecības un tirdzniecības pārstāvju pielaišana" tajās vai citās vietējās vai centrālajās iestādēs, — lūk, viņu lūgumu „drosmes" robeža. Par to, kā vispār jābūt organizētām šīm iestādēm, viņi neprot domāt. Viņi ņem pēc sveša norādījuma izveidojušās iestādes un tajās diedelē vietiņas. Viņi verdziski nostājas uz valstiska pamata, kas nav viņu šķiras radīts, un uz šā pamata ,,lūdz“ par savas kārtas, savas grupas, sava slāņa interesēm, pat arī šeit nepaceldamies līdz plašai visas šķiras interešu izpratnei.

Guškas kgs, kliedzoši sagrozīdams visu to, ieslīd tieši slavināšanas tonī. „Enerģisks un neatlaidīgs spiediens uz varas orgāniem", viņš raksta. „Mūsu organizācijas" „pašas lieliski (!!) to saprot"... „Lielkapitāla organizācijas izveidojušās par īstu priekšdomi, kas faktiski varbūt vairāk ietekmē likumdošanu nekā Valsts dome — jo vairāk tāpēc", autors grasās būt asprātīgs, „ka kapitālistiskajam parlamentam netiek piemērots 87. pants^24 un kapitala organizācijas ne reizi vēl nav tikušas tīšu prātu atlaistas uz 3 dienām...“

Šī asprātība uzskatāmi liecina par rūpniecības dūžu kungu un viņu slavinātāja Guškas pašdarbīgā prāta šaurības bezgalīgumu. Neievērots palicis sīkums, pavisam sīkums: Dome izvirza jautājumus par visu valsts pārvaldi un par visām šķirām, griezdamās visas valsts iestādēs, bet tirgotāju dūžu organizācijas uzskata par varonību, ja izvirza tikai tirgotāju jautājumus, tikai par tirgotāju liesībām.

Guškas kgs nonāk tiktāl, ka citē Ufas biržas komitejas vārdus no 1905. un 1900. gada pārskata: „pati valdība, vairākkārt dziļi reformēdama biržas iestādes, nozīmē... sevis cienīgus palīgus“, un dēvē šos vārdus par „pareiziem", raksta tos kursivā. runā par „rosīgu un aklivu sadarbību ar valdību".

Tādas lietas lasot, neviļus iešaujas prātā vācu vārds: Lobhudelei — rāpuļojoša slavināšana jeb slavinoša rāpu-lošana. 1905. un 1900. gadā ar pašapmierinātu izskatu runāt par „biržas iestāžu" — „dziļu reformēšanu"! Ret tas lāču ir sulaiņa viedoklis, kuram kungs ļau j „apspriesties" ar pavāru par pusdienas sarīkošanu u. tml., saukdams tos par „sevis cienīgajiem palīgiem^1*.

. Cik ļoti Guškas kgs tuvojas šim viedoklim, redzams no XV nodaļas apakšnodaļas, kurā rakstīts par organizāciju lūgumu rezultātiem un kurai viņš licis virsrakstu: „Nelabvēlīgas pozicijas**. „Nevar noliegt to, — šeit lasām, — ka ir vairāki jautājumi, kur kapitala pārstāvju lūgumi un prasības patiesi sastop valdības pretestību**. Seko piemēri šādā kārtībā: 1) kroņa mežu jautājums; kronis pats ir mež-rūpnieks; 2) dzelzceļu tarifu jautājums; kronis pats ir uzņēmējs; 3) jautājums par zemstes pārstāvību un 4) jautājums par pārstāvību Valsts domē un Valsts padomē. „Abos gadījumos — saka autors par diviem pēdējiem — izpaužas, protams, birokrātijas inlimais tuvums otrai valdošajai šķirai — muižnieku zemesīpašnieku šķirai**.

„Bet, ja atstājam sāņus nedaudzos norādītos jautājumus, — turpina, pilnīgi apmierināts, Guškas kgs, — tad jāteic, ka visos pārējos jautājumos... mūsu aptaujas dati tirdzniecības un rūpniecības šķiras pozīciju rāda kā labvēlīgu pozīciju"...

Vai nav tiesa, tā taču ir pērle! Nelabvēlīga pozicija — mežs, dzelzceļi, zemste un parlaments. „Bet, ja atstājam sāņus nedaudzos norādītos jautājumus**, tad pozicija ir labvēlīga!

Un savas grāmatas „noslēgumā**, karojot pret „tradicionālo aizspriedumu** par tirdzniecības un rūpniecības šķiras pazemotību un bez tiesiskumu, Guškas kgs paceļas, var teikt, līdz patētiskai Lobhudelei:

„Tirdzniecības un rūpniecības buržuāzijā sēž pie Krievijas valstiskuma galda nevis kā beztiesiska, pazemota šķira, bet kā gaidīts viesis un līdzstrādnieks, viņa uzstājas kā „vērtīgs palīgs" valsts varai, ieņemdama izcilu vielu gan pēc nodibinājušās paražas, gan pēc likuma, gan pēc rakstītām tiesībām, turklāt ne tikai kopš vakardienas".

Tas pilnīgi der kaut kāda Krestovņikova, Avdakova, Tizenhauzena u. tml. kompānijās oficiālajā runā, ministru pacienājot. Tieši šādas runas, uz mata šādā valodā rakstītas, pazīstamas ikvienam krievu cilvēkam. Jājautā tikai, kā lai sauc „zinātnieku**, kas pretendē „zinātniski** izstrādāt nopietnu aptauju un kas sulainisko tirgotāju galda runas pārnes literatūrā kā „secinājumus no aptaujas**?

„No vecajiem labajiem laikiem, — turpina Guškas kgs, — mēs rsain mantojuši uzskatu, kurš ieguvis aizsprieduma izturību un pēc kura kapitālistiskajā Krievijā esot vērojama tā pretruna, ka lielbur-i nazi ja, valdīdama ekonomiski, joprojām paliekot verdzināta politiski. Viss mūsu aptaujās materials iesit jūtamu robu šai tradicionālajā koncepcijā".

Vajag pavisam neierobežoti vulgarizēt marksismu, ar kura terminiem koķetē Guškas kgs, lai atzītu, ka aptauja par kapitālistu organizācijām spējīga dot ,,materialu“ jautājumā par to, ka absolutisms un muižnieki politiski verdzina buržuāziju. Materiālu, kas dod patiesu atbildi uz šo jautājumu, autors gandrīz nav skāris un nevarēja skart, palikdams šās aptaujas robežās.

Aptauja, skardama mūsu buržuāzijas dzīves vienu pusi, gluži otrādi, apstiprina tās politisko verdzināšanu. Aptauja rāda, ka buržuāzijā ekonomiski virzās uz priekšu,— ka buržuāzijas atsevišķās, privātās tiesības paplašinās, — ka aug tās organizēšanās par šķiru, — ka palielinās tās loma politiskajā dzīvē. Bet tieši tāpēc, ka šīs pārgrozības noliek, vēl dziļāka kļūst pretruna starp to, ka, no vienas puses, "Aoo politiskās varas paliek absolūtisma un muižnieku rokās un ka, no otras puses, buržuāzijā ekonomiski kļūst spēcīgāka.

Guškas kgs, koķetēdams ar marksistiskiem terminiem, īstenībā ir vienis prātis ar viduvēja socialliberalisma viedokli. Šā liberālismā izskaistināšana ar marksistisku frazeoloģiju ir viena no specifiskajām Krievijas īpatnībām — vai, ja vēlaties, slimībām. Pauzdams liberālismā viedokli, Guškas kgs uzdūries jautājumam par Krievijas valsts varas sociālo dabu, pat aptuveni nesaprazdams, cik plašs un cik nozīmīgs ir šis jautājums.

Krievijas valsts varas šķiriskā daba pēc 1905. gada ir nopietni pārveidojusies. Tā ir pārveidošanās uz buržuāzijas pusi. Trešā Dome, ,,vechoviskais“ liberalisms, vairākas citas pazīmes liecina par jaunu ,,soli“ mūsu vecās varas „ceļā uz pārvēršanos par buržuāzisku monarchiju“. Bet, sperdama vēl vienu soli pa šo jauno ceļu, viņa paliek tā pati vecā, un politisko pretrunu suma ar to palielinās. Guškas kgs, uzduroties nopietnam jautājumam, parādījis, ka viņš neprot tajā orientēties.

IV

Analizēdams diezgan speciālās aptaujas materiālus, Guškas kgs skāris vēl vienu milzīgi svarīgu principiālu jautājumu, pie kura jāuzkavējas īpaši. Tas ir jautājums par „1905. gada lomu“, kā. nosaukta viena no XIII nodaļas apakšnodaļām Guškas kga grāmatā.

Aptaujas veidlapas 41. jautājums par organizācijas izpildu organa sēžu skaitu katrā no pēdējiem 5 gadiem domāts, lai noskaidrotu organizāciju darbības pastiprināšanās pakāpi 1905. gadā. Aptaujā iegūtais materials „nav atklājis — pēc Guškas kga vārdiem — mūsu organizāciju dzīvē šādu parādību", t. i., jūtamu darbības pastiprināšanos.

„Un tas ari ir saprotams", piezīmē Guškas kgs.

Ar ko tad viņš izskaidro šo parādību?

„Darba devēju" savienībām — viņš prāto — bija jāpastiprina 1905. gadā sava darbība, ievērojot pastiprinājušos streiku cīņu.

„Turpretim tīra pārstāvības tipa organizācijas — turpina Guškas kgs — atradās līdz zināmam mēram pretējā stāvoklī: viņu galvenais kontrahents — valdības vara — tieši 190ā. gada laikā atradās tāda spēka stāvoklī, kas aizsargājas, kas vismazāk tic sev un iedveš uzticību citiem. Tajā „trakajā" gadā, „kad priekšniecība aizgāja", — visiem, to skaitā arī rūpniekiem, šķita (it īpaši gada beigās), ka vecā „priekšniecība" vairs nemaz neatnāks.

Lūk, kāpēc kapilala pārstāvības organizācijām tolaik nebija pamata pastiprināt savas pārstāvības aktivitāti valsts varas orgānu priekšā".

Šis izskaidrojums nekur neder. Ja patiešām „priekšniecība aizietu", tad vecās politiskās priekšniecības aiziešanai nenovēršami būtu jāpastiprina jaunās ekonomiskās priekšniecības aktivitāte, jāpārvērš tā par jaunu politisku priekšniecību. Ja vara lielāko tiesu ir aizsargājusies, tad kādā gan veidā šās varas „līdzstrādnieks un cienīgs palīgs" (kā Guškas kgs alestē tirdzniecības un rūpniecības buržuāziju) varētu nepastiprināt savu darbību, aizsargot šo varu un pats sevi? Mūsu autors nepavisam nav pārdomājis to, ko viņš saka, aprobežodamies vienkārši ar visvairāk lietojamo, visparastāko vārdu savārstījumu. Viņš varbūt ir jutis, ka runa ir par visai svarīgu jautājumu, no kura atrisināšanas atkarīga albilde vai ar kura atrisināšanu cieši saistīta atbilde uz vispārīgāku jautājumu par buržuāzijas politisko lomu, — un ir it kā baidījies nopietni ķerties pie svarīgā imilajuma, ir it kā mucis projām no tā.

Apdomājiet dziļāk šādu autora prātojumu par to pašu imiiklu attiecībā uz 1905. gada lomu:

.....Bieži sapulcēties, lai formulētu savas attiecības pret sabiedriski

politiskiem jautājumiem, kas tolaik satrauca visu zemi, kapitala organizācijas arī nejuta tieksmi: ar plašo tautas kustības vilni atspiestas otrajā vielā, tās atzina par labāku līdz zināmam laikam nogaidīt vis Hpkārt mutuļojošās cīņas rezultātus; bet uz beigām, kad „priekšnie rlba“ pavisam skaidri izpauda tieksmi no jauna ,,nākt“ savā vietā, — ari tirdzniecības un rūpniecības šķiras organizācijas pakāpeniski sāka atgriezties pie savas pārstāvnieciskās darbības parastās formas un Intensitātes pakāpes".

„Plašais tautas kustības vilnis bija atspiedis kapitala organizācijas otrajā vietā"... Ļoti labi! Bet tikai Guškas kgs atkal nedomā par to, par ko runā. Pret ko bija vērsis plašais tautas kustības vilnis? — Pret veco varu. Kā tad šās varas „līdzstrādnieks un cienīgs palīgs" varēja tikt atspiests otrajā vietā? Viņam vajadzēja, ja viņš patiesi būtu bijis līdzstrādnieks un cienīgs palīgs, — jo enerģiskāk izvirzīties pirmajā vielā, jo lielāks ir viņa ekonomiskais, no politiskās varas vecās organizācijas neatkarīgais spēks.

Kādējādi vecās varas „līdzstrādnieks un cienīgs palīgs" varēja nokļūt lādā stāvoklī, ka viņš „atzina par labāku nogaidīt"?

Guškas kgs saposies karot pret teoriju par ekonomiski valdošās buržuāzijas politisko verdzināšanu, bet, līdzko ķēries pie lietas, jau sapinies! Turpretim tā „teorija", ko viņš bija nosolījies sagraut, ar nolikumu gailu 1905. gadā liek pastiprināta.

Tiklab tirdzniecības un rūpniecības lielkapitāls, kā arī Krievijas buržuāziskais liberalisms 1905. gadā ne tikai „nogaidīja", bet arī nostājās visai noteiktā konlrrevolucio-narā pozicijā. Fakti, kas par to liecina, visiem pārāk labi /ināmi. Bet nav apšaubāms, ka, salīdzinot ar absolūtisma un muižnieku šķiras spēkiem, vislielākais kapitāls bija zināmā mērā „atspiests otrajā vietā“.

Kā gan las varēja notikt, ka buržuāziskajā revolūcijā vislielākie „tautas kustības viļņa" uzplūdi visvairāk atspieda otrajā vietā buržuāziju?

Tas varēja nolikt tāpēc, ka, tikai pilnīgi sagrozot „buržuāziskās revolūcijas" jēdzienu, var nonākt pie uzskata, it kā šī pēdējā kļūtu vājāka, ja buržuāzijā atraujas. Tam bija] jānotiek tāpēc, ka buržuāziskās revolūcijas galvenais virzītājs spēks Krievijā ir proletariats un zemniecība, pie kam] buržuāzijas stāvoklis ir svārstīgs. Buržuāzijā, būdama muižnieku un absolūtisma politiski verdzināta, no otras puses, strādnieku kustībai pastiprinoties, nostājas kontr-revolucionarā stāvoklī. No tā izriet buržuāzijas svārstī- ļ šanās, tās atkāpšanās „otrajā vielā". Viņa ir gan pret veco | kārtību, gan par to. Viņa ir gatava palīdzēt tai pret strādnie- ļ kiem, bet viņa ir pilnīgi spējīga „iekārtoties" un pat pastiprināt un paplašināt savu kundzību bez jebkādiem muižniekiem un bez jebkādām vecā politiskā režima at-ļ liekām: par to skaidri liecina tādu zemju pieredze kā j Amerika u. c.

No tā saprotams, kāpēc „plaša tautas kustības viļņa"1 vislielākie uzplūdi un vecās varas vislielākā novā jināšanās I spē jīga radīt pastiprinātu tirdzniecības un rūpniecības bur-[ žuazijas atkāpšanos „otrajā vietā". Sī ir tieši tā šķira, kas var tikt neitralizēta, kad jaunais cīnās pret veco, demokrātijā — pret viduslaicīgumu, jo šī šķira, juzdamās ierastāk, mierīgāk, ērtāk līdzās vecajam, var valdīt arī tad, ja vispilnīgākajā veidā uzvarējis jaunais.

Runājot par KKT Biedrības aptauju, nevar klusēt par A. Jerrnanska kga rakstu likvidatoru žurnālā „Naša Zarja" 1.—2. un 3. nr-ā. Jerrnanska kgs ārkārtīgi sīki atstāsta Guškas kga darbu, tomēr ne reizi neaizrādīdams, ka nav vienis prālis ar viņu! It kā cilvēks, kas pieskaita sevi marksistiem, varētu solidarizēties ar tirdzniecības un rūpniecības dūžu slavinātāja nožēlojamo liberālismu!

Jerrnanska kgs iet pat tālāk nekā Guškas kgs tai pašā virzienā — marksisma krāsā viegli iekrāsotā sociallibera-lisma virzienā ā la* Brentano un Zombarts.

„Pārstāvības tipa organizācijas — raksta Jerrnanska kgs — ir šķiru cīņas organizācijas pilnos tās apmēros un vispār

tada kā. Red.

nacionālā (pa daļai pat internacionālā) mērogā. Aptaujas dali tēlo ainu, kur organizāciju apspriežamo jautājumu «Cera ir gandrīz bezgalīga. Mūsu organizāciju darbība aptver

Candrīz visus uzdevumus, kam ir vispār valstiska nozīme, a lo pareizi formulē Jekaterinoslavas biržas komiteja". Та Jerrnanska kgs prāto žurnālā, kas pretendē uz mark-llsmu! Sie prātojumi ir pilnīgs un kliedzošs viltojums. Šķiru cīņas jēdziens, tā kā to saprot Markss, šeit aizstāts ar liberālu jēdzienu par šķiru cīņu. Par vispār nacionālu un vispār valstisku pasludina tieši lo, kam trūkst vispār nacionālā un vispār valstiskā galvenās pazīmes: valsts varas uzbūve un visa „vispār valstiskas" pārvaldes, vispār valstiskas politikas sfēra ult.

Palūkojieties, līdz kādiem Herakla stabiem nonāk Jer-innnska kgs, kura centība ir lielāka nekā viņa gudrība. Apstrīdēdams uzskatu, ka „kapitālistiskā buržuāzijā Krievijā" (viņš grib teikt — tirdzniecības un rūpniecības lielbur-funzija) ir vārga, nepilnīgi attīstīta u. t. jpr., viņš meklē „modernu formulu", kas izteic „liclburžuazi jas faktisko «lāvokli Krievijā".

Un kas nu izrādās? Jerrnanska kgs uzskata, ka šāda formula esot Avdakova vārdi, kas teikti debatēs kalnrūpniecības lietu padomē (klausieties!) par pāriešanu uz kalnrūpniecības kongresu jaunu organizāciju ar vēlētu priekš-Mētāju. Prakse (Krievijas) ir tāda, — teica Avdakovs, — ka līdz šim mūs neviens nekad nekur nav ierobežojis".

,,LQk, formula, — raksta Jerrnanska kgs, — kura vislabāk noder nil'isu laikiem".

Un kā vēl! Neierobežoja trulos tirgotājus, kas pazemīgi nes muižnieka valstisko privilēģiju jūgu, kalnrūpnieku kongresu organizācijā! Jerrnanska kgs nevis pasmejas par lielīgo Ivitu Ivitiču Avdakovu, bet aiz centības raujas vai pušu, apgalvodams, ka Avdakovs neesot Kits Kitičs, ka viņš devis „modernu formulu", kas izteic „liclburžuazi jas faktisko stāvokli Krievijā"! Bet Kits Kitičs Avdakovs pilnīgi Ildzinās nobarotam kamerdincrain, kas nav drīkstējis pat domāt par to, ka varētu kļūt par pilnīgu saimnieku kunga vielā, bet sajūsminās par lo, ka kungs saimes istabā ļauj viņam apspriesties ar istabeni, pavāru utt. [3]

Nākamā tirade, kas ņemta no Jermanska kga raksta, rāda, ka viņš tieši šo starpību starp kamerdinera un kunga stāvokli negrib saprast:

„Šeit tāpat nebūs lieki izdarīt kādu salīdzinājumu: — viņš raksta — visi atceras, cik noteikti un, tā sakot, visas tautas priekšā zeinstiešu tiekšanās „piedalīties iekšējās pārvaldes lietās*[3] tika nosaukta par „neprātīgu sapņošanu"; no otras puses, Pēterburgas biržas komiteja jau pirmskonstilucionalajā laikā, paziņodama, ka nepieciešams „iespējami plaši izplatīt biržu sabiedrību piedalīšanās tiesības (ievērojiet to!) pārvaldīšanas lietās", pilnīgi pamatoti piebilda: „Šīs biržu sabiedrību tiesības nebūs kaut kāds jauninājums, jo biržu sabiedrības pa da|ai jau izmanto tās“. Tas, kas citiem bija „neprātīga sapņošana", tas lielkapitāla pārstāvjiem bija nevis sapņošana, bet īstenība, reālās konstitūcijas elements".

,,Tas“ un tomēr ne tas, Jermanska kgs! Jūsu „salīdzinājums" atmasko jūsu nespēju vai nevēlēšanos atšķirt tiekšanos (muižnieku šķiras) pašai kļūt par pilnīgu kungu no tiekšanās (burmistra Fedjkas vai Vaņkas, kas kļuvis bagāts) apspriesties ar citiem kunga kalpiem. Tās ir „divas lielas atšķirības".

Pilnīgi dabiski, ka Jermanska kga secinājumi iznāk pilnīgi Larina garā. Lielkapitāla pārstāvji — raksta Jer manska kgs — „Krievijā jau sen ir ieņēmuši valdošās šķiras poziciju pilnīgā šā vārda nozīmē".

Tā caur un cauri ir nepatiesība. Te ir aizmirsta gan patvaldība, gan tas, ka vara un ienākumi joprojām paliek zemesīpašnieku dzimtkungu rokās. Jermanska kgs velti domā, ka „tikai XIX gadsimta beigās un XX sākumā" mūsu patvaldība „beigusi būt vienīgi dzimtbūtnieciska". Šā „vienī-guma" nebija jau Aleksandra II laikmetā, salīdzinot ar Nikolaja I laikmetu. Bet sajaukt dzimtbūtniecisko režimu, kas zaudē vienīgi dzimtbūtniecisko raksturu un kas sper soļus uz buržuāzisko monarehiju, sajaukt šo režimu ar „pilnīgu lielkapitāla pārstāvju kundzību" ir pavisam nepieļaujami.

VI

Žurnālā ,,Naša Zarja" redakcija, kā tas parasts, pievienojusi Jermanska kga rakstam „atruniņu": autors, sak, „pietiekami nenovērtē, cik nozīmīga viņai (lielburžuazijail ir tieša piedalīšanās politiskajā varā".

Atruniņu sistēma dziļi iesakņojusies likvidatoru darbos. Jermanskis vairākos rakstos ļoti šiki liberāļu garā attīsta uzskatus par šķiru cīņu. Žurnālā sprediķošana ir liberālā sprediķošana... Bet „atmiņas par“ marksisma „jaukajām dienām" paslēptas divās piezīmes rindiņās! Žurnālā „Naša Zarja" lasītāji tiek audzināti liberālismā garā, kurš aizstāj ar sevi marksismu, bet redakcija „izvairās no albildības" — ar atruniņu gluži kā kadetu avīzē „Rec"20.

Runa nepavisam nav tikai par to, ka Jermanska kgs „pieliekami nenovērtē" zināmu jautājuma pusi. Runa ir par lo, ka viņa uzskats par šķiru cīņu ir caur un cauri nepareizs. Runa ir par viņa ļoti dziļo kļūdu, novērtējot patvaldības sociālo strukturu. Mēs jau sen norādījām un nepagursim norādīt, ka šo jautājumu nevar noklusēt ne ar kādām zobgalībiņām par „1908. gada" (vai 1912. gada) ..atbildēm" utt. Kaut cik nopietnā publicistikā nevar izvairīties no šā jautājuma.

Domstarpības starp Jermanski un Larinu, no vienas puses, žurnālā „Naša Zarja" redakciju, no otras, ir atklāto un pa savam godīgo likvidatoru domstarpības ar likvida-lorisma diplomātiem. Šai ziņā nevajag radīt sev ilūzijas.

Larins rakstīja: pie mums vara jau kļuvusi buržuāziskā. Tāpēc strādniekiem jāorganizējas, nevis revolūciju gaidot (un nevis „priekš revolūcijas", viņš piebilda), bet lai piedalītos konstitucionālā zemes atjaunināšanā. Jermanskis, pieiedams jautājumam no otras puses, īstenībā atkārto Larina pirmo premisu, pie kam uz secinājumiem viņš tikai aizrāda, nerunādams par tiem tieši.

Martovs „laboja" Larinu tāpat, kā žurnālā „Naša Zarja" redakcija labo Jermanski: vara, sak, vēl nav buržuāziskā, un strādniekiem „pietiek", ja balstās uz pretrunu starp konstitucionālismu un absolūtismu.

Tādējādi Martova (kopā ar žurnālā „Naša Zarja" redakciju) un Larina—Jermanska secinājumos iznāk saskaņa, kas pilnīgi dabiska, jo viņiem ir saskaņa liberālā uzskata pamatpremisās par strādnieku politiku.

Bet mēs joprojām domājam, ka šis uzskats nepareizs pašos pamatos. Ne jau par to ir runa, vai Jermanskis „pietiekami nenovērtē" vai Martovs „pālāk augstu vērtē" Guč-kovu. Rjabušinsku un Ko ,.pavirzīšanos pa kreisi". Ne jau par to ir runa, vai Jermanskis „pietiekami nenovērtē'* vai Martovs „pārāk augstu vērtē" to, „cik nozīmīga buržuāzijai ir tieša piedalīšanās politiskajā varā". Runa ir par to, ka viņi abi ne tikai „pieliekami nenovērtē", bet taisni nesaprot, cik nozīmīga strādnieku šķirai un buržuāziskajai demokrātijai, kas iet aiz viņas un ir brīva no liberālismā mūsdienu svārstībām, ir „tieša piedalīšanās politiskajā varā"! Viņi abi domā tikai par vienu „politisko varu", aizmirsdami otro.

Abi viņi raugās augšup un neredz apakšslāņus. Bet, ja desmit Rjabušinski un simt Miļukovi kurn un ir liberāli sašutuši, tad tas nozīmē, ka desmitiem miljonu sīkburžuju un visādu „sīko ļaužu" jūtas neciešami. Un šie miljoni ari ir iespējamais „politiskās varas" avots. Vienīgi šādu demokrātisku elementu saliedēšanās gan pret labējiem, gan neatkarīgi no liberāļu svārstībām spēj „atrisināt" jautājumus, ko vēsture izvirzījusi Krievijai XX gadsimta sākumā.

„Prosve&čeņlje**, 5.—7. nr., 1912. q. aprīlis—jūnijs Paraksts: V. / ļ j i n s

Iespiests pēc žurnālā ltProsueš-čeņije" teksta

„KRIEVIJAS AGRĀRA JAUTĀJUMA^41 BŪTlBA

„Agrārais jautājums" — ja lietojam šo parasto, izplatīto terminoloģiju — pastāv visās kapitālistiskajās zemēs. Bet Krievijā blakus vispār kapitālistiskam agrarajam jautājumam paslāv otrs, „īsti krievisks" agrarais jautājums. Lai īsi atzīmētu abu agraro jautājumu starpību, norādīsim, ka nevienā civilizētā kapitālistiskā zemē nav kaut cik plašas sīko zemesīpašnieku demokrātiskās kustības par to, lai viņu rokās pārietu lielo zemesīpašnieku zeme.

Krievijā šāda kustība ir. Un atbilstoši tam nevienā Eiropas zemē, izņemot Krieviju, marksisti neizvirza un neatbalsta prasību par zemes pāriešanu sīko zemesīpašnieku rokās. Krievijas agrarais jautājums neizbēgami radījis tādu stāvokli, ka visi marksisti atzīst šādu prasību neatkarīgi no domstarpībām, kas saistītas ar to, kā jānoorganizē no lielajiem zemesīpašniekiem pārņemtās zemes turēšana un rīkošanās ar šo zemi (sadalīšana, municipalizacija, nacionalizācija).

No kurienes tad radusies atšķirība starp „Eiropu" un Krieviju? Vai no Krievijas attīstības savdabīguma vai no tā, ka Krievijā nav kapitālisma, vai arī tāpēc, ka mūsu kapitālisms ir sevišķi bezcerīgs un tam nav nekādas izejas? Tā domā dažādu nokrāsu narodņiki. Bet šis uzskats ir nepareizs pašos pamatos, un dzīve jau sen to apgāzusi.

Atšķirība starp „Eiropu" un Krieviju rodas Krievijas ārkārtīgās atpalicības dēļ. Rietumos agrari buržuāziskā iekārta jau pilnīgi izveidojusies, dzimtbūšana jau sen iznīcināta, tās atliekas ir niecīgas un tām nav nopietnas nozīmes. Rietumos lauksaimniecības nozarē galvenā sabiedriskā attiecība ir algotā strādnieka attiecība pret uzņēmēju, fermeri vai zemesīpašnieku. Sīkajam zemkopim tur ir starpstāvoklis, un viņš pāriet, no vienas puses, darba ņēmēju, darba spēka pārdevēju šķirā (zemnieka tā sauktā palīgdarba vai blakuspcļņu daudzie veidi), bet, no otras puses, darba devēju šķirā (algoto strādnieku skaits sīko zemkopju saimniecībās ir daudz ievērojamāks, nekā parasti domā).

Krievijā, neapšaubāmi ir jau nostiprinājusies un nelokāmi atlīstās tikpat kapitālistiska zemkopības iekārta. Tiklab muižnieku, kā arī zemnieku saimniecības evolūcija notiek tieši šajā virzienā. Bet pie mums vēl dzimtbūtnieciskās attiecības milzīgos apmēros nomāc tīri kapitālistiskās attiecības. Iedzīvotāju masas, vispirms zemniecības masas vispār, cīņa tieši pret šīm attiecībām — lūk, kur ir Krievijas agrarā jautājuma īpatnība. Rietumos šāds „jautājums" pastāvēja viscaur viņos laikos, bet tagad tur tas jau sen atrisināts. Krievijā tā atrisināšana nokavēta, 61. gada agrarā „reforma" to neatrisināja, Stolipina agrarā politika pastāvošajos apstākļos to atrisināt nevar.

Rakstā „Zemes piederība Eiropas Krievijā" („Ņevskaja Zvezda"2*, 3. nr.)* mēs minējām pašus galvenos datus, kas noskaidro Krievijas tagadējā agrarā jautājuma būtību.

Apmēram 70 miljoni zemes pieder 30 000 lielākajiem muižniekiem, un aptuveni tikpat daudz iznāk 10 miljoniem zemnieku sētu — tāds ir ainas pamatfons. Par kādām saimnieciskajām attiecībām liecina šī aina?

Trīsdesmit tūkstoši lielāko muižnieku ir galvenokārt vecās kungu kārtas un vecās dzimtbūtnieciskās saimniecības pārstāvji. No 27 833 īpašniekiem, kuru muižas lielākas par 500 desetinām, — muižnieki ir 18 102, t. i., gandrīz divas trešdaļas. Ļoti lielās latifundijas, kas atrodas viņu rokās, — vidēji iznāk pāri par 2 000 desetinu katram no šiem ļoti lielajiem muižniekiem! — nevar tikt apstrādātas ar īpašnieka inventāru un ar algotiem strādniekiem. Pastāvot šādam stāvoklim, vecā klaušu sistēma ir ievērojamā mērā neizbēgama, tas ir, lielajās latifundijas pastāv sīkās kultūras, sīksaimniecības un muižnieku zemi apstrādā ar sīkzemnieku inventāru.

Sk. šā sējuma 15.—18. lpp, /fed.

Tieši šī klaušu sistēma, kā zināms, jau arī ir sevišķi plaši i/platīta Eiropas Krievijas centrālajās, sensenējās krievu guberņās, mūsu zemkopības sirdī. Tā sauktā atstrādāšana nav nekas cits kā saimniecības klaušu sistēmas tiešs turpinājums un palieka. Neciešamie verdzinošie saimniekošanas paņēmieni, tādi kā līgšana ziemā, strādāšana par nogriezto zemi, „pilnīga apstrādāšana^11 utt., u. tml. — tās arī ir klaušas. Zemniekiem „iedalītā zeme“, pastāvot šādai saimniecības sistēmai, ir paņēmiens, kā nodrošināt muižnieku ar darba rokām un ne tikai ar darba rokām, bet arī ar inventāru, ko, lai cik nožēlojams tas būtu. izmanto muižnieka zemes apstrādāšanai.

Galīgā zemnieku masas nabadzība, kuri piesieti pie savas iedalītās zemes un nevar pārtikt no tās, galīgi primitivā zemkopības tcchnika, galīgi neattīstītais iekšējais tirgus rūpniecības vajadzībām, — tādi ir šā lietu stāvokļa rezultāti. Un visspilgtākais pierādījums tam, ka savā pamatā, būtībā lieta paliek negrozīta līdz pat mūsu dienām, ir tagadējais 30 miljonu zemnieku bads. Tikai paverdzināto siksaimnieku masas dzimtbūtnicciska nomāktība, novārtā pamešana, nespēcība var novest pie tik briesmīga masu apmēra bada laikmetā, kad zemkopības technika (labākajās kapitālistiskajās saimniecībās) strauji attīstās un ir jau samērā augsta.

Pati galvenā pretruna, kas noved pie tik briesmīgām nelaimēm, kādas kopš viduslaikiem vairs nav pazīstamas Itietumeiropas zemniecībai, ir pretruna starp kapitālismu, kurš augstu attīstīts māsu rūpniecībā, ievērojami attīstīts mūsu zemkopībā, un zemes piederību, kas joprojām paliek viduslaicīga, dzimtbūtnieciska. No šā stāvokļa nevar izkļūt, ja krasi nesalauž veco zemes piederību.

Dzimtbūtniecisks ir ne vien muižnieku zemesīpašums, bet arī zemnieku zemes turēšana. Attiecībā uz pirmo lieta ir tik skaidra, ka nerada nekādu šaubu. Aizrādīsim tikai, ka dzimlbūlniecisko latifundiju iznīcināšana, teiksim, lādu saimniecību, kam pāri par 500 desetinu, ne-iedragās lielražošanu zemkopībā, bet, gluži otrādi, pa-stiprinās, attīstīs to. Jo dzimtbūtnieciskās latifundijas ir sīkās parādjūga zemkopības un nepavisam ne lielražošanas balsis. Uz ļoti lieliem zemes gabaliem, pāri par 500 des.,

Krievijas apvidu lielākajā daļā gandrīz neiespējams vai vismaz gaužām grūti saimniekot lielsaimniecībā, apstrādāt visu zemi ar īpašnieka inventāru un ar brīvi līgtu darba spēku. Šādu īpašumu platības samazināšana ir viens no nosacījumiem, lai lauksaimniecībā iznīktu sīkā parādjūga zemkopība un norisinātos pāreja uz kapitālistisko lielražošanu.

No otras puses, arī iedalītās zemnieku zemes turēšana Krievijā tāpat joprojām paliek viduslaicīga, dzimtbūtnie: ciska. Un runa ir ne vien par šās turēšanas juridisko formu, ko tagad groza, feldfebeliski sagraujot obščinu un ieviešot privāto zemesīpašumu, — runa ir arī par šās turēšanas faktisko seju, kuru nekāda obščinas sagrāve neskar.

Faktiskais stāvoklis, kādā ir milzīgais vairums sīko un vissīkāko, lielāko tiesu starpgabalos iedalīto zemnieku „pārceļu" (= ļoti sīko zemes gabalu), kuras raksturīgas ar viszemāko augsnes labumu (tāpēc ka 1801. gadā zemnieku zemi norobežoja dzimtkungu muižnieku vadībā un tāpēc ka zeme ir noplicināta), — nenovēršami tās nostāda verdziskās attiecībās pret lalifundijas īpašnieku, veco „kungu", kas šo Iatifundiju mantojis.

Iedomājieties tikai uzskatamāk šo ainu: uz 30 000 lati-fundiju īpašniekiem, kam ir katram pa 2 000 desetinu zemes, iznāk 10 000 000 zemnieku sētu ar septiņas desetinas lielu zemes gabalu katrai „vidējai" sētai. Skaidrs, ka nekāda obščinas sagraušana, nekāda privātā zemesīpašuma radīšana vēl nebūs spējīga grozīt verdzināšanu, alstrādā-šanu, klaušas, dzimtbūtniecisko nabadzību un dzimtbfitnie-ciskos atkarības veidus, kas izriet no tā.

„Agrārais jautājums", ko rada šāds lietu stāvoklis, ir jautājums par dzimtbūšanas atlieku iznīcināšanu, kuras kļuvušas par neizturamu Krievijas kapitālistiskās attīstības traucēkli. Agrārais jautājums Krievijā ir jautājums par krasu vecās, viduslaicīgās zemes piederības laušanu, tiklab muižnieku zemes, kā arī zemniekiem iedalītās zemes piederības laušanu, kas kļuvusi absolūti nepieciešama tāpēc, ka šī zemes piederība ir visai atpalikusi, lā nepavisam neatbilst visai tautas saimniecības sistēmai, kura kļuvusi kapitālistiska.

Laušanai jābūt krasai, jo neatbilstība ir pārāk liela, jo vecais ir pārāk vecs, „slimība pārāk ielaista'*. Laušana kairā gadījumā un visos tās veidos pēc sava satura nevar nebūt buržuāziskā, jo visa Krievijas saimnieciskā dzīve ir jau buržuāziskā un zemes piederība katrā ziņā pakļausies lai. katrā ziņā pielāgosies tirgus pavēlēm, mūsu tagadējā nahiedrībā visspēcīgā kapitala spiedienam.

Het, ja šī laušana nevar nebūt krasa, nevar nebūt buržuāziskā, tad paliek vēl neizšķirts, kura šķira no divām tieši Ieinteresētām šķirām, muižnieku un zemnieku, realizēs šo pārveidību vai dos tai virzienu, noteiks tās veidus. Šim „neizšķirtajam jautājumam" mēs veltīsim nākošo rakstu: „Slolipina un narodņiku agrarās programas salīdzinājums"*.

,.Ņevskaja Zvezda*\ 6. nr.» 1912. o-

maijā Iespiests pēc avīzes ,.Ņevskaja

Paraksts: R. S. Zvezda^44 teksta

Sk. ša sējuma 119.—124. Ipp. tted.

DAŽI REZUMĒJUMI

PAR PRIEKŠVĒLĒŠANU MOBILIZĀCIJU

Gandrīz visi politiskie spēki, kas piedalās Valsts domes vēlēšanās, jau galīgi noorganizējušies. Katrā ziņā galvenie partiju grupējumi iezīmējušies tik noteikti, ka ne par kādām nopietnām un būtiskām pārmaiņām nevar būt ne

runas.

Valdība jau sen sākusi vēlēšanu kampaņu. Labējie, nacio-ualisti, oklobristi „strādā^11, pie kam administrācija viņiem acīm redzami palīdz. Avīzes ,,Reč“ nesen publicētais un daudzu avīžu pārdrukātais gubernatoru cirkulārs isprav-pikiem par „pasākumu^11 noorganizēšanu, lai nepielaistu „kreisos^11 kandidātus ne pilnvarotajos (it īpaši zemnieku), ne balsotājos, mazliet расе) aizkaru no iekšlietu ministrijas „vēlēšanu^11 mašinas. Nav šaubu, ka no šās puses pret opo-ziciju tiks darīts viss iespējamais — un neiespējamais. Ne velti premjers Kokovcovs Maskavas tirgotājiem teiktajā runā tik pastiprināti uzsvēra, cik ļauna esot „opozicija opozicijas dēļ^11.

Bet, ja pieļaujams nešaubīties par valdības un policijas centību vēlēšanās, tad tikpat neapšaubāms ir tas, ka vēlētāju noskaņojumā ir notikusi un notiek plaša nosvēršanās „pa kreisi^11. Nekādām valdības viltībām nav pa spēkam grozīt šo taktu. Gluži otrādi, viltības un „pasākumi^11 spēj tikai pastiprināt neapmierinātību. Un viegli saprotams, — ja lielburžuazijā šī neapmierinātība izpaužas „opozicionārajā^11 Šubinska runā vai „uzmanīgajā^11 Rjabušinska mājienā, ka vēlami „kulturāli pārvaldīšanas paņēmieni^11, vai indīgajos kadetu avīzes ,,Reč“ dzēlienos ministrijai, — tad plašajās ,.mazo ļaužu^11 aprindās, kuri atkarīgi no Rjabu-tinskiem, Goloviniem u. c., neapmierinātība ir daudz asāka un nopietnāka.

Kādi tad ir politiskie grupējumi, kas galīgi izveidojušies opozicijas nometnē, kura politiski pauž šo neapmierinātību? Galīgi ir izveidojusies „atbildīga", liberāli monar-« liistiska kadetu un progresistu opozicija. Viņu savstarpējais bloks skaidri liecina, ka kadeti ir daudz „labējāki", nekā viņi šķiet.

Galīgi ir izveidojusies strādnieku demokrātijā, kas izvirzījusi par savu uzdevumu nevis „atbalstīt" kadetiski pro-grcsistisko opoziciju, bet izmantot tās konfliktus ar labējiem (to skaitā ar nacionālistiem un oktobristiem), lai izglītotu un organizētu demokrātiju. Galīgi ir izveidojusies, beidzot, arī buržuāziskā demokrātijā: trudoviku konferencē tā ir izteikusies par vienošanos „vispirms ar s.-d.“, nedodama tai pašā laikā nekāda noteikta lozunga cīņai pret

k.-d. kontrrevolucionaro liberālismu, t. i., praksē joprojām svārstīdamās starp vieniem un otriem.

Kādi tad ir šie partiju priekšvēlēšanu „politiskās mobilizācijas" rezumējumi? Pirmais un galvenais rezumējums, ko sen jau izdarījusi strādnieku demokrātijā, ir tāds, ka cīņā piedalās nevis divas, bet trīs nometnes. Liberāliem gauži gribas nostādīt lietu tā, ka pēc bfitības cīnās divas nometnes, un likvidatori, kā tas jau vairākkārt parādīts, pastāvīgi noslīd pie šā paša uzskata. Par konstitūciju vai pret konstitūciju? — tā kadeti formulē divu nometņu domstarpības. Bet īstenībā šis formulējums itin neko nenosaka, jo arī oktobristi mēģina pārliecināt, ka viņi ir konstitucionāli, un arī vispār jārunā nevis par to, ko var saukt par konstitūciju un ko nevar tā saukt, bet par zināmu liberālu vai demokrātisku prasību precizo saturu.

Tieši prasību saturs, šķiru tendenču reālā atšķirība nosaka to, ka ir trīs nometnes: labējā jeb valdības; liberālā jeb liberāli monarehistiskās buržuāzijas, kas stāv uz konlr-revolucionara pamata; un demokrātijās nometne. Pie tam runa nav tik daudz par „šansēm" pastāvošajā vēlēšanu sistēmā, — nē, lieta ir daudz dziļāka, runa ir par visas poli tiskās propagandas raksturu vēlēšanu laikā, par vēlēšanu kampaņas visu idejiski politisko saturu.

Liberāļu „stratēģija", pastāvot šādam stāvoklim, ik

dienas tiek virzīta uz to, lai sagrābtu ,,visas“ opozicionārās kustības hegemoniju savās rokās. Un liberālais žurnāls ,,Za-prosi Žizņi“ izpļāpāja šās stratēģijas „noslēpumu", ko ,,ReČ“ rūpīgi slēpa. „Progrcsisli — raksta R. B. kgs^27 žurnālā „Zaprosi" 13. nr-ā — sāka savu kampaņu ar daudzsološu gājienu (!), sastādīdami tā saukto „bezpartejisko progre-sivo bloku", kas kopš pirmajām dienām bija liels pievilkšanas spēks opozicionārām politiskām aprindām, kuras labē-jākas par k.-d.“. No otras puses, „Darba grupas vēlēšanu platforma, kaut arī tā ir izplūdusi, — pa da]ai varbūt šā izplūduma dē|, — atbilst plašu demokrātiskās inteliģences aprindu prasībām". „Ar zināmiem noteikumiem Darba grupa varētu veikt tādu pašu lomu pa kreisi no k.-d., kādu pa labi no k.-d. uzņēmusies progresistu grupa. Opozicijas fronte tad sastāvētu no kustīgiem un svārstīgiem, bet elastīgiem galējiem flangiem un nekustīga, bet neatlaidīga centra, kam slrateģiskā ziņā ir savas izdevīgās puses ar» politiskajā cīņā".

Kas Mijukovu un Šingarevu kgiem prātā, tas R. B. uz mēles! Kadetiem taisni divi „elastīgi" flangi arī vajadzīgi: progrcsisli, lai noķertu buržuāzisko trešā jūnija vēlētāju, un „izplūdušie" demokrāti, lai noķertu demokrātiski noskaņoto publiku. Šī „stratēģija" patiešām izriet no pašas kadetu partijas dabas. Tā ir konlrrevolucionaro liberālu partija, kas ar krāpšanu ved sev līdzi dažus demokrātiskus slāņus, piemēram, tādus kā daļa komiju, sīko kalpotāju

и. tml. Šādai partijai taisni arī ir vajadzīgs „bezpartejiskais progresists" kā īsts šķirisks balsts un izplūdušais demokrāts kā populārā izkārtne.

Progresista tips var būt muižnieks Jefremovs un miljonārs Rjabušinskis. Izplūdušā demokrātā tips ir trudoviks no narodņiku nometnes un likvidators no marksistu nometnes. Aplūkojiet visu kadetu partijas vēsturi, — un jūs redzēsit, ka vienmēr šī partija darbojusies tieši tā, lai vārdos viņai būtu demokrātisms, bet darbos „Jefremovam un Rjabušinskim atbilstošs" liberalisms. Sākot kaut vai ar 1900. gada vietējo zemes komiteju plāna caurkrišanu un beidzot ar balsošanu par budžetu III Domē vai ar Miļu-kova „Londonas" lozungiem^28 u. tml., mēs redzam tieši šo

к. -d. partijas dabu un neīsti demokrātisko tērpu.

R. B. kga — no žurnālā „Zaprosi^11 — neveiklība ir tik liela, ka viņš nejauši pateicis patiesību, kas pastiprināti tiek slēpta demokrātiem un ko saduļķo liberāļi. Progresistu programa, viņš atzīstas, „nostāda jautājumu uz cieta, reala pamata“l Bet šajā programā nav nekā cila kā tikai tīri oktobristiska fasona vispārīgas frāzes (pieņi., „17. oktobra manifesta pilnīga realizēšana”). Par cietu un reālu pamatu tiek nosaukts buržuāziskā liberālismā pamats, kas ir tik mērens, neatbildīgs, nespēcīgs, ka cerēt no viņa jel kaut ko ir taisni smieklīgi. Tos, kas bija „mierīgie atjauninātāji” 1907. gadā, — tos, kas III Domē turējās vidū starp kadetiem un oklobristiem, — lūk, ko dēvē par cietu un reālu pamatu!

Miljonārs Rjabušinskis ir progresists. Šo un viņiem līdzīgo progresistu organs ir „Utro Rossiji”. Un neviens cits kā ,,Reč“, kadetu organs, kuri noslēguši bloku ar pro-gresistiem, rakstīja: „Visvairāk apmierināts (ar Kokovcova runu) ir Maskavas rūpnieku organs „Utro Rossiji”... Tas piebalso Krestovņikovam: „Tirdznieciski rūpnieciskajai Maskavai ir tiesības uzskatīt sevi par apmierinātu” “. Un avīze ,,Reč“ no sevis piebilda: „Ciktāl tas atkarīgs no avīzēm „Golos Moskvi” un „Utro Rossiji”, tās ir gatavas neturēties ne pie kādas līni jas un jūtas apmierinātas”.

Jājaulā. kur ir dati, ka Jefremovam vai citiem progresis-tiem ir „līnija”? Tādu dalu nav. Šāda progresisma atbalstīšana, vienalga, vai tas saucas par progresismu vai kade-tismu, nav nekas cits kā tas, ka demokrātijā atdod poziciju. Pavisam kas cits ir konfliktu izmantošana starp buržuāziju un muižniekiem, starp liberāļiem un labējiem. Tikai tā var nostādīt demokrāts savus uzdevumus.

Lai izpildītu šo uzdevumu, lai politiski apgaismotu un organizētu tās ārkārtīgi plašās masas, kas ekonomiski atkarīgas no Jefremoviem un Rjabušinskiem, ir nepieciešama skaidra apziņa, ka kadetu un progresistu liberalisms ir kontrrevolucionars. Tas, ka šās skaidrās apziņas nav, ir galvenais trūkums, kas ir kopīgs trudovikiem un likvidatoriem. Trudovikiem liberālismā šķiriskā raksturojuma nepavisam nav, likvidatoriem frāzes par „Domes izraušanu no reakcijas rokām”, par kadetu un progresistu tuvošanos varai, par viņu veiklo vēsturiski progresivo darbu (sk. Martova un Dana rakstus) tomēr kopsavilkumā izveido tieši to kadetu „flanga^1* lomu, ar ko tik apmierināts ari R. B.

Trudoviku un likvidatoru subjektivās vēlēšanās, protams, tādas nav, tomēr runa nav par viņu subjektivajiem plāniem, bet par sabiedrisko spēku objektivo grupējumu. Bet šis grupējums pretēji visiem divu nometņu idejas piekritējiem, pretēji naida pilnajiem kliedzieniem par strādnieku demokrātijās dezorganizētību (sk. tai pašā R. B. kga rakstā) skaidri rāda mums, ka trešā nometne izveidojusies. Tās līni ja skaidri izvirzīta un visiem zināma. Strādnieki antilikvidatori turas pie šās līnijas, saliedēdami visus demokrātus cīņā gan pret labējiem, gan pret liberālismu. Nelolodami nekādas ilūzijas par kadetu nevarīgo liberālismu, kas visos būtiskajos jautājumos verdziski padodas reakcijai, strādnieki izmantos viņa sadursmes ar reakciju savā labā, savas šķiriskās organizācijas labā, savas demokrātijās labā, kura tagad klusām briest Jefremovu un Rjabušinsku paverdzināto tautas masu dzīlēs.

Labējo cīņai pret „atbildīgo" opoziciju ir jākalpo un tā kalpos — pateicoties strādnieku antilikvidatoriskai taktikai — tādas „opozicijas" apziņas un patstā^gas organizācijas attīstībai, kura nepretendē uz mazeienīgo „atbildīgās" opozicijas titulu.

.Jjevskaja Zvezda". 6. nr.. 191i. о

īi. maijā Iespiests pēc avīzes ,.Ņeu skala

Paraksts: B. 0. Zvezda" teksta

EKONOMISKAIS UN POLITISKAIS STREIKS

Kopš 1905. gada oficiālajā streiku statistikā, ko vāc tirdzniecības un rūpniecības ministrija, tika ievesta pastā viga streiku sadalīšana ekonomiskajos un politiskajos. Šo sadalīšanu lika ievest dzīve, kas radījusi savdabīgas streiku kustības formas. Ekonomiskā un politiskā streika apvie: nošanās — tāda ir viena no galvenajām šā savdabīguma pazīmēm. Un tagadējā laikā, streiku kustībai atdzīvojoties, zinātniski intereses, apzinīgas izturēšanās intereses pret nolikumiem prasa, lai strādnieki uzmanīgi ielūkotos šajā Krievijas streiku kustības savdabīgajā pazīmē.

Vispirms minēsim dažus pamatskailjus, ņemdami tos no valdības streiku statistikas. Trīs gadu laikā, 1905.—1907. g. Krievijas streiku kustības līmenis bija tik augsts, kādu pasaule līdz tam vēl nebija redzējusi. Valdības statistika skaita tikai fabrikas un rūpnīcas, tāpēc gan kalnu uzņē iniimi, gan dzelzceļi, gan celtniecības darbi un daudzas cilas algotā darba nozares paliek neievērotas. Bet tomēr arī fabrikās un rūpnīcās vien 1905. g. streikojuši 2 803 tūkst, cilvēku, t. i., gandrīz 3 miljoni; 1906. g. —

I (08 tūkst., 1907. g. — 740 tūkst. Visos piecpadsmit gados no 1894. līdz 1908. gadam, kad Eiropā sāka sistemātiski izstrādāt streiku statistiku, vislielākais streikotāju skaits vienā gadā bi ja Amerikā — GOO tūkst.

Tātad Krievijas strādnieki pirmoreiz pasaulē attīstījuši lādu masu apmēru streiku cīņu, kādu mēs redzējām 1905.—1907. gadā. Tagad Anglijas strādnieki ekonomiskā streika nozarē devuši kustībai jaunu, lielu ierosinājumu. Krievijas strādnieku vadošā loma izskaidrojama nevis ar to, ka viņi ir spēcīgāki, vairāk organizēti, vairāk attīstīt] nekā Rietumeiropas strādnieki, bet ar to, ka Eiropā nav vēl bijis lielu nacionālu križu, kur patstāvīgi piedalītos proletāriešu masas. Kad šīs krizes iestāsies, masu apmēru streiki Eiropā būs vēl spēcīgāki nekā 1905. gadā Krievijā.

Kāds tad tajā laikmetā bija samērs starp ekonomisko un politisko streiku? Valdības statistika dod uz to šādu atbildi:

Streikotāju skaits tūkstošos:

No tā redzams abu veidu streiku ciešais un nesarau jamais sakars. Visaugstākie kustības uzplūdi (1905. g.) raksturīgi ar visplašāko cīņas ekonomisko pamatu: šajā gadā politiskais streiks balstās uz drošās un solidās ekonomiskā streika bāzes. Ekonomisko streikotāju skaits ir augstāks par politisko streikotāju skaitu.

Līdztekus kustības atplūdiem, 1906. un 1907. g., mēs redzam ekonomiskās bāzes vājināšanos: ekonomisko streikotāju skaits noslīd 1906. g. līdz 7™ no visa streikotāju skaita un 1907. gadā līdz */m. Politiskais un ekonomiskais streiks tātad savstarpēji atbalsta viens otru, būdami viens otram spēka avots. Ja šie streiku veidi nav cieši saistīti, tad patiesi plaša masu apmēru kustība, — un turklāt tāda, kas gūst visas tautas nozīmi,—nav iespējama. Kustības sākumā ekonomiskajam streikam nereti piemīt īpašība modināt un iekustināt atpalikušos, vispārināt kustību, celt to uz augstākas pakāpes.

Piemēram, 1905. gada pirmajā ceturksnī ekonomiskais streiks bija manāmā pārsvarā pār politisko: pirmajā saskaitīti 604 tūkstoši streikotāju, otrajā tikai 206 tūkstoši. Turpretim 1905. gada pēdējā ceturksnī samērs kļuva pretējs: ekonomiskajos streikos saskaitīti 430 tūkstoši, bet politiskajos 847 tūkstoši streikotāju. Tas nozīmē, ka kustības sākumā daudzi strādnieki pirmajā vietā likuši ekonomisko cīņu, bet vislielāko uzplūdu laikā — otrādi. Bet ekonomiskā un politiskā streika sakars pastāvēja visu laiku.

Hoz šā sakara, atkārtojam, nav iespējama patiesi liela kustība, kas realizē lielus mērķus.

Politiskajā streikā strādnieku šķira uzstājas kā visas tautas vadošā šķira. Šādos gadījumos proletariātam ir nevis vienkārši buržuāziskās sabiedrības kādas vienas šķiras loma, bet hegemona, t. i., vadītāja, pirmrindnieka, vadoņa, loma. Tām politiskajām idejām, kas izpaužas kustībā, ir visas tautas raksturs, t. i., tās skar visas zemes politiskās dzīves visdziļākos pamatnosacījumus. Šāds politiskā streika raksturs — kā aizrāda visi 1905.—1907. gada laikmeta zinātniskie pētnieki — ieinteresēja kustībā visas šķiras un it īpaši, protams, visplašākos, skaitā lielākos un demokrātiskākos iedzīvotāju slāņus, zemniecību un tā tālāk.

No otras puses, darba ļaužu masa nekad nebūs ar mieru iedomāties tādu vispārēju zemes „progresu^11, kur nav ekonomisku prasību, nav tiešas un tūlītējas darba ļaužu stāvokļa uzlabošanas. Masa iesaistās kustībā, enerģiski piedalās lajā, augstu vērtē to un attīsta varonību, pašaizliedzību, neatlaidību un uzticību diženajam darbam ne citādi, kā darba cilvēka ekonomiskajam stāvoklim uzlabojoties. Citādi tas nevar būt, jo strādnieku dzīves apstākļi „parastajā^11 laikā ir neticami smagi. Cīnīdamās par dzīves apstākļu ^izlabošanu, strādnieku šķira reizē ar to ceļas gan morāli, gan garīgi, gan politiski, kļūst daudz spējīgāka realizēt savus lielos atbrīvošanās mērķus.

Tirdzniecības un rūpniecības ministrijas izdotā streiku statistika pilnīgi apstiprina šo gigantisko nozīmi, kāda ir strādnieku ekonomiskai cīņai vispārējas rosības laikmetā. Jo spēcīgāks strādnieku spiediens, toties vairāk dzīves uzlabojumu viņi izcīna. Tiklab „sabiedrības simpātijās^11, kā arī dzīves uzlabošana ir augsti attīstītas cīņas rezultāts. Ja liberāļi (un likvidatori) saka strādniekiem: jūs esat spēcīgi tad, kad jums jūt līdzi „sabiedrībā^11, tad marksists saka strādniekiem ko citu: jums jūt līdzi „sabiedrībā^11 tad, kad jūs esat spēcīgi. Ar sabiedrību šajā gadījumā jāsaprot visvisādi demokrātiski iedzīvotāju slāņi, sīkbur-žuazija, zemnieki, inteliģence, kas tuvu saskaras ar strādnieku dzīvi, kalpotāji utt.

Visstiprākā streiku kustība bija 1905. gadā. Nu un kas? Mēs redzam, ka tieši šajā gadā strādnieki izcīnījuši

18. sēj.

visvairāk dzīves uzlabojumu. Valdības statistika rāda, ka 1905. gadā no 100 streikotājiem tikai 29 beidza cīņu, neko nesasnieguši, t. i., tika pilnīgi sakauti. 10 gados (1895.— 1904.) no 100 streikotājiem 52 beidza cīņu, neko nesasnieguši! Tātad kustības masveidīgais raksturs pacēla cīņas seknūgumu milzīgos apmēros, gandrīz vai divkārt.

Bet, kad kustība sāka atslābt, — tad sāka mazināties arī cīņas sekmīgums: 1906. gadā no 100 streikotājiem 33 beidza cīņu, neko nesasnieguši, vai, pareizāk, tika sakauti, bet 1907. gadā — 58; 1908. gadā pat 69 no simta!!

Tādējādi daudzu gadu zinātniskie statistikas dali pilnīgi apstiprina katra apzinīga strādnieka paša pieredzi un novērojumu, ka nepieciešams savienot ekonomisko un politisko streiku un ka šāda savienošana ir neizbēgama patiesi plašā un visas tautas kustībā.

Tagadējais streiku kustības vilnis gluži tāpat pilnīgi apstiprina šo secinājumu. 1911. gadā streikotāju skaits, salīdzinot ar 1910. g., pieaudzis divkārt (100 tūkst, pret 50 tūkst.), bet tomēr šis skaitlis bija gauži mazs; tīri ekonomiski streiki joprojām bija samērā „šaura** lieta, negūdami vēl visas lautas nozīmi. Turpretim tagad visi un katrs redz, ka tieši šādu nozīmi ieguvusi šā gada streiku kustība pēc zināmajiem apri|a notikumiem.

Tāpēc visai svarīgi jau no paša sākuma dot pretsparu tai kustības rakstura sagrozīšanai, ko kustībā cenšas ienest liberāļi un liberālie strādnieku politiķi (likvidatori). Liberālis Severjaņina kgs avīzē „Russkije Vedonwsti“ 26 ievietojis rakstu pret to, ka pirmā maija streikā „piejauc^1* ekonomiskas vai „kādas citas** (pat, lūk, kā!) „prasības**, bet kadetu avīze ,,Reč“ simpātiju pilna pārdrukāja šā raksta galvenās vietas.

„Saistīt šādus streikus, — raksta liberālā kgs, — tieši ar t. maija momentu visbiežāk ir nepamatoti... L'n ir arī kaut kā dīvaini: svinam vispasaules strādnieku svētku dienu un sakarā ar šo gadījumu prasām, lai pieliek 10 proc. par tāda un tāda labuma parķi" („Неё", 132. nr.).

Liberālim „dīvains** ir tas, kas strādniekam pilnīgi saprotams. Tikai buržuāzijas un tās pārmērīgās peļņas aizstāvji var zoboties par prasību pēc „pielikuma**. Bet strādnieki zina, ka tieši pielikuma prasības plašais raksturs, tieši streiku vispusīgais raksturs visvairāk pievelk milzumu jaunu dalībnieku, visvairāk nodrošina spiediena spēku un sabiedrības simpalijas, visvairāk garantē tiklab pašu strādnieku panākumus, kā ari viņu kustības visas tautas nozīmi. Tāpēc pret libcralisku sagrozījumu, ko sludina Severjaņina kgs, avīzes „Russkije Vedomosti“ un ,,Reč“, vajag noteikti cīnīties un visiem spēkiem brīdināt strādniekus no tamlīdzīgiem nederīgiem padomdevējiem.

Likvidators V. Ježova kgs pašā pirmajā likvidatoru avīzes ,>'evskij Golos"30 numurā nāk klajā ar šādu pašu tīri libe-ralisku sagrozījumu, kaut gan pieiet jautājumam mazliet no cilas puses. V. Ježova kgs it īpaši apstājas pie streikiem, ko radījusi naudas soda uzlikšana par pirmo maiju. Pareizi norādīdams uz strādnieku nepietiekamo organizētību, autors no šā pareizā norādījuma taisa visaplamākos un strādniekiem viskaitīgākos secinājumus. Neorganizētību Ježova kgs saskata tai apstāklī, ka vienā fabrikā streikojuši vienkārši protesta dēļ, otrā pievienojuši ekonomiskas prasības uti. Bet īstenībā šajā streiku veidu dažādībā vēl nav itin nekādas ncorganizētības: muļķīgi iedomāties

organizētību katrā ziņā vienādības veidā! Neorganizēlība nepavisam nav tur, kur to meklē Ježova kgs.

Bet vēl sliktāks ir viņa secinājums:

„Šā apstākļa dē|“ (f. i„ slreiku nevienādības un ekonomikas un poli-likas savienošanās formu dažādības dēļ) „ievērojami daudzos gadījumos prolesta principiālais raksturs (neslreikoja taču kvarta dē|) nolušējās, lo sarežģīja ekonomiskās prasības"...

Šis ir patiešām nekrietns, caur un cauri melīgs uņ caur un cauri liberalisks spriedelējums! Domāt, ka prasība pēc kvarta" spēj „notušēt" protesta principiālo raksturu, nozīmē noslīdēt līdz kadeta līmenim. Gluži otrādi, Ježova kgs, nevis jāzobojas par prasību pēc „kvarta", bet tā pilnīgi jaalzīsll Gluži otrādi, Ježova kgs, šī prasība nevis notušē", liet pastiprina „protesta principiālo raksturu"! Pirmkārt, jautājums par dzīves uzlabošanu ari ir principiāls un ļoti svarīgs principiāls jautājums, un, otrkārt, es nevis vājinu, Int pastiprinu savu protestu, kad protestēju nevis pret vienu, bet pret divām, trijām uti. apspiešanas izpausmēm.

Ikviens strādnieks ar sašutumu noraidīs nekrietno libe-i,disko lielas sagrozījumu, ko izdarījis Ježova kgs.

Bet Ježova kgm ta nebūt nav pārrakstīšanas. Talak viņš raksta vēl nekrietnākas lietas:

„Pašu pieredzei vajadzēja ierosināt strādniekos domu, ka sarežģīt savu protestu ar ekonomiskām prasībām ir gluži tikpat nelietderīgi kā parasto streiku sarežģīt ar principiālu prasību".

(Nav pareizi un tūkstoškārt nav pareizil Negods avīzei „Ņevskij Golos", ka tā iespiež šādas valodas. Tas, kas Ježova kgm liekas nelietderīgs, ir pilnīgi lietderīgs. Gan katra strādnieka personīgā pieredze, gan ļoti daudzu Krievijas strādnieku pieredze nesenajā pagātnē liecina pretējo tam, ko māca Ježova kgs.

Tikai liberāļi var protestēt pret to, ka kaut vai pašu „parastāko" streiku „sarežģī" ar „principiālām prasībām"; tas pirmkārt. Bet, otrkārt, dziļi kļūdās mūsu likvidators, tagadējo kustību mērodams ar „parasto" streiku mērauklu.

Un Ježova kgs velti pūlas aizsegt savu liberālo kontrabandu ar svešu karogu, velti sajauc jautājumu par ekonomiskā un politiskā streika savienošanu ar jautājumu par viena un otra sagatavošanu! Protams, sagatavot un sagatavoties, turklāt cik vien iespējams pamatīgi, vienprātīgi, saliedēti, apdomāti, noteikti, viss tas ir visai vēlams. Par to strīda nevar būt. Bet sagatavot vajag, pretēji Ježova kgm, tieši abu streika veidu savienošanu.

„Mūsu priekšā ir ekonomisku slreiku periods, — raksta .Te-žova kgs. — Būtu nelabojama kļūda, ja tie savītos ar strādnieku politisko uzstāšanos. Tāds sajaukums kaitīgi ietekmētu tiklai» strādnieku ekonoriiisko, kā arī politisko ciņu".

Liekas, tālāk nav kur iet! Likvidatora krišana līdz vidēja liberāļa līmenim no šiem vārdiem redzama skaidrāk par skaidru. Katra frāze satur sevī kļūdu! Katra frāze, lai dabūtu patiesību, jāpārtaisa par tieši pretēju!

Nav tiesa, ka mūsu priekšā ir ekonomisku slreiku periods. Taisni otrādi. Māsu priekšā ir ne tikai ekonomisku slreiku periods. Mūsu priekšā ir politisku streiku periods. Ježova kgs, fakti ir stiprāki nekā jūsu liberaliskie sagrozījumi, un, ja jūs varētu dabūt streiku statistikas kartītes, ko vāc tirdzniecības un rūpniecības ministrijā, tad pat šī valdības statistika pilnīgi atspēkotu jūs.

Nav tiesa, ka „savīšanās^1* būtu kļūda. Taisni otrādi. Būtu nelabojama kļūda, ja strādnieki nesaprastu, cik savdabīga, cik nozīmīga, cik nepieciešama, cik principiāli svarīga ir tieši šāda „savīšanās-1. Bet laime, ka strādnieki to lieliski s:iprot un nicinoši atvaira no sevis liberālo strādnieku politiķu sprediķošanu.

Nav tiesa, beidzot, ka šāds sajaukums „kaitīgi ietekmētu^11 nbus formas. Taisni otrādi. Tas labvēlīgi ietekmē abas. Tas ilura stiprākas abas.

Ježova kgs pamāca kaut kādas viņa paša atklātas „karstas galvas^11. Klausieties:

„Nepieciešams organizatoriski nostiprināt strādnieku . masu noskaņojumu^11... — Svēta patiesība! — ... „Nepieciešams pastiprināt aģitāciju par arodbiedrībām, vervēt tām ļaunus biedrus^11...

Pilnīgi pareizi, bet... bet, Ježova kgs, nav pieļaujams sašaurināt „organizatorisko nostiprināšanu^11 līdz vienām pašām arodbiedrībām! Atcerieties to, likvidatora kgs!

...„Jo vairāk las nepieciešams lāpēc, ka tagad strādnieku vidū ir ne mazums karstu galvu, ko aizrāvusi masu kustība un kas mītiņos uzstājas pret arodbiedrībām, it kā nederīgām un nevajadzīgām**.

Tā ir liberaliska strādnieku apmelošana. Nevis „pret arodbiedrībām^11 uzstājās strādnieki, kas daudz nepatikšanu ir sagādājuši un vienmēr sagādās likvidatoriem. Nē, strādnieki uzstājās pret to organizatoriskās nostiprināšanas sašaurināšanu līdz vienām pašām „arodbiedrībām^11, kura tik skaidri redzama no Ježova kga iepriekšējās frāzes.

Strādnieki uzstājās nevis „pret arodbiedrībām^11, bet pret to liberalisko savas cīņas rakstura sagrozīšanu, ar ko piesātināts viss Ježova kga raksts.

Krievijas strādnieks politiski pietiekami nobriedis, lai saprastu, cik liela visas tautas nozīme ir viņa kustībai. Viņš pietiekami nobriedis, lai saprastu, cik neīsta, cik nožēlo-jama ir liberālā strādnieku politika, un viņš vienmēr nicinoši atvairīs to no sevis.

Iespiests 1912. f). 31. maijā avīzes Ķcvskaia Zvezda** 10. nr-ā Paraksts: l v. Petrovs

Iespiests pēc avīzes teksta, kas salīdzināts ar krājuma „Marksisms un likuidatorisms" II d., S.-Pelerburgā, 191-i. i/.. tekstu

PĀRCEĻOTAJU JAUTĀJUMS

Kā zināms, valdība un kontrrevolucionarās partijas lika sevišķi lielas cerības uz zemnieku pārceļošanu. Pēc visu ļ konlrrevolucionaru domām tai bija lemts ja ne radikāli J atrisināt, tad vismaz ievērojami vājināt un padarīt nekai-f tīgu agraro jautājumu. Lūk, kāpēc pārceļošanu sevišķi j sāka reklamēt un visādi veicināt taisni tad, kad Eiropas] Krievijā tuvojās zemnieku kustība, un vēlāk, kad tā attīstījās.

Kas valdības pārstāvjiem un tālredzīgākajiem politiķiem, i piemēram, no oktobrislu vidus, prātā, tas tādiem alklā-; tiem reakcionāriem kā Kurskas zubrām Markovam 2. uz mēles. Un šis deputāts, apspriežot pārceļošanas jautājumu Domē, atklāti, ar slavējamu tiešumu teica: „Jā, valdībai jāatrisina agrarais jautājums tieši ar pārceļošanu" (1. sesijā).

Nav šaubu, ka, pareizi noorganizējot pārceļošanu, tai varētu būt zināma nozīme Krievijas saimnieciskajā attīstībā. Protams, šo nozīmi nevajag vērtēt pārāk augstu pat tagad, kad pilnīgi neciešamais zemnieku stāvoklis ir tāds, ka krievu zemnieks gatavs bēgt ne vien uz Sibīriju, bet kaut uz pasaules malu; pat tagad, kad zemniekus, kam ir maz zemes vai nemaz nav zemes, lai tos atpestītu no kārdināšanas — mest acis uz muižnieku latifundijām, visādi skubina uz pārceļošanu un izceļošanu; kad 9. novembra ukazs*1 ārkārtīgi atvieglinājis pārceļotājiem savas saimniecības atlieku likvidēšanu dzimtenē; pat tagad, kā tas jā-atzīsl pašiem dabiskā pieauguma apoloģētiem; un vienīgi guberņās, kas dod visaugstāko izceļotāju procentu (Krievijas dienvidi, rietumi un melnzemes centrs), tā līdzinās dabiskajam pieaugumam vai tikai mazliet pārsniedz to.

Tomēr Sibīrijā vēl ir liela pārceļošanai derīgas brīvas /eines platība. Tiesa, darīts vēl ļoti maz, lai aprēķinātu *<i platību kaut vai aptuveni precizi. Kulomzins jau 1896. gadā novērtēja, ka kolonizācijas zemes platība esot 130 tūkst, dvēseļu normu liela. Kopš tā laika iedalīts desmitkārt lielāks normu daudzums, bet platība vēl nav izmantota. Gluži otrādi, pēc pārceļošanas pārvaldes aprēķiniem uz 1900. gadu esošās, pārceļošanai derīgās zemes platība novērtēta 3 miljonu dvēseļu normu apmērā 6 miljoniem pārceļotāju. Kā redzams, skaitļi ārkārtīgi dažādi; to «vārstīšanās diapazons visai ievērojams.

Lai būtu kā būdams, pat ja no pēdējiem skaitļiem atmetam zināmu procentu uz parastā birokrātiskā optimisma rēķina, tomēr nav apšaubāms, ka Sibirijā zemes platība vēl ir un ka tātad pārceļošanai uz turieni varētu būt zināma nozīme tiklab priekš Sibirijas, kā arī priekš Krievijas, ja vien pārceļošana būtu noorganizēta lietderīgi.

Tieši šo conditio sine qua non* jau arī neizpilda pastāvošā valdība. Tagadējā pārceļošanas lietas organizēšana lieku reizi rāda un pierāda, ka mūsu „vecā kārtība'* absolūti nespējīga apmierināt viselementārākās iedzīvotāju saimnieciskās prasības; nederīgā pārceļošanas nostādne vēlreiz liecina, ka tagadējie stāvokļa kungi ir impotenti kaut jel ko izdarīt zemes saimnieciskā progresa labad.

Pārceļošanas politikas virziena, rakstura un realizēšanas noskaidrošanai bija arī ik gadus veltītas s.-d. deputātu runas, apspriežot pārceļošanas pārvaldes budžeta projektu.

Kāds ir valdības nolūks zemnieku pārceļošanā? Lūk, pamatjautājums, kas nosaka visus citus, jo valdības nolūks pārceļošanas politikā nosaka visu tās raksturu.

Deputāts Voilošņikovs, kas Domes 2. sesijā runāja s.-d. frakcijas vārdā, šādi raksturoja tos uzdevumus, kurus valdība sev izvirza zemnieku pārceļošanā. „Pārceļošanas politika — teica deputāts Voilošņikovs — ir viens no posmiem visā valdības agrarajā politikā. Kad muižniekiem bija vajadzīgi vāji un nespēcīgi zemnieki kā lētas darba rokas, tad arī valdība visādi centās bremzēt pārceļošanu un atstāt iedzīvotāju pārpalikumu uz vietām. Bet ar to vēl nepietika:

— obligato nosacījumu, lied.

viņa pastiprināti cīnījās pret patvaļīgu pārceļošanu un līdz ar lo centās aizvērt šo drošības vārstuli; bet tā laika dabiskais iedzīvotāju pieaugums joprojām turpinājās, laiki mainījās; parādījās proletariāta un bada cietējas zemniecības draudošais mākonis ar visām savām sekām. Valdība un muižnieki pieķērās pārceļošanai, likdami to līdz ar 9. novembra uknzu savas agrarās politikas pamatā, bet tur, realizējot 9. novembra ukazu, uzmanība koncentrējās uz stiprajiem un spēcīgajiem, uz to, lai atņemtu zemi vājiem un nodotu spēcīgiem zemniekiem, bet šeit runa ir par to, lai vājos zemniekus cik vien iespējams vairāk pārsūknētu uz Sibīriju, un, kaut gan pēdējā laikā vērojama tendence uz turīgā pārceļotāja vidējā līmeņa paaugstināšanu, tomēr galveno vairumu pēc Stolipina terminoloģijas joprojām sastāda vājie. Sājā pastiprinātajā pārsūknēšanā gluži tāpat darbojas līdzi vai, es teikšu, šai līdzdalībā piesaistītas arī zemes ierīcības komisijas.

Zemes ierīcības komisijām uzlikts pienākums izdot, reģistrēt pārceļotajiem zemes gabalus un līdz ar lo likt galā ar kādreizējām agrarajām nekārtībām. Tātad, kgi, 9. novembra ukazs, pastiprinātā pārceļošanas reklamēšana, pastiprinātā vājo pārsūknēšana uz Sibiriju un zemes ierīcības komisijas — tās ir viena un tā paša jautājuma, vienas un tās pašas politikas divas cieši saislīlas puses. Nav grūti saskatīt, ka 9. novembra ukaza realizēšana veicina spēcīgo un stipro apmešanos uz iedalītās zemes uz vājo zemnieku rēķina un līdz ar to veicinās šo vājo, kolonizācijas ziņā maz noderīgo elementu izstumšanu uz viņiem svešām malienēm. Tiklab attiecībā pret obščinu, kā arī attiecībā pret pārceļošanu valdības politiku pārceļošanā noteica vienīgi tikai dzimtkungu muižnieku saujiņas un vispār valdošo šķiru intereses, kas apspiež strādnieku masas un darba zemniecību. Elementāro zemes prasību un tautas saimniecības vajadzību izpratne valdībai ir sveša“ (77. sēde 2. sesijā).

Vispilnīgāk šo lietas pusi atsedza deputāts Čcheidze (savā runā Valsts domes 2. sesijā), sīki attēlodams, kāda ir pārceļošanas politikas aina Kaukazijā.

Sociāldemokrātu orators vispirms ar faktiem un skaitļiem pierādīja, ka visi oficiālie ziņojumi par brīvu zemi

Kaukazijā pavisam kliedzošā veidā runā prelim patiesībai. Sevišķi uzsvērsim, ka dcpulals Čcheidze, lai izvairītos no pārmetumiem par neobjektivitati un sagrozīšanu, visu laiku ir izmantojis olicialos datus un valdības ierēdņu ziņojumus. Pēc datiem, ko jau 80. gados savācis bijušais valsts īpašumu ministrs, „valsts zemnieku vidū vien, kas novietoti uz kroņa zemes Kaukazijā, četrās Aizkaukazijas guberņās saskaitītas 22 000 dvēseles, kas ir pilnīgi bez zemes, 6(5 000 — ar iedalīto zemi līdz vienai desetinai uz dvēseli, 254 000 — ar iedalīto zemi no vienas līdz divām desetinām, 5 013 dvēseles ar iedalīto zemi no divām līdz četrām desetinām, — kopā apmēram 1000 000 dvēseļu, kurām iedalītā zeme mazāka nekā iedalītās zemes minimālā norma pārceļotajiem, kas apmetušies Kaukazijā. Ku-laisas guberņā no 29 977 mājām 2 541 māja bija bez zemes un ar iedalīto zemi līdz vienai desetinai uz sētu, ar zemi no vienas līdz divām desetinām — 4 227, no divām līdz trim — 4 016, no trim līdz piecām — 5 321 māja. Pēc jaunākajām ziņām apdzīvotu vietu skaits, kurām nemaz nav kroņa zemes vai kurās šādas zemes ir ļoti maz, četrās Aizkaukazijas guberņās ir apmēram 46 proc., bet Kutaisas guberņā nenodrošināto sētu bija apmēram 33 proc. No Baku komitejas pārskata par zemes trūkumu lauksaimnieciskai ražošanai mēs zinām, ka šādas ar zemi maz apgādātas apdzīvotas vietas izvirza no sava vidus bezzemniekus, kas apmetas pie tiem, kuriem ir lielāka iedalītās zemes platība, un šādā atkarīgā stāvoklī atrodas daudzus gadus. Bet senators Kuz-minskis savā vispadevīgajā pārskatā saka sekojošo: „Ir novērots, ka dažreiz pats pārceļolāju sastāvs veidojas no personām, kas aizgājušas no zemkopības un savu kolonizācijas nolūkiem dabūto zemi iznomā sava ciema ļaudīm vai kaimiņu apdzīvotās vielas vietējiem zemniekiem". Tādējādi vēl pirms 25 gadiem Aizkaukazijā bija simtiem tūkstošu valsts zemnieku, kuriem, liekas, vajadzētu būt vairāk apgādātiem nekā cilu kategoriju zemniekiem un kurus nepārspīlējot var saukt par kalpiem. Vēl pirms kādiem 25 gadiem turienes zemnieki bija spiesti nomāt to zemi, kas lika atdota pārceļotajiem".

Tādi ir dati, uz kuriem pamatojoties var spriest, kā apgādāti ar zemi valsts zemnieki Kaukazijā.

„Kas atliecas uz tā sauktajiem pagaidām piesaistītajiem zemniekiem, — turpināja orators, — tad, pamatojoties uz konstatētiem aktiem, redzams, ka Tiflisas gub. atstātas pilnīgi bez zemes 1 444 ģimenes un 386 ģimenes nav dabūjušas zemi pat ēku celšanai. Tas iznāk 13 proc. no Tiflisas gub. muižnieku zemnieku kopskaita. Kulaisas gub. bez-zemes zemnieku skaits reformas laikā bija vēl lielāks. Pat ja pieņemtu Tillisas guberņas dzimtcilvēku kopskaita proporciju, arī tad Kutai-sas guberņu visu lādu sanāks 5 590 ģimenes jeb 25 000 dvēseļu, kas, atbrīvojot zemniekus Kaukazijā, nav dabūjušas ne pēdu zemes. 20 I gadus pēc reformas, 1895. gadā, — turpina autors, kas sarakstījis ziņojumu par obligato attiecību likvidēšanu, — Jejizavctpoles gub. bezzemes zemnieku bija 5 308 ģimenes jeb 25 000 abu dzimumu personu. Baku guberņā 3 900 ģimenes jeb 11 709 abu dzimumu personas ir bezzemnieki. Bet te būs dali par to zemnieku nodrošināšanu ar zemi, kuri ir pagaidām piesaistīti, kuri nav izpirkuši savu iedalīto zemi, bet kuriem ir kāda nekāda saimniecība. Tiflisas gub. iznāk uz dvēseli 0,9 dcs., bet Kulaisas gub. — 0,6 dos. No tiem, kas izpirkuši zemi, Tiflisas gub. iznāk uz dvēseli 1,7 des., bet Kulaisas gub. — 0,7 des. Tāda zemes ziņā ir to zemnieku apgādāšana, kuriem ir kaut kāda saimniecība. Vispārīgu raksturojumu par zemnieku saimniecisko stāvokli Kaukazijā dod Kutaisas guberņas komitejas pārskats par zemes trūkumu lauksaimnieciskajā ražošanā. Pēc datiem, kas gūti no dažādiem oficiāliem pētījumiem, to zemnieku daudzums, kuri cieš lielu zemes trūkumu, Kutaisas gub. sasniedz gandrīz 70 proc. Vēl vairāk, tur tiek minēts arī tas, ka Kutaisas gub. lielu zemes trūkumu ciešot 25°/o muižnieku.

Šādi zemes gabalu turētāji — tālāk teikts pārskatā — var saglabāt savu saimniecisko patstāvību tikai tad, ja ir blakuspcļņas, un viņiem itin nemaz nav iespējams izdot līdzekļus uzlabojumiem, inventārām un lauku mēslošanai. Lielais pieprasījums nevarēja neietekmēt iedalītās zemes nomas maksu, kas pusgrauda sistēmā sasniedz 60 proc. no bruto ienākuma, bet dažreiz, nomaksājot ar noteiktu daudzumu zemes ražojumu, neražas gados tā pārsniedz bruto ienākumu. Zemes atdošana nomnieka lietošanā par naudu sastopama reti, un nomas maksa sasniedz līdz 30 rubļu par dcsclinu gadā. Tā tas ir Kulaisas guberņā. Bet te būs daži dati ļiar zemnieku apgādāšanu ar zemi Četros Jeļiza-vetpoles gub. apriņķos. Šeit, pamatojoties uz ziņām par visiem zemniekiem, kas dzīvo uz īpašnieku zemes, mēs zinām, ka Jeļizavetpolcs gub. Četros apriņķos, un, proti: Džibrailas, Zangezuras, Šušas un Džcvan-širas, apgādāšana ar zemi sasniedz līdz 0,6 des. uz dvēseli. Pēc senatora Kuzminska aprēķina Baku gub. Lenkoranas apr. ieceļotājiem, kas novietoti uz īpašnieku zemes, vidējais iedalītās zemes daudzums uz vienu vīriešu dzimuma personu sasniedz līdz 0,5 des. Ivubinas apr. līdz 0,9 des. Kungi, — nobeidza orators, — tāda ir zemnieku apgādāšana ar zemi Aizkaukazijā“.

Ja attiecībā uz zemes trūkumu Kaukazijas zemnieku stāvoklis maz ko atšķiras no zemnieku stāvokļa Krievijā, tad jājautā, no kurienes gan rodas kolonizācijas zemes

fonds Kaukazijā un kāpēc uz turieni noliek pārceļošana, kāpēc tur neizvieto turienes zemniekus?

Pārceļotāju zemes fondu izveido, nepieļaujami pārkāpjot iezemiešu agrarās tiesības, bet pārceļošana no Krievijas notiek par slavu arvien vēl tam pašam nacionālistiskajam — „malieņu rusifikācijas" principam.

Dep. Čcheidze minēja daudzus datus, kas tāpat ir gūti no oficiāliem avotiem, ka veseli iezemiešu ciemi tikuši padzīti no savām dzimtajām vietām, lai izveidotu kolonizācijas zemes fondu, ka sameistaroti veseli tiesas procesi, lai attaisnotu kalniešu zemes ekspropriāciju (muižniecības maršala kņaza Cereteli ziņojums iekšlietu ministram par kalnu ciemu Kiknaveleli Kutaisas apriņķī) utt. Un visi šie nav vis atsevišķi un izņēmuma fakti, bet „tipiski gadījumi", kā konstatē arī senators Kuzminskis.

Rezultātā starp pārceļotajiem un iezemiešiem rodas tieši naidīgas attiecības. Tā, piemēram, kad Alaru sabiedrība lika padzīta no savas zemes, „pārvietota", kā izsakās senators Kuzminskis, „nenodrošinot to ar zemi, likteņa varā", tad viņas zemes sagrābējus pārceļolājus apbruņoja uz kroņa rēķina: turienes apriņķu priekšniekiem bija uzdots „parūpēties, lai apgādātu jaunradušos ciemu zemniekus pie Mugani, tai skaitā arī pokroviešus, ar ieročiem — berdankām, 10 šautenes uz 100 sētām". Interesanta ilustrācijā mūsdienu politikas „nacionālistiskā kursa" raksturošanai.

Un tomēr Valsts domes labējie deputāti triumfēdami norādīja, ka pastāvot 1 700 000 des. liels pārceļotāju zemes fonds, kā par to ziņojot Kaukazijas pārvaldnieks. Tomēr, kā liecina arī pārvaldnieks, gandrīz pusi no šā fonda jau aizņēmuši pārceļolāji, ievērojama daļa atrodas tādās vielās, kur, kā atkal tomēr apstiprina pārvaldnieks, nepieradušam lauksaimniekam fiziski nav iespējams saimniekot.

Dep. Čcheidze raksturoja arī, kā valdība uz vietām palīdz iekārtoties jaunajiem iemītniekiem. ..Nepietiekamā apgāde ar ūdeni, teikts pārvaldnieka ziņojumā, un pārceļotāju zemes gabalu apūdeņošana, it īpaši Aizkaukazijas aus-trumu apvidos, ir viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc pārceļolāji, kas tur jau apmetušies, ceļo atpakaļ. No Melnās jūras piekrastes jaunie iemītnieki bēg projām tāpēc, ka nav ceļu, kas derētu pajūgu satiksmei, ne vien starp atsevišķiem apdzīvotiem punktiem, bet arī pašu pārceļotajiem iedalīto gabalu robežās. Te jāpiebilst, ka pārceļotajiem nelabvēlīgie, nepierastie klimatiskie apstākļi, kam daudzos Kaukazijas apvidos seko saslimšana ar malāriju, kura bendē ne vien cilvēkus, bet arī lopus, savukārt ne mazāk kā ceļu trūkums veicina neizturīgāko jauno iemītnieku bēgšanu no šā novada. Paskaidroto cēloņu ietekmē nepārtraukti vērojama izceļošana no Jeļizavetpoles un Baku gub., un Dagestanas apg., un tāpat arī no Tiflisas un Melnās jūras gub.“.

Rezultātā, lūk, kā pats pārvaldnieks novērtē pārceļošanas iznākumus Kaukazijā. „Izturēšanās, kādu līdz pēdējam laikam praktizēja pret Kaukazijas iedzīvotājiem viņu zemes lielās", — saka pārvaldnieks, — „turpmāk nav ciešama un jau tāpēc vien, ka lai neapšaubāmi ir diezgan izcila loma lauku iedzīvotāju revolucionārajā noskaņojumā".

Gluži tādus pašus uzdevumus grib atrisināt valdība un valdošās šķiras, pārvietojot zemniekus uz Sibiriju; arī šai gadījumā, tiecoties uz politiskiem mērķiem, nepavisam nerēķinās nedz ar pārceļotāju interesēm, nedz ar ilggadējo iedzīvotāju tiesībām.

Krievijā, izceļošanas vielās, pārceļošanu tagad uzdots pārzināt zemes ierīcības komisijām, zemes priekšniekiem un gubernatoriem. Zemes ierīcības komisijas, kas dziļi ieinteresētas, lai izretinātu to vietējo zemniecību, kurai ir maz zemes vai nemaz nav zemes, un lai atstātu to uz vietām tikai tik daudz, cik vajadzīgs lielo zcmesīpašunni vajadzībām (kā algota darba spēka piegādātāju), šīs komisijas tik enerģiski „pārvietoja" trūcīgos, ka radīja pat pārceļošanas pārvaldes kurnēšanu. „Zemes ierīcības komisijas", — protestējis kāds pārceļošanas pārvaldes ierēdnis, — „sastāda pilnīgu ubagu partijas, kuriem uzreiz vajadzīgs ceļa pabalsts, aizdevums nevis saimniecības iekārtošanai, bet uzturam; bet, ja izņēmuma veidā arī gadās kāds pārceļotājs. kam ir neliels naudas krājums, tad viņš to visu izdod pār-braucienam un uzturam".

Un šos „nevarīgos" agrarās politikas pabērnus, kura pasludinājusi par savu devizi „balstīties uz stiprajiem", veseliem bariem aizpludina uz Sibiriju nepielāgolos lopu vagonos, kas bāztin piebāzti ar večiem, bērniem un grūtām sievietēm. Sājos pašos lopu vagonos (ar slaveno uzrakstu: <10 cilvēki, 8 zirgi) pārceļolāji vāra ēdienu, mazgā veļu, tepat bieži vien gul ar lipīgām slimībām saslimušie, kurus pārceļolāji parasti slēpj, baidīdamies, ka tos izsēdinās un tie tādējādi paliks partijai iepakaļ. Galapunktos un stacijās pārceļolājus izsēdina labākajā gadījumā speciāli iekārtotās teltīs, sliktākajā gadījumā tieši zem klajas debess, saulē un lietū. Dep. Voilošņikovs stāstīja Domē, kā viņš pats novērojis Srelenskas punktā tifa slimniekus, kas gulējuši laukā lietū bez pajumtes. Un, lūk, šādus pārceļotāju ceļošanas apstākļus, kas citēti iepriekš, divi ministri (Stolipins un Krivošejins) atzina par „ciešamiem": „pārceļotāju pārvietošanās sanitārie apstākļi ir ciešami", — vispadevīgi ziņo viņi, — „ceļā daudzi pat rod nepierastas ērtības". Patiešām, birokrātiskajam optimismam nav robežu!

Pārciezdami šādas likstas ceļā uz „apsolīto zemi", ļoti trūcīgie pārceļolāji neatrod laimi arī Sibirijā. Lūk, piemēram, kā viņu iekārtošanos jaunajās vietās raksturoja dep. Voilošņikovs ar cilātiem no oficiāliem ziņojumiem.

Kāds ierēdnis (pārceļošanas pārvaldes sevišķu uzdevumu ierēdnis) raksta: „Zemes gabalu lielākā daļa izkaisīta skujkoku apvidos, bez ūdens, bez sējumiem, bez ganībām". Cils piebilst: „Aizdevumi pilnīgi zaudējuši savu saimniecības iekārtošanas rakstura nozīmi; aizdevumu apmērs pats par sevi pārāk mazs, lai patiesi palīdzētu iekārtot saimniecību. Kārtība, kāda nodibinājusies, izsniedzot aizdevumus, pārvērtusi šo lietu par vistīrāko filantropiju, par 150 rbļ. aizdotās naudas iekārtoties un kādus divus gadus pārtikt nav iespējams".

Bet, lūk, piemēra dēļ jauno iemītnieku sanitārā stāvokļa apraksts tajos pašos oficiālajos ziņojumos.

„Pēc (ifa, — raksta kālis ierēdnis*, — šeit tikpat lielos apmēros izplatījusies ciuga; gandrīz visās apdzīvotās vietās, visās mājās ir šās slimības slimnieki vai tās kandidāti. Bieži vien vienā mājā gul gan vienas, gan otras slimības slimnieki. Okurns-Šaskas iecirknī man gadījās redzēt šādu ainu: mājas saimnieks gul ar litu lobīšanās stadijā, viņa grūtā sieva visai vāja nepietiekama uztura dēļ; dēls, gadus 12 vecs zēns, ar piepampušiem dziedzeriem un cingu; sievasmāsai cinga.

„Ziņojums", 8. Ipp.

staigāt nevar, viņai ir zīdāms bērns; viņas desmit gadus vecajam zēnam cinga, asins plūšana no deguna un nespēks kājās, un tikai viņas vīrs viens pats visā ģimenē vesels.

Cingai un lifain seko nnklsakliba. Var sastapt apdzīvotas vielas, kur burtiski itin visi pārce|olāji bez izņēmuma ir akli. Zemes gabalu grupas uz Jcinnas upes izveidotas nepārtrauktā skujkoku mežā, kur nav ne aramzemes, ne p|avu, un jaunie iemītnieki divos trijos gados tik tikko spējuši izcirst māju vielas un uzcelt nožēlojamas mājeles. I’ar savu maizi nevarēja hūl ne runas; pārlika vienīgi no aizdevuma, un. kad pēdējais bija izlietots, radās drausmīgs maizes trūkums; daudzi burtiski cieta badu. Maizes trūkumam vēl jāpievieno dzeramā ūdens trūkums".

Šādi ziņojumi gadās uz katra soļa. Lai cik drausmīgas būtu šis oficiālās vēstis, kā redzams, tās tomēr pilnīgi nepasaka to, kas ir, un tādējādi izskaistina īstenību. Piemēram, vispārējās zemstu organizācijas pilnvarotais kņazs Ļvovs, kas, kā zināms, ir mērenu uzskatu cilvēks un kas apmeklējis Tālos Austrumus, šādi raksturo Pieamuras novada kolonizāciju:

„Sakaru trūkums ar pasauli kā uz neapdzīvotas salas, dzijās taigas purvaino ciņu, pārpurvoto ieleju un pārpurvoto kalnu vidū pilnīgi mežonīgie dzīves, darba un uztura apstākļi dabiski nomāc garīgi nespēcīgo un nabadzīgo pārcejotāju. Viņš ieslīd apatijā, pašā sākumā izsmēlis savu nelielo enerģijas krājumu ciņā pret bargo dabu, iekārtodams sev nožēlojamu mītni. Cinga un tīfs pārņem novājināto organismu un aiznes to uz kapiem. Daudzās 1907. gada apdzīvotās vielās ir taisni neticama mirstība, 25 un 30 proc. Cik tajās sētu, tik arī krustu, un ne mazumam apdzīvoto vietu ir lemts pilnīgi pārcelties uz jauniem zemes gabaliem vai uz kapiem. Cik daudz rūgtu asaru nelaimīgajās ģimenēs, kādas dārgas bēres uz valsts rēķina tālā nomalē ^in nevis kolonizācijā! Ne tik drīz tiks uz kājām pērnā gada pastiprinātā pārceļolāju viļņa atliekas, kuru sakāvusi taiga. Daudzi vēl apmirs, daudzi aizbēgs, atgriezīsies Krievijā, sacels ar stāstiem par savām nelaimēm neslavu visam novadam, iebiedēs un aizturēs tālāko pārceļošanu. Ne velti šogad notiek neredzētu apmēru pretēja kustība no Piejūras apgabala un pieckārt mazāks pārceļolāju pieplūdums lajā".

Kņazu Ļvovu pilnīgi pareizi pārņem šausmas par pārce-lolāju atrautību un pamestību nepārredzamajās Sibīrijas taigās, it īpaši ņemot vērā ceļu trūkumu Sibīrijā. Var iedomāties, cik spoži tur tagad noris atsevišķu viensētu saimniecību ieviešana un viensētu zemes gabalu iedalīšana, jo tie paši agrarās politikas vadītāji pasludināja, ka „nepieciešams noteikts pagrieziens (!) agrarajā politikā Sibi-rijā“, „jārada un jānosliprina privātīpašums", „katram zemniekam viņa zemes gabals jānostiprina, pamatojoties и/ 1901). g. 9. novembra ukazu“, ,,pārce]otāju zemes gabali jnpiešķir, pēc iespējas sadalot zemi viensētās^4’[4] uti.

Pilnīgi dabiski, ka šādos kolonizācijas apstākļos pēc pārceļošanas pārvaldes datiem no pārceļolāju skaita, kas iekārtojušies 1903.—1905. g., 10 proc. nebija neviena darba lopa, 12 proc. bija tikai pa vienam darba lopam, 15 proc. nebija govs un 25 proc. nebija arkla (no deputātā Gaidarova runas 1. sesijā, kurš tolaik uzstājās s.-d. frakcijas vārdā). Tāpēc dcp. Voilošņikovs ar pilnīgām tiesībām, balsi īdamies uz tiem pašiem oficiālajiem ziņojumiem, rezumēja, ka 1906.—1908. g. pārceļošanas politikas iznākums ir šāds.

„Trīs gadu laikā, 190G., 1907. un 1908. g., pāri Uralam lika pārsviestas 1 552 439 abu dzimumu personas, pa pusei ubagi, ko valdības leklama aizvilinājusi nezināmos novados un kas nolemti likteņa patvaļai. No viņiem iekārtojies, — kā raksta pārceļošanas pārvalde, — (i(>4 041 cilv., atpakaļ atgriezušās 284 984 abu dzimumu personas. Tādējādi pēc pārceļošanas pārvaldes datiem ir zināms par 849 025 cilv., kur tad palikuši pārējie? Kur tad ir tie 703 414 cilv.? Kungi, valdība lieliski zina viņu rūgto likteni, bet tā par viņiem nerunās; daļa no viņiem pierakstījusies pie veco iedzīvotāju sādžām, daļa papildinājusi-Siliirijas proletariāta rindas un staigā, roku izstiepusi.

Bet milzīgai daļai valdība sarīkojusi dārgas bēres, un, luk, kāpēc valdība klusē par viņiem".

Tā attaisnojas Markova II cerības ar pārceļošanu „atrisināt agraro jautājumu". Šādu faktu priekšā pat oklobris-liskie lielkapitāla pārstāvji bija spiesti atzīt „pārceļošanas lielas defektus". Jau 1. sesijā oktobristi izteica vēlēšanos (un Dome šo vēlēšanos pieņēma) „grozīt un uzlabot pārce-ļolāju pārvietošanās apstākļus", „radīl rajonos, kur viņi liek novietoti, tādus apstākļus, kas nepieciešami šo rajonu kulturāli ekonomiskai attīstībai", „ierādot zemi un novietojot pārceļotājus, ievērot vietējās zemniecības un citu laulību iedzīvotāju intereses un tiesības". Protams, šīs piesar-(l/īgās un tīšu prātu divdomīgās vēlēšanās tā ari līdz šim laikam ir palikušas „saucēja balss tuksnesi". Un oktobristu dzeņi tās pacietīgi kaļ gadu no gada...

,.\cusktija Zvczita", 11. nr., 11111. )■ .

V jūnijii Iespiests pec avīzes „frcvskaia

l’araksls: V. 1. Zvczila" teksta

REVOLUCIONĀRIE UZPLŪDI*1

Grandiozais Viskrievijas prolelariata maija streiks un ar to saistītās ielu demonstrācijās, revolucionārās proklamācijas un revolucionārās runas strādnieku masās skaidri parādīja, ka Krievijā sācies revolūcijas uzplūdu posms.

Šie uzplūdi nebūt nenokrita kā sniegs uz galvas. Nē, tos sen jau sagatavoja visi Krievijas dzīves apstākļi, un masu streiki sakarā ar Ļenas strādnieku apšaušanu un ar 1. maiju tikai galīgi noteica to iestāšanos. Kontrrevolūcijas pagaidu triumfs bija nesaraujami saistīts ar strādnieku masu cīņas pagurumu. Streikotāju skaits dod kaut aptuvenu, bet toties noteikti objektivu un precizu priekšstatu par šās cīņas apmēriem.

Desmit gados pirms revolūcijas, no 1895. līdz 1904. gadam, vidējais streikotāju skaits bija 43 tūkstoši gadā (noapaļoti). 1905. gadā — 2^3/4 miljona, 1906. gadā — 1 miljons, 1907. gadā — *V4 miljona. Revolūcijas trīsgadu periods raksturīgs ar pasaulē nekur neredzētiem proletariāta streiku cīņas uzplūdiem. Tās pagurums, kas bija sācies kopš 1906. un 1907. gada, galīgi izpaudās 1908. gadā: 175 tūkst, streikotāju. 1907. gada 3. jūnija valsts apvērsums, kas atjaunoja •cara patvaldību savienībā ar melnsimtniccisko muižnieku un tirgotāju rūpnieku dūžu Domi, bija nenovēršams masu revolucionārās enerģijas paguruma rezultāts.

Trīsgadu periods, 1908.—1910., bija melnsimtnieciskās kontrrevolūcijas patvaļas, liberāli buržuāziskā renega-tisma un proletariāta mazdūšības un sairšanas laikmets. Streikotāju skaits krīt aizvien zemāk, noslīdēdams līdz 60 tūkst. 1909. gadā un līdz 50 tūkst. 1910. gadā.

Bet kopš 1910. gada beigām sākas redzams pagrieziens. Demonstrācijās sakarā ar liberāļa Muromceva un Ļeva

Tolstoja nāvi, kā ari studentu kustība, skaidri norāda, kn sākuši pūst citi vēji, ka demokrātisko masu noskaņojuma iestājies zināms pagrieziens. 1911. gads mums rāda «Irādnieku masu lēnu pāreju uzbrukumā: streikotāju skaits plea ug līdz 100 tūkstošiem. No dažadām pusēm nāk norādījumi par to, ka kontrrevolūcijas triumfa radītais pagurums, sastingums pāriet, ka notiek virzīšanās atkal pretī revolūcijai. KSDSP Viskrievijas konference 1912. gada jan-vnri, rezumējot savu momenta novērtējumu, konstatēja, ka „plašajās demokrātijās aprindās un vispirms proletariāta vidū vērojams politiskās rosības sākums. 1910. un 1911. gudu strādnieku streiki, demonstrāciju un proletāriešu mītiņu sākums, pilsētu buržuāziskās demokrātijās kustības ml kūms (studentu streiki) utt., tas viss ir masu pieaugošā revolucionārā noskaņojuma izpausme pret 3. jūnija re-!imu“. (Sk. „Ziņojumu" par konferenci, 18. Ipp.*.)

Jau šā gada otrā ceturkšņa sākumā šis noskaņojums tiktāl pieaudzis, ka izpaudies masu darbībā un radījis revolucionārus uzplūdus. Pēdējā pusotra gada notikumu gaiļa skaidri parāda, ka šais uzplūdos nav nekā nejauša, ka tie nīdušies pilnīgi likumsakarīgi un ka tos nenovēršami nosacījusi visa iepriekšējā Krievijas attīstība.

Ļenas strādnieku apšaušana bija par iemeslu tam, ka revolucionārais masu noskaņojums pārgāja revolucionāros masu uzplūdos. Nav nekā melīgāka par liberāļu izdomājumu, ko līdz ar likvidatoriem Vines ,,Pravdā“ atkārto Trockis, it kā „cīņa par koaliciju brīvību ir pamats kā 1,.enas traģēdijai, tā arī tās varenajai atbalsij valstī". Ļenas streikā nepavisam nebija ne specifiskās, ne galvenās prasības pēc koaliciju brīvības. Ļenas strādnieku apšaušanā nepavisam neizpaudās tieši koaliciju brīvības trūkums, bet gan tas, ka trūka brīvības... no provokācijās, no vispārējā beztiesiskuma, no neierobežotas patvaļas.

Ļenas strādnieku apšaušana, kā mēs jau noskaidrojām nvi/.es ,.Social-Demokrat“,s 2(>. nr-ā, bija visa 3. jūnija monarehijas režima visprecizākais atspoguļojums. Ļenas nolikumiem nepavisam nav raksturīga cīņa par kādu vienu no proletariāta tiesībām, kaut vai viskardinalākām,

♦ Sk. Rakstu 4. i/.d., 17. sēj., 402. un 403. Ipp. lied.

vissvarīgākām. Tiem raksturīgs viselementārākās likumībai] pilnīgs trūkums jebkādā ziņā. Raksturīgs ir tas, ka uz masu] apšaušanas ceļa nostājas provokators, -spiegs, ochraņiJuu cara kalps bez jebkādiem politiskiem iemesliem. Tieši šifl vispārējais Krievijas dzīves beztiesiskums, tieši tas, ka š|| cīņa par atsevišķām tiesībām ir bezcerīga un nciespējamaj tieši tas, cik nelabojama ir cara monarchija un viss tād režims, Ļenas notikumos izpaudās tik spilgti, ka iededdA nāja masās revolucionāru uguni.

Ja liberāļi līda un lien no ādas ārā, cenzdamies piešķirt Ļenas notikumiem un maija streikiem arodkustības raksturu un cīņas raksturu par „tiesībām", tad katram, ko nav padarījuši aklu liberālie (un likvidatoriskie) strīdi, skaidrs kas cits. Skaidrs ir masu streika revolucionārais raksturs, ko it sevišķi uzsvēra Pēterburgas dažādo s.-d. grupu (un pat vienas strādnieku s.-r. grupas!) priekšmaija proklamācija, kaš atkārto KSDSP Viskrievijas konferences 1912. gada janvarī pasludinātos lozungus un ko mēs iespiežam nd jauna pilnīgā veidā chronikas daļā. *

Un pat ne lozungos ir meklējams galvenais Ļenas un maija streiku revolucionārā rakstura apstiprinājums. Lozungi formulēja to, ko runā fakti. Masu streiki, kuri pār-* sviežas no rajona uz rajonu. — to milzīgais pieaugums, ātrā izplatīšanās, strādnieku drosme, mītiņu un revolucio^ naro runu pavairošanās, prasība atcelt sodu par 1. maija svinēšanu, no Krievijas pirmās revolūcijas mums pazīstamais politiskā un ekonomiskā streika savienojums, — viss tas skaidri redzami norāda uz īsto kustības raksturu, kas izpaužas masu revolucionāros uzplūdos.

Atcerēsimies 1905. gada pieredzi. Notikumi mums rāda, ka strādniekos ir dzīva revolucionārā masu streika tradīcija un ka strādnieki uzreiz atjaunoja, atdzīvināja šo tradi-ciju. Pasaulē neredzētie streiku uzplūdi 1905. gadā devuši 810 tūkst, streikotāju pirmajā un 1 277 tūkst, beidzamajā gada ceturksnī, savienojot ekonomisko un politisko streiku. Pēc aptuveniem datiem Ļenas streiki aptvēruši līdz 800 tūkst, strādnieku, maija streiki līdz 400 tūkst., bet streiki arvien aug un aug. Katrs pat liberālo avīžu numurs ziņo par to, kā izplatās streiku ugunsgrēks. Otrs 1912. gada ceturksnis nav vēl pilnīgi pagājis, bet jau tagad

noteikti iezīmējas tas takts, ka revolucionāro uzplūdu sākums 1912. gadā pēc streiku kustības apmēriem nav mazāks, bet drīzāk lielāks par uzplūdu sākumu 1905. gadā!

Krievijas revolūcija pirmo reizi attīstījusi plašos apmēros šo proletārisko metodi, kā izvērst aģitāciju masās, uzpurināt, saliedēt un ieraut tās cīņā. Un tagad proletariats no jauna un ar vēl stingrāku roku lieto šo metodi. Nekāds spēks pasaulē nevarētu realizēt to, ko ar šo metodi realizē proletariāta revolucionārais avangards. Milzīgā zeme ar 150 miljoniem iedzīvotāju, kuri izkaisīti gigantiskajā platībā, saskaldīti, apspiesti, beztiesiski, tumši, kurus šķir no „ļaundabīgām ietekmēm" vesels mākonis varasvīru, policistu, spiegu, — visa šī zeme sāk rūgt. Visatpalikušākie strādnieku un zemnieku slāņi tieši un netieši saskaras ar streikotājiem. Uz skatuves parādās uzreiz simtiem tūkstošu revolucionāru aģitatoru, kuru ietekmi |oti lielā mērā pavairo tas, ka viņi nesaraujami saistīti ar zemākajiem slā-uiem, ar masu, paliek to rindās, cīnās par ikkatras strādnieku ģimenes visnepieciešamākajām vajadzībām, savieno ar šo tiešo cīņu par visnepieciešamākajām ekonomiskām vajadzībām politisku protestu un cīņu pret monarehiju. Jo kontrrevolūcija ir iesējusi miljonos un desmitos miljonu asu naidu pret monarehiju, tās lomas izpratnes dīgļus, un tagad progresivo galvaspilsētas strādnieku lozungs — lai dzīvo demokrātiskā republika! — pa tūkstošiem kanaļu plūst un plūst līdz ar katru streiku atpalikušajos slāņos, nomaļā provincē, plūst „tautā", „Krievijas dzīlēs".

Ārkārtīgi raksturīgs ir liberāļa Severjaņiua prātojums par streiku, kuru laipni uzņēmusi avīze „Russkije Vedo-mosti" un līdzjūtīgi pārdrukājusi avīze ,,Reč“.

„Vai strādniekiem ir kaut kāds pamats piejaukt pirmā maija streikam ekonomiskas vai kaut kādas cilas (I) prasības?" — jauta Sever-jaņina kgs un atbild: „Droši domāju, ka tādu nav. Ikvienu ekonomisku streiku var un vajag iesāki pēc tam, kad nopietni apsvērtas i/redzes... I.ūk, kādēļ saistīt šādus streikus ar 1. maija momentu visbiežāk ir nepamatoti... Un ir arī kaut kā dīvaini: svinam vispasaules strādnieku svētku dienu un sakarā ar šo gadījumu prasām, lai pie-liek 10°/o par tāda un tāda labuma parķi".

Tā prāto liberālis! Un šo ārkārtīgo nekrietnību, zcinis-kumtt un riebīgumu uzņem ar simpātijām „vislabākās" liberālus avīzes, kas pretendē, ka tas sauc par demokrātiskām!

Buržuja visrupjākā mantkārība, kontrrevolucionara visnekrietnākā gļēvulība, lūk, kas slēpjas aiz liberāļu efektīgajām lrazēm. Viņš gribētu, lai saimnieka kabatas necieš. Viņam gribētos „svinīgas" un „nekaitīgas" demonstrācijās par labu „koaliciju brīvībai"! Bet proletariats turpretim ierauj masas revolucionārā streikā, kas nesaraujami saista politiku ar ekonomiku, streikā, kas ar saviem panākumiem cīņā par tūlītēju strādnieku dzīves uzlabošanu piesaista visatpalikušākos slāņus un tai pašā laikā saceļ tautu pret cara monarchiju.

Jā, 1905. gada pieredze radījusi dziļu un lielu tradiciju, kā rīkot masu streikus. Un nevajag aizmirst, kurp noved šie streiki Krievijā. Neatlaidīgie masu streiki pie mums nesaraujami saistīti ar bruņotu sacelšanos. j

Lai nepārprot šos vārdus. Runa nemaz nav par aicinājumu sacelties. Tāds aicinājums būtu ārkārtīgi neprātīgs pašreizējā bridi. Runa ir par sakaru nodibināšanu starp streiku un sacelšanos Krievijā.

Kā auga sacelšanās kustība 1905. gadā? Pirmkārt, masu streiki, demonstrācijās un mītiņi pavairoja pūļa sadursmes ar policiju un karaspēku. Otrkārt, masu streiki sacēla zemniecību uz veselu rindu daļēju, saskaldītu, pusstichisku sacelšanos. Treškārt, masu streiki ļoti ātri pārsviedās uz karaspēku un floti, radot sadursmes uz ekonomiska pamata („zirņu" u. tml. „dumpji") un pēc tam sacelšanos. Ceturtkārt, kontrrevolūci ja puti sāka pilsoņu karu ar grautiņiem, demokrātu piekaušanu u. tml.

1905. gada revolūcija beidzās ar sakāvi nepavisam ne I tāpēc, ka bija aizgājusi „pārāk tālu", ka decembra sacelšanās!) bijusi „mākslīga", kā domā renegali no liberāļu vidus, utt.ļ Gluži otrādi, sakāves cēlonis ir tas, ka sacelšanās aizgāja nepieliekami tālu, ka apziņa par tās nepieciešamību nebija pieliekami plaši izplatīta un to nebija stingri piesavinājušās revolucionārās šķiras, ka sacelšanās nebija saskaņota, noteikta, organizēta, vienlaicīga, uzbrūkoša.

Paraudzīsimies tagad, vai pašlaik ir vērojamas sacelšanās pieauguma pazīmes? Lai nepadotos revolucionārai aizrautībai, ņemsim par lieciniekiem oktobristus. Oklobristu vācu savienība Pēterburgā pieder lielāko tiesu pie tā saucamajiem „kreisajiem^11 un „konstitucionālajiem" oktobristiem, kas sevišķi tīkami kadetiem un kas visvairāk spējīgi (salīdzinot ar citiem oktobristiem un kadetiem) „objektivi“ vērot notikumus, nespraužot sev par mērķi biedēt priekšniecību ar revolūciju.

So oklobristu organs „St.-Petersburger Zeilung"* nedēļas politiskajā apskatā 6. (19.) maijā raksta sekojošo:

„Alnācis maijs. Neatkarīgi no laika apstākļiem tas parasti mēdz būt ne visai patīkams galvaspilsētas iedzīvotājiem, jo sākas ar proletariāta wfilkiem". Šogad, kad strādnieki vēl atrodas Ļcnas demonstrāciju Ietekmē, — 1. maijs bija sevišķi bīstams. Galvaspilsētas gaisā, kas bija piesātināts visvisādām baumām par streikiem un demonstrācijām, bija jaušams ugunsgrēks. Mūsu uzticamā policija manāmi uztraucās, tā sarīkoja kratīšanas, apcietināja atsevišķas personas, sagatavoja lielas policistu noda|as, lai nepieļautu ielu demonstrācijās. Ka policija nebija atradusi nekā asprātīgāka kā izkratīt strādnieku laikrakstu redakcijas nu saņemt cieti to redaktorus, šis apstāklis neliecina, ka tā sevišķi dziļi pazītu tos pavedienus, kas kustināja strādnieku leļļu pulkus, liet šādi pavedieni ir. Par to liecina streika disciplinētība un daudz cilu apstākļu. Tāpēc tik lūstams ir šis maija streiks, vislielākais, kāds līdz šim novērots — streikoja 100 un pat 150 tūkst, lieto un mazo darbnīcu strādnieku. Tā tūja tikai mierīga parade, bet šis armijas salicdējums pievērš uzmanību. Un jo vairāk tāpēc, ka līdz ar neseno strādnieku saviļņo-

j...... parādījušās citas satraucošas parādības. Uz dažādiem mūsu

flotes kuģiem par revolucionāru propagandu apcietināti mutroii. Spriežot pēc visām tām ziņām, kas nokļuvušas presē, uz mūsu jau tā nedaudzajiem karakuģiem stāvoklis nav labs... baigas domas modina in i dzelzceļnieki. Tiesa, nekur vēl lieta nav nogājusi pat līdz mēģinājumiem sarīkot streiku, bet aresti — it sevišķi tādi, kas tā duras aris kā Nikolaja dzelzceļa stacijas priekšnieka palīga A. A. Ušakova apcietināšana, — rāda, ka arī še ir zināmas briesmas.

Nenobriedušo strādnieku masu revolucionārie mēģinājumi, protams, Var tikai kaitīgi ietekmēt Domes vēlēšanu iznākumu. Šie mēģinājumi vel jo neprātīgāki tādēļ, ka... cars iecēlis Manuchinu, bet Valsts padome pieņēmusi strādnieku apdrošināšanu"!!

Tā prāto vācu oktobrisls. Mēs savukārt piezīmēsim, ka esam par matrožiem saņēmuši no vielām precizas ziņas, kuras pierāda, ka avīze „Novoje Vremja" šo jautājumu pārspīlējusi un uzpūtusi. Ochranka, kā redzams, „strādā" provokatoriski. Priekšlaicīgi sacelšanās mēģinājumi būtu pārāk neprātīgi. Strādnieku avangardam jāsaprot, ka savlaicīgas, t. i., uzvarām vainagotas, bruņotas sacelšanās galvenie noteikumi Krievijā prasa, lai strādnieku šķiru

* — ,,S.-Peterbingas Avīze". Hed.

atbalstītu demokrātiskā zemniecība un lai aktivi piedalīto armija.

Masu streikiem revolucionāros laikmetos ir sava objek tiva loģika. Tie sviež simtiem tūkstošiem un miljonie dzirksteļu uz visām pusēm, — bet visapkārt ir materials, kas viegli aizdegas un ko radījis ass saniknojums, nedzir dētas bada mocības, bezgalīga patvaļa, ,,ubaga“, ,,mužika“, zaldaliņa netaisnīga un ciniska zaimošana. Pievienojiet tam vēl melnsimtnieku galīgi nesavaldīgo kūdīšanu uz ebreju grautiņiem, ko paklusām atbalsta un virza trulā un asins* kārā Nikolaja Romanova galma banda... „Tā bija — tā būs" J<: uz savas un savas šķiras, un sava muižnieku cara galvas šos gaišreģa vārdus sacīja ministrs Makarovs 1

Masu revolucionārie uzplūdi uzliek lielus un atbildīgus pienākumus ikvienam strādniekam sociāldemokrātam, ikvienam godīgam demokrātam. „Vispusīgi atbalstīt masu kustību, kas sākas (tagad jau jāsaka: masu revolucionāro kustību, kas jau sākusies), un to paplašināt, saistot ar partijas lozungu pilnīgu realizāciju" — tā šos pienākumus noteikusi KSDSP Viskrievijas konference. Partijas lozungiem — demokrātiskā republika, 8 stundu darba diena, visas muižnieku zemes konfiskācijā — jākļūst par visas demokrātijās lozungiem, par tautas revolūcijas lozungiem.

Lai atbalstītu un paplašinātu masu kustību, vajadzīga organizācija un vēlreiz organizācija. Bez nelegālās partijas nav iespējams šo darbu vadīt un nav vērts velti runāt par to. Atbalstot un paplašinot masu spiedienu, uzmanīgi jāapsver 1905. gada pieredze un, noskaidrojot sacelšanās nepieciešamību un nenovēršamību, jābrīdina un jāattur no priekšlaicīgiem šāda veida mēģinājumiem. Masu streiku pieaugums, citu šķiru iesaistīšana cīņā, organizāciju stāvoklis, masu noskaņojums, tas viss pats par sevi norādīs momentu, kad visiem spēkiem vajadzēs savienoties saskanīgā, noteiktā, uzbrūkošā, pašaizliedzīgi drosmīgā revolūcijas uzbrukumā pret cara monarehiju.

Bez uzvarošas revolūcijas Krievijā nevar būt brīvības.

Bez proletāriešu un zemnieku sacelšanās, kas gāzīs cara monarehiju, Krievijā nevar būt uzvarošas revolūcijas!

„Social-Demokrāt" 4 27. nr., 1912. y. Iespiests pēc avīzes „Social-Demokrat"

17. (\.) jūnijā teksta

KSDSP VISKRIEVIJAS KONFERENCES LOZUNGI 1912. G. JANVARI UN MAIJA KUSTĪBA

Kādā citā vietā šai numurā lasītājs atradīs nesaīsinātu proklamācijas tekstu, kuru iespieduši un izplatījuši Pēterburgas strādnieki īsi pirms maija svinēšanas, kas kopš šā laika kļuvusi slavena. Pie šās proklamācijas ir ļoti ļoti vērts pakavēties, jo tā ir sevišķi svarīgs dokuments strādnieku kustības vēsturē Krievijā un mūsu partijas vēsturē.

Proklamācijā atspoguļojas zināms sociāldemokrātiskās partijas dezorganizētības stāvoklis galvaspilsētā, jo uzsaukumu parakstījusi nevis Pēterburgas komiteja, bet atsevišķas sociāldemokrātiskās grupas un pat kāda socialrevo-lucionara strādnieku grupa. Krievijas apvidu lielākajā daļā mūsu partijas stāvoklis ir tieši tāds, ka vadošās komitejas nu centri pastāvīgi liek arestēti un pastāvīgi rodas no jauna, pateicoties tam, ka pastāv daždažādas rūpnīcu, arodu, apakšrajonu un rajonu sociāldemokrātiskās grupas, tās pašas „šūniņas^1*, kas vienmēr radījušas liberāļu un likvidatoru naidu. So kungu žurnālā pēdējā burtnīcā („Naša Zarja“, 1912., 4. nr-ā) lasītājs var vērot vēl un vēlreiz, kā V. Ļevicka kgs, svaidīdamies bezspēcīgā niknumā un šķiezdams lamas, šņāc pret „partijas atdzimšanu, mākslīgi atdzīvinot politiski nedzīvās šūniņas**.

Sevišķu tipiskumu, sevišķu zīmīgumu aplūkojamai proklamācijai piešķir tieši tas apstāklis, ka Pēterburgas komitejas apcietināšanas dēļ uz skatuves bija jāuznāk tieši Paniņām, ko policijas rīcība bija atbrīvojusi no likvidatoru nīstā „vadošā centra**. Šā apstākļa dēļ, kas katram revolucionārām liekas bēdīgs, kļuva redzama šūniņu patstāvīgā dzīve. Šūniņām vajadzēja steigā, ciešot trakas polici jas vajāšanas,— kura īsi pirms 1. maija rīkojās gluži kā ārprātīga,— pulcināt savus spēkus, nokārtot sakarus, atjaunot „pagrīdi". Grupas, pārstāvji utt., kuri parakstījuši proklamāciju, viss tas ir tieši pagrīde, ko nīst liberāļi un likvidatori. Kamēr tas pats likvidatoru vadonis Ļevicka kgs — žurnālā ,,Naša Zarja“ un avīzes „Zivoje Djelo“ vārdā — protams, ar putām uz lūpām klūp virsū „pagrīdes kultam“ (sk. minētās burtnīcas 33. Ipp.), mēs ar Pēterburgas proklamāciju iegūstam precizu un pilnīgu dokumentu, kas atsedz mums šās pagrīdes pastāvēšanu, tās spēku dzīvot, tās darba saturu un tā nozīmi.

PK ir iznīcinājuši aresti — te nu būs redzams, kādas tad ir pagrīdes šūniņas pašas par sevi, ko viņas dara un var darīt, kādas idejas viņas patiešām sevī iesūkušas un ieaudzinājušas un ne vien pārņēmušas no partijas augstākās instances, — kādām idejām patiešām simpatizē strādnieki.

No proklamācijas redzams, ko dara šūniņas: tās turpina pagaidām sagrautās (par prieku visiem dažādajiem pagrīdes ienaidniekiem) PK darbu. Tās joprojām gatavo maija svinēšanu. Tās steigā atjauno sakarus starp dažādām sociāldemokrātiskām pagrīdes grupām. Tās piesaista arī eseris-kos strādniekus, labi saprazdamas, cik liela nozīme ir tam, ka proletariats apvienojas dzīvā revolucionārā darbā. Tās saliedē šīs dažādās sociāldemokrātiskās grupas un pat kādu „s.-г. strādnieku grupu" ap noteiktiem cīņas lozungiem. Un, lūk, te nu tieši iezīmējas kustības īstais raksturs, proletariāta īstais noskaņojums, KSDSP un tās Viskrievijas janoara konferences īstais spēks.

Izrādās, ka tādas hierarehiskas instances, kas varētu dekrelēt to un nevis citu lozungu izvirzīšanu, arestu dēļ vairs nav. Tātad apvienot proletārisko masu, apvienot strādniekus sociāldemokrātus un pat daļu no socialrevolu-cionariem var tikai ar lozungiem, kas masai patiešām ir neapstrīdami, — tikai ar lozungiem, kas smeļ savu spēku nevis no „dekrēta no augšas" (kā izsakās demagogi un likvidatori), bet no pašu revolucionāro strādnieku pārliecības.

Un kas tad izrādījās?

Izrādījās, ka pēc PK sagraušanas, kad nebija iespējams nekavējoties to atjaunot, kad pastāvēja apstākļi, kur viena strādnieku grupa iedarbojas uz otru vienīgi tikai idejiski un nevis organizatoriski, tika pieņemti KSDSP Viskrievijas konferences lozungi, kura sanāca 1912. gada janvari un kura radīja liberāļos, likvidatoros, Liberā, Trockī un Ko gluži traku, mežonīgu naidu!

„Lai mūsu lozungi bulu — rakstīja Pēterburgas strādnieki savā proklamācijā — satversmes sapulce, 8 stundu darba diena, muižnieku zemes konfiskācijā". Un tālāk proklamācijā raidīts sauciens: „Nost ar cara valdibu! Nost ar 3. jūnija patvaldniecisko konstitūciju l Lai dzīvo demokrātiskā republika! Lai dzīvo socialisms!"

No šā pamācošā dokumenta mēs redzam, ka visus lozungus, ko izvirzījusi KSDSP konference, Pēterburgas proletariats ir uzņēmis un tie iezīmē Krievijas jaunās revolūcijas pirmos solus. Visvisādi janvara konferences apmelotāji un gānītāji var turpināt savu netīro darbu, cik vien viņiem patīk. Atbildi viņiem devis revolucionārais Pēterburgas proletariats. Tam darbam, ko jau sen pirms pēdējās konferences sāka revolucionārā sociāldemokrātijā, kura aicina proletariātu uzņemties tautas revolūcijas vadoņa lomu, bija savi augļi, neraugoties uz visām policijas izdarītām vajāšanām, neraugoties uz nemitīgajiem pirmsmaija arestiem un revolucionāru vajāšanām, neraugoties uz melu un lamu straumēm liberālajā un likvidatoru presē.

Simti tūkstoši Pēterburgas proletariāta — un aiz tiem arī strādnieki visās Krievijas malās — gāja uz streiku un uz ielu demonstrācijām nevis kā viena no atsevišķām buržuāziskās sabiedrības šķirām, nevis ar „saviem" tikai arodnieciskajiem lozungiem, bet kā hegemons, kas paceļ revolūcijas karogu par visu tautu, visas tautas vārdā, lai modinātu un piesaistītu cīņai visas šķiras, kurām brīvība vajadzīga, kuras spējīgas par to cīnīties.

Proletariāta revolucionārā kustība Krievijā pacēlusies uz augstākas pakāpes. Ja 1905. gadā tā sākās ar masu streikiem un gaponadi, tad 1912. gadā, kaut arī policija sagrauj mūsu partijas organizācijas, kustība sākas ar masu streikiem un republikas karoga pacelšana! Atsevišķas „šūniņas", savrupas strādnieku „grupas" ir paveikušas savu darbu par spīli vissmagākajiem un grūtākajiem apstākļiem. Proletariats radīja savas „maija komitejas" un devās cīņā ar revo-lucionaru platformu, kas ir tās šķiras cienīga, kurai lemts atbrīvot cilvēci no algotās verdzības.

Maija kustība rāda mums arī to, kāda nozīme ir dažādiem vārdiem par „apvienošanos^11 un kā īstenībā notiek strādnieku apvienošanās. Rubanovičs, s.-г. partijas pārstāvis, raksta Burceva Parizes avīzē „Buduščeje"85, ka „jāaizrāda uz šādu ievērojamu tagadējo maija svētku pazīmi: sagatavošanās sapulcēs Pēterburgas strādnieki atteicās atzīt tos nodalījumus, kādi pastāv starp dažādām sociālistu grupām; ...valdīja tendence uz vienošanos". Mūsu pārdrukātā proklamācija skaidri rāda, kādi fakti bijuši par iemeslu šādam slēdzienam. Tas ir tas fakts, ka s.-d. šūniņas, zaudējušas vadošo centru, atjaunoja sakarus ar visām un visādām grupām, piesaistot strādniekus, vienalga kāds bālu viņu domāšanas veids, un sludinot viņiem visiem savus partijas lozungus. Un šos partijas lozungus tieši tāpēc, ka tie ir pareizi, ka tie atbilst proletariāta revolucionārajiem uzdevumiem, ka tie aptver visas tautas revolūcijas uzdevumus, pieņēma visi strādnieki.

Apvienošanās iznāca tāpēc, ka KSDSP janvara konference atmeta tukšo spēlīti — ārzemju grupiņu nolīgumus, atmeta tukšo lakstošanos ar revolucionārās partijas likvidatoriem un īstajā laikā nāca klajā ar skaidriem un precīziem cīņas lozungiem. Proletariāta apvienošanās revolucionārā cīņā tika sasniegta nevis ar proletāriskās (s.-d.) un neproletariskās (s.-г.) partijas vienošanos, nevis nolīgstot ar likvidatoriem, kas atkrituši no s.-d. partijas, bet ar Krievijas s.-d. organizāciju darbinieku saliedēšanu un ar to, ka viņi pareizi bija novērtējuši momenta uzdevumus.

Vinē 23. aprilī (6. maijā) Trockis, dievodamies un zvērēdams, ka viņš „apvieno", visvisādi lādēdams konferenci, mēģināja pārliecināt lāga vīrus, ka „cīņa par koalīciju brī-

Laba mācība tiem, kas, ietekmēdamies no Banda Iiberaju un Vines Trocku pļāpāšanas, vēl spējīgi ticēt, ka var notikt „apvienošanās"... ar likvidatoriem. Libera, Trocka un likvidatoru bēdīgi slavenā „Organizācijas komisija" kliedza pa visu pasauli par „apvienošanos", bet īstenībā nevarēja dot un nedeva itin neviena lozunga, kas faktiski apvienotu strādnieku revolucionāro cīņu. Likvidatori deva savus nc-revolucionarus lozungus, liberālās strādnieku politikas lozungus, — bet kustība virzījās neatkarīgi no viņiem. Lūk, kas ir pamatā Trocka pasakām par „apvienošanos"!

vibu ir pamats“ (!I) Ļenas notikumiem un to atbalsīm, ka „šī prasība ir un paliks proletariāta revolucionārās mobilizācijas centrā (1!)“. Pagāja kāda nedēļa, un „visu S.-Pēterburgas organizēto strādnieku pārstāvji'1, ,,s.-d. Apvienošanās grupa", „centrālā s.-d. pilsētas grupa", „s.-г. strādnieku grupa", „s.-d. strādnieku grupa" un „maija komiteju pārstāvji" kā putekļus aizslaucīja šīs nožēlojamās likvidatoru piebalsotajā ffazes.

Sociāldemokrātiskais Pēterburgas proletariats saprata, ka nevis vienas kaut kādas, kaut arī strādnieku šķirai vis-būtiskākās, vissvarīgākās tiesības vārdā, bet visas tautas brīvības vārdā jāsāk jaunā revolucionārā cīņa.

Sociāldemokrātiskais Pēterburgas proletariats saprata, ka viņam prasības jāvispārina un nevis jāsamaina tās daļās, — ka republika ietver sevī koalīciju brīvību un nevis otrādi, — ka vajag sist centrā, uzbrukt ļaunuma avotam, sagraut visu cariski melnsimtnieciskās Krievijas sistēmu, visu iekārtu.

Sociāldemokrātiskais Pēterburgas proletariats saprata, ka smieklīgi un muļķīgi ir iesniegt prasību par koaliciju brīvību Nikolajam Romanovam, melnajai Domei, smieklīgi un muļķīgi ir iedomāties, ka Krievijas tagadējā valsts iekārta, mūsu „3. jūnija patvaldnieciskā konstitūcija" savienojama ar koaliciju brīvību, — ka vispārēja un neierobežota beztiesiskuma zemē, zemē, kur viscaur valda varas iestāžu patvaļa un provokācijā, zemē, kur pat nav „brīvības", lai vienkārši palīdzētu desmitiem miljoniem bada cietēju, šādā zemē tikai liberāli pļāpas un liberāli strādnieku politiķi var nostādīt „revolucionārās mobilizācijas centrā" koaliciju brīvību.

Sociāldemokrātiskais Pēterburgas proletariats ir to sapratis un pacēlis republikas karogu, prasīdams 8 stundu darba dienu un muižnieku zemes konfiskāciju kā patiesi demokrātiskā rakstura revolūcijas vienīgās garantijas.

„Social-Demokrāt", 27. nr., 1912. p. Iespiests pēc avīzes „Social-Demokrat“

17. (*.) ļunljū teksta

LIKVIDATORI PRET REVOLUCIONĀRO MASU STREIKU

Šā numura ievadraksts bija jau nodots spiestuvē, kad mēs saņēmām likvidatoru avīzes „Ķevskij Golos“ 1. nr-u. Pazīstamais likvidators V. Ježovs no žurnālā „Naša Zarja“ uzreiz apvellījis jauno orgānu ar tādu pērli, ka atliek tikai rokas noplātīt! Lūk, varat iepazīties:

'„šā apstākļu dēļ" (t. i., streiku dažādības dē), kuri lāgiem sašaurinājās tikai līdz protestam pret naudas sodu par maija svinēšanu, lāgiem pievienoja šim protestam ekonomiskas prasības ult.) „ievērojami daudzos gadījumos protesta principiālais raksturs (ncstreikoja taču kvarta dēj) notušējās (I??J). to sarežģīja ekonomiskās prasības...

Pašu pieredzei vajadzēja ierosināt strādniekos domu, ka sarežģīt savu. protestu ar ekonomiskām prasībām ir gluži tikpat nelietderīgi (!‘.) kā parasto streiku sarežģīt (!?) ar principiālām prasībām.

Nepieciešams organizatoriski nostiprināt strādnieku masu noskaņojumu. Nepieciešams pastiprināt aģitāciju par arodbiedrībām, vervēt tām jaunus biedrus. Jo vairāk tas nepieciešams tāpēc, ka strādnieku vidū tagad ne mazums karstu galvu, ko aizrāvusi masu kustība un kas mītiņos uzstājas pret arodbiedrībām, it kā nederīgām un nevajadzīgām.

Mūsu priekšā ir ekonomisku" (tikai?) „streiku periods. Būtu nelabojama k|ūda, ja tie savītos ar strādnieku politisko uzstāšanos (!!!). Tāds sajaukums kaitīgi (II??) ietekmētu tiklab ekonomisko, kā ari politisko cīņu".

Te nu jums ir itin viss liberālais Severjaņina kgs, ko nokopējis likvidalors! Pilnīga tā neizprašana, ka revolucionārs masu slreiks nepieciešami savieno sevī tiklab ekonomisko, kā arī politisko streiku, — uzskatu šaurība, uzplūdu revolucionārā rakstura drausmīgs sagrozījums un mēģinājumi mērot tos ar „parasto streiku" olekti, — reakcionārākais padoms „nesarežģīt" politiku ar ekonomiku un ,.nesa vīt" tās, — Struves un Maklakova cienīgs izlēciens legālajā presē pret revolucionāriem s.-d. strādniekiem: sak, „karstās galvas" esot „pret arodbiedrībām"!

Liberālis nevar saprast revolucionāro s.-d. citādi kā tā, ka viņš, sak, esot „pret arodbiedrībām^5^1. Bet strādnieki mītiņos, protams, bija nevis „pret arodbiedrībām**, bet pret tu, ka revolucionāros lozungus samaina ar liberālajiem, ar ko nodarbināts Ježova kgs un Ko. Nevis koaliciju brīvība ir mūsu lozungs, teica strādnieki, nevis tikai ar „arodbied-nbām“ un nevis galvenokārt ar tām var „organizatoriski nostiprināt** mūsu kustību. Mūsu lozungs ir republika (sk. Pēterburgas strādnieku uzsaukumu), mēs ceļam nelegālu partiju, kas spējīga vadīt masu revolucionāro spiedienu pret cara monarehiju. Lūk, ko teica strādnieki mītiņos.

Bet Liberu un Trocku kgi apgalvo strādniekiem, it kā esot iespējama sociāldemokrātiskā proletariāta un viņa partijas „apvienošanās** ar liberāļiem a la^5 Ježova, Potre-sova kgs un Ko!

„Social-Demokrāt", 27. nr., 1912. o- Iespiests pēc niifres ,.Soctal-

V, (4.1 jūnijā Demokrāt" teksta

„APVIENOTAJĀ

Likvidatori „apvienojas" cik spēdami. Šinīs dienās viņi gandrīz vai „apvienojās" ar Polijas sociālistisko partiju8e — tā sauktajiem „kreisajiem", kas ir viena no poļu social-nacionaiisma frakcijām.

Vairāk nekā 10 gadu sociāldemokrātijā Polijā cīnās pret PPS socialnacionalismu. Rezultātā — izdevās izdzīt vairākus nacionālistiskus aizspriedumus no PPS vienas daļas („kreiso") galvām. Bet cīņa turpinās. Poļu strādnieki sociāldemokrāti izsakās pret apvienošanos ar norādīto PPS frakciju kā ar organizāciju, uzskatīdami, ka tas būtu darbam kaitīgi. Atsevišķi strādnieki un atsevišķas grupas pāriet no „kreisajiem" sociāldemokrātijas rindās, nevēlēdamies apmierināties tikai ar Polijas sociālistiskās partijas nacionālisma principu nepilnīgu reviziju. Un, lūk, šai laikā mūsu likvidatori lien „apvienoties" ar PPS kreisajiem!

Tas ir tāpat, it kā Krievijas s.-d. sāktu „apvienoties" neatkarīgi no Bunda, teiksim, ar tā sauktajiem „sociālistiem cionistiem" vai bez Latvijas sociāldemokrātijas ar tā saukto „Latvijas s.-d. savienību" (īstenībā eserisku)...

Mēs nemaz nerunājam par lielas formālo pusi. Polijas sociāldemokrātijā Stokholmas kongresā noslēdza ar KSDSP līgumu, pēc kura Polijā itin visas grupas var ietilpt KSDSP, tikai ietilpdamas PSD organizācijā. Bet KSDSP

1908. gada decembra Viskrievijas konference ar lielum lielu balsu vairākumu atteicās pat apspriest jautājumu par apvienošanos ar „kreisajiem"S7.

Pilnīgi skaidrs, ka, pastāvīgi kliegdami par „apvienošanu", Trockis un viņa draugi likvidatori īstenībā tai pašā Polijā šķelšanos palielina. KSDSP laime ir tā, ka visa šī likvidatoru kompānijā kopā ar „samierinātājiem", kas velkas viņiem līdzi, ir pilnīgi bezspēcīga, lai kaut ko izdarītu īstenībā — tai skaitā arī Polijā. Citādi, protams, likvidatoru apvienošanās ar PPS ienestu Polijā viskrasāko šķelšanos.

Kāpēc tad likvidatori sākuši acīm redzamu avantūru? .(ā, protams, — ne jau „aiz labas dzīves". Vajag taču viņiem ar kādu apvienoties, vajag taču viņiem radīt kaut kādu „partiju". Ja ar viņiem neiet kopā sociāldemokrāti, PSD, — viņi ir spiesti ņemt sociāldemokrātu vietā Polijas sociālistisko partiju, kam nav nekā kopīga ar mūsu partiju. Ja ar viņiem Krievijas pilsētās neiet kopā mūsu partijas vecās organizācijas — viņi ir spiesti ņemt s.-d. šūniņu vietā tā sauktās likvidatoru „iniciativas grupas", kam nav nekā kopīga ar KSDSP.

„No labas dzīves jau nemuksi"... Likvidatoru kgi, vai jums nebūtu laiks sākt apvienoties arī ar eseriem (eseru likvidatoriem?). Šie kungi arī taču liektin tiecas „apvienoties". Tad nu gan jums būs „plaša" partija. Pats Larins būs apmierināts...

* *

Kamēr likvidatori „apvienojas" ar „ārzemju lielvalstīm", turpinās līgšana starp viņiem un „samierinātājiem" jautājumā par pašas šās likvidatoru samierinātāju nometnes ..apvienošanās" noteikumiem. V. Ļevicka kgs publicē žurnālā „Naša Zarja" rakstu-manifestu, kas adresēts „visiem virzieniem", kuri ir ar mieru cīnīties pret neseno KSDSP konferenci.

Ļevicka kgs devis rakstam nosaukumu: „Par apvienošanos — pret šķelšanos". Nu, ar ko viņš atšķiras no Trocka? Kopš tā laika, kad partijnieki deva visās darba sfērās likvidatoriem labu pretsparu, Ļevickis un Ko sākuši lietot |oti „samierniecisku" valodu. Skat, viņi pilnīgi aizstāv „vienību". Viņi tikai izvirza šādus četrus pieticīgus „apvienošanās" noteikumus:

1) Cīnīties pret KSDSP konferenci, kas apvienojusi visus sociāldemokrātus, izņemot saujiņu svārstīgo.

2) Partijas vietā nodibināt „centrālo iniciativas grupu“ (kursivs Ļevicka kga, „Naša Zarja“, 4. nr., 31. 1pp.). (Kas ir likvidatoru ,,iniciativas“ grupas, to nesen presē izskaidroja Plechanovs: sk. viņa izdevuma „Dņevņik Social-Demo* krata*'38 16. nr-u. Tiklab Bunds, kā arī Trockis, kalpodami likvidatoriem, slēpj saviem lasītājiem Pļechanova paskaid rojumus. Nenoslēpsit, kungi!)

3) Neatdzīvināt „politiski nedzīvas Sūniņas“ (turpat, 33. lpp.).

4) Atzīt lozungu: „pret pagrīdes knifu“ (turpat, 33. lpp.).

Programa ir uzmesta, kaut arī ne tik atklāti un pārlieci^1

nāli kā vecos laikos, bet tomēr pietiekami skaidri. Un Ļe^ vickis turpat visai sīki paskaidro visiem Trockiem: kungi, bet jums taču nav izvēles. Pieņemiet mūsu noteikumus, tad mēs (t. i., Ļevickis un Ko) labprāt vienojamies, lūk, par ko: „sevi mierinādami**, jūs (t. i., Trockis un tie, kas ar viņu) varat teikt, ka nevis jūs esat virzījušies pie likvidatoriem, bet likvidatori pie jums.

Tai pašā žurnālā „Naša Zarja“ burtnīcā Martovs jau laikus draud nākošajai IV Domes s.-d. frakcijai — ja arī tā būšot antilikvidaloriska tāpat kā viņas ļaunu nodomu pilnā priekšgājēja, - - tad „gadījumi, kas līdzīgi Belousova gadījumam3B, kļūs jau nevis par izņēmumu, bet par li-kumu“, t. i., vienkāršāk runājot, — likvidatori sašķels Domes frakciju. Sapnis ir baigs ... likvidatoru kgi. Ja vien jums būtu spēks, jūs jau sen būtu noorganizējuši savu lik vidalorisko Domes frakciju ...

„Apvienošanās** lieta ir drošās rokās — tur nav ko teikt...

Likvidatoriski trockistiskā „apvienošanās** nožēlojamā komēdija atbaida pašus neizvēlīgākos cilvēkus. Apvienošanās notiek, bet tikai — apvienošanās nevis ar likvidatoriem, bet pret viņiem.

Sakarā ar Trocka, Libera (,,Bunds“) un likvidatoru neticamo chļeslakovismu ar viņu bēdīgi slaveno „Organizācijas komisiju** mēs uzskatām, ka pieliek, ja mēs norādām lasītājiem, — kas vēlas nopietni un apdomāti pārbaudīt strīda jautājumus pēc dokumentiem, bet nevis ticēt uz vārda, šādus faktus:

1911. g. jūnijā, pēc Libera un Ijoreva aiziešanas no čekistu sapulces, Parizē nodibināta Ārzemju organizācijas komisija. Pirmā organizācija Krievijā, pie kuras griezās AOK, bija Kijeva. Pat Trockis atzīst tās neapstrīdamību. 1911. g. oktobrī, piedaloties Kijevai, sastādīta Krievijas organizācijas komisija. 1912. g. janvarī tā sasauca KSDSP konferenci.

1912. g. janvarī sapulcējās Bunda, latviešu CK un Kauka-zijas apgabala komitejas (visas trīs ir likvidatoru grupas) apspriede. Poļi aiziet uzreiz, paziņodami, ka visa šī konference esot Iikvidatoriska. Pēc tam atsakās piedalīties ,,sa-mierinātāji“ un Pļechanovs, kas izdevuma „Dņevņik Social-l)emokrata“ 16. nr-ā paziņoja, ka šo konferenci sasaucot likvidatori. Tagad ir 1912. g. jūnijs, un nedz Bunds, nedz Trockis nevienu, izņemot golosiešus un vperjodiešus, nav „apvienojuši*1, nevienu nopietnu un neapstrīdamu organizāciju Krievijā nav piesaistījuši, ne vārda Pļechanovam pēc būtības nav atbildējuši, ne par malu likvidatoru sprediķošanu žurnālā „Naša Zarja“ u. tml. orgānos nav grozījuši!

Turpretim frāžu un lielīšanās par „apvienošanos^11 ir bez gala.

Social-Demokrat^4\ 27. /ir.. Iespiests pēc avīzes „Socially 12. g. 17. (h.) jūnijā Demokrāt*' teksta

РАК MUŠU UN LIBERĀĻU POLEMIKAS RAKSTURU UN NOZĪMI

Pazīstamais revizionisma un liberālās strādnieku politi-ļ kas pārstāvis Prokopoviča kgs avīzē „Russkije Vedomosti^1^ nācis klajā ar rakstu „Briesmu priekšā". Pēc šā politiķa domām pastāvot briesmas, ka IV Domes vēlēšanas izdarīšot! apriņķa policijas priekšnieki. Līdzeklis, kā cīnīties pret] šīm briesmām, esot — „visu zemes konstitucionālo elementu apvienošanās", t. i., tiklab s.-d. un trudoviku, kā arf kadetu un progresistu.

Labēji kadetiskā avīze „Russkije Vedomosti" īpašā] redakcijas rakstiņā izsaka savu „prieku“ sakarā ar Proko-ļ poviča kga rakstu. „Šādā opozicijas spēku apvienībā, —] raksta avīze, — mēs pašlaik saskatām neatliekamu momenta vajadzību".

Oficiāli kadetiskā avīze ,,Reč“, atstāstīdama Prokopo-! vica kga raksta saturu un avīzes ,.Russkije Vedomosti" atsauksmi, piezīmē no savas puses:

„Tomēr, ja palasām s.-d. virziena orgānus, kas visus savus pūliņus visvairāk vērš uz cīņu pret opoziciju, tad nezin vai var piešķirt kaut kādu reālu nozīmi šim t. i„ „apvienošanās^1') aicinājumam^11.

Tādējādi vēl un vēlreiz tiek izvirzīts svarīgais jautājums par priekšvēlēšanu taktiku un par strādnieku izturēšanos pret liberāļiem. Vēl un vēlreiz nākas pārliecināties, kn liberāli izvirza to nevis kā nopietni politiķi, bet kā savedēji. Viņu nolūks ir nevis noskaidro! patiesību, bel aptumšot to.

Patiešām, pārdomājiet dziļāk šādu apstākli. Vai liberāļi ar „apvienošanos" saprot partiju saplūšanu? Nebūt ne. Gan Prokopoviča kgs, gan „Russk. Vedomosti", gan „Reč" vienā balsī paziņo, ka ne.

Tātad ar apvienošanos saprot kopīgu darbību pret labē-ļlcin no Puriškeviča līdz Gučkovam? Liktos, ka jā!

Jājautā, vai kāds no „kreisajiem^11 noliedz šādu kopīgu darbību?

Neviens nenoliedz. Tas visiem ir zināms.

Vienošanās ar liberāļiem par balsošanu pret labējiem, tā |iui ir demokrātu un liberāļu „apvienošanās^11 vēlēšanās. Ar ko lad liberāļi neapmierināti? Kādēļ viņi noklusē, ka „krei-*ie“ atzinuši vienošanos pilnīgi noteikti un precizi? Kādēļ viņi kaunīgi noklusē to faktu, ka tieši liberctfi nekā skaidra, noteikta, preciza, formālā nav pateikuši par vienošanos ar kreisajiem, ar demokrātiem, ar marksistiem? Kādēļ viņi, runādami par vēlēšanu taktiku, nesaka ne vārda par zināmo kadetu konferences lēmumu, kura ir atzinusi blokus ar „kreisajiem oklobristiem^11 par pieņemamiem?

Kungi, fakti ir acīm redzami, un nekāda izlocīšanās te nepalīdzēs. Tieši kreisie, tieši marksisti skaidri, precizi un formāli izteikušies par vienošanos ar liberāļiem (un k.-d., un progresistiem to skaitā) pret labējiem. Tieši kadeti izvairījušies no pilnīgi precizas un formālās atbildes attiecībā uz kreisajiem!

Prokopoviča kgs lieliski zina šos faktus, un tāpēc viņam pilnīgi nepiedodams ir tas, ka viņš sagroza patiesību, tas ir, noklusē marksistu precizo lēmumu un kadetu izvairīšanos.

Kas radījis šo noklusēšanu? Tas skaidri redzams no citētajiem avīzes ,,Reč“ vārdiem par to, it kā mēs „visus savus pūliņus visvairāk vēršam uz cīņu pret opoziciju^11.

Avīzes ,,Reč“ frāze uzbūvēta tā, ka no tās neizbēgami izriet: demokrātiem, lai apvienotos ar liberāļiem, nevajag „vērst visus pūliņus^11 uz cīņu pret opoziciju. Kungi, sakiet taču to skaidri! Izvirziet savu noteikumu precizi, formāli! Tā jau, lūk, ir jūsu nelaime, ka jūs nevarat to izdarīt. Visi sāktu skaļā balsī smiet, ja jūs mēģinātu formulēt šādu noteikumu. Jūs, izvirzīdami šādu noteikumu, noliegtu paši sevi, jo jās visi vienā balsī atzināt ,,dzi(ās domstarpības" starp liberāļiem un demokrātiem (nerunājot jau par marksistiem).

Bet, ja jau ir domstarpības, ja jau tās ir dziļas, ka tad var izvairīties no cīņas?

Tas jau, lūk, ir liberālismā neīstums, ka, no vienas puses viņš noraida savienošanos, alzīst dziļās domstarpības, uz«j sver, ka nav iespējams „atteikties no katras partijas proJ gramas pamattēzēm^41 („Russk. Vedom.“), bet, no otras pusesj sūdzas par „cīņu pret opoziciju**!!

Bet ielūkosimies lietā tuvāk. Pirmkārt, vai tiesa, ka avb] zes un žurnāli, par kuriem runā avīze ,,Reč“, visus savus pūliņus visvairāk vēršot uz cīņu pret opoziciju? Nē, taS nemaz nav tiesa. Nevienu, nevienu pašu jautājumu liberāļi] nevarēs uzrādīt, kurā demokrāti nevērstu visus pflliņuļ visvairāk uz cīņu pret labējiem II Izmēģiniet, kas gribat pārbaudīt šos vārdus. Ņemiet jebkuras marksistu avīzei jebkurus, teiksim, trīs numurus pēc kārtas. Ņemiet izmēģbļ nājumam trīs politiskus jautājumus un salīdziniet dokumentālus datus, pret ko visvairāk „vērsta*4 marksistu cīņa jūsu izvēlētos jautājumos, jūsu izvēlētos avīžu numuros!

Liberāļu kungi, jūs neizdarīsit šo vienkāršo un visier pieejamo mēģinājumu, jo ikviens šāds mēģinājums rādīs,ļ ka jums nav taisnība.

Vēl vairāk. Otrs un sevišķi svarīgs apsvērums vēl pārliecinošāk runā pret jums. Kā nostāda savu cīņu pret liberāļiem demokrāti vispār un it īpaši marksisti? Viņi nostāda! to tā un tikai tā, ka katrā, noteikti un neapšaubāmi katrā! liberāļiem adresētā pārmetumā vai apvainojumā pats par ; sevi ietverts vēl noteiktāks pārmetums, vēl smagāks apvainojums pret labējiem.

Lūk, kur lielas būtība, lūk, kur jautājuma kodols! Dažiļ piemēri uzskatāmi paskaidros mūsu domu.

Mēs apvainojam liberāļus, kadetus, kontrrevoluciona-rismā. Parādiet mums kaut vienu no mūsu šāda veida apvainojumiem, kas ar vēl lielāku spēku nekristu uz labē-

Mēs apvainojam liberāļus „nacionālismā**, „imperia-Iismā“. Parādiet mums kaut vienu no mūsu šāda veidu apvainojumiem, kas ar vēl lielāku spēku netiktu vērsts pret labējiem.

Mēs pārmetām liberāļiem to, ka viņi baidās masu kustības. Un kas ir? Vai jūs varēsit atrast mūsu avīzēs tādu šā apvainojuma formulējumu, kas nebūtu vērsts arī pret labējiem?

Mēs pārmetām liberāļiem to, ka viņi aizstāv „zināmas" viduslaicīgas iestādes, kas spējīgas „darboties" pret ulrādniekiem. Apvainot par to liberāļus nozīmē līdz ar to /nišu apvainot par to pašu un par kaut ko vēl lielāku visus labējos.

So piemēru skaitu var palielināt tik reižu, cik vien vēlaties. Vienmēr un visur bez jebkāda izņēmuma jūs atradīsit, Ka strādnieku demokrātijā apvaino liberāļus vienīgi tikai par to, ka viņi ir tuvu labējiem, ka viņu cīņa pret labējiem ir nenoteikta un fiktīva, ka viņi rīkojas ar puslīdzekļiem, līdz ar to pašu apvainodama labējos vairs nevis ,,pusgrēkā“, liet „veselā grēkā".

Demokrātu un marksistu „cīņa pret liberāļiem" ir dziļākā, konsekventāka, saturīgāka, tā vairāk izglīto un saliedē masas nekā ciņa pret labējiem. Lūk, kāds ir stāvoklis, kungi!

Un, lai šai ziņā nepaliktu nekādu šaubu, lai novērstu to, ka mūsu cīņas jēga un nozīme pret liberāļiem tiek nejēdzīgi sagrozīta, lai novērstu, piemēram, nejēdzīgo teoriju par „vienoto reakcionāro masu" (t. i., par liberāļu un labējo sajaukšanu vienā politiskā reakcionāra bloka, reakcionāras masas jēdzienā), mēs savos 1'orinalajos paziņojumos par cīņu pret labējiem vienmēr runājam citādi nekā par cīņu pret liberāļiem.

Prokopoviča kgs, tāpat kā ikviens izglītots liberālis, lieliski to zina. Viņš zina, piem., ka mūsu definējumā par dažādo partiju sociālo, šķirisko dabu vienmēr tiek uzsvērts labējo viduslaicīgums, liberāļu buržuaziskums. Tās ir „divas lielas atšķirības". Viduslaicīgumu var (un vajag) iznīcināt, paliekot pat kapitālisma robežās. Buržuaziskumu šajās robežās nevar iznīcināt, bet var (un vajag) „apelēt" no buržuāziskā muižnieka pie buržuāziskā zemnieka, no buržuāziskā liberāļa pie buržuāziskā demokrātā, no buržuāziskās pusbrīvības pie pilnīgas buržuāziskās brīvības. Tieši šādas apelācijas, tikai šādas apelācijas sastāda mūsu kritiku par liberālismu pārdzīvojamā momentā Krievijā, t. i., to kritiku, ko mēs raidām no tagadējā momenta tuvāko un kārtējo uzdevumu viedokļa.

Ņemiet, piem., šādu Prokopoviča kga frāzi: „Veselīgu apstākļu radīšana tautas masu politiskajai dzīvei — lūk, tas tuvākais mērķis, kas tagadējā laikā apvieno gan kreisos,] gan opoziciju“.

Nav nekā nesaturīgāka, tukšāka, mānīgāka kā šī frāze.) Zem šās frāzes parakstīsies gan oklobrists, gan veikls „nacionālists", jo nekā skaidra tā nedod. Tas ir vienkāršs solī-ļ jums, kaila deklamācija, diplomātiskā savu domu slēpšana." Bet, ja Prokopoviča kgm, tāpat kā daudziem ciliem liberāļiem, mēle dota tādēļ, lai savas domas slēptu, tad mēs mēģināsim izpildīt savu pienākumu: atsegt to, kas šeit slēpjas,] Piesardzības dēļ ņemsim vienkāršāku, sīkāku piemēru.

Vai divpalātu sistēma ir veselīgs politiskās dzīves nosacījums? Domājam, ka nav. Progresisti un kadeti domā, ka ir.J Par šādiem liberāļu uzskatiem mēs viņus apvainojam anti-demokrātismā, kontrrevolucionarismā. Un, kad mēs fonnu«J lējām šādu apvainojumu pret liberāļiem, mēs līdz ar to pašu vēl lielākā mērā apvainojam visus labējos.

Jājautā tālāk, ko te lai dara ar „kreiso un opozicijas apvienošanos"? Vai šās domstarpības dēļ mēs atsakāmies no apvienošanās ar liberāli pret labējo? Nē, nebūt neatsakāmies. Kontrrevolucionarie liberāļu uzskati šajā jautājumā,] kā arī visos analoģiskos, daudz svarīgākos politiskās brīvības jautājumos, mums zināmi jau sen, kopš 1905. gada, jaļ ne agrāk, bet tomēr mēs arī 1912. gadā atkārtojam: gan] atkārtotā balsošanā, gan otrajā vēlēšanu stadijā vienošanās ar liberāļiem pret labējiem ir pieļaujama. Jo buržuāziskai»] monarchistiskais liberalisms ar visu savu nenoteiktību nepavisam nav tas, kas dzimlbūtnieciskā reakcija. Šās starpības neizmantošana būtu pavisam slikta strādnieku politika, I

Bet iesim tālāk. Kā izmantot? Ar kādiem noteikumiem iespējama „kreiso un opozicijas apvienošana"? Liberālis atbild uz šo jautājumu: nav nemaz ko spriedelēt par apvienošanos, ja jau kreisie nelokāmi cīnās pret opoziciju. Un liberālis paskaidro savu domu šādi: jo pieticīgāka prasība. toties plašāks piekritēju loks, toties pilnīgāka apvienošanās, toties vairāk spēka, kas spējīgs realizēt šo prasību: par „ciešamu" konstitūciju ar divpalātu sistēmu (un citiem... kā lai maigāk izsakās? ...nelieliem atkāpšanās gadījumiem no demokrātismā) būs tiklab visi demokrāti, kā arī visi liberāļi; tas ir ļoti daudz; bet, ja tiepīgi paliekam pie ..tīrā" demokrātismā, tad progresisti arī atkritīs, ,,:ilstumsit“ arī daudzus k.-d., iznāks „konstitucionālo elementu" sadalīšanās un novājināšanās.

Tā spriež liberālis. Bet mēs spriežam citādi. Bez masu itp/.inīguma nekādu pārmaiņu uz kaut ko labāku nevar būt. Tas ir mūsu pamatarguments. Liberālis skatās uz augš-ilnņiem, bet mēs skatāmies uz „apakšslāņiem". Atteikdamies izskaidrot divpalātu sistēmas kaitīgumu vai kaut par matu vājinādami „cīņu" pret visādiem antidemokrātiskiem uzskatiem šajā jautājumā, mēs „pievelkam" sev liberālo muižnieku, tirgoni, advokātu, profesoru — viņi visi ir 1‘uriškeviča īstie brāļi un neko nopietnu nevar izdarīt pret l'uriškevičiem. „Pievelkot" viņus, mēs atgrūžam no sevis masas — tiklab tādā nozīmē, ka masas; kam demokrātisms nav diplomātiskā izkārtne, nav ārišķīga l'raze, bet nepieciešams, tuvs darbs, dzīvības un nāves jautājums, ka šīs masas /.audās uzticību pret divpalātu sistēmas piekritējiem; — kā arī tādā nozīmē, ka uzbrukumu vājināšanās pret divpalātu sistēmu nozīmē, ka masu apzinīgums nepietiekams, bet, ja masas ir neapzinīgas, miegainas, nedrošas, tad nekādas pārmaiņas uz kaut ko labāku nav iespējamas.

Polemizēdami pret liberāļiem, jūs sašķeļat kreisos un opo-ziciju, saka mums kadeti un Prokopoviču kgi. Mēs atbildam, ka konsekvents demokrātisms atstumj vissvārstīgākos, neuzticamākos liberāļus, kuri ir visiecietīgāki pret puriškevičismu; viņu ir saujiņa; bet pievelk tas miljonus, kas tagad mostas jaunai dzīvei, „veselīgai politiskai dzīvei", pie kam ar šo vārdu mēs saprotam ne tuvu to, nepavisam ne to, ko ar to saprot Prokopoviča kgs.

Divpalātu sistēmas vietā varētu ņemt kā piemēru zemes ierīcības komisiju sastāvu: vai vajag dot vienu trešdaļu ietekmes muižniekiem, otru — zemniekiem, trešo — ierēdņiem, kā to domā kadeti, vai arī vēlēšanām jābūt pilnīgi brīvām, pastāvot pilnīgi demokrātiskām vēlēšanu tiesībām? Kas tad jāsaprol šai punktā, runājot par „veselīgiem apstākļiem tautas masu politiskajai dzīvei", nu, Prokopoviča kgs? Ko mēs atgrūdīsim un ko mēs pievilksim ar konsekventu demokrātismu šajā jautājumā?

Un lai mums neiebilst avīze „Russkije Vedomosti", ka pašlaik pāri visiem citiem programu punktiem slāv viens, visām progresivām partijām kopīgs punkts, kas prasa, lai

realizē politisko brīvību^1*. Tieši tāpēc, ka šis punkts stā pāri visiem — tas ir pilnīgi neapstrīdami, tā ir svēta patie sība — nepieciešams, lai visplašākās masas, lai miljoni u atkal miljoni cilvēku atšķirtu pusbrīvību no brīvības u saprastu politiskā demokrātismā nesaraujamo sakaru a agraro pārveidību demokrātismu.

Ja masas nav ieinteresētas, apzinīgas, rosīgas, darbīgas drosmīgas un patstāvīgas, tad nedz vienā, nedz otrā darb laukā nevar tikt izdarīts absolūti nekas.

„Ņevskaja Zvezda", 12. nr„ 1912. g. 10. juniiā Paraksts: V. 1.

Iespiests pēc avīzes „Ifevskata Zvezda" teksta

KAPITĀLISMS UN „PARLAMENTS"

Demokrātismā patiesībām pie mums nevajag aizsegt to apstākli, — ko bieži vien atstāj neievērotu buržuāziskie demokrāti, — ka kapitālistiskajās zemēs pārstāvības iestādes neizbēgami rada īpatnējas formas, kādās kapitāls ietekmē valsts varu. Parlamenta mums nav, — bet parlamentāra kretinisma liberāļu vidū, parlamentāras izvirtības visu buržuāzisko deputātu vidū pie mums ir, cik vien vēlaties.

Šī patiesība strādniekiem labi jāiegaumē, ja viņi grib iemācīties izmantot pārstāvības iestādes, lai attīstītu strādnieku šķiras apziņu, saliedētību, iedarbīgumu un darbīgumu. Visi proletariātam naidīgie sociālie spēki — „birokrātijā", zemesīpašums, kapitāls — jau izmanto šīs pārstāvības iestādes pret strādniekiem. Vajag zināt, kā viņi to dara, — lai iemācītos aizstāvēt strādnieku šķiras patstāvīgās intereses un tās patstāvīgo attīstību.

Ill Dome nolēmusi izsniegt prēmijas tēvzemes mašinbū-vētā jiem. Kādiem tēvzemes? — Tiem, kas „strādā" Krievijā!

Bet palūkosimies — un izrādīsies, ka tieši ārzemju kapitālisti pārcēluši savas rūpnīcas uz Krieviju. Muitas nodevas augstas, — peļņa neaptverama — lūk, ārzemju kapitāls arī pārceļas Krievijas iekšienē. Amerikāņu trests — miljonāru kapitālistu savienība — uzcēlusi, piem., milzīgu lauks, mašinu rūpnīcu pie Maskavas, Ļubercos. Bet Char-kovā kapitālists Melgoze, bet Berdjanskā kapitālists Džons Grievss ražo lauksaimniecības mašinas. Vai nav tiesa, cik daudz „īsti krievisku" „tēvzemes" īpašību ir šajos uzņēmējos?

Bet, saprotams, bez vispusīgas krievu kapitālistu palīdzības viņi nemaz nevarētu darboties Krievijā. Roka roku mazgā. Amerikāņu, angļu, vācu kapitālisti savāc peļņu ar krievu kapitālistu palīdzību, kuriem atkrīt ļoti laba daļa. Ņemiet, piem., Ļenas zelta raktuves vai kalnrūpniecības uzņēmumus Uralos. Cik daudz miljonu tur sadalījuši savā starpā ārzemju un krievu kapitālisti!

Rūpnieku kgiem Dome šeit ļoti noderīga. Kapitālistiem tiklab Domē, kā arī Valsts padomē ir prāvs savu pārstāvju skaits, un turklāt arī muižnieks taču mūsu dienās bez kapitāla nav nekas. Gan kapitālistiem, gan muižniekiem Domes personā ir gatavs aparats, lai izdabūtu cauri likumus par ,,premijām“ (sev pašiem), par muitas aizsardzību (t. i., par citu prēmiju veidu sev pašiem), par koncesijām (trešais prēmiju veids sev pašiem) un tā tālāk bez gala.

Liberālais „Skeptiķis" liberālajā avīzē ,,Reč“ rakstīja par to ļoti labi. Tik izjusti rakstīja pret „nacionālistiem" (noteikuši paši sev „prēmijas", lai atbalstītu Grievsu, Melgozu. Elvorti kgu un citu kompāniju „tēvzemes" mašinbūvnie-cību), ka arī mani mazliet saindēja ar skepticismu.

Jā, „nacionālistus" tīri tam atmasko liberālais „Skeptiķa" kgs. Bet kāpēc tad viņš klusē par kadetiem? Kad Golovins, piein., meklēja iegūt koncesijas, vai patiešām Domes deputātā un Domes bijušā priekšsēdētāja stāvoklis viņam šai derīgajā un ienesīgajā nodarbošanās veidā nepalīdzēja?

Kad Maklakovs „Tagijeva" honorārus notiesāja, vai pa tiešām Domes deputātā stāvoklis viņam neatvieglināja tik „izdevīgu" darījumu iegūšanu?

Un cik vēl nav tādu kadetisko muižnieku, tirgoņu, kapi talistu, financislu, advokātu, veikalnieku, kas paplašinājuši savas operācijās, nostiprinājuši savus „sakarus", apdarījuši savus „darījumus" ar deputātā nosaukuma palīdzību un ar to labumu, to ērtību palīdzību, kuras dod šis nosaukums?

Bet kas būtu, ja izdarītu aptauju par l'inanču operācijām, kuras izdarījuši Domes deputāti un kuras izdarītas, piedaloties Domes deputātiem?

Jā, bet visās kapitālistiskajās zemēs darīts viss, lai „ko inerciālais noslēpums" tiktu sargāts, lai neviens ,,parla ments" šādu aptauju nepieļautu.

Tomēr nav šaubu, ka strādnieku deputāti daudz ko zina šajā jautājumā un, ja papūlētos, parūpētos, pavāktu ziņas, izraudzītos materiālus, parakņātos avīzēs, painformēlos biržā u. tml., — varētu arī paši izdarīt ļoti pamācošu un ļoti derīgu „aptauju" par darījumu operācijām, ko izdarījuši Domes deputāti un kas izdarītas, piedaloties šiem deputātiem.

Eiropas parlamentos šīs operācijās ir vispār zināmas, un strādnieki tās pastāvīgi atmasko, minēdami veikalnieku vārdus, — tautai par pamācību.

,..yevskaja Zvezda13. /гг..

iespiests pēc avizes ..Ņevskoja Zvezda" teksta

1912. 0. 17. jūnijā Paraksts: N e I i b e г а 1 ai s

skeptiķis

VĒLĒŠANAS UN OPOZĪCIJA

Marksisti sen jau ir noteikuši savas principiālās attiecības pret vēlēšanām. Labējās partijas no Puriškeviča līdz Gučkovam, liberāli monarchistiskā buržuāzijā (kadeti un progresisti) un demokrātijā (strādnieku un buržuāziskā, t. i., trudoviki) — lūk, trīs galvenās nometnes, kas cīnās vēlēšanās. Atšķirība starp šīm nometnēm ir pašos pamatos: tās pārstāv dažādas šķiras, tās atšķiras ar visu savu programu un taktiku. Tikai skaidri izprotot principiālos politikas pamatus, kādi ir katrai no šīm nometnēm, var izdarīt pareizus praktiskus secinājumus attiecībā uz vēlēšanu kampaņu.

Kopš tā laika, kad marksisti apmēram pirms pusgada pilnīgi konstatēja šīs tezes*, to pareizību sevišķi uzskatāmi apstiprina liberālās opozicijas uzstāšanās. Mūsu „kaimiņi un ienaidnieki pa labi", nebūt nepievienodamies mūsu uzskatiem, ar uzslavas cienīgu centību sagādāja mums labāko apstiprinājumu, ka tās ir pareizas. Var pasludināt likumu: kadeta politiskās darbības un politisko uzskatu attīstība dod vislieliskāko pastiprinājumu marksistu uzskatiem. Vai citiem vārdiem: kad sāk runāt kadets, esiet pārliecināti, ka viņš ne sliktāk par dažu labu marksistu atspēkos strādnieku liberālo politiķu uzskatu.

Lūk, kāpēc, starp citu, strādniekiem divkārt derīgi uzmanīgi ieskatīties kadetu politikā: pirmkārt, vari labi iepazīties ar liberālo buržuju, bet, otrkārt, vari iemācīties uzskatamāk ieraudzīt dažu labu strādnieku šķiras piekritēju kļūdas.

Tieši Šo divkāršo labumu droši vien dos nesenais avīzes ,,Rcč“ raksts sakarā ar svarīgajiem priekšvēlēšanu paziņojumiem, kas publicēti avīzē „Russkije Vedomosli“. Tie ir veca „ekonomista^14, t. i., 1897.—1902. gada oportunista, Akimova kga (VI. Machnoveca) paziņojumi. Tajos tieši tiek aizstāvēts „progresivais bloks^44, kura „platformu" (starp citu: nepublicētu!) Akimova kgs, kas vēlas saukt sevi par sociāldemokrātu, uzskata par „sociāldemokrātijai pilnīgi pieņemamu".

Mums ir teikuši un mums līdz šim laikam saka daudzie politiskie zīdaiņi (no Parizes līdz Krasnojarskai) un rūdītie diplomāti (no Vines līdz Viļņai)4l>, ka liberālā strādnieku politika esot „biedēklis". Palūkojieties taču uz Akimova kgu, laipnie oponenti! Jūs droši vien nevarēsit noliegt, ka šeit ir skaidrs liberālās strādnieku politikas tēls. L’n jūs nevarēsit teikt, ka Akiniovs ir „unikums", t. i., vienpatis un savā ziņā vienīgais, neatdarināms retums. Jo, lai cik neatdarināmu īpašību ir Akimova kgm, tomēr viņš nav vienpatis; tāda runāšana būtu tieša nepatiesība. Viņš uzstājās pēc Prokopoviča kga un saskaņā ar viņu. Viņš sev ir atradis izplatītu liberālu orgānu — ērtu tribini, kas tālu aiznes viņa runas. Viņš ir atradis sev „labu presi" liberālo žurnālistu vidū. Ai nē, tas nav vienpatis. Lai arī viņš jau sen nepieder ne pie vienas grupas. Lai arī viņa tiesības uz sociāldemokrātā nosaukumu ir pilnīgi fiktivas. Tomēr viņš ir politiskās līnijas pārstāvis, kurai ir saknes, kura dzīvo un, kaut gan bieži vien slēpjas, vienmēr parādās uz āru, tiklīdz notiek vismazākā politiskā atdzīvošanās.

Avīze ,,Reč“ „atzīst par pilnīgi pareizu" Akimova kga apsvērumu „prātīgo reālismu", ar īpašu paliku uzsvērdama to viņa uzskatu, ka „sociāldemokrātiem tagadējā momentā jāizvirza tā savu politisko uzdevumu daja, kas radīs atbalstu tautā pietiekami plašās, politiski spēcīgās aprindās".

Nu, kā gan lai ,,Reč“ nepriecājas par to! To, ko žurnāls „Naša Zarja" izsaka, tūkstoškārt šķobīdamies un locīdamies, sablīvēdams atruniņu uz alruniņas, slēpdams pēdas un lepodamies ar sen izkūpējušiem it kā marksistiskiem vārdiņiem, to Akimova kgs izšauj tieši, diezgan rupji, vienkārši, naivi... līdz svētumam.

Formāli žurnālam „Naša Zarja" un avīzei „Ņevskij Golos", protams, ir vispilnīgākā iespēja atvairīt no sevis jebkādu atbildību par Akimova kgu. Bet faktiski plaša lasītāju publika, kas smalkumos nav rūdīta un kas par smalkumiem neinteresējas, uztver no šiem likvidatoru izdevumiem tieši ,,akimovismu“ un tikai to. „Neizjaukt” progresistu darbu, — rakstīja Martovs. „Izvirzīt to uzdevumu daļu", kas radīs atbalstu progresistos, — raksta Akimovs, kurš, protams, atrunājas, ka progresistu bezpartejiskuma dēļ katrai partijai esot vieglāk ieturēt (uz papīra) savu patstāvību. Izvirzīt lielāku uzdevumu daļu, nekā patīkami progresistiem, tas arī nozīmē „izjaukt" viņu darbu: lūk, Martova lozunga atšifrējums, ko devusi dzīvā politiskā cīņa, ko devis pūlis, kuru labi pārstāv Akimovs.

Kadeti un progresisti pēc Akimova pārliecības — „plašas un politiski spēcīgas aprindas tautā". Šī ir tieši tā liberāļu nepatiesība, par ko nesen rakstīja „Ņevskaja Zvezda" rakstā par to, kāds raksturs un nozīme ir marksistu polemikai ar liberāļiem^6. Bet īstenībā liberāli monarehistiskā buržuāzijā, kas, ņemta kopumā, aptver gan kadetus, gan progresistus, gan daudzus citus, ir ļoti šauras aprindas tautā un ievērojami nestipras politiski.

Buržuāzijā nekad nevar sastādīt plašas aprindas tautā. Politiski spēcīga tā var būt, un tāda tā ir daudzās kapitālistiskās zemēs, — tikai ne Prūsijā, tikai ne Krievijā. Šeit viņas pārsteidzošais, drausmīgais, gandrīz neticamais politiskais nespēks pilnīgi izskaidrojams ar to, ka šī buržuāzijā daudz vairāk baidās no revolūcijas nekā no reakcijas. No tā neizbēgami izriet politiskais nespēks. Un visādi prātojumi par buržuāzijas „politisko spēku", kuri noklusē šo galveno stāvokļa īpatnību Krievijā, ir neīsti pašos pamatos un tāpēc absolūti nekur neder.

Akimova kgs ir rīkojies kā pats atklātākais un mērenākais liberālis: kadetu un progresistu kgi, jūs mēs, sak, uzskatām par spēku, jūsu platformu mēs pilnīgi pieņemam (kaut gan šās platformas nav!), paši mēs tagadējā momentā izvirzām uzdevumu to daļu, kam ir jūsu atbalsts, no jums lūdzam vienu — „lai (progresistu) bloka sarakstos būtu ietilpināti arī sociāldemokrāti". Tā, burtiski tā rakstīja

Akimovs! Uz visu, uz visu esmu ar mieru, — kaut tikai ietilpinātu liberāļu sarakstā!

No avīzes ,,Reč“ puses tas tiešām nebija augstsirdīgi, ka pat lik mērenu lūgumu tā noraidīja. Bet runa taču ir par trešā jūnija vēlētājiem, — atgādina Akimovam kadeti. Un kas tad viņu vidū ir sociāldemokrāti? Nulle — ,,izņemot lielās pilsētas, par kurām taču nav runa". Un kadetu oficiālais organs, pārākuma apziņas pilns, pamāca padevīgo un paklausīgo Akimovu: „izņemot malienes, viņiem (sociāldemokrātiem) gandrīz visur nāksies rīkoties, nevis cerot pašiem uz savu kandidatūru izvirzīšanu, bet apsverot progresīvā Moka uzvaru pār tautas apspiedēju melno bloku“.

Liberālis rupji atstūmis pazemīgi sniegto liberālā strādnieku politiķa roku! Lūk, pelnīts atalgojums par atteikšanos no kara lielajās pilsētās. Lielās pilsētas pieder mums tāpēc, ka mēs esam stipri, — saka kadeti, — bet pārējā Krievija pieder mums tāpēc, ka stipri ir trešā jūnija vīri un viņu trešā jūnija likums, kas mums nodrošina opozīcijas monopolu.

Atbilde nav slikta. Mācība, ko dabūjis Akimovs, ir barga, liet derīga mācība.

,,$evskaja Zoezda", H. nr.,

UiVi. о• 2*. jūnijā Iespiests pēc avīzes „tievskājo

Paraksts: K. F. Zvezda" teksta

VĒLĒŠANU NOZĪME PĒTERBURGA

Avīzes ziņo, ka jautājums par IV Valsis domes sasaukšanas termiņu un par tās vēlēšanu laiku radījis valdošajās aprindās dažādas šaubas. Vieni bijuši par to, ka Valsis domes sasaukšana jāalliek līdz janvārim, citi — par oktobri. Tagad, kā runā, jautājums izlemts otram ieskatam par labu.

Tātad vēlēšanas jau pavisam tuvu, — mūs no tām šķir kādas 7—9 nedēļas. Jāsāk domāt par enerģijas desmitkūr-šo&anu visā vēlēšanu darbā.

Man šajā rakstā gribētos pakavēties pie viena speciālā jautājuma, kura nozīme strādnieku demokrātijai tomēr kļuvusi ārkārtīgi svarīga un vispārīga. Tas ir jautājums par Pēterburgas vēlēšanu lomu.

Vēlēšanas 2. pilsētas kūrijā Pēterburgā, vēlējot IV Valsts domi, ir visas vēlēšanu kampaņas centrālais punkts.

Vienīgi Pēterburgā ir kaut cik ciešami nostādīta strādnieku prese, kura — kaut arī to nikni vajā, kaut arī uzliek redaktoriem naudas sodus un viņus apcietina, kaut arī tās stāvoklis ir ļoti nedrošs, kaut arī cenzūra to ļoti nomāc — ir spējīga vāji atspoguļot strādnieku demokrātijās uzskatus.

Bez dienas preses vēlēšanas kļūst tumša lieta un to nozīme masu politiskās izglītošanas ziņā samazinās uz pusi, ja pat ne vairāk.

Tāpēc Pēterburgā vēlēšanas iegūst tādas vēlēšanu kampaņas parauga nozīmi, kura neticami smagajos Krievijas apstākļos gulstas uz strādnieku demokrātijās pleciem. Nekādu cilu visiem redzamu vēlēšanu kampaņu strādnieki nekur nespēj veikt. Strādnieku kūrijā vēlēšanām, protams, ir visai svarīga nozīme, bet šeit strādnieki nevar sadurties

Samazināts

Pirmā lappuse avīzē ,.Ņ'cvskaja Zvezda". 15. nr. 1012 а 1 inliiā i..ra iespiesti V. I- Uwina raksti ,,Vēlēšanu nozīme Pclerliurgā" un ,.Stolipina un narodijiku agrārās programas salīdzinājums" 1

Я IX. sēj.

iir citām iedzīvotāju šķirām, nevar tāpēc pietiekami plaši izvērst tās visas tautas prasības, tos uzskatus par vispārējās politikas uzdevumiem, ko izstrādājusi progresivā, proletāriskā demokrātijā tai nolūkā, lai kļūtu par visas demokrātijās vadītāju vispār.

Pēterburgā vēlēšanas ir tiešas. Tāpēc šeit priekšvēlēšanu ciya var izvērsties daudz noteiktāk, skaidrāk, partejiskāk nekā cilās vielās. Pārējām lielajām pilsētām būtu tikpat svarīga nozīme kā Pēterburgai, bet administratīvais spiediens provincē vēl ir tik daudz spēcīgāks nekā galvaspilsētā, ka strādnieku demokrātijai grūti izlauzt sev ceļu. likt sevi uzklausīt.

Beidzot, Pēterburgā cīņai jāizvēršas 2. kūrijā starp liberāļiem un demokrātiju. Kadeti uzskata 2. kuriju par savu guvumu. Pēterburgu pārstāv Miļukovs, llodičevs un Kutlers.

Nav nemaz ko runāt, ka nekādā ziņā nevar atzīt par normālu to, ka liberāļi pārstāv diezgan plašas demokrātisko vēlētāju masas. 11 Domes vēlēšanas parādīja, ka kadetu „kundzība^1' pilsētu demokrātisko vēlētāju vidū ne tuvu nav droša. Pašā Pēterburgā 11 Domes vēlēšanās „kreisais bloks“, t. i., strādnieku un buržuāziskās demokrātijās (narodņiku) bloks, ne vien būtu varējis uzvarēt, bet arī pat droši vien būtu uzvarējis, ja toreiz meņševiki, tādi kā Dans un Ko, nebūtu sašķēluši strādnieku vēlēšanu kampaņu un ar to nebūtu radījuši lietas panākumam ārkārtīgi kaitīgās svārstības un nenoteiktības narodņiku vidū. Pietiek atgādināt, ka II Domes vēlēšanās pat „sociālisti revolucionāri^11 līdz pat pēdējam momentam gāja līdzi meņševikiem. aizstāvēdami bloku ar kadetiem!

Pēc tagadējā vēlēšanu likuma iespējama pārbalsošanu, tā ka pirmajā stadijā nekādi bloki nav vajadzīgi un nav pieļaujami.

Pēterburgā cīņa paredzama starp strādnieku demokrātiju un liberāļiem. Narodņikiem nezin vai būs tik daudz spēka, lai uzstātos patstāvīgi: pārāk jau centīgi viņi ..likvidējuši^11 paši sevi, sekodami mūsu likvidatoru līnijai. Tāpēc buržuāziskās demokrātijās ļhudoviku un narodņiku) atbalsts gandrīz pilnīgi nodrošināts strādnieku demokrātiem, ja ne pirmajā vēlēšanu stadijā, tad katrā ziņā pārbalsošanā.

No Pēterburgas liberāļiem ir savs vadonis — Miļukova kgs. Līdz šim viņiem bija liels vairākums. Gan naudas līdzekļi, kurus viņiem dod liberāli monarehistiskā buržuāzijā, gan aģitācijas ieroči divu dienas avīžu veida, gan organizācija, ko fakliski pacieš un kas de l'acto^7 ir gandrīz vai legalizēta, — viss tas kadetiem dod milzīgas priekšrocības.

Strādnieku pusē ir strādnieku masa, konsekventais un godīgais demokrātisms, enerģija un uzticība sociālismā un strādnieku demokrātijās lietai. Strādnieki var uzvarēt, balstoties uz šiem spēkiem un ja viņiem ir strādnieku dienas avīze. Strādnieku cīņa par deputātu vietām no Pēterburgas iegūst neapšaubāmi milzīgu un Viskrievijas nozīmi visā IV Domes vēlēšanu kampaņā.

Tie, kam patīk valodas par visas opozicijas „vienošanos" — sākot ar progresisliem un kadetiem un beidzot ar piesardzīgi lokano likvidatoru Martovu un lempīgi vientiesīgajiem Prokopoviču un Akimovu — visi cenšas apiet vai atstāt ēnā jautājumu par vēlēšanām Pēterburgā. Viņi apiet politisko centru un labprāt ielien politiskajās, tā sakot, nomalēs. Viņi daudz, dedzīgi un krāšņi runā par to, kas būs jādara otrajā vēlēšanu stadijā, t. i„ kad vēlēšanu kampaņas pamata, galvenā, izšķirošā daļa jau būs pabeigta, — un viņi „daiļrunīgi klusē" par Pēterburgu, kuru iekarojuši kadeti un kuru vajag viņiem atkarot, atdot demokrātijai.

Demokrātijās deputātu no Pēterburgas nebija ne pēc 1905. gada 11. decembra likuma^41, ne pēc 1907. gada 3. jūnija likuma^42, tā ka vārds atdot liekas nepiemērots. Bet Pēterburga pieder demokrātijai pēc visas atbrīvošanās kustības gailas Krievijā, un zināmā šās gaitas attīstības pakāpē pat trešā jūnija vēlēšanu likuma drausmīgi augstais dambis nevarēs noturēt „demokrātiskos ūdensplūdus".

2. kūri jas vēlētā ju vairākums neapšaubāmi nāk no demokrātiskajiem iedzīvotāju slāņiem. Kadeti ved tos sev līdzi, tieši krāpdami tos, tēlodami sevi — liberāli monarebistisku buržuāzijas partiju — par demokrātiju. Šādu krāpšanu praktizēja un praktizē visi liberāļi visā pasaulē visu un visādu parlamentu vēlēšanās. Un visu zemju strādnieku partijas mēri savus panākumus, starp citu, ar to, ciktāl viņām izdodas izraut sīkburžuazisko demokrātiju no liberāļu ietekmes.

Šis uzdevums skaidri, noteikti, stingri jāizvirza sev ari Krievijas marksistiem. Tāpēc par lielajām pilsētām viņi tieši pateica savos pazīstamajos janvara lēmumos, ka bloki šeit pieļaujami tikai ar demokrātiem pret liberāļiem*, jo skaidri redzams, ka melnsimlniecisko briesmu nav. Šis lēmums „ņem vērsi aiz ragiem*1. Tas dod tiešu atbildi uz vienu no svarīgākajiem vēlēšanu taktikas jautājumiem. Tas nosaka visas vēlēšanu kampaņas garu, virzienu, raksturu.

Turpretim dziļi maldās tie likvidatori, kam patīk spriedelēt par kadetiem kā par „pilsētas demokrātijās** „pārstāvjiem**. Tādas valodas sagroza lietu: liberālu uzvaras vēlēšanās pār demokrātiem, liberāļu triki vēlēšanās ar demokrātiskajiem vēlētājiem tādējādi liek attēloti kā kadetu „demokrātismu** pierādījumi. It kā Eiropa nezinātu desmitiem piemēru par to, kā antidemokrātiskās partijas gadiem ilgi vedušas sev līdzi pavadā dažādus demokrātiskus slāņus, iekām īstie buržuāziskie demokrāti, bet visbiežāk sociāldemokrāti neizrāva šos slāņus no viņu garam svešu politisko partiju ietekmes.

Cīņa vēlēšanās Pēterburgā ir cīņa par hegemoniju starp liberāļiem un strādnieku demokrātiju visā Krievijas atbrīvošanās kustībā.

Šī Pēterburgas vēlēšanu izcili svarīgā nozīme noved mfis, starp citu, pie diviem praktiskiem secinājumiem. Kara daudz dots, no tā daudz liek prasīts. Pēterburgas strādniekiem nākas izcīnīt vēlēšanu kampaņu Pēterburgā 2. pilsētas kūrijā visas Krievijas visas strādnieku demokrātijās vārdā. Uz viņu pleciem gulstas liels un smags darbs. Viņi ir paraugs. Viņiem jāizvērš vislielākā iniciativa, enerģija un neatlaidība. Viņi to ir paveikuši attiecībā uz strādnieku dienas avīzi. Viņiem vajag turpināt lieliski iesākto darbu arī vēlēšanās.

Sk. Rakstu I. izd., 17. sēj., 405. un 40G. Ipp. Ped.

Visas Krievijas uzmanība vērsta uz vēlēšanu cīņu Pēterburgā. Un visas Krievijas palīdzībai jātraucas šurp. .la nebūs pašas vispusīgākās palīdzības no visām Krievijas malām, tad Pēterburgas strādnieki vieni paši ar „ienaidnie-ku“ galā netiks.

„Ņevskaja Zveziia". Jā. nr.t

1912. fj. 1. jūlijā Iespiests pēc avīzes ,.Ņevskūja

Paraksts: F. F. Zoezda" teksta

STOLIPINA UN NARODNIKU AGRARAS PROGRAMAS SALĪDZINĀJUMS

Iepriekšējos rakstos (sk. avīzes „Ņevskaja Zvezda“ 3. un *». nr-u)* mēs minējām galvenos datus par zemes piederību Eiropas Krievijā un attēlojām agrarā jautājuma būtību Krievijā. Iznīcināt viduslaicīgumu zemes piederībā — lūk, kāda ir šā jautājuma būtība.

Pretruna starp kapitālismu, kas valda visā pasaulē un arī pie mums Krievijā, un starp viduslaicīgo zemes piederību, tiklab muižnieku, kā arī zemniekiem iedalīto, nav samierināma. Vecā, viduslaicīgā zemes piederība nenovēršami jāsalauž, un, jo noteiktāka, nesaudzīgāka, drošāka būs šī laušana, toties labāk visai Krievijas attīstībai, toties labāk strādniekiem un zemniekiem, kurus tagad žņaudz un nomāc ne vien kapitālisms, bet arī ārkārtīgi daudz viduslaiku palieku.

Jājautā, kā, pastāvot šādam lietu stāvoklim, var salīdzināt Stolipina un narodņiku agraro programu? Vai tās viena attiecībā pret otru nav vispilnīgākie pretstati? .

Jā, bet šis pretstats nenovērš vienu ļoti dziļu līdzību starp Stolipina un narodņiku agraro programu. Proti: tās abas atzīst, ka nepieciešama zemes vecās piederības laušana. Veco vajag lauzt gan ātrāk, gan drošāk, — saka Stolipina „zemes ierīcības*1 vadītāji, — bet lauzt tā, lai viss* laušanas smagums gultos uz zemnieku vairākumu, uz visvairāk izputinātiem, visvairāk nomāktiem. Muižniekiem pie tam nevajag zaudēt neko. Ja nav novēršams, ka viņiem jāzaudē daļa savas zemes, tad tā jāatsavina vienīgi tikai, muižniekiem labprātīgi piekrītot un pēc „taisnīga^11, no

muižnieku viedokja, novērtējuma. Turīgajiem zemniekiem jādabū atbalsts, un no ļoti daudzu „vājo" zemnieku izputināšanas nav ko bīties.

Tāda ir Stolipina agrarās programas būtība. Apvienotā muižniecības padome, kas šo prograinu diktējusi Stolipi-nam, rīkojusies kā īsta reakcionāru — nevis mutes bajāru, bet lieti.šķīgu vīru — pārstāve. Apvienotās muižniecības padome bija pilnīgi uzticīga savāra šķiras interesēm, kad tā nolēma balstīties uz stiprajiem. Un patiešām, pēc piektā gada kļuva skaidrs, ka tikai ar policejisku, tikai ar birokrātisku aizsargāšanos pret zemniekiem nepietiek.

Kur gan Apvienotās muižniecības padome vēl varēja meklēt sev sabiedrotos? Tikai niecīgā turīgās zemniecības mazākumā, „kulaku", „izsūcēju" vidū. Uz laukiem cilus sabiedrotos atrast viņai nebija iespējams. Un, lūk, lai pievilktu savā pusē „jaunus muižniekus", reakcionāri nebaidījās atdot viņiem visus laukus burtiski pilnīgai izlaupīšanai.

Ja jau neizbēgami vajag lauzt, tad lauzīsim iedalītās zemes piederību mūsu labā un jauno muižnieku labā — lūk, tās agrarās politikas būtība, kuru Stolipinam bija nodiktējusi Apvienotās muižniecības padome.

Bet, runājot tīri teorētiski, nepieciešams atzīt, ka ne mazāk noteikta laušana un pat daudz noteiktāka iespējama arī no otras puses. Rungai divi gali. Piemēram, ja 70 miljoni desetinu zemes, kas pieder 30 000 muižniekiem, pārietu 10 000 000 zemnieku sētu rokās papildus pie viņu 75 miljoniem desetinu, ja tiklab viena, kā otra zeme tiktu sajaukta kopā un pēc tam sadalīta starp turīgajiem un vidējiem zemniekiem (trūcīgajiem zemniekiem taču tik un tā nebūtu ar ko zemi art, sēt, mēslot, kopt), kāds tad būtu šādas pārveidības rezultāts?

Izvirziet šo jautājumu no tīri ekonomiska viedokļa, aplūkojiet šo principiālo iespējamību kapitālistiskās saimniecības vispārējo apstākļu aspektā visā pasaulē. Jūs redzēsit, ka mūsu iedomātās pārveidības rezultāts būtu zemes vidus-laicīgās piederības konsekventāka, noteiktāka, nesaudzīgāka laušana nekā Stolipina programā.

Kāpēc tieši viduslaicīgās un tikai viduslaicīgās? Tāpēc, ka kapitālistiskā zemes piederība ne ar kādu zemes pāriešanu no rokas rokā un pat ne ar kādu zemes pāriešanu valsts rokās (ar politiskajā ekonomijā 1ā saukto zemes „nacionalizāciju") nevar tikt iznīcināta jau pēc pašas lietas būtības. Kapitālistiskā zemes piederība ir tāda, ka zemi lur tas, kam ir kapitāls un kas vislabāk pielāgojas tirgum. Lai kam piederētu zeme īpašumā, vai nu vecajam muižniekam, valstij vai iedalītās zemes zemniekam, — tik un tā zeme nokļūs saimnieka rokās, kurš vienmēr varēs to nomāt. Nomāšana aug visās kapitālistiskajās zemēs, pastāvot visdažādākajiem zemes piederības veidiem. Nekādi aizliegumi nespēj traucēt kapitālistu, saimnieku, kam ir kapitāls un kas pazīst tirgu, pievākt sev zemi, ja tirgus valda pār visu sabiedrisko ražošanu, t. i., ja šī ražošana joprojām paliek kapitālistiska.

Vēl vairāk. Zemes nomāšana tīram kapitālismam ir pat ērtāka nekā zemes īpašums, lai vispilnīgāk, brīvāk, „ideālāk" pielāgotos tirgum. Kāpēc? Tāpēc, ka zemes privātīpašums apgrūtina tās pāriešanu no rokas rokā, bremzē zemes lietošanas pielāgošanos tirgus apstākļiem, nostiprina zemi zināmas ģimenes vai personas un tās mantinieku rokās, kaut arī tie būtu slikti saimnieki. Nomāšana ir daudz elastīgāks veids, kuras apstākļos zemes lietošanas pielāgošanās tirgum noliek visvienkāršāk, visvieglāk, visātrāk.

Tāpēc, starp citu, Anglija arī ir nevis izņēmums citu kapitālistisko zemju vidū, bet tajā ir no kapitālisma viedokļa vispilnīgākais agrarais iekārtojums, kā to jau Markss ir norādījis savā Rodberlusa kritikā^43. Bet kāds tad ir Anglijas agrarais iekārtojums? Vecā zemes piederība, lendlordisms, pastāvot jaunai, brīvai, tīri kapitālistiskai nomāšanai.

Bet, ja šis lendlordisms pastāvētu bez lendlordiem, t. i., ja zeme būtu nevis lendlordu, bet valsts īpašums? Tas no kapitālisma viedokļa būtu vēl pilnīgāks agrarais iekārto jums ar vēl brīvāku zemes lietošanas pielāgošanos tirgum, ar vēl vieglāku zemes-kā saimniecības ob jekta mobilizāciju, ar vēl lielāku brīvību, plašumu, skaidrību un noteiktību šķiru cīņā, kas piemīt katrai kapitālistiskai zemes piederībai.

Un, lūk, jo zināma zeme ir vairāk atpalikusi no pasaules kapitālisma, jo stiprāk tai jācenšas panākt kaimiņus, jo vairāk tā „ielaidusi" savu „slimību", zemes viduslaicīgās piederības un verdziskās slksaimniecības slimību, jo neat-liekamāk šai zemei nepieciešams pašos pamatos lauzt visas savas zemes piederības attiecības, visu savu agraro dzīves veidu, — toties dabiskāka šādā zemē zemkopībā nodarbināto iedzīvotāju vidū būs visdažādāko zemes nacionalizācijas ideju un plānu rašanās un plaša izplatīšanās.

Gan piektais gads, gan abas pirmās Domes neapšaubāmi pierādīja, — bet trešā Dome netieši, ar savu „zemnieku*1 deputātu (kas izsijāti caur muižnieku sietu) starpniecību apstiprināja, — ka Krievijas zemkopībā nodarbināto iedzīvotāju vidū ārkārtīgi plaši izplatītas visdažādākās idejas un plāni par zemes nacionalizāciju. Iekām apsveicam vai nosodām šīs idejas, jāuzdod sev jautājums, kāpēc tās tik plaši izplatītas, kāda saimnieciska nepieciešamība tās radījusi?

Nepieliek, ja šīs idejas kritizē no to iekšējās viengabalainības, harmonijas vai to teorētiskās pareizības viedokļa. Sīs idejas jākritizē no tās saimnieciskās nepieciešamības viedokļa, kura šajās idejās atspoguļojusies, lai ari cik ,,kapriss“, nepareizs, „greizs** dažreiz būtu šis atspoguļojums.

Saimnieciskā nepieciešamība, kas radījusi zemes nacionalizācijas idejas Krievijas zemniecībā XX gadsimta sākumā, ir nepieciešamība krasi lauzt veco zemes piederību. Visas zemes „vienlīdzīgas sadalīšanas** idejas — ir vienlīdzības idejas, ko nepieciešami rada cīņa pret dzimtbūšanas atliekām un ko neizbēgami attiecina uz zemi tādos apstākļos, kad 30 000 „dzimtkungu pēctečiem** ir 70 milj. des., bet 10 000 000 paverdzināto zemnieku — 75 milj. des.

Tai apstāklī, ka pirmo zeme pāriet otro grupā vai, pareizāk, otro īpašnieku rokās, nav nekā utopiska. Utopiska ir tikai sapņošana par vienlīdzību slarp zemes apsaimniekotājiem, pastāvot tirgus kundzībai, utopiska ir sapņošana, ka visiem „pilsoņiem un pilsonēm** (arī tādiem, kasnesaimnieko) ir „tiesības uz zemi**, pastāvot kapitālismam. Bet šo ideju utopiskums nedrīkst ļaut mums aizmirst, cik ļoti īsta, dzīva realitāte ir tam, kas slēpjas zem šīm idejām īstenībā.

Zemes piederības — muižnieku, iedalītās zemes utt. — visu viduslaicīgo atšķirību iznīcināšanā nav nekā utopiska. Krasā veco zemes attiecību izbeigšanā nav nekā utopiska. Gluži otrādi, tieši kapitālisma attīstība visneatliekamākajā veidā prasa, lai šāda krasa izbeigšana notiktu. Pastāvot kapitālismam, nevar būt nedz zemes „vienlīdzīgas sadalī-šnnas“, nedz tās ,,socializacijas“. Tā ir utopija.

Zemes nacionalizācija, pastāvot kapitālismam, ekonomiski pilnīgi iespējama, un tās reālā nozīme katrā gadi jumā, t. i„ lai kā, kādos apstākļos un kas to izdarītu, pamatīgi un uz ilgu laiku vai pavirši un uz īsu laiku, — katrā gadījumā tās reālā nozīme būtu tā, ka maksimāli tiklu iznīcināts viss viduslaicīgais krievu zemes piederībā un krievu agrarajā dzīves veidā, ka pavisam brīvi tiktu pielāgota jaunā zemes lietošana un zemes piederība jaunajiem pasaules tirgus apstākļiem.

Iedomāsimies kaut uz mirkli, kā tiek realizēts kreiso narodņiku plāns kaut vai tādā veidā, ka visu zemi sadala vienlīdzīgi starp visiem pilsoņiem un pilsonēm. Šāda sada līšana, pastāvot kapitālismam, ir vislielākā nejēdzība. Ši sadalīšana, pastāvot kapitālismam, nenoturētos, nevarētu noturēties pat ne gadu. Bet vai tas nozīmē, ka tās rezultāti būtu nulle vai minuss?

Nebūt ne! Tās rezultāti būtu milzīgs pluss — nepavisam ne tas pluss, ko gaida kreisie narodņiki, bet ļoti reals pluss. Šis pluss būtu tas, ka jebkuras atšķirības starp tagadējām zemes piederības kārtu un grupu formām tiktu salauztas. Tas būtu milzīgs ieguvums visai tautas saimniecībai, kapitālismam, proletariātam, jo nav nekā kaitīgāka Krievijas attīstībai kā mūsu vecā, tagadējā zemes piederība. Tiklab muižnieku, kā arī iedalītās zemes piederība ir caur un cauri dzimtbūtnieciski zemes piederības veidi.

To vienlīdzīgais pārdalījums nenoturētos, bet atgriešanās pie vecā būtu neiespējama! Reiz izartās ežas neatjaunotu nekāda „restaurācija". Nekāds politisks spēks pasaulē nevarētu traucēt, ka nodibina tādas jaunas zemes izlietošanas ežas, robežas, veidus, kas atbilst jaunajām tirgus prasībām.

„Noārdīt žogus zemei" — teica kāds kreisais narodņiks, cik atceros, II Domē. Viņš iedomājās, ka no tā iznākšot „vienlīdzīga zemes lietošana". Viņš maldījās. Bet ar viņa muti — tāda ir vēstures ironija! — runāja viskonsekventākais un bezbailīgākais, radikālais buržujs, kas jūt mūsu „iedalītās", „muižnieku", „baznīcas" u. t. jpr., u. t. jpr. zemes piederības veco, viduslaicīgo „žogu" nejēdzību, sajuzdams

nepieciešamību salauzt visus šos žogus, lai sadalītu zemi tio jauna. Tikai šī sadalīšana noliks nevis „pēc dvēselēm^14, kā sapņo narodņiki, bet pēc kapitala, kā to liks tirgus.

Narodņiku radošie plāni ir utopija. Bet šajos radošajos plānos ir graujošs elements attiecībā pret viduslaikiem. Un šis elements nepavisam nav utopija. Tā ir visdzīvākā realitāte. Tā ir pali konsekventākā un progresivākā realitāte no kapitālisma un proletariāta viedokļa.

Rezumēsim īsumā savus uzskatus. Slotipina un narodņiku agrarās programas reālā līdzība ir tā, ka abas pašos pamatos lauž veco, viduslaicīgo zemes piederību. Un tas ir |oti labi. Neko citu kā laušanu tā nav izpelnījusies. Par visiem reakcionārāki ir tie kadeti no avīzēm ,,Reč“ un „Russkije Vedomosti", kuri pārmet Stolipinam laušanu — un nevis pierāda vēl konsekventākas un noteiktākas laušanas nepieciešamību. Nākošajā rakstā mēs redzēsim, ka stolipiniskā laušana nevar, bet narodņiciskā var iznīcināt vergošanu un atslrādāšanu*.

Pagaidām mēs aizrādīsim, ka stolipiniskās laušanas vienīgais pilnīgi rcalais rezultāts ir 30 miljonu bads. Un vēl nav zināms, vai stolipiniskā laušana neiemācīs krievu tautai, kā vajag izdarīt vēl noteiktāku laušanu. Stolipiniskā laušana to neapšaubāmi māca. Vai iemācīs, — kad dzīvosim, tad redzēsim.

,.b'enskala 7.vczda", 15. nr.. 1912. и. I. iiilijā Parakstu: )?. S.

Iespiests pfc avīzes „Ņeuskajo 7.vezda" teksta

Sk. Šā sējuma 215.—220. lpp. īied

STĀVOKLIS KSDSP UN TUVĀKIE PARTIJAS UZDEVUMI

KSDSP ir pārdzīvojusi nedzirdēti smagus trakojošās kontrrevolūcijas gadus un pašreizējā laikā atrodas uz pareiza ce|a, lai atjaunotu savu organizāciju, lai nostiprinātu savus spēkus un vadošo ietekmi Krievijas proletariātā, kas 1905. gadā deva patvaldībai varenus triecienus un kas to sagraus nākamajā revolūcijā.

Smagie gadi no 1908. līdz 1911. g. bija šķelšanās gadi: tieši šajā laikā no KSDSP atdalījās tagadējā Polijas un Lietuvas galvenā sociāldemokrātijas valde, kas 190(5. gadā iestājās mūsu partijā un gāja kopā ar mums, boļševikiem, pret oportunistiem meņševikiem.

Polijas sociāldemokrātiskajiem strādniekiem kritiski jānovērtē šī tagadējās Galvenās valdes atiešana no KSDSP. Tāpēc es visai labprāt pieņemu L un PSD Varšavas komitejas priekšlikumu īsumā noskaidrot „Strādnieku Avīzē^1144 partijā nolikušās šķelšanās iemeslu un nožēlojamo lomu. kāda tur bijusi tagadē jai Galvenajai valdei, un norādīt visas Krievijas sociāldemokrātiskā proletariāta tuvākos uzdevumus.

i

Biedri poļu strādnieki pazīst domstarpības, kādas starp boļševikiem un meņševikiem bija 1905. gada revolūcijas laikā. Vairāki izcili L un PSD pārstāvji, piemēram, Rozā Luksemburga, sākumā, 1904. gadā, bija meņševiku pusē, bet revolūcija drīz vien atsedza viņu kļūdu, skaidri pierādīdama meņševiku oportunismu.

1908.—1911. gada kontrrevolūcija radīja jaunu posmu Krievijas vēsturē. Vecā patvaldība pavirzījās vēl par vienu soli buržuāziskās monarehijas virzienā. Radās muižnieku un liclburžuazijas Dome. Carisms vēl nebija zaudējis savu dzimtbūtniecisko raksturu, bet viņš realizēja buržuāzisku agraro politiku, kuras nolūks bija ieviest, cik vien iespējams drīzāk, privāto zeinesīpašumu, nedzirdēti izputinot un iznīcinot miljoniem zemnieku. Buržuāziskais liberalisms izdarīja krasu pagriezienu uz kontrrevolūcijas pusi un sarīkoja īslas renegatisina orģijas.

Inteliģences vidū vispār valdīja neredzēta šķelšanās un apjukums. Proletariātam gāzās virsū carisma vajāšanas, kurš atriebās par revolūciju, un renegalu melu straumes.

KSDSP uzdevums bija — saglabāt strādnieku šķiras revolucionāro sociāldemokrātisko partiju, pielāgojoties jaunajiem darba apstākļiem.

Jau pirmie soļi šā uzdevuma atrisināšanā atsedza jaunus antiproletariskus virzienus KSDSP, kuri apdraudēja pašu partijas pastāvēšanu. Tos bija radījusi mūsu kontrrevolūcijas vēsturiskā situācijā. Sie buržuāziskie virzieni bija liiwidatorisms un otzovisms.

Likvidatori, ko sagrāba buržuāziskās dezertēšanas vilnis, atteicās no revolūcijas. Viņi pārvilka krustu pār nelegālo partiju, meklēdami sev vienīgi legālo pamatu it kā „konstitucionālā jā“ valdības 3. (16.) jūni ja režimā un sludinādami, ka tas konstitucionāli jāatjaunina. „Atklāta strādnieku partija'1 un konstitucionālo reformu lozungi — lūk, viņu politikas būtība. Tā bi ja nevis sociāldemokrātiskā, bet liberāli strādnieciska politika.

Skaidrs, ka salīdzināt likvidatorus ar Rietumeiropas oportunistiem soc.-dcm. strādnieku partiju iekšienē (kā to Tiško ietekmē dara pašreizējā Galvenā valde) — ir vienkārši smieklīgi. Mūsu likvidatori neatzīst partiju tās nelegālajā, t. i., pašreizējā, veidā un organizē jaunu legālu partiju. Tas ir nevis virziens partijas iekšienē, bet atiešana no partijas. Likvidatoru acīm redzamā atteikšanās no partijas un tās ārdīšana, ko viņi piekopa, radīja skarbu pretsparu no pašu meņševiku puses. Strādnieki meņševiki Krievijā nesekoja likvidatoriem, bet ārzemēs meņševiks Pļechanovs nostājās „partijnieku" meņševiku (antillkvidatoru) priekšgalā. Pļechanovs tagad presē atklāti un skaidri atzinis, ka likvidatori organizējot jaunu partiju.

Poļu strādnieku informēšanai piebildīsim, ka likvidatoru galvenie orgāni ir: ārzemēs „Golos Social-Demokrata" 44 (Martovs, Dans, Akselrods u. c. „golosieši^11); Krievijā — .Naša Zarja“ (Potresovs, Ļevickis, Cerevaņins u. c.). „Otzo-visti“ (no vārda „отозвать^11 = „atsaukt^11 soc.-dem. deputa-lus no III Domes) boikotēja III Domi, nesaprazdami; ka nepieciešams izmantot Domes tribini un visas „legālās iespējas^11 revolucionārām sociāldemokrātiskām darbam. Revolucionārās 1905. gada taktikas lozungus viņi pārvērta par nesaturīgām l'razēm. Pieredze drīz vien rādīja, ka III Domes boikots ir nejēdzība, kas pat pretēji Krievijas sociāldemokrātisko boikotistu gribai ved viņus uz anar-rhisina ceļa. Ja 1907. g. vasarā boļševiku vairākums aizstāvēja boikotu, tad jau 1908. g. pavasarī šis vairākums bija spējis saprast pieredzes mācību un deva visai asu pretsparu „otzovislu^11 aģitācijai Pēterburgā un Maskavā. Pēc šās pilnīgās sakāves Krievijā otzovisti un to aizstāvji nīka ārzemēs kā pilnīgi nespēcīga grupiņa „Vperjod^11 iLunačarskis, Aļeksinskis u. c.).

Nenākas piebilst, ka Krievijas organizāciju vairākuma vājuma dēļ, ārzemju grupu atraušanās dēļ no darba Krievijā šo grupu vairākums pilnīgi „brīvi^11 ārdīja un demoralizēja partiju, tas neatzina itin nekādu disciplinu, un tam neviena Krievijas organizācija nebija devusi mandatu organa vadīšanai, brošuru un proklamāciju izdošanai. Reizē ar grupiņām, kam bija dažādi principiāli uzskati, radās — kā jau tas parasts — atsevišķas pilnīgi neprincipialas grupiņas, kas tiecās iedzīvoties politiskajā kapitaliņā ar makle-rismu, sīku diplomātiju, intrigām, slēpdamās aiz frāzēm par partijas „samierināšanu^11 un „apvienošanu^11. Lieli meistari ša jā laukā bija Trockis ar Vines avīzi „Pravda^11 un Tiško ar Galveno valdi.

11

KSDSP priekšā izvirzījās jautājums, kā atjaunot partiju.

Skaidrs, ka partiju nevarēja atjaunot nedz kopīgi ar tiem. kas gribēja partiju likvidēt, nedz ar tiem, kuri boikotēja Domi un legālās iespējas; vai nu ārzemju grupiņām, kas realizēja šo buržuāzisko politiku, bija jāatsakās no tās. pakļaujoties lielum lielam Krievijas organizāciju, grupu un pulciņu vairākumam, vai arī Krievijai bija jāatjauno partija pretēji šīm ārzemju grupiņām.

1910. gada janvari pēdējo reizi notika KSDSP CK plenārsēde, kas mēģināja glābt likvidatorus un otzovistus, kuri šķēlās nost no sociāldemokrātijas, un novirzīt tos uz partijas darba ceļa. Abu šo novirzienu nejēdzība un nesocial-demokratiskums bija tik acīm redzami, ka neviens neuzdrošinājās tos aizstāvēt. Vienbalsīgi tika atzīts, ka tie ir buržuāziski virzieni, ka vienīgi atteikšanās no tiem var radīt nosacījumus partijas atdzimšanai.

Bet vienbalsīgs lēmums nav pietiekams, ja pēc tā nesākas vienota darbība. Taču likvidatori un otzovisli pretēji CK plēnuma lēmumiem nevis vājināja, bet pastiprināja savu ārdošo darbu. Izrādījās, ka pusotra gada laikā (1910. g. janvāris — 1911. g. jūnijs) par partiju cīnījās tās Centrālais Organs boļševiku un poļu vadībā, pie kam meņševiks Pļechanovs enerģiski palīdzēja cīņā pret likvidatoriem.

Pret partiju cik vien spēdami „strādāja^1* likvidatori, vperjodieši, Trockis un Bunds. Latvieši svārstījās, biežāk nostādamies likvidatoru pusē.

Likvidatori noveda savu ārdošo darbu tiktāl, ka iznīcināja partijas CK! Plenums nolēma atjaunot CK Krievijā un kooptēt jaunus locekļus, — bet likvidatori nebija ar mieru pat ierasties kaut uz vienu sēdi, pasludinādami par „kaitīgu^11 tiklab nelegālo partiju, kā arī nelegālo CK. Vai pēc tam likvidatoru salīdzināšanai ar Rietumeiropas opor-tunistiem var būt kāds cits nolūks kā tikai intrigēšana?

Partija bija palikusi bez CK. Partijas sairšana bija neizbēgama. Viņu atjaunot varēja tikai Krievijas organizācijas, t. i., lādas, kas darbojas Krievijā. Un, lūk, šeit tad nu jo spoži parādījās Tiško liekulīgi intrigantiskā politika, kurš Galvenajā valdē majorizēja principiālākās politikas piekritējus un noveda Galveno valdi līdz sakaru saraušanai ar KSDSP, līdz tam, ka šī valde atradās starp partiju un partijas likvidatoriem.

Lai saprastu šo politiku, kas kaitē Polijas sociāldemokrātiskajai kustībai, minēsim sākumā kādu faktu no idejiskās cīņas lauka mūsu partijā.

CK plenums, kā mēs iepriekš norādījām, vienbalsīgi nosodīja likvidatorismu. Bet pašas svarīgākās rezolūcijas viena daļa (tā sauc. tās 1. §) bija sarediģēta gluži pretējā nozīmē; tā bija izdevīga likvidatoriem. Sājā paragrafā izteiktas

domas, ka sociāldemokrātijā pirmoreiz tagadējā laikā, t. i., kontrrevolūcijas laikā, pilnīgi lieto starptautiskās sociāldemokrātijas metodes. So paragrafu, kas atstāj spraugu renegatu teorijām, iesniedza Tiško, kurš mēģināja laipot starp likvidatoriem un partiju. Dabiski, ka likvidatori dedzīgi atbalstīja šo §, palīdzēdami Tiško „uzvarēt^11; daļa boļševiku, tā sauktā „samierinātāju" (t. i., faktiski troc-kistu) grupa, arī noslīdēja uz likvidatoru pusi.

Pēc plēnuma Pļechanovs lieliski un krasi izzoboja šo punktu (nezinādams, kas ir tā autors) par tā „uzpūstību", izplūdumu un integralilati. Es runāju pēc Pjechanova un pastāstīju par savu nesekmīgo cīņu pret Tiško savienību ar „samierinātājiem" un likvidatoriem*.

Neviens no daudzajiem Galvenās valdes literātiem divu gadu laikā nav pateicis nevienu vārdu šā § aizstāvēšanai.

Tiško laipošana noveda vienīgi pie partijas uzskatu Iik-vidatoriskas sagrozīšanas.

Vēl bēdīgāki bija šādas politikas rezultāti organizatoriskajā jautājumā.

CK nepastāv. Partiju atjaunot var tikai Krievijas organizāciju konference. Bet kā lai sasauc konferenci? Acīm redzot ne jau kopigi ar tiem, kas partiju likvidē, bet bez tiem.

Tiško balansē, laipo un taisa partijas „apvienošanas" spēlīti ar tiem, kas to likvidē. Sākumā Tiško plus „samierinātāju" grupiņa (pavisam nespēcīga ārzemju grupiņa, kam vesela gada laikā neviena Krievijas organizācija ne reizi nav pasūtījusi viņas iespiestos darbus) pievienojas boļševikiem, uzņemas kontrolēt konferences sasaukšanu, dod naudu aģentiem, kuri to sasauc, izsūta šos aģentus, apgalvodami pie tam, ka viņi „apvienojot" partiju (šis apgalvojums rada ska|us homeriskus smieklus gan pie likvidatoriem, gan pie mums).

Sie aģenti sāk savu apbraucienu no Kijevas, kur organizācija bija tik neapstrīdami meņševistiska, ka pat mūsu aktivie ienaidnieki, Trockis un latvieši, atzina to presē. Ķēmot vērā trakos likvidatoru uzbrukumus mūsu konferencei, poļu strādniekiem jāzina, ka, piedaloties tieši iepriekš minētajai organizācijai, izveidojās (1911. g. oktobrī)

9 18. sēj.

konferences sasaukšanai Krievijas organizācijas komisija. Un lieši šās organizācijas (Kijevas) delegāts konferencē bija mandatu komisijas priekšsēdētājs!

Skaidrs, ka Krievijas organizācijas komisijā vairākumu sastāda boļševiki un daļa „partijnieku” (t. i., anlilikvida^8-torisko) meņševiku. Cilas grupiņas tajā nebija pārstāvētas, jo tās ir tikai ārzemju fikcijas bez sakariem Krievijā.

Tad nu Tiško izmisumā, ka nav iespējams būt par starpnieku un intriģēt, taisīdams apvienošanās spēlīti ar likvidatoriem, atgāja no KOK un neieradās konferencē, lai gan viņu uzaicināja trīskārtīgi.

Turpretim viņš piedalījās likvidatoru^46 apspriedē jautā-[8] jumā par otras (likvidatoru) konferences sasaukšanu un... aizgāja no turienes, paziņodams, ka lur esot likvidatori!! Vai šitāds „samierinātājs” nav komediants?[8]

Ш

KSDSP janvara konference apvienoja Krievijas organizāciju vairākumu: Pēterburgu, Maskavu, Volgu, Kaukaziju, Dienvidus, Rietumu novadu. Konference konstatēja, ka likvidatori („Naša Zarja”) ir nostādījuši sevi ārpus partijas. Konference atteicās no jebkādas atbildības par ārzemju grupiņām, kas ar savu darbību demoralizē partiju.

Konference savās 23 sēdēs sīki aplūkoja visus taktikas jautājumus, pieņēma daudzus lēmumus Centrālā Organa un visu vadošo partijas instanču līdzšinējā 4 gadus ilgā darba garā. Konference konstituējās kā augstākā partijas instance un ievēlēja CK.

Tas, ka likvidatori un kopā ar viņiem visas nespēcīgās ārzemju grupiņas ar putām uz lūpām uzbrūk partijas konferencei, — tas ir pilnīgi saprotams. Konference 1ās nosodīja. Katram notiesātajam ir tiesības 24 stundas ilgi lamāt savus tiesnešus.

Bet nedz cilas CK, nedz citas soc.-dem. partijas Krievijā nav. Tiško un Galvenā valde, izvairīdamies no šās konferences un apbalvodami poļu strādniekiem, ka iespējama (mākleriem piedaloties) partijas „apvienošana*1 ar likvidatoriem, strādniekus krāpj. Šās krāpšanas dēļ poļu strādnieki zaudējuši iespēju apspriesties ar krievu biedriem, kopīgi apspriest taktiku un lozungus tik svarīgā momentā kā aprija un maija dienu revolucionārajos uzplūdos un tāpat ari IV Domes vēlēšanās.

Revolucionāro uzplūdu pastiprināšanās Krievijas proletariātā ir acīm redzama. Veicināt šo pastiprināšanos, nostiprināt nelegālo organizāciju, dot kustībai pareizus revolucionārus lozungus, dot pretsparu legalistu likvidatoru oportunismam, piesātināt legālās organizācijas ar anti-likvidatorisku garu un šai virzienā izdarīt IV Domes vēlēšanas — lūk, tuvākie uzdevumi, kurus KSDSP pašreizējā laikā realizē praksē un attiecībā uz kuriem teorētiskā pozi-cija lika noteikta Viskrievijas janvara konferencē.

Pēc sava darba virziena poļu revolucionārie sociāldemokrātiskie strādnieki iet kopā ar mums. Tātad atļaušos beigt, izteicis pārliecību, ka Polijas proletariats spēs arī organizatoriski savienoties ar mums, ar KSDSP, pretēji tagadējās Galvenās valdes principiālām svārstībām.

Iespiests pēc avīzes teksta Tulkots no pou valodas

Iespiests 1912. p. 19. jūlijā avīzes Gazela Robotnicza** 15. un 16. nr-ā Paralcsts: N. Lenin

ATBILDE LIKVIDATORIEM^47

Likvidatori no avīzes „Ņevskij Golos" lien vai no ādas ārā, lai izjauktu strādnieku vēlēšanu vienību Pēterburgā. Tas viņiem neizdosies. Liekulīgie kliedzieni par „vienību"... (no likvidatoru puscsl!) nevienu nepievils.

Strādnieku demokrātijās vienība ir nodrošināta.

Strādnieki neiet līdzi tiem, kas likvidē strādnieku demokrātiju un tikai sola aizstāt to... ar atklātu liberālās strādnieku politikas „partiju". Strādnieku masas vienību, lūk, ko grib apzinīgie strādnieki, un nevis šai vienībai kaitīgu „vienošanos" ar inteliģenliskiem, šķeltnieciskiem likvidatoru pulciņiem. Un ,,Pravda“ 48 seko šim lozungam.

Mūs neapmulsinās necienīgie likvidatoru izlēcieni, kuri atklāti jautā, kur „sameklēt" to, kas nelielās ar „atklātību". .. Saceriet, kungi, savu „atklāto" platformu, celiet savu jauno „atklāto" partiju, labu ceļa vēju!

P. S.[9] Neatlaidīgi lūdzu man atbildēt nekavējoties vai iespējami drīzāk uz šeit ierosināto jautājumu. Klusēt nevar. Var visu sabojāt un radīt strādnieku protestu ло kreisās puses, ja par to klusēs. Nepieciešams dot pretsparu likvidatoriem. Nevar izdarīt vēlēšanas, slēpjot, A'd labā šis darbs fvai ne likvidatoru labā?). Ja negribat saasināt un bojāt visu „pa kreisi", ievietojiet šo „atbildi likvidatoriem". Neievietošanas gadījumā sūtiet man atpakaļ šo lapiņu nevilcinādamies. Tas man ir svarīgi!

Sarakstītu 191^92. g. jūlijā

Pirmoreiz iespiests 1933. g. Ļeņina

rakstu un ma/erm/u krājumā XXV Iespiests pčc rokraksta

ŠVEICE

Šveici turienes sociālisti dēvē par „sulaiņu republiku*1. Sīkburžuaziskā zeme, kurā jau sen viena no svarīgākajām nozarēm ir bijusi traktieru nozare, bija pārāk atkarīga no bagātiem parazitiem, kas izsviež miljonus par vasaras pastaigām kalnos. Sīksaimnieķelis, kas verdziski padevīgi izturas pret bagātnieku — turistu. lūk, kāds līdz pēdējam laikam bija visvairāk izplatītais Šveices buržuja tips.

Tagad stāvoklis mainās. Šveicē attīstās lielrūpniecība. Šajā rūpniecības kāpinājumā liela nozīme ir ūdenskritumu un kalnu upju izmantošanai, lai tieši iegūlu elektrības enerģiju. Šo ūdens krišanas spēku, kas rūpniecībai aizstāj akmeņogles, nereti dēvē par „baltajām oglēm**.

Šveices industrializēšana, t. i., industrijas, lielrūpniecības attīstīšanās tajā, ir darījusi galu agrākajam strādnieku kustības sastingumam. Kapitala cīņa pret darbu saasinās. Miegainais, sīkpilsoniskais gars, kas agrāk bieži vien valdīja dažās Šveices strādnieku savienībās, izzūd, un to aizstāj apzinīgā, organizētā proletariāta, kurš apzinās savu spēku, kaujinieciskais noskaņojums.

Šveices strādnieki nebūt nokrāpj sevi attiecībā uz to, ka viņu republika ir buržuāziskā republika, kas aizstāv to pašu algolo verdzību, kura pastāv itin visās kapitālistiskajās zemēs. Bet tai pašā laikā Šveices strādnieki lieliski iemācījušies izmantot savu republikas iestāžu brīvību, lai izglītotu un organizētu plašas strādnieku masas.

Šā darba augļi uzskatāmi parādījās vispārējā streika laikā Cirichē 12. jūlijā (29. jūnijā v. st.).

Tas notika 1ā. Krāsotāj: un atslēdznieki Cirichē streikoja jau vairākas nedēļas, cīnīdamies par algas paaugstināšanu un darba dienas saīsināšanu. Uzņēmēji kļuva nikni un nolēma salauzt streikotāju neatlaidību. Buržuāziskās republikas valdība, izpatikdama kapitālistiem, gāja viņiem palīgā un sāka izsūtu streikotājus ārzemniekus! (Šveicē strādā daudz iebraukušu ārzemju strādnieku, sevišķi itāliešu.) Bet šī rupjā vardarbība nepalīdzēja. Strādnieki turējās vienprātīgi.

Tad kapitālisti izlietoja šādu paņēmienu. Hamburgā (Vācijā) ir Ludviga Kocha īpaša firma, kas nodarbojas ar streiklaužu piegādāšanu. Ciriches kapitālisti — patrioti un repuhlikanicši, nejokojiet! — izrakstīja caur šo firmu streiklaužus, kuru vidū noteikti bija visādi kriminal-lipi, kas Vācijā sodīti par savešanu, kaušanos u. tml. Šos skrandaiņus jeb zelta rotu (skrandu proletāriešus) kapitālisti apgādāja ar revolveriem. Šī bezkaunīgā streiklaužu banda izklīda pa strādnieku kvartala traktieriem un izturējās nedzirdēti huligāniski. Kad salasījās strādnieku pūlis, lai padzītu huligānus, viens no tiem nošāva strādnieku streikotāju.

Strādnieku pacietība izsīka. Slepkava tika piekauts. Nolēma iesniegt Ciriches pilsētas Domē pieprasījumu pret huligānu skandāliem. Bet, kad pilsētas valde, aizstāvēdama kapitālistus, aizliedza streiku piketus, tad strādnieki nolēma protestēt ar vispārēju vienas dienas streiku.

Visas arodbiedrības vienprātīgi izteicās par streiku. Bēdīgs izņēmums bija vienīgi spiestuvju strādnieki. Viņi izteicās pret streiku, un visu Ciriches strādnieku organizāciju 425 pārstāvju sapulce saņēma šo spiestuvju strādnieku lēmumu ar dārdošu saucienu ,,kauns!“. Streiks tika nolemts, kaut gan politisko organizāciju vadoņi bija pret streiku (Šveices sīkpilsonisko, oportunistisko vadoņu vecais gars!).

Zinādami, ka kapitālisti un administrāciju centīsies izjaukt mierīgo streiku, strādnieki rīkojās pēc gudrā likuma: „ja karš, tad kā jau karā“. Karā ienaidniekam nepaziņo, kad notiks uzbrukums. Strādnieki ceturtdien tīšu prātu paziņoja, ka streiks būs otrdien vai trešdien, bet īstenībā tas bija noteikts uz piektdienu. Kapitālisti un administrācija tika pārsteigti pilnīgi nesagatavoti.

Streiks izdevās lieliski. No rīta agri tika izplatītas 30 000 lapiņas vācu un itāļu valodā. Apmēram 2 000 streikotāju ieņēma tramvaju parkus. Viss apstājās. Pilsētas dzīve pamira. Piektdiena Cirichē ir tirgus diena, bet pilsēta bija kā mirusi. Alkohola (visu reibinošo dzērienu) lietošanu slreika komiteja bija aizliegusi, un strādnieki stingri ievēroja šo lēmumu.

Pulksten 2 dienā notika varena masu demonstrācijā. Pēc runu beigām visi izklīda mierīgi un bez dziedāšanas.

Valdība un kapitālisti, kas bija cerējuši izprovocēt strādniekus uz vardarbību, ieraudzīja savu neveiksmi un tagad taisni ārdās aiz trakuma. Ar īpašu rīkojumu visā Ciriches kantonā aizliegti ne vien streiku piketi, bet arī sapulces zem klajas debess un demonstrācijās. Policija ieņēma Ciriches tautas namu un arestēja vairākus strādnieku vadoņus. Kapitālisti, atriebdamies par vispārējo streiku, pasludinā ja trīs dienas ilgu lokautu.

Strādnieki izturas mierīgi, stingri ievēro degvīna un vīna boikotu un savā starpā runā: „kāpēc gan lai strādnieka cilvēks neatpūšas trīs dienas gadā, ja bagātnieki atpūšas cauru gadu“.

.,Pravda", 63. nr„ 191t. o.

Iespiests pēc avīzes „Pravda" teksta

12. jūlijā Paraksti: B. Ž.

DEMOKRĀTIJĀ UN NARODISTCISMS ĶĪNA

Ķinas republikas pagaidu prezidenta Sun-Jat-sena raksts, ko mēs patapinām no Briseles sociālistiskās avīzes ,,Le Peuple11^10, ir mums, krieviem, ārkārtīgi interesants.

Paruna saka: no malas labāk redzams. Sun-Jat-scns ir ārkārtīgi interesants liecinieks „no malas^11, jo, būdams eiropiski izglītots cilvēks, viņš, kā redzams, nepavisam nepazīst Krieviju. Un, lūk, šis eiropiski izglītotais kaujinieciskās un uzvarošās Ķinas demokrātijās pārstāvis, kura iekarojusi sev republiku, izvirza mums — pavisam neatkarīgi no Krievijas, no krievu pieredzes, no krievu literatūras— tīri krieviskus jautājumus. Progresivais Ķinas demokrāts spriež burtiski tāpat kā krievs. Viņa līdzība krievu narodņikam ir tik liela, ka nonāk līdz pilnīgai pamatdomu un daudzu atsevišķu izteicienu identitātei.

No malas labāk redzams. Ķinas lielās demokrātijās platforma — jo tieši šāda platforma ir Sun-Jat-sena raksts — liek mums un dod mums izdevīgu iemeslu vēlreiz no jaunu pasaules notikumu viedokļa aplūkot jautājumu par demokrātismā un narodņicisma savstarpējām attiecībām mūslaiku buržuāziskajās revolūcijās Āzijā. Tas ir viens no visnopietnākajiem jautājumiem, kurš radies Krievijā viņas revolucionārajā laikmetā, kas sākās kopš 1905. gada. Un ne tikai Krievijā, bet visā Āzijā, kā redzams no Ķinas republikas pagaidu prezidenta platformas, it īpaši, ja salīdzinām šo platformu ar revolucionāro notikumu attīstību Krievijā, Turcijā, Persijā, Ķinā. Krievija ļoti dažādā un ļoti būtiskā ziņā neapšaubāmi ir viena no Āzijas valstīm un turklāt viena no vismežonīgākajām, viduslaicīgām, apkaunojoši atpalikušām Āzijas valstīm.

Krievijas buržuāziskā demokrātijā ir krāsota narodņiku krāsā — sākot ar tās tālo un vientuļo priekšteci muižnieku Hercenu un beidzot ar tās masu pārstāvjiem, Zemnieku savienības locekļiem 1905. gadā, trīs pirmo Domju deputātiem trudovikiem 1906.—1912. gadā. Tagad mēs redzam, ka gluži tādā pašā narodņiku krāsā ir krāsota arī Ķinas buržuāziskā demokrātijā. Jel palūkosimies piemērā, ko devis Sun-Jat-sens, kāda ir to ideju „sociālā nozīme'1, kuras radījusi simtu un atkal simtu miljonu cilvēku dziļā revolucionārā kustība, kuri tagad galīgi tiek ierauti vispasaules kapitālistiskās civilizācijās straumē.

Kaujiniecisks, īsts demokrātisms piesātina katru Sun-Jat-sena platformas rindu. Pilnīga izpratne, ka ,,rašu“ revolūcija nepieliekama. Ne piliena apolitiskuma, kaut vai nievājošas izturēšanās pret politisko brīvību, kaut vai tādas domas pieļāvuma, ka Ķinas patvaldība savienojama ar Ķinas „sociālo reformu", ar Ķinas konstitucionālām pār-veidībām u. tml. Viengabala demokrātisms ar prasību pēc republikas. Tiešs jautājuma nostādījums par masu stāvokli, par masu cīņu, dedzīga līdzjūtība darba ļaudīm un ekspluatējamiem, ticība viņu taisnībai, viņu spēkam.

Mūsu priekšā ir patiesi liela patiesi lielas tautas ideoloģija, kura prot ne vien liet asaras par savu gadsimtiem ilgo verdzību, ne vien sapņot par brīvību un vienlīdzību, bet arī cīnīties pret tiem, kas gadsimtiem ilgi apspieduši Ķinu.

Pats no sevis izvirzās salīdzinājums: republikas pagaidu prezidents mežonīgajā, nedzīvajā, aziatiskajā Ķinā un dažādi republiku prezidenti Eiropā, Amerikā, modernākās kultūras zemēs. Sajās zemēs republiku prezidenti — viscaur veikalnieki, aģenti vai lelles buržuāzijas rokās, kura caur un cauri satrunējusi, no kājām līdz galvai notraipījusies ar dubļiem un asinīm, nevis ar padišachu un bogdi-ehanu asinīm, bet ar strādnieku asinīm, kurus progresa un civilizācijās vārdā apšauj streikošanas dēļ. Sajās zemēs prezidenti ir buržuāzijas pārstāvji, kura jau sen jo sen atteikusies no visiem jaunības ideāliem, kura prostiluējusi sevi līdz galam, pilnīgi pārdevusies miljonāriem, miljardieriem, feodāļiem, kas kļuvuši par buržujiem, utt.

Turienes aziatiskais republikas pagaidu prezidents ir revolucionārs demokrāts, cildenuma un varonības pilns, kura piemīt tādai šķirai, kas iet nevis no kalna, bet pret kalnu, kas nebaidās nākotnes, bet tic lai un pašaizliedzīgi cīnās par to, — šķirai, kas nīst pagātni un prot nomest tās nedzīvos puvek|us, kuri žņaudz visu dzīvo, un kas nemēģina glābties, sargādama un atjaunodama pagātni, lai sargātu savas privilēģijas.

Kas tad ir? Vai tas nenozīmē, ka materiālistiskie Rietumi ir satrunējuši un ka gaisma spīd tikai no mistiskajiem, reliģiozajiem Austrumiem? Nē, gluži otrādi. Tas nozīmē, ka Austrumi galīgi nostājušies uz Rietumu lakas, ka jauni simti un simti miljonu cilvēku tagad piedalīsies cīņā par ideāliem, līdz kuriem aizstrādā jušies Rietumi. Satrunējusi ir Rietumu buržuāzijā, kuras priekšā jau stāv tās kapracis — proletariats. Bet Āzijā vēl ir buržuāzijā, kas spēj pārstāvēt paliesu, kaujiniecisku, konsekventu demokrātiju un kas ir cienīgs biedrs XVIII gadsimta beigu lielajiem sludinātājiem un lielajiem darbiniekiem Francijā.

Šās — Āzijas buržuāzijas, kas vēl spējīga uz vēsturiski progresivu darbu, galvenais pārstāvis vai galvenais sociālais balsts ir zemnieks. Līdzās viņam ir jau liberālā buržuāzijā, kuras darbinieki, līdzīgi Juan-Ši-kajam, visvairāk ir spējīgi nodot: vakar viņi baidījās no bogdichana, bija pret to verdziski padevīgi; pēc tam, — kad ieraudzīja revolucionārās demokrātijās spēku, kad sajuta tās uzvaru, — viņi k|uva neuzticīgi bogdichanam, bet rītdien viņi nodos demokrātus, lai salīgtu ar kaut kādu vecu vai jaunu „konstitucionālu" bogdichanu.

Bez cildenas, patiesas demokrātiskās sajūsmas, kas iekvēlina darba laužu masas un dara tās spējīgas veikt brīnumus un kas redzama katrā Sun-.lat-sena platformas frāzē, nebūtu iespējama Ķinas lautas patiesa atbrīvošana no gadsimtiem ilgas verdzības.

Bet Ķinas narodņikam šī kaujinieciskā demokrātismā ideoloģija savienojas, pirmkārt, ar sociālistiskiem sapņiem, ar cerību, ka Ķina varēs izvairīties no kapitālisma ceļa, novērst kapitālismu, bet, otrkārt, ar radikalas agraras reformas plānu un sludināšanu. Tieši šie divi pēdējie idejiski politiskie virzieni tad ari ir tas elements, kas veido narodņi-cismu šā jēdziena specifiskajā nozīmē, t. i., atšķirībā no demokrātismā, papildinot demokrātismu.

Kāda ir šo virzienu izcelšanās un nozīme? ķinas demokrātijā nevarētu gāzt veco kārtību Ķinā un iekarot republiku, ja masās nebūtu bijis milzīgas garīgas un revolucionārās sajūsmas. Šāda sajūsma paredz un rada vissirsnīgāko līdzjūtību pret darba ļaužu masu stāvokli, visdedzīgāko naidu pret to apspiedējiem un ekspluatētājiem. Bet Eiropā un Amerikā, no kuras progresivie ķinieši, visi ķinieši. ciktāl tie pārdzīvoja šo sajūsmu, aizguvuši savas atbrīvošanās idejas, dienas kārtībā jau ir atbrīvošanās no buržuāzijas, t. i., socialisms. No tā neizbēgami rodas Ķinas demokrātu simpātijās sociālismam, viņu subjektīvais socialisms.

Subjeklivi viņi ir sociālisti, tāpēc ka viņi ir pret masu apspiešanu un ekspluatāciju. Bet Ķinas, atpalikušas, zemkopības, pusfeodalas zemes, objektivie apstākļi gandrīz vai pusmiljardu lielās lautas dzīvē dienas kārtībā liek tikai vienu noteiktu, vēsturiski īpatnēju šās apspiešanas un šās ekspluatācijas veidu, proti, feodālismu. Feodālisms pamatojās uz zemkopības dzīves veida un naturālās saimniecības kundzību; Ķinas zemnieka feodālās ekspluatācijas avots bija viņa piesaistīšana zemei tādā vai citādā veidā; šās ekspluatācijas politiskie paudēji bija feodāļi, visi kopā un katrs atsevišķi, ar bogdichanu kā sistēmas galvu.

Un, lūk, izrādās, ka no Ķinas demokrātā subjektivi sociālistiskajām domām un programām īstenībā iznāk pro-grama — „grozīt visus tiesiskos pamatus” vienīgi tikai „nekustamajam īpašumam", programa — iznīcināt vienīgi tikai feodālo ekspluatāciju.

Te ir Sun-Jat-sena narodņicisma, viņa progresivās, kaujinieciskās, revolucionārās buržuāziski demokrātisko agraro pārveidību programas un viņa šķietami sociālistiskās teorijas būtība.

Šī teorija, ja to aplūkojam no doktrinas viedokļa, ir sīk-buržuaziska ,,socialista“-reakcionara teorija. Jo sapnis par to, ka Ķinā var „novērst" kapitālismu, ka Ķinā tās atpalicības dēļ „sociālā revolūcija" esot vieglāk izdarāma u. tml., ir pilnīgi reakcionārs. Un Sun-Jat-sens ar neatdarināmu, var teikt, jaunavīgu naivitali pats lupatu lupatās sagrauj savu reakcionāro narodņicisko teoriju, atzīdams to, ko atzīt liek dzīve. — proti: ka „Ķina atrodas milzīgas rūpnieciskas" (t. i., kapitālistiskas) „attīstības priekšvakarā", ka

Ķinā „tirdzniecība" (t. i., kapitālisms) „attīstīsies milzīgos apmēros", ka „pēc 50 gadiem mums būs daudz Sanchaju", t. i., miljoniem lielu kapitālistiskās bagātības un proletāriskā trūkuma un nabadzības centru.

bet jājautā — un te ir viss jautājuma kodols, te ir pats interesantākais punkts, kura priekšā nereti apstājas apcirptais un neauglīgais liberālais kvazi marksisms, — jājautā, vai Sun-Jat-sens, pamatodamies uz savu reakcionāro ekonomisko teoriju, aizstāv patiesi reakcionāru agraro pro-gramu?

Tā jau ir tā lieta, ka neaizstāv. Tā jau, lūk, ir Ķinas sabiedrisko attiecību dialektika, ka Ķinas demokrāti, patiesi juzdami līdzi sociālismam Eiropā, ir pārtaisījuši šo sociālismu par reakcionāru teoriju un, pamatojoties uz šo reakcionāro teoriju par kapitālisma „novēršanu", realizē tīri kapitālistisku, maksimāli kapitālistisku agraro programul

Patiešām, kas tad ir „ekonomiskā revolūcija", par ko Sun-Jat-sens tik krāšņi un tik miglaini runā raksta sākumā?

Rentes nodošana valstij, tas ir, zemes nacionalizācija ar zināma vienota nodokļa palīdzību Henrija Džord/.a garā. Noteikti itin nekā cita rcala nav „ekonomiskajā revolu cijā", ko ieteic un sludina Sun-Jat-sens.

Starpība starp zemes vērtību kādā lauku kaktā un San chajā ir rentes lieluma starpība. Zemes vērtība ir kapitalizēta rente. Izdarīt tā, lai zemes „vērtības pieaugums" būtu „tautas īpašums", nozīmē nodot renti, t. i., īpašumu uz zemi, valstij jeb, citiem vārdiem: nacionalizēt zemi.

Vai šāda reforma kapitālisma ietvaros ir iespējama? Ne tikai iespējama, bet tā ir vistīrākais, maksimāli konsekventais, ideāli pilnīgais kapitālisms. Markss uz to norādīja „Filozofijas nabadzībā", sīki to pierādīja „Kapilala" III sējumā un sevišķi uzskatāmi attīstīja polemikā ar Rodbertusu „Virsvērtības teorijās"49.

Zemes nacionalizācija dod iespēju iznīcināt absolūto renti, atstājot tikai diferenciālo vienu pašu. Vislielākā viduslaiku monopolu un viduslaiku attiecību izskaušana no zemkopības, vislielākā brīvība tirdznieciskai zemes apgrozībai, visvieglākā iespēja zemkopībai pielāgoties tirgum — lūk, kas ir zemes nacionalizācija pēc Marksa mācības. Vēstures ironija ir tajā apstāklī, ka narodņicisms, it kā

„cīnīdamies pret kapitālismu" zemkopībā, turas pie tādas agrarās programas, kuras pilnīga realizēšana nozīmētu mātrāko kapitālisma attīstību zemkopībā.

Kāda ekonomiska nepieciešamība radījusi to, ka vienā no visvairāk atpalikušajām Āzijas zemnieku zemēm izplatās attiecībā uz zemi visprogresīvākās buržuāziski demokrātiskās programas? Nepieciešamība sagraut feodālismu visos tā veidos un izpausmēs.

Jo vairāk Ķina atpalika no Eiropas un Japanas, jo vairāk viņai draudēja sadrumstalošanās un nacionala sairšana. „Atjaunināt" Ķinu varēja tikai revolucionāro tautas masu varonība, kas politikas laukā spējīga radīt Ķinas republiku, agrarajā laukā — ar zemes nacionalizācijas palīdzību nodrošināt visstraujāko kapitālistisko progresu.

Vai tas izdosies un kādos apmēros, — tas ir cits jautājums. Dažādas zemes savā buržuāziskajā revolūcijā izvedušas dzīvē dažādas politiskā un agrarā demokrātismā pakāpes un turklāt visraibākajās kombinācijās. Izšķirs starptautiskais stāvoklis un sabiedrisko spēku samērs Ķinā. Bogdichans droši vien mēģinās apvienot feodāļus, birokrātiju, Ķinas garīdzniecību un gatavot restaurāciju. Juan Si-kajs, buržuāzijas pārstāvis, kura tikko kā paspējusi no liberāli monarehisliskas kļūt par liberāli republikānisku (vai uz ilgu laiku?), turēsies pie laipošanas politikas starp monarehiju un revolūciju. Revolucionārā buržuāziskā demokrātijā, ko pārstāv Sun-Jat-sens, pareizi meklē ceļus uz Ķinas „atjaunināšanu", attīstīdama zemnieku masu vislielāko pašdarbību, noteiktību un drosmi politisko un agraro reformu laukā.

Beidzot, ciktāl Ķinā augs Šanchaju skaits, augs arī Ķinas proletariats. Tas laikam izveidos tādu vai citādu Ķinas sociāldemokrātisko strādnieku partiju, kas, kritizēdama Sun-Jat-sena sīkburžuaziskās utopijas un reakcionāros uzskatus, droši vien rūpīgi nodalīs, sargās un attīstīs viņa politiskās un agrarās programas revolucionāri demokrātisko kodolu.

,,jyevskaja Zve:da,lt 17. nr„

1912. 0. to. jūlijā Iespiests pēc avīzes „Ņeuskaju

Paraksts: VI. 1 ] j i n s Zvezda“ teksta

ITĀLIJAS SOCIĀLISTU KONGRESS

Šinīs dienās Redžio pilsētā (Emilijas provincē) beidzas Itālijas sociālistiskās partijas XIII kongress.

Iekšējā cīņa Itālijas sociālistiskajā partijā pieņēmusi se^ višķi asas formas pēdējos gados. Sākumā bija divi pamatvirzieni: revolucionāri un reformisti. Pirmie aizstāvēja kustības proletārisko raksturu un cīnījās pret visādām oportunisma izpausmēm, t. i., pret mērenības garu, izlīgšanu ar buržuāziju, atteikšanos no strādnieku kustības (sociālistiskajiem) galamērķiem. Šķiru cīņa — lūk, šā virziena uzskatu galvenais princips un pamats.

Reformisti cīņā par reformām, t. i., par atsevišķiem politiskā un ekonomiskā stāvokļa uzlabojumiem, pastāvīgi aizmirsa kustības sociālistisko raksturu, aizstāvēja blokus un savienības ar buržuāziju, pieļaujot, ka socialists iestājas buržuāziskā ministru kabinetā, pieļaujot, ka tas atsakās no konsekventi republikāniskās pārliecības (monarchistiskajā Itālijā republikas propagandēšanu pašu par sevi neuzskata par nelikumīgu), pieļaujot, ka socialists var aizstāvēt „koloniālo politiku^1', koloniju sagrābšanas, apspiešanas, laupīšanas un iezemiešu iznīcināšanas politiku ult.

Šie divi pamatvirzieni, kas tādā vai citādā veidā pastāv visās sociālistiskajās partijās, nodalīja Itālijā vēl divus galējos virzienus, kuri pavisam aizgāja prom no sociālismā un tāpēc noveda pie atdalīšanās no strādnieku sociālistiskās partijas. Viena no šīm nesocialisliskajām galējībām ir sindi-kulisms, kas kādu laiku Itālijā kļuva par „modi". Sindika-listi sliecās uz anarehismu, ieslīdēja revolucionārā frāzē, grāva strādnieku cīņas discipline:, atteicās no tā, ka sociālisti izmanto parlamenta tribini, vai aizstāvēja šādu atteikšanos.

Anarchistu ietekme visur ir vāja, un strādnieku kustība ātri tiek vaļā no šās slimības.

Itālijas sindikalisti (ar savu vadoni Arturo Labriolu priekšgalā) tagad jau stāv ārpus sociālistiskās partijas. Viņu loma strādnieku kustībā niecīga. Revolucionāri marksisti Itālijā, tāpat kā cilās zemēs, neizrāda ne mazākās iecietības pret anarchisliskām noskaņām un virzieniem, kuri demoralizē proletariāta kustību.

Reformisti ir mazāk stingri attiecībā pret tiem galējiem labējiem reformistiem, kas, noslīdēdami līdz liberālai strādnieku politikai, galīgi aiziet liberāļu nometnē un pāriet buržuāzijas pusē. Šo strādnieku lietas nodevēju nošķiršana no sociālistiskās partijas tāpēc reti kad notiek bez ārkārtīgi asas revolucionāru marksistu cīņas pret visiem reformistiem. Tā bija, piem., Francijā, kad oportunists un reformists Miljerans galīgi pievērsās izlīgšanai ar buržuāziju un iestājās buržuāziskajā ministru kabinetā.

Tāds stāvoklis ir arī Itālijā. Reformisti sašķēlās kreisajos reformistos (ar Turati priekšgalā) un labējos reformistos (ar Bisolati priekšgalā). Kongress Emilijas Redžio pilsētā iezīmē šās atšķelšanās pēdējo aktu.

Kongresā bija Irīs virzieni: 1) revolucionāri (viņiem kongresā bija apmēram 12 un pus tūkstoša balsu pēc viņu piekritēju skaita partijā); 2) kreisie reformisti (apmēram 9 tūkstoši) un 3) labējie reformisti (apmēram 2 tūkstoši). Revolucionāri ieteica izslēgt no partijas Risolati un vēl trīs galējos labējos reformistus. No kreisajiem reformistiem viena trešdaļa arī bi ja par viņu izslēgšanu, tikai ar „ne tik asu“ motivējumu, bet divas trešdaļas bija pret izslēgšanu, par vienkāršu nosodīšanu.

Revolucionāri, kam, kā redzams no minētajiem skaitļiem, bija vairākums, uzvarēja, un Risolati ar Ko lika izslēgti.

Kādi bija Bisolati uzskati un rīcība, kuru dēļ viņu vajadzēja padzīt no partijas? Bisolati pretēji daudzkārtējiem partijas lēmumiem bija buržuāzisko ministru kabinetu atbalstīšanā nogājis līdz tam, ka pats gandrīz kļuva par „ministru bez portfeļa" (l. i., nebūdams ministrs, izturējās kā buržuāziskā ministru kabineta domubiedrs un līdzdalībnieks).

Pretēji republikāniskai pārliecībai, pie kuras stingri turas

Itālijas sociālisti, Bisolati sāka ceļot uz Kvirinalu, apmeklēdams karali un vezdams ar viņu sarunas! Bisolati nonāca līdz tam, ka aizstāvēja tagadējo Itālijas karu pret Turciju, kaut gan visa partija noteikti nosodīja šo karu kā nekaunīgu buržuāzisku laupīšanu un netīru darbu, kur Tripolē izkauj Āfrikas iezemiešus ar uzlabotu iznicinošu lielgabalu palīdzību.

Pēc Bisolati un Ko izslēgšanas visi labējie reformisti izstājās no partijas un nodibināja savu partiju, ko viņi nosauca par „sociālistisku reformistisku partiju^1'. Aiz šās izkārtnes faktiski slēpjas liberāli monarchistisko „strādnieku" politiķu „partija".

Šķelšanās ir smags, sāpīgs notikums. Bet dažreiz tas kļūst nepieciešams, un tādos gadījumos ikkatrs vājums, ikkatra „sentimentalitāte" (vārds, ko Redžio pilsētā lietojusi mūsu tautiete Balabanova) ir noziegums. Strādnieku vadoņi nav eņģeļi, nav svētie, nav varoņi, bet cilvēki tāpat kā visi. Viņi izdara kļūdas. Partija viņus labo. Vācijas strādnieku partijai ir gadījies labot pat tādu lielu vadoņu kā Bebeļa oportunistiskās kļūdas.

Bet, ja kļūdu neatlaidīgi aizstāv, ja kļūdas aizstāvēšanai izveido grupu, kas mīda kājām visus partijas lēmumus, visu proletariāta armijas disciplinu, tad šķelšanās ir nepieciešama. Un Itālijas sociālistiskā proletariāta partija, izmetusi no sava vidus sindikalistus un labējos reformistus, ir nostājusies uz pareiza ceļa.

Iespiests pēc avīzes „Pravda" teksta

,,Prnnrfa66. nr., 1912. 0-15. jūlijā Paraksts: I.

>Tauta‘\ Red.

KRIEVIJAS „VARDA BRlVlBA“

Avīze „Ко vēlaties^11, kuru vienkāršā valodā sauc par „Novoje Vremja^11, pārdrukā sava cienīgā brāļa — avīzes „Peterburgskije Vedomosli^11 — korespondenci no Ivanovo-Vozņesenskas.

,.Mūsu fabriku pilsētā — raksta avīzei — neķītra runāšana ielās izskaudusi cilvēcisku valodu. Lamājas fabriku strādnieki, neķilri runā ormapi, pieklājīgi tērpušies cilvēki un gorudovoji, izpildot dienesta pienākumus".

Un „Novoje Vremja^11 sakarā ar šo tikumu ainiņu piezīmē:

„Laimīgā strādnieku pilsēta, kur realizēta vispārdrošākā sociāldemokrātiskā vēlēšanās par vārda brīvību, ko neregulē nekas".

Vai nav tiesa, cik pamācošs ir šis zemiskais izlēciens?

Kas gan nezina, valdībai uzticīgi kalpojošās avīzes redaktoru kungi, ka tieši valdībai vistuvākās labējās parlijas IĪI Domē „realizējušas^11 vārda brīvību attiecībā uz neķītru runāšanu? Kas gan nezina, ka Puriškeviču, Markovu kgi un viņu kolēģi kļuvuši ar to slaveni pa visu Krieviju?

Neuzmanīgi, patiešām neuzmanīgi rīkojas avīze „Novoje Vremja^11! Viņa varēja gan veiklāk izpildīt savu sulaiņa lomu... Bet le nu avīzē, kas no sirds uzticīga valdībai, pēkšņi iznāk atgādinājums par to, kādu „vārda brīvību^11 Domē praktizē Puriškevičs un Ko un kādu — sociāldemokrātiskie deputāti.

Puriškeviču vārda brīvība muižnieku Domē un vārda brīvība strādnieku sapulcēs... Labu priekšvēlēšanu tematu skārusi savā zemiskajā centībā tik neveiklā avīze „Novoje Vremja^111

„Prātulā**, 66. nr.t 1912. n

15. jūlijā Iespiests pēc avīzes „Pravda“

Paraksts: V. teksta 10 18. sēj.

KĀ P. В. AKSELRODS ATMASKO LIKVIDATORUS

l

P. B. Akselrodam oportunistiskā virziena attīstībā marksistu vidū ir lemta oriģinālā loma. Piemēram, ar „strādnieku kongresa" ideju Akselrods savā laikā sacēla diezgan lielu troksni. Viņa sprediķošana pievilka un aizrāva zināmu skaitu strādnieku. Bet, jo plašāka k|tiva šī sludināšana, jo tuvāk lieta nonāca līdz praktiskai realizēšanai, toties skaidrāks kļuva visas šās iedomas sagudrotais raksturs. Iedoma izputēja pali no sevis. Pieredze apstiprināja to, ko boļševiki ne vienreiz vien bija teikuši: Akselroda „idejas" ir oportunistiskās inteliģences izdoma, sapņojums par to, kā varētu „apiet" bargo šķirisko un politisko cīņu.

Tagad uz mata tāds pats notikums atkārtojies ar strādnieku izdevniecības un „nefrakcionaras" strādnieku avīzes ideju. Kurš gan no Pēterburgas strādniekiem neatceras, kā vēl pavisam nesen likvidatori plātījās ar šo ideju? kā viņi vilināja strādniekus ar sapņošanu par to, ka „jāapiet" cīņa strādnieku demokrātijās iekšienē? Cik smieklīgi bija viņu uzbrukumi avīzei „Zvezda" par tās izskaidrojumiem, ka jautājumu par strādnieku liberālo politiku (atcerieties maiznieku lēmumu^60) nevar apiet, ka spriedelēšana par to, lai strādnieki kontrolētu nefrakcionaru avīzi, ir viena vienīga demagoģija?

Un, lūk, Akselrods likvidatoru avīzes „Ņevskij Golos" 6. nr-ā lieliski atmaskojis — bijis spiests atmaskot — savu paša draugu demagoģiju. Demagoģija ir neizpildāmu solījumu dāvāšana. Doma par plašu strādnieku kongresu, par atklātu strādnieku izdevniecību, par nefrakcionaru

strādnieku avīzi ir aizraujoša. Bet lietas būtība ir tāda, ka šis aizraujošās lietas nav veicamas bez iepriekšējas neatlaidīgas un grūtas cīņas par politisko brīvību vispār, par marksisma uzvaru strādnieku demokrātijā utt. Demagoģiskus solījumus ir viegli dot. Bet dzīve drīz vien pierāda, ka tie nav izpildāmi, un atmasko „rožaino sapņojumu“ oportunismu.

Avīzes „Ņevskij Golos" (». nr-ā Akselrods dod apbrīnojami daudz tukšas deklamācijas, piemēram, apgalvojumu, ka viņš un viņa draugi esot „progresivi partijas pārstāvji", bet pretinieki — „reakcionāri" pārstāvji. Protams, Aksel-rodam ļoti patīkami to domāt, likvidatoriem — to drukāt. Met tikai lēta gan ir šī deklamācijai Lielīt pašam sevi par „progresivitati" ... vai nebūtu labāk izskaidrot domstarpību būtību un nozīmi?

„Doma par nefrakcionaru sociāldemokrātisku (patiesi sociāldemokrātisku, bez. pēdiņām) orgānu pašreizējā laikā ir utopija un turklāt tāda utopija, kas objektīvi ir pretrunā ar proletariāta partejiski politiskās attīstības un organizatoriskās apvienošanās interesēm zem sociāldemokrātijas karoga. Izdzen dabu pa durvīm, — tā ielidos pa togu un spraugām".

Tā raksta Akselrods. Tās nav sliktas domas. Tās savā pamatā ir pilnīgi pareizas. Tās rāda, ka Akselroda draugiem likvidatoriem, kuri vēl vakar raidīja strādnieku masā liesi to domu, ko Akselrods tagad nosoda, nepavisam nav bijusi taisnība. Tikai mēs gan nevaram saskatīt „progresivitati" neizpildāmu solījumu dāvāšanā ...

„Organizatoriski noformētu frakciju mums, var teikt, nav — raksta Akselrods; — to vietā ir dažādi pulciņi un grupiņas, no kuriem vieni luras pie vairāk vai mazāk noteiktiem politiskiem, taktikas un organizatoriskiem uzskatiem, bet citi svaidās uz dažādām pusēm, pīdamies pirmajiem pa kājām".

Pirmā frāzes daļa nav pilnīgi pareiza. Akselrods lieliski zina, ka ir kaut kas organizatoriski tik pilnīgi noformēts, cik tas šobrīd vispār iespējams. Bet otrā daļa pareiza — patiešām daudz ir grupiņu, kas svaidās un pinas pa kājām. Teikdams šo patiesību, ko gribot negribot parādījusi nolikumu gaita, Akselrods atkal atmasko savus draugus. Kas gan nezina, ka tieši ar svārstīgo grupiņu šķietamu „apvienošanos" uz papīra taisni tagad lepojas Akselroda draugi?

Vai Ran tajā pašā avīzes „Ņevskij Golos" 6. nr-ā viņi nesola šo fiktīvo visu likvidatoru „apvienošanos" ar visiem svārstīgajiem?

„Ķildu ccnfralais punkts un galvenais avots ir, — turpina Akselrods, — no vienas puses, dažādo partijas aprindu dažādā izturēšanās pret strādnieku jauno, atklāto sociāldemokrātisko kustību'* (vai gan ne pret atklāto partiju, laipnais P. B. Akselrod? Nav labi sagrozīt domstarpību būtību!), „bet, no otras — būtiskas domstarpības Krievijas sociāldemokrātijas tuvāko politisko uzdevumu laukā un politikas taktikā. Vienas un otras kategorijas jautājumi tieši tagad, kad sākas jauna sabiedriski politiska kustība, kļūst sevišķi neatliekami, akūti. Un attiecībā uz tiem, lūk, Krievijas sociāldemokrātijā ir sašķelta divās galvenajās nomelnēs. Jājaulā, vai projektējamais strādnieku organs varēs ieņemt ncilrnhi poziciju starp šīm divām pretējām nometnēm un vai šāda pozicija principā pieļaujama? Acīm redzot nē“...

Pilnīgi pareizs secinājums. Akselrods lieliski sakāvis ne vien los savus draugus, kuri vakar kliedza par neilralu un nefrakcionaru orgānu, bet arī los, kas šodien iegalvo naiviem ļaudīm par savu „vienprālību", „apvienošanos", saliedēšanos u. t. jpr. ar neitrālajām grupiņām.

Galvenās nometnes patiešām ir divas. Viena no tām organizatoriski ir pilnīgi noformēta. Tās atbildes uz visiem Akselroda minētiem jautājumiem ir pilnīgi formālās, pre-cizas, noteiktas, nav līdzīgas izkaisītiem un nesaskanīgiem atsevišķu literātu rakstiņiem. Turpretim otrai nometnei, proti, likvidatoru nometnei, pie kuras pieder Akselrods, kā zināms, nav nedz organizatoriska noformējuma (tā vietā vienīgi tikai solījumi par atklātu strādnieku partiju, vienīgi tikai valodas par atklātām strādnieku politiskajām biedrībām, kas vēl mazāk iespējamas nekā strādnieku kongress 1906. un 1907. g.), — nedz noteiktu, precizu atbilžu uz paša Akselroda minētajiem jautājumiem (noteiktu atbilžu vietā tikai Ježova, bevieka. Kļenova, Čacka u. c. literāri vingrinājumi).

.....Tiklīdz strādnieku izdevniecības un literārā grupa uzdrošināsies nākt klajā ar noteiktu darbības programu, ieņemt noteiktu poziciju jautājumos, kas. piemēram, saistīti kaut vai ar vēlēšanu kampaņu, izvirzīt strādnieku priekšā tos vai cilus uzdevumus un lozungus šai kampaņā un izteikties lādas vai citādas taktikas labā attiecībā pret dažādām politiskajām partijām, tiklīdz, es saku, izdevniecības sabiedrība gribēs piešķirt savam izdevumam principiāli proletāriskā politiska organa raksturu, tā atradīsies vaigu vaigā ar tiem pašiem sāpīgajiem jautājumiem un domstarpībām, kas saviļņo un plosa gabalos Krievija* sociāldemokrātiju. Un lati var gadīties, ka pali 51 sabiedrība k|ūs pai jaunu avotu tādām pašām ķildām — ja lās biedri jau iepriekš nesapratīsies un savstarpēji nevienosies šajos jautājumos*1.

Akselrods ļoti pareizi un ļoti labi sakauj likvidatorus. I'as, kas vajadzīgs „sabiedrībai^1*, vēl vajadzīgāks ir žurnālam „Naša Zarja“ un avīzei „Ņevskij Golos**. Kāpēc gan viņi nesaprotas attiecībā uz sāpīgajiem jautājumiem un domstarpībām? Kāpēc viņi nedod precizas atbildes kaut vai uz Akselroda minētiem ļoti svarīgajiem jautājumiem (izturēšanās pret dažādām partijām, uzdevumi, lozungi, taktika]?

„Arst, dziedini pats sevi**. Akselrods tik labi izskaidrojis strādniekiem nepieciešamību pēc skaidrām un precizām atbildēm uz „sāpīgajiem jautājumiem**, ka žurnālā „Naša Zarja“ un avīzes „Ņevskij Golos** (un varbūt arī ne tikai „Ņevskij**...) literātiem jāuzklausa Akselroda vārdi. Nevar iztikt bez precizām un skaidrām atbildēm uz „sāpīgajiem jautājumiem**, nevar aprobežoties ar rakstiem — tā jau tieši būs pulciņu savrupībal — Vajadzīgi precizi, formāli, apdomāti, noteikti lēmumi. Ne velti taču Akselrods runā — un lieliski runāl — par noteiktu darbības programu, par uzdevumiem un lozungiem utt.

Likvidatorus jau tāpēc, starp citu, arī sauc par likvidatoriem, ka, atmetuši veco, viņi nedod jauno. Ka atklāta partija derīga un atklātas poliliskas biedrības nepieciešamas, — par to mums visi likvidatori piedžinkslējuši pilnas ausis. Tomēr ar šīm runām taču vēl nepietiek, bet darba likvidatoriem nav, nav un nav. Nav tieši tā, ko Akselrods prasa no strādniekiem!

Avīzes „Ņevskij Golos** feļetonā zem svītras Akselrods devis lielisku atmaskojošu materiālu pret likvidatoriem virs svītras, avīzes redakcijas nodaļā. Izlasiet uzmanīgi Akselroda feļetonu, un jūs redzēsit, ka tā ir mānīšana un pašapmānīšanās, ja likvidatori kliedz par „vienoša-nos“ attiecībā uz vēlēšanu platformu, par „vienoto** platformu utt.

„Avīzes ,.Zvezda“ piekritējs** jau atmaskoja šo mānīšanu avīzes „Ņevskaja Zvezda** 1(5. nr-ā. Bet Akselroda atmaskošana ir vēl dziļāka un vēl vērtīgāka, ja to izdarījis Akselrods.

Mēs pilnīgi esam par vienotu platformu — tieši par to, ko sen ir pieņēmuši un realizē, kā pareizi aizrāda „avīzes ,,Zvezda“ piekritējs^11, boļševiki un partijnieki meņševiki. Mēs pilnīgi esam par vienotu vēlēšanu kampaņu — pamatojoties tieši uz šo platformu, uz šo pašu lēmumu pamatu, uz noteiktām un precizām atbildēm uz visiem „sāpīgajiem jautājumiem^11.

Kad likvidatori kliedz par „vienību^11, viņi mēģina aizraut neattīstītos strādniekus ar vārda skaņu. „Vienība^11 ir patīkama, „nefrakcionarie orgāni^11 ir simpātiskāki! Bet izlasiet kaut vai Akselroda rakstu, un viņš jums izskaidros, ka nefrakcionarisms nav iespējams, ka tā ir utopija, — ka strādnieku demokrātijā ir divas nometnes, — ka šīs nometnes ir savstarpēji pretējas.

Kas tad ir? Vai tikai likvidatori nesāks aizstāvēt „platformu^11, tai aizsegtu savus uzskatus? — diplomātisku platformu, kas tik ļoti patīk buržuāzijai? — platformu, kas neparedz nekādas atbildes uz „sāpīgajiem jautājumiem^11, bet „vienkārši^11 un „tikai^11 nodarbināta ar „iedabūšanu Domē^11?

Tas būtu neprincipialitates kalngals. Strādnieki nekad tā nebūs ar mieru. Tādas platformas, lai tās būtu cik „atklātas^11 būdamas, nenoturēsies pat vienu dienu.

Nē. Mums pietiek pašapmānīšanās. Laiks ieskatīties sejā patiesībai, ko šoreiz tieši atzinis arī likvidatoru vadonis Akselrods. Ja jūs, likvidatoru kungi, gribat pastāvēt uz „savu^11 platformu (kaut gan līdz šim jūs to neesat devuši, bet platformām, ko sacer 6 nedēļas pirms vēlēšanām, mēs neticam!), — ja jūs gribat pastāvēt uz „savu^11 taktiku (kaut gan jūs līdz šim nekur to precizi, formāli, partejiskā veidā neesat deklarējuši!), — tad vainojiet paši sevi. Tad jūs esat vienības ārdītāji, kura jau pastāv. Tad uz jums gulsies visa atbildība par šo ārdīšanu.

Nē. Mums pieliek pašapmānīšanās. Likvidatoru klaigāšana par „vienību^11 ir tukša uzmanības novēršana. Lieliski zinādami, ka strādnieki ir pret viņiem, likvidatori tikpat lieliski zina, cik pilnīgu, iznīcinošu sakāvi viņiem sagādātu viņu atsevišķā uzstāšanās. Tāpēc viņi arī ir ar mieru solīt, ko vien vēlaties — kaut tikai ievēlētu Domē.

Tā nevar. Tā rīkojas tikai buržuji. Strādnieku deinokra-lija tic tikai programām, lēmumiem, taktikai, lozungiem, kuri pastāvējuši jau pirms vēlēšanām, pie kuriem viņa turējusies gadiem ilgi un kuri vēlēšanās vienīgi atkārtojas simto reizi. Bet, kas bez šiem lēmumiem tikai vēlēšanu dēl sacer neko neizteicošas „platformas^1*, tas nav nekādas uzticības vērts.

Akselroda feļetons ir derīga lieta, lai sagrautu pašapmā-nišanos, lai pamācītu dažādus „jaunu**, „atklātu**, ,,vis-pārēju** platformu sacerētājus.

Il

Nobeigums Akselroda rakstam, par ko mēs runājām avīzes „N’evskaja Zvezda** 18. nr-ā, tagad parādījies žurnālā „Naša Zarja“. Vispār šis nobeigums pilnīgi apstiprināja mūsu novērtējumu, un mēs varam tikai atkārtot: Akselroda raksts ir derīga lieta, lai sagrautu pašapmānī-šanos, lai noskaidrotu likvidatorisma īsto dabu, lai novērtētu, cik tukšs ir bēdīgi slavenais „nelrakcionarisms**, ar kuru šobrīd šādos tādos pulciņos tik daudz un tik veltīgi plātās.

Sevišķi izteiksmīgi un pārliecinoši Akselrods sakauj Trocki, kas pašlaik ir savienībā (vai pastāvīgā?) ar likvidatoriem. „Idejiska un organizatoriska progresivo elementu apvienošanās**... — raksta Akselrods, kas uzjautrinās ar to, ka likvidatorus dēvē par partijas progresistiem, bet mūs — par partcjiskuma reakcionāriem — ...„patstāvīgā frakcijā, pastāvot pašreizējam lietu stāvoklim, ir viņu tiešais pienākums un neatliekamais uzdevums**. „Ja partijā lietas atrodas šādā stāvoklī, tad prātot par „nefrakciona-rismu“ kā par vienīgo glābjošo līdzekli nozīmē līdzināties strausam, kas, briesmām tuvojoties, iebāž galvu smiltīs, nozīmē mānīt sevi un citus attiecībā uz lietu īsto stāvokli sociāldemokrātijā**... („Naša Zarja“, 6. nr., 15. lpp.).

Nabaga Trockis! No P. B. Akselroda puses tas ir taisni nežēlīgi un neaugstsirdīgi — tā uzbrukt likvidatoru uzticamajam draugam un žurnālā „Naša Zarja“ līdzstrādniekam. Ko tad lai mēs lagad gaidām? Vai Trockis nāks klajā ar graujošu rakstu pret frakcionaru Akselroda, vai Martovs samierinās samierinātāju Trocki ar frakcionaru Akselrodu, salīmēdams kā parasts to, kas neturas kopā, ar duci at-runiņu plāksteru?

Nu, vai tagad var nejokojot runāt par bēdīgi slaveno Trocka, latviešu un ebreju gandrīz marksistu ult. bloku^11 ar Akselrodu?

Akselroda rakstā ir viens punkts, kas vēris, lai lo nopietni iztirzātu, proti: par mūsu sociāldemokrātiskās kustības „eiropizēšanu". Bet, pirms pārejam pie šā punkta, nepieciešams pateikt dažus vārdus par kādu likvidatoru paņēmienu.

Akselroda rakstā viena lappuse (H>.) ir visstiprāko, visnaidīgāko, tīšu prātu izvēlētu lamu vārdu kolekcija pret antilikvidatoriem vispār un it īpaši pret šo rindu rakstītāju. Uz lamu vārdiem nepavisam nebūtu vērts atbildēt (Akselroda stāvoklī nekas cits neatliek kā tikai lamāties un lādēt), ja nebūtu dokumentālu datu, kas liecina par to, ka vieni speciāli izmanto šādu lamāšanos, otri samulst no tās.

Černova kgs žurnālā ,,Zaveti“ B1, piemēram, atbildēdams uz Kameņeva pierādījumiem, ka viņš, ,,kreiso“ narodņiku vadonis, slīd no demokrātijās uz liberālismu, izraugās no likvidatoru un antilikvidatoru rakstiem visrupjāko izteicienu buķeti un ņirgājas par šo buķeti. Černova kga paņēmiens ir tik nicināms paņēmiens, ka pietiek norādīt uz to ar pirkstu un paiet garām.

Neviena principiālā grupu cīņa sociāldemokrātiskajā kustībā nekur pasaulē nav iztikusi bez daudziem personīgiem un organizatoriskiem konfliktiem. Izmeklēt speciāli „konfliktu1^11 izteicienus ir ķengātāju darbs. Samulst no šiem konfliktiem, atmest tiem bezcerīgi vai nevērīgi ar roku —• sak, viss tur ir intrigas! — var tikai diletanti no „līdzjutējiem", kam vāji nervi. Cilvēki, kas nopietni interesējas par strādnieku kustību, vienmēr iemācīsies, — to var un vajag iemācīties, — kaut vai pētījot lielo strādnieku kust'bas darbinieku vēsturisko lomu. atšķirt ideju cīņas, virzienu cīnās „konfliktu" pusi no principiālās puses. Cilvēki ir cilvēki, un bez „konfliktu" materiala, bez „intrigām" nav iztikušas ari vēsturiskās sadursmes starp marksistisko un anarchis-lisko (Markss un Bakuņins), Geda un Žoresa, Lasala un eizenachiešu virzienu uti.

Arī tagad ir literāti ķengātāji, kas speciāli sastāda „no tiem laikiem" buķetes, kurās ir apvainojumi tūkstoš un vienā negodīgumā u. tml. Bet ir arī nopietni sociāldemokrāti, kas atsedz to domstarpību idejiskās saknes, kuras, atsevišķām grupām sašķeļoties, emigrantu dzīves apstākļos utt. neizbēgami pieņēma niknu intrigu konfliktu veidu.

Un lai lasītāji nedomā, ka mēs kādu gribam „atbaidīt" no to dalu pētīšanas, par kuriem liek manīt — tikai liek manīt — Akselrods sava raksta sevišķi ķildīgajās vietās. Gluži pretēji. Kas grib visu zināt par sociāldemokrātisko kustību, to mēs aicinām pētīt šos datus. Tie pilnīgā veidā atrodami ārzemēs, ir ne vien kaislīgi apvainojumi, bet ari dokumenti un neitrālu personu liecības. So dokumentu un šo liecību pētīšana dos atbildi uz jautājumu, kāpēc nav izdevies ar 1910. gada janvari datējamais mēģinājums nodibināt pilnīgu mieru starp likvidatoriem un antilikvidatoriem.

Viena no visinteresantākajām un visvairāk principiālām vietām Akselroda rakstā ir šāda: v

... „Frakcionara noformēšanās un saliedēšanās ir partijas reformas vai, pareizāk..." (klausieties!) ...„revolūcijas piekritēju tiešs pienākums un neatliekams darbs, jo tikai tādējādi viņi būs spējīgi izpildīt uzdevumu: eiropizēl, I. i., pašos pamalos grozīl, Krievijas sociāldemokrātijas raksturu, kā tas izveidojies pirmsrevolūcijas un tālāk ultīstījies revolūcijas laikmetā, un organizēt šo sociāldemokrātiju pēc tiem pašiem principiem, uz kādiem balstās Eiropas sociāldemokrātijas partiju iekārta".

Tātad likvidatori ir partijas revolūcijas piekritēji. So reti patiesīgo Akselroda paziņojumu vērts atzīmēt: rūgta patiesība derīgāka nekā „mūs cildinoša" mānīšana, vērtīgāka nekā diplomātiskā izlocīšanās un atruniņas. Izdariet taču partijas revolūciju, mī|ais P. B. Akselrod! Mēs palūkosimies, vai jūs un jūsu draugi izcīnīsit lielāku panākumu nekā tie „revolucionāri", kas pavisam nesen mēģināja izdarīt „revolūciju" (pret republiku) Portugālē^52.

Bet galvenais citētajā prātojumā ir bēdīgi slavenā „eiropi-zacija“, par ko visādos veidos runā gan Dans, gan Martovs, gan Trockis, gan Ļevickis, gan visi likvidatori. Šeit ir viens no galvenajiem viņu oportunisma kodoliem.

„Eiropizēt, t. i., pašos pamatos grozīt, Krievijas sociāldemokrātijas raksturu^1*... Dziļāk pārdomā jiet šos vārdus. Kas nosaka jebkuras sociāldemokrātijas „raksturu^11 un tā grozīšanu pašos pamatos9 — Neapšaubāmi, zināmas zemes vispārējie ekonomiskie un politiskie apstākļi. Neapšaubāmi, tikai grozot pašos pamatos šos apstākļus, ir iespējams pašos pamatos grozīt vienas vai otras tautas sociāldemokrātijas raksturu.

Tās visas ir viselementārākās, visneapstrīdamākās patiesības. Bet tieši šīs elementārās patiesības jau arī atmasko Akselroda oportunistisko kļūdu! Tā jau, lūk, ir viņa nelaime, ka viņš grib izvairīties no neatlaidīgas un bargas cīņas par vēl nenotikušu Krievijas politisko apstākļu grozīšanu pašos pamatos ar sapņošanu par „Krievijas sociāldemokrātijas rakstura^11 grozīšanu pašos pamatos.

Tāpat kā kadeti, labprāt spriedelēdami par eiropizaciju (likvidatori aizguvuši gan kadetu vārdiņu, gan kadetu domas), — aizsedz ar šo izplūdušo vārdu precizu jēdzienu par drošiem politiskās brīvības balstiem un ,,sf/ēlē“ „konstitucionālo opoziciju^11, tā arī likvidatori spēlē „eiropisko sociāldemokrātiju^11, kaut gan tajā zemē, kur viņi uzjautrinās ar savu spēlīti, vēl nav konstitūcijas, vēl nav „eiropisma^11 pamatu, vēl ir priekšā neatlaidīga cīņa par tiem.

Kails mežonis, kas uzmauks sev galvā cilindru un tāpēc iedomāsies sevi par eiropieti, būs diezgan smieklīgs. Tieši šādu mežoni atgādina buržuāzijas piekritējs Miļukovs, kad fas III Domē apgalvo: „mums, paldies dievam, ir konstitūcija^11, — un strādnieku piekritējs Akselrods, kad tas uzmauc sev galvā cilindru ar uzrakstu: „es esmu eiropisks sociāldemokrāts^11. Viņi abi, gan Miļukovs, gan Akselrods, ir smieklīgi ar savu naivitati. Viņi abi ir oportunisti, jo ar sapņu pilnām frāzēm par „eiropismu^11 viņi izvairās no grūta un akūta jautājuma par to, kā jāizturas neeiropiskds apstākļos vienai vai otrai šķirai, lai neatlaidīgi cīnītos par eiropisma pamatu nodrošināšanu.

Ka ar sapņu pilnu frāžu palīdzību iznāk tieši izvairīšanās no dzīva un akūta darba, to pierādīja tieši Akselrods ar savu rakstu. Trockis sagatavojis pavisam eiropisku — nu, pavisam, pavisam eiropisku — projektu nodibināt „preses komisiju“ kā strādnieku „vēlētu kolektivu kontroles orgānu" pār strādnieku avīzēm (18. lpp. Akselroda rakstā). Trockis laikam gan būs pie tam pat apspriedies ar „eiropiskiem sociāldemokrātiem" un saņēmis no tiem kā dāvanu svētību, ar ko tas. sevišķi plātās.

Un, lūk, „eiropiskais sociāldemokrāts" Akselrods, nogaidījis kādus mēnešus divus, kuru laikā Trockis apnika visiem Pēterburgas sociāldemokrātiem ar savām vēstulēm par „vēlētiem kolektiviem kontroles orgāniem", kuras radīja vispārējus smieklus, beidzot apžēlojās par Trocki un izskaidroja viņam, ka „preses komisijai" nav nekādas jēgas, ka tā ir neiespējama, ka tās vietā vajadzīga strādnieku „vienošanās“ ar likvidatoru avīzi „Zivoje Djelo" (18. un 19. lpp. Akselroda rakstā)!!

Šis ir mazs piemērs, ar kuru mēs diemžēl esam spiesti aprobežoties. Bet šis piemērs ir ]oti raksturīgs. Tas pats smieklīgais rezultāts, kas iznāca no Trocka „eiropiskā" plāna attiecībā uz „preses komisiju", iznāk arī no visu likvidatoru „eiropiskajiem" plāniem attiecībā uz „atklātu strādnieku partiju" vai „legālām politiskām strādnieku biedrībām", vai attiecībā uz „cīņas" „kampaņu" „par koa-liciju brīvību" utt.

No Trocka „eiropiskajiem" plāniem attiecībā uz „preses komisiju", „vēlētu kolektivu kontroles orgānu" pār „visu noformētu strādnieku organizāciju" strādnieku avīzi utt. iznāca tikai tas, ka legalisliskā „strādnieku izdevniecības" spēlīte deva īpašu mācību strādniekiem, bet īstenībā nedz „preses komisija", nedz strādnieku prese likvidatoriem neiznāca! Tādi ir fakti.

„Preses komisija" bija tāda oportunistiskā inteliģenta sapņojums, kurš, lai izvairītos no grūtajiem neeiropiska-jiem strādnieku kustības apstākļiem Krievijā, sacerēja sevišķi labu eiropisku plānu un sakarā ar šāda plāna sacerēšanu lielījās pa visu pasauli ar savu „eiropismu".

Šis rūgtais likvidatoru liktenis ir nevis nejaušs, bet neizbēgams. Tiklīdz viņu „eiropiskie" plāni tuvojas realizācijai.

tūdaļ atklājas, ka tie ir ziepju burbuļi, oportunistisko inteliģentu izdomas. Tā tas bija gan ar strādnieku kongresu, gan ar „preses komisiju", gan ar strādnieku legālo politisko biedrību (juceklīgās atruniņas, ar kādām šo „plānu" „glābj" Martovs žurnālā „Naša Zarja" 5. nr-ā, lietu nebūt neuzlabo), gan ar cīņas kampaņu par koaliciju brīvību.

Par „eiropismu" likvidatori sauc sociāldemokrātu darbības apstākļus galvenajās Eiropas valstīs pēc 1871. gada. t. i., tieši tādā periodā, kad viss vēsturiskais buržuāzisko revolūciju laikmets bija pabeigts, kad stingri un uz ilgu laiku bija izveidojušies politiskās brīvības pamati. Sociāldemokrātijas „rakstura pārgrozība" šajās valstīs notika, pirmkārt, pēc tam kad pašos pamatos pārgrozījās poli-; tiskie apstākļi, pēc tam kad samērā visai stingri nodibinājās noteikta konstitucionālā kārtība; bet, otrkārt, šī pārgrozība bija likai pagaidu pārgrozība noteiktam periodam (kas tieši pēdējā laikā pēc vispārēja vispiesardzīgāko Eiropas sociāldemokrātu atzinuma tuvojas savām beigām).

Šādos apstākļos, kur buržuāziskais konstitucionālisms pilnīgi nostiprinājies, kampaņa, piemēram, par koaliciju brīvību vai par vispārējām vēlēšanu tiesībām, vispār par konstitucionālām reformām — varē ja būt zināmos apstākļos strādnieku šķiras kampaņa, paliesa politiska kampaņa, patiesa cīņa par konstitucionālām reformām.

Bet pie mums oportunistiskie inteliģenti pārnes tamlīdzīgu „eiropisku" kampaņu lozungus uz pamata, kam nav viselementārāko eiropiskā konstitucionālismā balstu, mēģinot izvairīties no tās savdabīgās vēsturiskās evolūcijas, kas parasti notiek pirms šo balstu radīšanas.

Mūsu Akselroda un viņa draugu reformisms, kuri iedomājas sevi par „eiropiskiem sociāldemokrātiem", atšķiras no Bisolati, šā īstā eiropieša, relormisma, — ar to, ka Bisolali upurē šķiru cīņas un konsekventas marksisliskas teorijas un prakses principus reformu labā, ko patiesi veic (ar vienu vai otru apcirpumu) patiesi valdoša liberālā buržuāzijā. Turpretim Akselrods upurē to pašu, ko Bisolati. lādu reformu labā, par kurām likai tukši pļāpā nespēcīgi, nenopietni liberāļi sapņotāji.

KA P. В. AKSELRODS ATMASKO LIKVIDATORUS

157

Pie mums Krievijā liberālā buržuāzijā kļūs par patiesu spēku likai lad, kad zemes ailīslība pārsoļos pāri liberāļu biklumam, pāri viņu samiernieciskiem, nenoleiktiem lozungiem. Tā ir bijis visur. Liberāļi ir kļuvusi par varu tikai tad, kad demokrātijā ir uzvarējusi pret liberāļu gribu.

Sa raks līts 1912. g. jūlija beigas

Iespiests pēc avīzes teksta, kas salīdzināts ar krājuma „Marksisms un likvidatori: ms“ II d., S.-Pcterburgā, 1914. p.. tekstu

Iespiests 1912. g. 22. un 29. jūlijā avīzes „tfcvskaja Zvezda“ 18. un

19. nr-ā

Paraksts: V. /.

PUSGADA DARBA REZULTĀTI"

Pēterburgas strādnieki, noorganizēdami strādnieku dienas avīzi, paveikuši lielu, — nepārspīlējot var teikt, vēsturisku darbu. Strādnieku demokrātijā saliedējusies un nostiprinājusies neticami grūtos apslāk|os. Protams, par strādnieku demokrātiskās preses stabilitāti pie mums nav ko runāt. Visiem ļoti labi zināms, kādai vajāšanai tiek pakļautas strādnieku avīzes.

Bet ar visu to ,,Pravdas“ nodibināšana paliek izcils pierādījums, ka Krievijas strādnieki ir apzinīgi, enerģiski un saliedēti.

Der atskatīties atpakaļ un paraudzīties uz dažiem Krievijas strādnieku pusgada darba rezultātiem savas preses radīšanas darbā. Tieši ar šā gada janvari Pēterburgas strādnieku aprindās galīgi izveidojās interese pēc savas preses, parādījās vairāki raksti par strādnieku dienas avīzi visu nokrāsu orgānos, kas saskaras ar strādnieku pasauli.

I

Dati par to, kas un ka radījis strādnieku dienas presi Krievijā, par laimi ir samērā pilnīgā veidā. Tie ir dali par lidzekfn vākšanām strādnieku dienas avīzei.

Sāksim ar tiem savāktiem līdzekļiem, par kuriem radīta .,Pravda“. Par laiku no 1. janvara līdz 30. jūnijam, tieši par pusgadu, mums ir avīžu ,,Zvezda“, „Ņevskaja Zvezda“ un ,,Pravda“ pārskati. Publicēšana nodrošinā ja to, ka šie pārskati ir absolūti pareizi: nejaušas kļūdas tika nekavējoties izlabotas pēc ieinteresēto personu norādījumiem.

Mums vissvarīgākais un interesantākais ir nevis kopīgā savākto līdzekļu siima. bet ziedotāja sastāvs. Ja, piemēram.

Avīzes „Pravda" 1912. g. ). augusta SO. nr-a pinna lappuse, kurā iespiests V. I. Ļeņinu raksta ..Pusgada darba rezultāti" turpinājums .Samazināts

avīze „Ņevskaja Zvezda“ 3. nr-ā ziņo, ka strādnieku dienas avīzei savākto līdzekļu kopsuma ir 4 288 rbļ. 84 кар. (no janvara līdz 5. maijam, neskaitot savāktos līdzekļus, kas ienākuši kopš 22. apriļa, no ,,Pravdas“ parādīšanās dienas, tieši šajā avīzē), — tad mums uzreiz izvirzās šāds jautājums. Kāda loma bijusi pašiem strādniekiem un strādnieku grupām šās sumas sastādīšanā? Vai to izveidojušas lielas līdzjutēju iemaksas? Vai strādnieki šeit paši parādījuši personīgu, dzīvu interesi par strādnieku presi un sastādījuši lielu sumu ar iemaksām, ko izdarījis liels skaits strādnieku grupu?

No pašu strādnieku ierosmes, enerģijas viedokļa daudz svarīgāki ir 100 rbļ., ko savākušas, teiksim, 30 strādnieku grupas, nekā 1 000 rbļ., kurus savākuši daži desmiti „līdzjutēju”. Avīze, kura nodibināta par pieckapeikām, ko savākuši rūpnīcu un fabriku strādnieku mazie pulciņi, ir daudzkārt solidāk, drošāk, nopietnāk nostādīta (gan no finanču viedokļa, gan — kas ir vissvarīgāk — no strādnieku demokrātijās attīstības viedokļa) nekā avīze, kas nodibināta par desmitiem un simtiem rubļu, kurus iemaksājusi līdzjutēja inteliģence.

Lai gūtu precizus datus par šo galveno un visbūtiskāko jautājumu, mēs izdarījām šādu aprēķinu par trīs minētajās avīzēs iespiestajiem līdzekļu vākšanu datiem. Mēs nodalījām tikai tos savāktos līdzekļus, attiecībā uz kuriem parādīts, ka tos iemaksājušas strādnieku vai kalpotāju grupas.

Mūs pašlaik interesē tikai līdzekļu vākšanas, kuras izdarījuši paši strādnieki un turklāt nevis atsevišķi strādnieki, kas varbūt nejauši uzdūrušies vienam vai otram vācējam, nebūdami saistīti ar to idejiski, t. i., pēc saviem uzskatiem, pārliecības, bet tieši strādnieku grupas, kuras neapšaubāmi jau iepriekš apspriedušas, vai nauda jādod, kam jādod, kādam mērķim jādod.

Katrs avīžu ,,Zvezda“, „Nevskaja Zvezda” un ,,Pravda“ ziņojums, kurā norādīts, ka tieši strādnieku vai kalpotāju grupa iemaksājusi naudu strādnieku dienas avīzei, tika uzskatīts par pašu strādnieku vienu grupas līdzekļu vākšanu.

Cik tad iznāca šādu strādnieku grupu līdzekļu vākšanu 1912. gada pirmajā pusē?

Pieci simti četras grupu līdzekļu vākšanas!

Vairāk nekā pustūkstoša reižu strādnieki veselām grupām ir izdarījuši iemaksas savas avīzes nodibināšanai un atbalstīšanai, gan atskaitīdami vienas dienas izpeļņu, gan izdarīdami vienlaicīgas iemaksas, gan laiku pa laikam atkārtodami šīs iemaksas. 504 strādnieku grupas, neskaitot atsevišķus strādniekus un līdzjutējas personas, ir ņēmušas visaktīvāko līdzdalību savas avīzes dibināšanā, — šis skaits neapšaubāmi norāda uz to, ka strādnieku masās modusies dziļa un apzinīga interese par strādnieku avīzi un nevis vispār par kuru katru strādnieku avīzi, bet tieši par strādnieku demokrātisku avīzi. Ja jau masās ir šāds apzinīgums un aktivitāte, tad nav ko bīties ne no kādām grūtībām, ne no kādiem šķēršļiem. Nav un nevar būt tādu grūtību un tādu šķēršļu, ko tā vai citādi nevarētu pārvarēt strādnieku masu apzinīgums, aktivitāte un ieinteresētība.

Pēc mēnešiem šīs 504 grupu līdzekļu vākšanas sadalās tā:

Šī mazā tabuliņa starp citu skaidri rāda, cik liela ir apriļa un maija dienu kā pagrieziena dienu nozīme. No tumsas uz gaismu, no pasivitātes uz aktivitāti, no atsevišķu cilvēku darbības uz masu darbību.

Janvarī un februārī strādnieku grupu savāktie līdzekļi vēl pavisam niecīgi. Redzams, ka lieta tik tikko vēl sākas. Martā kāpinājums jau ir manāms, ievērojams. 7(5 strādnieku grupu līdzekļu vākšanas vienā mēnesī — tas katrā ziņā rāda uz nopietnu kustību strādnieku vidū, uz masu neatlaidīgu tiekšanos panākt savu par katru cenu, nebaidoties ziedot. Tas rāda, ka strādnieku masas dziļi uzticas pašas saviem spēkiem un visai lietas nostādnei, uzsākamās avīzes virzienam un tā tālāk. Martā strādnieku dienas avīzes vēl nebija: strādnieku grupas tātad vāca naudu un iemaksāja to avīzei ,,Zvezda“, tā sakot, uz kredila.

Aprilis uzreiz dod milzīgu kāpinājumu, kas lietu izšķir. 227 strādnieku grupu līdzekļu vākšanas vienā mēnesī, vidēji vairāk nekā septiņas līdzekļu vākšanas dienā! Aizsprosts salauzts, strādnieku dienas avīze nodrošināta. Ikkatra grupu līdzekļu vākšana nozīmē ne tikai pieckapeiku un desmitkapeiku sumu, bet vēl kaut ko daudz svarīgāku: kopīgas masu enerģijas sumu, grupu apņēmību atbalstīt, izplatīt, virzīt, radīt strādnieku avīzi ar savu pašu piedalīšanos.

Var rasties jautājums: vai aprilī nav pārsvarā savāktie līdzekļi, kas iemaksāti pēc 22. aprīļa, t. i., pēc „Pravdas" parādīšanās? Nē. Avīzē ,,Zvezda“ līdz 22. aprilim ievietoti pārskati par 188 grupu līdzekļu vākšanām. ,,Pravdā“ no 22. apriļa līdz mēneša beigām ievietoti pārskati par 39 grupu līdzekļu vākšanām. Tātad apriļa 21 dienā, pirms ,,Pravdas“ parādīšanās, iznāk vidēji pa 9 līdzekļu vākšanām dienā, bet apriļa pēdējās deviņās dienās tikai pa 4 grupu līdzekļu vākšanām dienā.

No tā izriet divi svarīgi secinājumi:

Pirmkārt, strādnieki bijuši visenerģiskāki tieši pirms „Pravdas" parādīšanās. Dodami „uz kredita“, uzticēdamies avīzei ,,Zvezda“, strādnieki pauda apņēmību palikt pie sava.

Otrkārt, no tā redzams, ka strādnieku sajūsma tieši aprilī radījusi strādnieku avīzi ,,Pravda“. Nevar būt šaubu par to, ka starp strādnieku kustības vispārējiem uzplūdiem (un nevis šaurā cunfšu, nevis šauri profesionālā veidā, bet ar tās visas tautas vērienu) un Pēterburgas strādnieku demokrātijās dienas organa radīšanu pastāv visciešākais sakars. Mums nepietiek ar profesionāliem izdevumiem, mums vajadzīga sava politiska avīze — lūk, kāda apziņa brieda masās apriļa dienās; mums vajadzīga nevis kura katra politiska strādnieku avīze, bet tieši progresivās strādnieku demokrātijās avīze; mums vajadzīga avīze ne vien tādēļ, lai palīdzētu mūsu, strādnieku cīņai, bet tādēļ, lai dotu paraugu un gaismas avotu visai tautai.

Maija mēnesī uzplūdi jūtami vēl ļoti stiprā mērā. Vidēji vienā dienā ir vairāk nekā četras grupu līdzekļu vākšanas. No vienas puses, šeit redzami apriļa un maija vispārējie uzplūdi. No otras puses, strādnieku masas apzinās,

ka, lai gan dienas avīze jau sākusi iznākt, tomēr sākumā tās stāvoklis ir sevišķi grūts, grupu atbalsts sevišķi nepieciešams.

Jūnijā grupu līdzekļu vākšanu daudzums noslīd zemāk, nekā tas bija martā. Saprotams, jāņem vērā, ka pēc strādnieku dienas avīzes parādīšanās radās un izšķirošo nozīmi ieguva cits veids, kā palīdzēt avīzei, proti: parakstīšanās uz to un avīzes izplatīšana starp biedriem, paziņām, vienas puses ļaudīm uti. Visi apzinīgie „Pravdas" draugi neaprobežojas ar to, ka paši parakstās uz šo avīzi, bet izdala un izsūta to paraugam, lai ar to iepazītos, pa citām fabrikām, pa kaimiņu dzīvokļiem un namiem, uz laukiem un tā tālāk. Diemžēl mēs nevaram dabūt pilnīgu statistiku par grupu Mda veida palīdzību.

II .

Ārkārtīgi pamācoši apskatīt, kā šīs 504 strādnieku grupu līdzekļu vākšanas sadalās pa pilsētām un fabriku miestiem. Kādos Krievijas apvidos un ar cik lielu enerģiju strādnieki atsaukušies uz aicinājumu radīt strādnieku dienas avīzi?

Par laimi, dati par to ir attiecībā uz visām strādnieku grupu līdzekļu vākšanām, par kurām pārskatus iespieda avīzes ,,Zvezda“, „Ņevskaja Zvezda“ un ,,Pravda“.

Savelkot šos datus kopā, vispirms mums jāizceļ Pēterburga, kas dabiski stāv Pēterburgas strādnieku avīzes radīšanas darba priekšgalā; — pēc tam 14 pilsētas un fabriku miesti, no kuriem ienākuši līdzekļi vairāk nekā no vienas strādnieku grupas, un beidzot visas pārējās pilsētas, skaitā 35, no kurām pusgada laikā ienācis tikai pa vienam strādnieku grupas ziedojumam. Dabūjam šādu ainu:

No tā redzams, ka gandrīz visa Krievija vairāk vai mazāk aktivi piedalījusies strādnieku dienas avīzes radīšanā. Ja ievērojam, kādas grūtības ir strādnieku demokrātiskās preses izplatīšanai provincē, tad jābrīnās, cik liels ir to pilsētu skaits, kuras pusgada laikā atsaukušās uz Pēterburgas strādnieku aicinājumu.

Deviņdesmit divas strādnieku grupu līdzekļu vākšanas 49 Krievijas pilsētās*, izņemot galvaspilsētu, — tas ir ļoti iespaidīgs skaitlis, vismaz sākumam. Te vairs nevar būt runa par nejaušiem, vienaldzīgiem, pasiviem ziedotājiem: nav šaubu, ka mūsu priekšā ir pa visu Krieviju izkaisīti, bet ar apzinīgām simpātijām pret strādnieku demokrātiju apvienoti proletārisko masu pārstāvji.

Piezīmēsim, ka provinces pilsētu priekšgalā ir Kijeva — 12 grupu līdzekļu vākšanu, tad Jekaterinoslava — 8, un tikai ceturtā vietā nāk Maskava — 6. Šī Maskavas un visa rajona atpalicība vēl skaidrāk redzama no šādiem kopsavilkuma datiem pa visiem Krievijas rajoniem:

Te būs pilnīgs pilsētu un miestu saraksts. S.-Peterburgas apkārtne: Kronšlatc, Kolpino, Sestrorecka. Dienvidi: Cliarkova — 4 grupu līdzekļu vākšanas. Jekaterinoslava — 8. Anaņjeva — 2, Luganska —3, Chcrsona, Rostova pie Donas, Pavlograda. Poltava, Kijeva — 12, Aslrachaņa— 4, Čerpigova, Juzovka — 3, Minakovo, Ščerbin. raktuve, Kikova raktuve, Bclgoroda, Je|izavetgrada, Jekalerinodara, Mariu-pole — 2, Ņižņcdpeprovska, Nachičevapa. Maskavas rajons: Rod-piki — 2, Rjazaņa, Tula — 2, Bežucka — 2. Ziemeļi: Archangc|ska — 5, Vologda. Rietumi: Dvinska, Vijpa, Gome|a, Rīga, Liepāja, Mīlgravis. Urali: Perina, Kištima, Mipjara, Orenburga. Pievolga: Sormova, Bala-kovas c. Kaukazija: Baku — 2, Groznija, Tiflisa. Sibirija: Tjumeņa un Blagoveščenska. Somija: Hclsingforsa.

Sos datus var izteikt šādā veidā.

No strādnieku demokrātijās atdzīvošanās viedokļa Krievijā proletāriskā Pēterburga jau ir pamodusies un stāv savā slavenajā postenī. Dienvidi mostas. Bet māmuļa Maskava kopā ar pārējo Krieviju vēl guļ. Arī viņai būtu jau laiks sākt mosties.

Visa Maskavas rajona atpalicība noskaidrojas, salīdzinot to ar pārējiem provinces rajoniem. Dienvidi ir tālāk no Pēterburgas un daudz tālāk nekā Maskava. Un tomēr dienvidi, kur ir mazāks rūpniecības strādnieku skaits nekā Maskavas rajonā, gandrīz četrkārt pārsniedz šo rajonu pēc strādnieku grupu līdzekļu vākšanu skaita.

Maskava, kā redzams, palikusi iepakaļ pat Uraliem un Pievolgai, jo strādnieku skaits Maskavā un tās rajonā ne vien divkārt, bet daudzkārt pārsniedz Uralu un Pievol-gas strādnieku skaitu. Bet Maskavai un tās rajonam iznāk tikai 13 grupu līdzekļu vākšanu pret 6 — Uralos un Pie-volgā.

Protams, Maskavas un tās rajona atpalicību laikam būs ietekmējuši divi īpaši apstākļi. Pirmkārt, šeit ir pārsvarā tekstilrūpniecība. Bet tajā konjunktūra — t. i., tirgus un ražošanas lielākas vai mazākas rosības apstākļi — bija sliktāka nekā, piemēram, metalurģijas nozarē. Tāpēc tekstilnieki mazāk piedalījās streikos, mazāk interesējās par politiku un par strādnieku demokrātiju. Otrkārt, Maskavas rajonā ir vairāk tumšos miestos izkaisītu fabriku, kur avīzei grūtāk iekļūt nekā lielā pilsētā.

Bet katrā ziņā visiem mums no minētiem datiem izriet neapšaubāma mācība. Strādnieku avīzes izplatīšanai Maskavā jāpievērš vislielākā uzmanība. Ar Maskavas atpalicību nav iespējams samierināties. Ikviens apzinīgs strādnieks saprot, ka Pēterburga bez Maskavas ir tikpat kā viena roka bez otras.

Maskavā un tās rajonā koncentrēts Krievijas fabriku un rūpnīcu strādnieku dominējošais vairākums. Piemēram, 1905. gadā šeit pēc pašas valdības statistikas bijuši 567 tūkstoši fabriku un rūpnīcu strādnieku, t. i., vairāk nekā trešdaļa no visa to skaita Krievijā (1 660 tūkst.) un daudz vairāk nekā Pēterburgas apgabalā (298 tūkst.). Maskavas rajonam tāpēc lemts būt pirmajā vietā pēc strādnieku avīzes lasītāju un draugu skaita, pēc strādnieku demokrātijās apzinīgo pārstāvju skaita. Maskavai, protams, būs jāpanāk, lai tai būtu sava strādnieku dienas avīze.

Bet pagaidām Pēterburga lai palīdz Maskavai. ,,Pravdas“ lasītājiem katru rītu jāsaka sev un saviem draugiem: ..strādnieki, atcerieties maskaviešus!11.

III

Minētie dati lai pievērš sev mūsu uzmanību vēl no viena visai svarīga un praktiska, akūta viedokļa. Ikviens saprot, ka politiska avīze ir viens no galvenajiem nosacījumiem, lai ikviena mūslaiku sabiedrības šķira varētu piedalīties zemes politiskajā dzīvē vispār, bet konkrēti — lai varētu piedalīties arī vēlēšanu kampaņā.

Tā arī strādniekiem vajadzīga avīze vispār un konkrēti — lai izvestu IV Domes vēlēšanas. Strādnieki lieliski zina, ka ne no III, ne no IV Domes viņi nevar gaidīt neko labu; tomēr vēlēšanās mums jāpiedalās, pirmkārt, lai saliedētu un politiski izglītotu strādnieku masas vēlēšanu laikā, kad atdzīvojas partiju cīņa un visa politiskā dzīve, kad masas tā vai citādi mācas politiku; bet, otrkārt, lai panāktu savu, strādnieku deputātu iedabūšanu Domē. Pat vismelnākajā, tīri muižnieciskajā Domē strādnieku deputāti ir devuši un var dot diezgan daudz labuma strādnieku lietai, ja šie deputāti ir īsti strādnieku demokrāti, ja viņi saistīti ar masu un masa mācās virzīt, pārbaudīt tos.

1912. gada pirmajā pusē visas politiskās partijas Krievijā ir sākušas un patiesībā jau beigušas to, ko sauc par partijas spēku priekšvēlēšanu mobilizāciju. Mobilizācijā ir militārs vārds. Tas nozīmē: sakārtot karaspēku kaujas gatavībā. Līdzīgi tam, kā pirms kara karaspēku sakārto kaujas gatavībā, iesauc rezervistus, izdala ieročus un kaujas šāviņus, — tā arī pirms vēlēšanām visas partijas rezumē savu darbu, apstiprina savus lēmumus attiecībā uz partijas uzskatiem un lozungiem, sapulcē savus spēkus, gatavojas cīņai pret visām pārējām partijām.

Šis darbs, atkārtojam, būtībā jau pabeigts. Līdz vēlēšanām ir palikušas dažas nedējas; pa šo laiku var un vajag

sasprindzināt spēkus, lai pastiprinātu ietekmi uz vēlētājiem, uz masām, bet, ja pati partija (katras šķiras partija) nav sagatavojusies pusgada laikā, tad nekas viņai vairs nepalīdzēs, ir jau izrādījies, ka vēlēšanās viņa ir nulle.

Lūk, kāpēc tas pusgads, ko aptver mūsu statistika, ir strādnieku spēku izšķirošas mobilizācijas pusgads pirms IV Domes vēlēšanām. Šis pusgads ir strādnieku demokrātijās visu spēku mobilizēšanas pusgads, protams, — ne tikai attiecībā uz Domes cīņu, bet pagaidām mēs savu uzmanību pievēršam tieši šai pēdējai.

Te rodas viens jautājums, ko nesen skāra „Ņevskaja Zvezda“ 16. nr-ā un ,,Pravda“ 61. nr-ā. Tas ir jautājums par tā sauktajiem likvidatoriem, kas kopš 1912. gada janvara Pēterburgā izdod avīzes „Živoje Djelo“ un „Ņevskij Golos". Likvidatori, kam ir savas atsevišķas avīzes, saka, ka strādnieku demokrātijās „vienībai" vēlēšanās esot nepieciešama „vienošanās" ar viņiem, likvidatoriem, pretējā gadījumā tie biedē ar „dubulto kandidatūru" M rēgu.

Šiem iebiedēšanas mēģinājumiem līdz šim, kā redzams, bijuši ļoti mazi panākumi.

Un tas ir pilnīgi saprotams. Kā var nopietni rēķināties ar ļaudīm, kas pilnīgi taisnīgi pelnījuši, ka tos nosauc par likvidatoriem un liberālās strādnieku politikas realizētājiem?

Bet varbūt šo inteliģentu grupas aplamajiem, nesocial-demokratiskajiem uzskatiem tomēr seko daudz strādnieku? Vai tad nevajag īpaši pievērst uzmanību šiem strādniekiem? Atbildei uz šo jautājumu tagad mums ir ob-jeklivi, atklāti un pilnīgi precizi dati. Visas 1912. gada pirmās puses laikā likvidatori, kā zināms, bija sevišķi enerģiski savos uzbrukumos avīzēm „Pravda", „Ņevskaja Zvezda", „Zvezda" un vispār visiem likvidatorisma pretiniekiem.

Kādi panākumi tad bija likvidatoriem strādnieku vidū? Par to liecina tās līdzekļu vākšanas strādnieku dienas avīzei, par kurām iespieda ziņas likvidatoru avīzes „Živoje Djelo" un „Ņevskij Golos". Dienas avīzes nepieciešamību likvidatori atzina jau ļoti sen, kopš 1911., ja ne kopš 1910. gada, un cik vien spēdami sludināja šo ideju savu piekritēju vidū. Kopš 1912. gada februāra avīze „Živoje

Djelo“, kas bija sākusi iznākt 20. janvarī, sāka iespiest pārskatus par savāktiem līdzekļiem, kurus viņa bija saņēmusi šim nolūkam.

Nodalīsim no šīm līdzekļu vākšanām (kuru kopsuma par 1912. gada pirmo pusi bija 139 rbļ. 27 кар.) strādnieku grupu līdzekļu vākšanas, gluži lāpāt kā mēs to izdarījām attiecībā uz nclikvidatoru avīzēm. Izdarīsim kopsavilkumu pa visiem avīzes „Živoje Djelo“ 16 numuriem un avīzes „Ņevskij Golos“ pieciem numuriem (avīzes „Ņevskij Golos“ 6. nr. iznāca jau jūlijā), — pieskaitīsim pat līdzekļu vākšanas pašas avīzes „Živoje Djelo“ atbalstīšanai (kaut gan no nclikvidatoru avīzēm mēs neņēmām datus par šādām līdzekļu vākšanām). Dabūsim šādus datus par strādnieku grupu līdzekļu vākšanu kopskaitu pusgada laikā:

Tātad pusgada laikā, inteliģenlisko likvidatoru pulciņam enerģiski pūloties, ir izdevies piesaistīt tikai 15 strādnieku grupu atbalstu!

Vai var iedomāties vēl pilnīgāku likvidatoru sakāvi kopš 1912. gada janvara mēneša? Vai var iedomāties vēl preci-zāku pierādījumu tam, ka mūsu priekšā ir tieši inteliģen-tisku likvidatoru pulciņš, kas spēj izdot pusliberalu žurnālu un avīzi, bet kam nepavisam nav kaut cik nopielna proletārisko masu atbalsta?

Lūk, vēl dati, kā pa rajoniem sadalās likvidatoriem par labu izdarīto strādnieku grupu līdzekļu vākšanu skaits:

Tātad dienvidos likvidatoru sakāve pusgadu ilgā periodā ir pat vēl stiprāka nekā Pēterburgā.

Šie precizie strādnieku statistikas dati, ko vesela pusgada laikā atklāti iespieda pretēju virzienu avīzēs, galīgi izšķir jautājumu par ,,likvidatorismu“. Var, cik vien tīk, lamāt Iikvidatorisma pretiniekus un apmelot tos, bet precizie dati par strādnieku grupu līdzekļu vākšanām nav atspēkojami.

Tagad pilnīgi saprotams, kāpēc nedz avīze „Ņevskaja Zvezda", nedz ,,Pravda“ nopietni neuzlūkoja likvidatoru draudēšanu ar ,,dubultām kandidatūrām". Smieklīgi būtu nopietni ņemt tādu ļaužu draudus, kuri pusgada laikā atklātā cīņā parādījuši, ka viņi ir mazliet vairāk nekā nulle. Visi Iikvidatorisma aizstāvji apvienojušies avīzēs ,,Živoje Djelo“ un „Ņevskij Golos". Un visi viņi kopā pusgada laikā dabūjuši savā pusē piecpadsmit strādnieku grupu!

Likvidatorisms strādnieku kustībā nav nekas: spēcīgs tas ir tikai liberālajā inteliģencē.

IV

„Pravdas" dali par dažāda veida strādnieku līdzekļu vākšanām, vispār runājot, ir ārkārtīgi interesants materials. Par strādnieku kustības un Krievijas strādnieku demokrātu [12]

dzīves visdažādākajām pusēm mēs šeit pirmoreiz iegūstam augstākā mērā precizus datus. Pie šo datu apstrādāšanas mēs ceram vēl atgriezties ne vienreiz vien.

Bet tagad, nobeidzot datu apskatu par strādnieku grupu lidzekju vākšanām dienas avīzei, mums jāatzīmē viens praktisks secinājums.

Strādnieki pa grupām ir izdarījuši 504 iemaksas savai presei avīzēs ,,Zvezda“ un ,,Pravda“. Strādniekiem nebija absolūti nekāda cita nolūka kā vienīgi radīt un atbalstīt savu, strādnieku presi. Tieši tāpēc vienkāršs, patiesīgs šo dalu kopsavilkums par pusgadu izveidoja izcili vērtīgu ainu no strādnieku demokrātijās dzīves Krievijā. Piec-kapeikas un desmitkapeikas, kas savāktas kopā un kam pievienota atzīme: „no lādas un lādas fabrikas strādnieku grupas“, deva iespēju spriest gan par strādnieku noskaņojumu, gan par viņu apzinīgumu, saliedētību un atsaucību strādnieku lietai.

Lūk, kādēļ katrā ziņā vajag turpināt, attīstīt, paplašināt šo paražu — strādnieku grupu līdzekļu vākšanas, ko radījuši aprija un maija uzplūdi, — un, protams, nepieciešami tādi paši pārskati par līdzekļu vākšanām, kādi vienmēr bijuši ,,Pravdā“.

Tiklab no strādnieku preses stabilitātes viedokļa, kā arī no strādnieku demokrātijās vispārējo interešu viedokļa šai paražai ir milzīga nozīme.

Strādnieku prese jāatlīsla un jāpadara stabilāka. Tam vajadzīga nauda. Tikai ar nosacījumu, ka strādnieku vidū notiks pastāvīgas un masveida līdzekļu vākšanas, būs iespējams neatlaidīgā darbā panākt strādnieku avīžu apmierinošu nostādīšanu Krievijā. Amerikā ir kāda strādnieku avīze („Aicinājums Saprātam"60), kurai ir vairāk nekā pusmiljons abonentu. Slikts ir tas krievu strādnieks, — gribētos teikt, pārtaisot kādu pazīstamu parunu, — kas necer pņnākt savu Amerikas brāli un aizsteigties tam priekšā.

Bet daudz, nesalīdzināmi svarīgāka ir nevis lielas finan-cialā, bet kāda- cita puse. Pieņemsim, ka fabrikas dažādu nodaļu simt strādnieki maksā strādnieku avīzei pa vienai kapeikai no katras algas izmaksas. Pavisam būs divi rubļi mēnesī. Pieņemsim, no otras puses, ka desmit strādnieki.

kas labi pelna, nejauši satikdamies, savākuši desmit rubļu uzreiz.

Pirmie divi rubļi ir dārgāki nekā otrais desmitnieks. Katram strādniekam tas ir tik skaidrs, ka te nav nekā, ko ilgi izskaidrot.

Jāievieš par paradumu, lai katrs strādnieks katrā algas izmaksā maksātu strādnieku avīzei pa vienai kapeikai. Lai parakstīšanās uz avīzi rit savā gaitā, kas var, lai maksā vairāk, tāpat kā ir maksājis līdz šim. Bet vissvarīgākais — bez visa tā nodibināt un izplatīt paražu — „kapeiku strādnieku avīzei".

Visa šo līdzekļu vākšanu nozīme būs tā, ka tās jāizdara regulāri katrā algas izmaksā, bez pārtraukumiem un tā, lai arvien lielāks un lielāks strādnieku skaits piedalītos šajās pastāvīgajās līdzekļu vākšanās. Pārskatos varētu iespiest vienkārši tā: „tik un tik kapeiku*1 — tātad tik un tik zināmas fabrikas strādnieku iemaksājuši strādnieku avīzei, — bet pēc tam, ja ir lielākas iemaksas, var iespiest: „virs tā tik un tik strādnieki iemaksāja tik un tik“.

Ja nodibināsies šī paraža — kapeiku strādnieku avīzei — tad Krievijas strādnieki drīz vien nostādīs savas avīzes pienācīgā augstumā. Strādnieku avīzei jādod lasītājiem vairāk materiala un dažādāks materials, svētdienas pielikumi un tā tālāk, tās īpašiem korespondentiem jābūt gan Domē, gan visās Krievijas pilsētās, gan lielākajās pilsētās ārzemēs. Strādnieku avīzei pastāvīgi jāattīstās un jāuzlabojas, — bet tas nav iespējams bez pastāvīgas līdzekļu vākšanas saviem preses orgāniem no cik vien iespējams liela strādnieku skaita.

Katra mēneša datu kopsavilkums par strādnieku kapeiku rādīs katram un ikvienam, kā strādnieki visās Krievijas malās nokrata no sevis vienaldzību un miegu, kā viņi mostas saprātīgai kultūras dzīvei — ne šā vārda oficiālā un ne liberālā nozīmē. Varēs uzskatāmi redzēt, kā aug interese par strādnieku demokrātiju, kā tuvojas laiks, kad tiklab Maskava, kā arī visas lielās pilsētas izdos savas strādnieku avīzes.

Mums pietiek buržuāziskās avīzes „Kopeika**kundzības! Diezgan valdījusi bodnieciskā bezprincipu avīzīte. Pēterburgas strādnieki kāda pusgada laikā parādījuši, cik milzīgus panākumus var dot kopīgas strādnieku līdzekļu vākšanas. Lai viņu priekšzīme, viņu ierosme nezūd velti. Lai attīstās un nostiprinās paraža — strādnieku kapeiku strādnieku avīzeit

Sarakstīts 19/2. g. 12—H. (25.-27.) luhiā

Iespiests pēc avīzes teksta

Iespiests 1912. g. 29. un 31. jūlijā. 1. un 2. aufluslā avīzes ■„Pravda" 78.. 79.. 80. un 81. nr-S Paraksts: Statistiķis

PAR PAŠREIZĒJO STĀVOKLI KSDS PARTIJA 61

Vācu biedriem bieži nākas lasīt ziņas par niknu cīņu un radikālām domstarpībām KSDSP iekšienē. Diemžēl lādas ziņas nāk no atsevišķu emigrantu grupu vidus; visbiežāk tās sniedz cilvēki, kas vai nu nepavisam nezina īsto stāvokli Krievijā pašreizējā momentā, vai apzinīgi grib maldināt vācu biedrus ar vienpusīgu partejiski politisku apgaismojumu. Katra tāda emigrantu grupa reprezentē pati savu virzienu", bet patiesībā tā sastāv no cilvēkiem, kuri pazaudējuši katru dzīvu sakaru ar Krievijas strādnieku partiju, kas cīnās, vai kuriem šāda sakara nekad nav bijis. Viens no tādiem „informatoriem" diemžēl pratis iegūt avīzes ,,Vorwārts“[13] uzticību. Veselā rindā rakstu Vācijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas СО devis vietu pret Krievijas partiju vērstai nedzirdētu apmelojumu straumei, kas izplūdusi no šā informatora spalvas un nāk it kā no „objektiviem" avotiem.

Patiesībā šie avoti bija viscaur „subjektivi", viscaur melīgi. Tā kā ,,Vorwārts“ mūsu faktisko labojumu neievietoja, mēs bijām spiesti izdot atsevišķu brošuru ar virsrakstu: „Anonims no avīzes ,,Vorwārts“ un stāvoklis KSDS Partijā"[14], kas iznākusi vairākos simtos eksemplāru un tika izsūtīta visām kaut cik ievērojamu vācu partijas organizāciju valdēm un partijas preses svarīgāko orgānu redakcijām.

Pret šās brošūras faktisko materiālu ,,Vorwārts“ nevarēja celt nevienu iebildumu un tādā kārtā klusējot to atzina.

Lai dotu iespēju mūsu vācu partijas biedriem spriest par dažu līdz viņiem nonākošo ziņu ticamību, mēs šeit citējam vēstuli, ko KSDSP CK nosūtīja Vācijas s.-d. partijas valdei. Latvieši uzaicināja Valdi sasaukt vienpadsmit ,,ccntru“ kopēju apspriedi jautājumā par materiālo atbalstu vēlēšanu kampaņai, pēc tam Valde izdarīja aptauju šajos centros par viņu attiecībām pret šo jautājumu. Šī vēstule ir CK atbilde un skan šādi:

1912. g. 30. jūlijā^15

VĀCIJAS S.-D. PARTIJAS VALDEI

Godājamie biedri I

Nesen mēs saņēmām kopiju no vēstules, ko 24. jūnijā jums sūtījusi Latvijas sociāldemokrātijas Ārzemju komiteja. Mēs atzinām, ka ir lieki jums paskaidrot šo latviešu dīvaino plānu, jo domājām, ka neviens lietpratīgs cilvēks neizturēsies nopietni pret šo plānu. Tomēr no jūsu 22. jūlijā mums sūtītās vēstules mēs ar izbrīnu uzzinājām, ka jūs gatavojaties šo plānu pieņemt. Tas spiež mūs izteikt stingru protestu, ko arī nosūtām jums. Valdes nodoms objektivi nav nekas cits kā mēģinājums veicināt šķelšanos mūsu partijā (KSDSP) un jaunas, mums naidīgas partijas nodibināšanos. Tā ir līdz šim laikam visā Internacionālē nedzirdēta liela. Mēs to sīki paskaidrosim vācu biedriem.

STĀVOKLIS KSDS PARTIJA NO ИП2. G. JA N VAR A

1912. g. janvarī notika KSDSP Viskrievijas konference, kas sastāvēja no šādu organizāciju delegātiem: Pēterburgas, Maskavas, Maskavas apgabala, Kazaņas, Saratovas, Tiflisas, Baku, Nikolajevas, Kijevas, Jekaterinoslavas, Viļņus un Dvinskas. Šī konference atjaunoja partiju, ievēlēja jaunu CK vecās vietā, ko bija iznīcinājuši likvidatori, pie tam konference bija spiesta izsludināt šos likvidatorus par ārpus partijas stāvošiem (sk. brošuru: „Anonims no avīzes ,,Vorwārts“ un stāvoklis KSDS Partijā^11, kas bija aizsūtīta Valdei; tanī bi ja minēts par likvidatoru, nacionālo organizāciju: poļu, latviešu, Bunda un ārzemju grupu protestiem).

Janvarī notika arī apspriede ar nolūku dibināt Organizācijas komiteju jaunas konferences, „vispartijas konferences", kā to nosauca likvidatori un viņu draugi, sasaukšanai.

24. jūnija vēstulē Valdei latvieši apgalvo, ka šo „Organizācijas komiteju" izveido šādas organizācijas un virzieni: Bunds, latviešu sociāldemokrāti, Kaukazijas apgabala komiteja, meņševiku „Golos Social-Demokrala“, Vines „Prav-<la“ un grupa „Vperjod".

Tātad vienā pusē KSDSP CK, ko ievēlēja konferencē krievu, t. i., Krievijā darbojošās, organizācijas (pretinieki to sauc par Jeņinisko virzienu); otrā pusē ir tā sauktā Organizācijas komiteja, kas sola sasaukt „vispārēju" partijas konferenci.

KĀDAS ATTIECĪBAS I>KET Tā SAUKTO OHGANIZACIJAS KOMITEJU m LĪDZ SIM NEITRĀLAJIEM KRIEVIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTIEM?

Vispopulārākais meņševiks PJechanovs, kas kategoriski cīnījās pret to, ka likvidatori iznīcina partiju, neieradās partijas janvara konferencē, lai gan bija aicināts. 1912. g. aprilī viņš publicēja savu sarakstīšanos ar Organ, komitejas pārstāvi (sk. viņa „Dņevņik Social-Demokrata“ 16. nr.).

PJechanovs atteicās piedalīties tā sauktā Organ, komitejā, izskaidrojot savu rīcību ar to, ka Bunds sasauc konferenci ne no pastāvošām partijas organizācijām, bet „dibināšanas", t. i., tādu, kam jādibina jauna partija. Tā sauktās ini-ciativas grupas, kas patiesībā ir vienīgās Organ, komitejas atbalstītājas, pēc Pļeclīanova apgalvojuma ir likvidatoru grupas, kuras nepieder partijai un grib nodibināt jaunu partiju. „Jauno konferenci sasauc likvidatori", — raksta PJechanovs 1912. g. aprilī.

Un, lūk, jūlijā iznāca šās Organ, komitejas „Lapiņas" 3. nr. Tanī nav ne vārda, ne skaņas atbildei PJechanovam. No tā var spriest, kā latvieši informē Valdi, tie paši latvieši, kuri sūdzas, ka „leņiniskā" CK neatbildot uz Organ, komitejas vēstulēm.

Vai tad tas ir tik dīvaini, ka partijas, vecās partijas, CK neatbild tiem, kuri pēc līdz šim neitrālā Pļechanova vārdiem dibina jaunu partiju?

Organ, komitejai vispirms jāpierāda neitrālajam PJechanovam, ka viņa nedibina jaunu partiju un nelikvidē veco.

Latviešiem, kas darbojas Organ, komitejā, griežoties pie Valdes 24. jūnijā, pēc šās likvidatoru Organ, komitejas pusgada ciņas pret partiju, vajadzēja ar faktiem un dokumentiem parādīt šās ciņas rezultātus; tā vietā latvieši rāda Valdei likvidatoru potjomkiniskās sādžas.

Latvieši uzaicināja Valdi sasaukt Krievijas sociāldemokrātijas vienpadsmit „organizācijas^1* centrus, organizācijas un frakcijas. Tā tas bija burtiski (sk. latviešu 24. jūnija vēstuli Valdei, 4. lpp.).

Visā pasaulē līdz šim partijas izveidojās no vietējām organizācijām, ko apvieno viena centrālā iestāde. Bet krievu un latviešu likvidatori 1912. g. izdarīja lielu atklājumu. — No šā laika partiju var dibināt no „centriem, organizācijām un frakcijām**.

Vienpadsmit organizācijas centru, organizāciju un frakciju skaitā pēc visjaunākās latviešu un likvidatoru vēlēšanu ģeometrijas ietilpst: pirmkārt, Organ, komiteja un, otrkārt, 6 frakcijas vai organizācijas, vai centri, kas izveido šo Organizācijas komiteju. Latviešu vēstulē tā arī teikts: „Punkti no 2. līdz 7. ieskaitot izveido Organ, komiteju**.

Tādējādi partiju likvidētajās inteliģences grupas dabū trīskārtīgas vēlēšanu tiesības, līdzīgi aristokrātijai satrūdējušos miestiņos:

1) Kaukazijas apgabala komiteja — fiktiva organizācija;

2) tā pali — Parizes avīzes „Golos** personā, lai gan avīzei „Golos** nav pastāvīga mandata no Kaukazijas;

3) tā pati — „Organ, komitejas** personā.

Mēs apgalvojam, ka Krievijas strādnieki ar sašutumu un nicināšanu noraidīs domu apspriest jautājumu par divkāršām kandidatūrām, t. i., par likvidatoru mēģinājumu kopīgi ar niecīgām ārzemju grupām radīt šķelšanos, jo vairāk tāpēc, ka šis grupas reprezentē tikai inteliģentus-dezorga-nizalorus.

Mēs kategoriski apgalvojam, ka absolūti neviena ārzemju grupa no tām, kas ved ciņu pret partiju, pēdējā pusgadā nav saņēmusi ne no kādas Krievijas organizācijas mandatu vadīt savu orgānu vai publicēt savas lapiņas. Latvieši grib pierādīt Valdei pretējo; lai tad viņi uzrāda Krievijas presē vismaz kaut vienu tādu mandatu līdz 22. jūlijam.

12 18. sēj.

„Golos Social-Demokrata“ nav nekādas Krievijas organizācijas organs.

Trocka Vines ,,Pravda“ arī nav nekādas Krievijas organizācijas organs. Pirms trīs gadiem „Pravda^11 bija Ukrainas „Spilkas^1*58 (Dienvidkrievijas) organs, bet Spilka jau sen anulējusi savu mandatu.

Ne grupa ,,Vperjod“, ne Pļechanovs, ne „boļševiki par-tijnieki“ neizdod nekādus orgānus, kas būtu kaut kādas organizācijas partijas orgāni Krievijā.

Ir ļoti viegli atsaukties uz patiesībā nepastāvošām grupām. Nav arī grūti iespiest „līdzjūtības^11 korespondences. — Bet, lai vadītu kaut pusgadu Krievijā darbojošās organizācijas orgānu, ir nepieciešamas pastāvīgas saites, pilnīga strādnieku masas uzticība uz vietām, uzskatu vienība taktikas jautājumos, kura var rasties vienīgi ilga kopēja darba rezultātā. Visa tā trūkst ārzemju grupiņām, kuras latviešu un Bunda dezorganizatori mobilizē pret partiju.

Par PPS* teiksim īsi. Tā nav sociāldemokrātiskā organizācija. Tā nekad nav piederējusi pie SDSP. Ir tikai viens iemesls, lai to piesaistītu, proti: tā ,,sola“ kļūt sociāldemokrātiskā un pieslieties likvidatoriem! — Dezorganizaloriem un šķelšanās mīlētājiem ar to, protams, pietiek! Ja kopējās apspriedēs jāiesaista PPS, kāpēc gan tad neiesaistīt arī sociālistus revolucionārus, kas piedalās Domes vēlēšanās, cionistus sociālistus, latviešu eseru savienību un tamlīdzīgus „virzienus^11?

III DOMES SOCIĀLDEMOKRĀTU FRAKCIJA

Organizāciju centru skaitā Valde ieskaitījusi ārzemju grupiņas, turpretī nav uzaicinājusi Domes s.-d. frakciju. Tas ir neticami, bet tas ir fakts. Krievijas strādniekiem būs derīgi zināt, kādā veidā Trockis un Ko maldina mūsu ārzemju biedrus. Latvieši 24. jūnija vēstulē raksta Valdei:

„Kas atliecas uz Domes s.-d. frakciju, lad par lo kā par starpnieci jautājumā par materiālo atbalstu vēlēšanu kampaņai nevar būt ne runas, jo Domes sesija izbeidzas un reizē ar to Domes frakcija zaudē savas pilnvaras" (vairākkārt minētās vēstules 2. Ipp.).

PP.S — Poļu sociālistiskā partija. Hed.

Tā ir vai nu apzinīga krāpšana, vai bezgalīga poliliska muļķība, kas pietiekami skaidri raksturo Briseles latviešu informētību par vēlēšanām Krievijā.

Vēstule datēta 24. jūnijā. 9. jūnijā, t. i., 22. jūnijā pēc jaunā st., Ill Dome lika oficiāli atlaista uz nenoteiktu laiku, — pie tam visi deputāti paturēja savas pilnvaras, tanī skaitā arī sociāldemokrāti. Pēdējie ir līdz šim laikam Domes deputāti — tas ir zināms ikvienam izglītotam strādniekam Krievijā. Bet tas nav zināms partijas apmelotājiem ārzemēs.

Tieši III Domes soc.-dem. frakcijas locekļi ir vienīgie legālie sociāldemokrāti Krievijā, kuri, lai tie tur atrodas kur atrazdamies, sastāda vienīgo oficiālo organizāciju.

Visi likvidatori neieredz šo frakciju. Likvidatoru lapiņas (,,Naša Zarja“) apber to ar lamu vārdiem un insinuācijām, visi ārzemju dezorganizatori tenko par viņu. Kāpēc? Tāpēc, ka frakcijas vairākums, kurā meņševikiem partijniekiem arvien bijis pārsvars, vienmēr ir noteikti cīnījies pret likvidatoriem un palīdzējis padarīt tos Pēterburgā par pilnīgi nekaitīgiem.

Brošūrā: „Anonims utt.“ mēs publicējām kādu svarīgu faktu. Pret to neviens nevarēja iebilst ne vārda. Tikai divi frakcijas locekļi pastāvīgi darbojas likvidatoru avīzēs. Astoņi frakcijas locekļi pastāvīgi darbojas antilikvidatoru avīzēs*.

Gan latvieši, gan Trockis ieteic Valdei izslēgt no apspriedes šo vienīgo Viskrievijas kolektīvu, kas saglabājis vienību! — Ja latvieši, nezinot 24. jūnijā to, kas bija zināms visiem strādniekiem Krievijā, arī būtu maldījušies, kāpēc lad viņi nepapūlējās līdz 22. jūlijam, t. i., vesela mēneša laikā, izlabot savu kļūdu? Ir kļūdas, kas ļoti derīgas tiem, kuri kļūdās.

Latviešu un likvidatoru nodoms, kuri piekrāpuši Valdi, ir tāds, lai pretēji partijas vairākumam Krievijā, pretēji Domes soc.-dem. frakcijas vairākumam ar fiktivu ārzemju grupiņu bloka palīdzību uzspiestu likvidatoru kandidātus un ar krāpšanu dabūtu naudu no vācu strādniekiem. — Tāds ir (latviešu, bundislu, Trocka un Ko) garo runu īsais saturs.

Bet šī krāpšana nepaliks nesodīta.

* Sit. liaksiu 4. ml., 17. sēj., 472. lpp. Ited.

OFICIĀLAI PĀRBAUDEI PIEEJAMIE DATI PAR LIKVIDATORU IETEKMI, SALĪDZINOT AR PARTIJAS IETEKMI

Katrs prātīgs cilvēks saprot, ka tukšas frāzes par šķietamām slepenām „organizācijām^14, kas simpatizē likvidatoriem, nepelna nekādu uzticību.

Mēs apgalvojam, ka visas likvidatoru organizācijas Krievijā ir fiklivas.

Tam, kam personīgi nav precizu ziņu par stāvokli Krievijas soc.-dem. aprindās, ir grūti atrast patiesību. Bet ari viņam ir iespējams to alrast, ja, nenoticot uz vārda, viņš to meklēs dokumentos un pārbaudīs šo dokumentu saturu. Pirmo pārbaudei pieejamo, visiem zināmo faktu mēs jau minējām — tas ir Domes soc.-dem. frakcijas spēku sadalījums starp likvidatoriem un anlilikvidatoriem.

Bet tagad, pēc pusgada ilgās likvidatoru cīņas pret partiju, ir šādi pilnīgi objeklivi un vēl pārliecinošāki fakti.

24. jūnija vēstulē (5. un 6. lpp.) latvieši piemin legālās marksistu avīzes Pēterburgā. Viņi nosauc avīzes „Živoje Djelo“ un „Ņevskij GoIos“, kas ietur ineņševislisko (avīzes „Golos Social-Demokrata“) virzienu, un nostāda tām pretim avīzi ,,Zvezda“ un Pēterburgas avīzi ,,Pravda“ (nesajaukt to ar Trocka likvidalorisko Vines ,,Pravdu“), kas pēc latviešu apgalvojuma „pieder Ļeņina grupai un atrodas tās vadībā".

Kaut gan šis apgalvojums arī nav izdevies, tomēr latvieši negribot minējuši šeit nopietnu faktu pret likvidatoriem.

Ja „atklāta partija" ir tikai likvidatoru tukša liberālā frāze, tad atklātā darbība Domē un presē ir marksistiskās propagandas galvenā darbība. Šeit un tikai šeit var alrast faktus, kas objeklivi pierāda likvidatoru un antilikvidatoru spēku.

Nav nekādu cilu politisku Viskrievijas orgānu, izņemot tos, ko minējuši latvieši. Likvidatoriem ir avīzes „Živoje Djelo" un „Nevskij Golos", anlilikvidatoriem ir avīzes ,.Zvezda", vēlāk — „Ņevskaja Zvczda" un (Pēterburgas) „Pravda". Krievijā nav nekādu citu virzienu un frakciju ne presē, ne sabiedrības masu arēnā; visas latviešu minētās ārzemju grupas ir apa|as nulles.

Tagad mušu priekšā ir abu virzienu pusgada darbības rezultāti.

Šinī pusgadā (1912. g. janvāris—jūnijs) visas Krievijas partijas ir iesākušas un ir jau pabeigušas vēlēšanu priekšdarbus. Tagad līdz vēlēšanām paliek tikai 6 vai 8 nedēļas. Vēlētāju saraksti pa lielākai daļai jau ir sastādīti. Tieši uz šās pusgadu ilgās sagatavošanās pamata vēlēšanu rezultāti faktiski ir jau izšķirti.

Par likvidatoriem izteicies latviešu saraksta 1.—7. „punkts" (Organ, komiteja, Bunds, Latvijas sociāldemokrātijā, „Golos", Vines „Pravda", Kaukazijas apgabala komiteja, „Vperjod"), par anlilikvidatoriem — CK, kas apvienojusi Krievijas organizācijas, t. i., tās, kuras darbojas Krievijā (kā likvidatori apgalvo, vienīgi tikai „ļeņiniskais virziens").

Tātad palūkosimies, ko ir izdarījuši vieni un otri.

Likvidatori izdevuši Pēterburgā 1912. g. no 1. jan-vara līdz 30. jūnijam (pēc- vecā stila) 16 avīzes „Živoje Djelo" n-ru un 5 avīzes „Ņevskij Golos" n-rus, pavisam 21 n-ru.

Anlilikvidalori lai pašā pusgadā — 33 avīzes „Zvezda" n-rus, 14 avīzes „Ņevskaja Zvezda" n-ru, 53 avīzes „Pravda" n-rus, pavisam 100 n-ru.

21 pret 100.

Tāds ir spēku samērs starp likvidatoriem un partiju Krievijā. Dali par avīzēm ir atklāti dali; katrs var tos pārbaudīt un pamatot.

Kāds ir stāvoklis ar avīžu tirāžu? Latvieši apgalvo, ka likvidatori izdevuši 30 000 eksemplāru. Pieņemsim, ka tas — nav pārspīlēts. Par antilikvidatoru avīzēm persona, ko redzējis b. Haze un citi locekļi, ir nosaukusi Valdei skaitli 60 000 eksemplāru. Pēc šās attiecības likvidatoru ietekme, salīdzinot ar partijas ietekmi, ir kā 1 pret 10.

Ja ziņas par tirāžu nav publicētas un tāpēc var likties pārspīlētas, tad ir publicēti citi svarīgāki, pārliecinošāki dati.

Tās ir ziņas par likvidatoru un partijas sakariem ar strādnieku masām Krievijā.

ATKLĀTIE, PĀRBAUDEI PIEEJAMIE DATI PAR LIKVIDATORU UN PARTIJAS SAKARIEM AR STRĀDNIEKU MASĀM KRIEVIJĀ

Dati par izdoto avīžu numuru skaitu un tirāžu vēl nepierāda pilnīgi partijas pārākumu pār likvidatoriem. Avīzes var izdot ari liberālo inteliģentu mazās grupas. Katra „strādniekiem draudzīga*' vai pat liberālā avīze ar radikālu nokrāsu vienmēr atradīs Krievijā daudz lasītāju. Bez strādniekiem tās lasīs liberāļi un ari sīkburžuaziskie demokrāti.

Ir tomēr fakti, kas daudz vienkāršāk un skaidrāk pierāda likvidatoru un partijas sakarus ar strādnieku masām Krievijā.

Tie ir dati par naudas līdzekļiem, kas tiek izlietoti strādnieku preses izdošanai.

Jau sen Krievijā tiek vesta aģitacija strādnieku vidū par līdzekļu vākšanu strādnieku avīzes izdošanai. Visiem bija skaidrs, ka piedalīšanās vēlēšanās bez lādas avīzes ir gandrīz liktiva. Avīze ir vēlēšanu kampaņas galvenais ierocis, galvenais līdzeklis marksistiskai aģitācijai masās.

Bet kur var dabūt naudu avīzei?

Jāorganizē līdzekļu vākšana strādnieku vidū. Šie savāktie līdzekļi izveido fondu un liecina par vienas vai otras grupas sakaru stiprumu. Tie parādīs šo grupu autoritāti, strādnieku uzticību tām, šo grupu patieso ietekmi proletāriskajās masās.

Un, lūk, tāda līdzekļu vākšana strādnieku avīzei bija uzsākta Pēterburgā 1912. g. sākumā. Pusgads, no 1. jan-vara līdz 30. jūnijam, ir pietiekams laiks. Dati par savāktajiem līdzekļiem liek publicēti visās iepriekš minētajās kā likvidatoru, tā arī anlilikvidatoru avīzēs.

Šo pusgada datu secinājumi ir pats labākais materials, atklāta, pilnīga, objektiva, galīga atbilde uz jautājumu par likvidatoru un partijas spēku samēru Krievijā. Tāpēc mēs pielikumā minējām visu naudas pārskatu pilnīgu tulkojumu par savāktajiem līdzekļiem strādnieku dienas avīzei, ņemot šos pārskatus gandrīz no visām iepriekš minētajām avīzēm par pusgadu.

Šeit mēs minam tikai kopsavilkuma datus.

Pusgada laikā anlilikvidatoru avīzēs bija publicēti pārskati par 504 naudas līdzekļu vākšanām strādnieku grupu vidū, t. i., par tādām līdzekļu vākšanām, attiecībā uz kurām tieši tiek minēts strādnieku grupas nosaukums, kura izdarījusi līdzekļu vākšanu. Tādas līdzekļu vākšanas notika 50 Krievijas pilsētās un fabriku ciematos.

Par to pašu pusgadu, 1912. g. no 1. janvara līdz 30. jūnijam, likvidatoru avīzēs publicēti pārskati par 15 naudas līdzekļu vākšanām strādnieku grupu vidū. Šīs līdzekļu vākšanas izdarītas 5 Krievijas pilsētās^16.

Te, lūk, ir šie precīzie pārskati.

Strādnieku grupu savāktie naudas līdzekļi strādnieku dienas avīzei 1912. g. no 1. janvara līdz 20. jūnijam

Likvidatoru Antilikvi-

Pēc pusgadu ilgas cīpas pret partiju likvidatori bija galīgi sakauti.

Likvidatori ir pilnīgi nulle Krievi jas soc.-dem. strādnieku kustībā. To pierāda iepriekš minētie dati, kurus ikviens var pārbaudīt. Tādi ir fakti, kas publicēti Krievijā par veselu pusgadu pretēji Trocka un likvidatoru lielībai.

Jāalzimē, ka Trockis ir avīzes '„Živoje Djelo“ līdzstrādnieks. Tālāk, paši latvieši 24. jūnija vēstulē atzīst, ka visas sešas grupas — tai skaitā Trockis, meņševiku avize ,,Golos“, avīžu „Živoje Djelo“ un „Ņevskij Golos“ vadītāji — izveido tā saukto Organizācijas komiteju. Tāpēc mūsu dali pierāda, ka ne tikai likvidatori, bet arī visi viņu iedomīgie ārzemju draugi ir apaļa nulle soc.-dem. strādnieku kustībā Krievijā.

Viņu pusē ir caurmērā tikai viena strādnieku grupa uz trīsdesmit strādnieku grupām Krievijā.

Mēs minam šeit arī visu soc.-dem. avīžu adreses un iznākšanas dienas Pēterburgā.

Likvidatori:

1. „živoje Djelo“. Pēterburgā, L. Maskavas ielā 16. 1. nr. — 1912. g. 20. janvarī, 16. un pēdējais nr. — 1912. g. 28. aprilī (slēgta).

2. „Ņevskij Golos". Pēterburgā, Kolokoļnajas ielā 3. I. nr. — 1912. g. 20. maijā, 5. nr. — 1912. g. 28. jūnijā (pastāv līdz šim laikam — līdz 1912. g. 29. jūlijam).

Antilikvidatori:

3. „Zvezda". Pēterburgā, Razjezžajas ielā 10, dz. 14. 1. (37.) nr. — 1912. g. 6. janvarī, 33, (69.) nr. — 1912. g. 22. aprilī (slēgta).

4. „Ņevskaja Zvezda". Pēterburgā, Nikolaja ielā 33,

dz. 57. 1. nr. — 1912. g. 26. februārī, 2. nr. — 1912. g.

3. maijā, 14. nr. — 1912. g. 24. jūnijā (pastāv līdz šim laikam).

5. „Pravda". Pēterburgā, Nikolaja ielā 37, dz. 18. 1. nr. — 1912. g. 22. aprilī, 53. nr. — 1912. g. 30. jūnijā (pastāv līdz šim laikam).

NOSLĒGUMS

Gaidāmajās Domes vēlēšanās vietējās partijas organizācijas izvirzīs KSDSP kandidātus, nešķirojot tos pēc uzska tiem un virzieniem. Sociāldemokrātisko strādnieku mazākumam būs visur jāpakļaujas vairākumam.

Izdaudzinātās dubultās kandidatūras ir vienkārši blēņas, kas der tikai ārzemju biedru iebaidīšanai un naudas izdabūšanai.

Trūkst tikai vēl, lai izdaudzinātie desmit „virzieni^11 baidītu ar desmit kandidatūrām un izlūgtos katram kandidātam naudu ārzemēs.

Dubultu kandidatūru nebūs. Likvidatori ir tik vāji, ka viņi ir pilnīgi nespējīgi izvirzīt otras kandidatūras. Mēs nevedam nekādas sarunas ar likvidatoru saujiņu, kas nodevusi partiju. Ne CK Krievijā, ne vietējās organizācijas nopietni nerēķinās ar likvidatoriem. Pievērsiet uzmanību, piemēram, pēdējiem nolikumiem Pēterburgā. Likvidatori paziņoja avīzē „Ņevskij GoIos“ (6. nr.), ka Pēterburgā notikušas ar viņiem (likvidatoriem) apspriedes par vēlēšanu kampaņas sarīkošanu. Kā „Ņevskaja Zvezda^1* (16. nr.), tā arī ,,Pravda“ (61. nr.) 21. un 23. jūlijā paziņoja, ka tās nav sūtījušas savus pārstāvjus uz apspriedi; bez tam viens apspriedes dalībnieks paziņoja avīzē „Ņevskaja Zvezda**, ka strādnieki visā Krievijā realizēs KSDSP janvara konferences lēmumus.

„Dažādu virzienu apvienošana", — paziņoja viņš. domādams likvidatorus, — „ir pilnīgi neiedomājama soc.-dem. vēlēšanu kampaņā" („Ņevskaja Zvezda", 10. nr., 1912. g. 8. (21.) jūlijā).

Nekāds naudas pabalsts pasaulē neiekaros likvidatoriem Krievijas strādnieku simpātijās. Bet, pats par sevi saprotams, par Valdes naudu var dažādās vietās izvirzīt fiktivas otras kandidatūras. Šai gadījumā atbildību par tādām kandidatūrām, kas faktiski būs vācu Valdes kandidatūras, nesīs, protams, Valde. Nauda, ko izsniegs li kv i d a-toriem, noderēs viņiem, kam nav dienas avīzes, konkurējoša organa nodibināšanai. Šo naudu izmantos šķelšanās organizēšanai tie, kas ilggadējā cīņā ir pierūdījuši savu niecību, naudu izmantos braucieniem и. I ml., jaunas partijas nodibināšanai. — Ja Valde grib patlaban tādā vai citādā veidā palīdzēt likvidatoriem, tad viņa piespiedīs mūs. ar visu mūsu cieņu pret brālīgo vācu partiju, apelēt pie Internacionāles. Tad mēs pierādīsim

Vines starptautiska jam kongresam^6'-' ar dokumentiem, ka Valde izteikusi savu gatavību ar naudas atbalstu veicināt pie mums šķelšanos, radīt faktiski dubultas kandidatūras un galvanizēt šo līķi — sakautos likvidatorus. Ja vācu biedri grib palīdzēt KSDSP, tad viņiem jānodod nauda vecās partijas CK, bet ne tiem, kas organizē jaunu partiju.

KSDSP Centrālā Komiteja

Pēc tam kad Valde atcēla paredzēto apspriedi, viņa paziņoja mums, ka „nevar izsniegt naudu nevienai no partijas grupām Krievijā vēlēšanu cīņai līdz tam laikam, kamēr mums (Valdei) visi kopā neuzrādīs iestādi, kas bauda vispārēju uzticību un kas ir pilnvarota saņemt un sadalīt naudu“.

Šī Valdes šķietamā neitralitāte patiesībā izpaužas tā, ka Valde atteicās atbalstīt strādnieku partiju Krievijā tāpēc, ka ārzemju grupiņas un likvidatoru „konference" to apmelojušas.

Papildinot iepriekš izteiktās piezīmes, uzskatām par savu pienākumu piebilst vēl sekojošo.

Sakarā ar partijas aģitācijas darbu Krievijā legāli iznākošās un marksistiskā garā vadītās avīzes ir vissvarīgākais atklātais rupors Krievijas sociāldemokrātiskajām strādnieku masām.

Avīzes, kas iznāk ārzemēs un kas Krievijā ir nelegālās, pēc lietas būtības nevar pretendēt uz tādu pašu nozīmi kā iepriekš minētās, kaut gan to principiālais svarīgums kustības teorētiskai apgaismošanai, bez šaubām, ir ārkārtīgi liels. Ir zināms, cik viegli un reizēm vieglprātīgi tādas avīzes nodibina mazas, ārzemēs izkaisītas Krievijas emigrantu grupas; šīs avīzes velk nožēlojamu eksistenci pašu šo grupu vidū un gandrīz nekad nenokļūst Krievijas partijas biedru rokās. Tāpēc pēc lietas būtības nevar atzīt, ka tām ir kaut cik ievērojama nozīme partijas dzīvei Krievijā.

Pēc anlilikvidatoru avīžu pusgada cīņas (1912. g. no janvara līdz jūnijam) vienīgais likvidatoru organs ir „Ņev-skij Golos". Šī avīze kā politisks organs gandrīz ir pārtraukusi savu pastāvēšanu; pusotra mēneša laikā (no jūnija līdz augusta vidum) ir iznākuši tikai divi numuri (6. un 7.). Skaidrs, ka neviena tamlīdzīga avīze nespēj pretoties policijas vajāšanām, kas plosās Krievijā pret visām strādnieku un pat pret daudzām pilnīgi mērenām liberālām avīzēm, ja tā nesmeļ dzīvības spēkus no ciešiem sakariem ar strādnieku masām.

Tādas politiski ļoti svarīgas strādnieku avīzes, kam ir tieši aktuala nozīme, pašlaik ir: nedēļas avīze „Ņevskaja Zvezda“ un dienas avīze ,,Pravda“. Abas avīzes iznāk Pēterburgā; mūsu politiskie pretinieki no Latvijas sociāldemokrātijas vidus dod tām nicinošu palamu — „ļeņiniskās grupas" orgāni. No iepriekš minētiem objektīvajiem datiem, kurus vienmēr var atklāti pārbaudīt, mūsu vācu biedriem jākļūst skaidram, ka šī „ļeņiniskā grupa" patiesībā aptver Krievijas strādnieku sociāldemokrātu lielum lielo vairākumu.

No tā ir pilnīgi saprotams, kāpēc visi ziņojumi, kas nāk no likvidatoru un viņu līdzjutēju grupu un grupiņu vidus, nepelna ne mazākās tiesības uz uzticību. Visas baumas par sasaukto vai it kā sasaucamo visu „virzienu"®0 vispārēju konferenci, kuras izplatīja šīs grupiņas un ar viņām kopā ebreju (Bunds) un latviešu s.-d., kam nemaz nav nekādu tiešu sakaru ar Krievijas kustību, izrādās, ir vistīrākā veida izdomājums. Nekādai tamlīdzīgai konferencei, ja tāda tiešām arī būtu notikusi, nevar būt kaut cik nopietna loma Krievijas proletariāta cīņā. Tātad pēc būtības, ja jau reiz sacīt asu vārdu — mums šeit ir darīšana ar blēdību.

Lai vēl labāk apgaismotu mūsu vācu partijas biedriem neapšaubāmi svarīgas politiskas nozīmes faktus, kas attiecas uz šo jautājumu, mēs minēsim noslēgumā dažus izvilkumus no kāda likvidatoru lidera — Akselroda raksta, kas parādījies mēnešraksta ,,Naša Zarja" pēdējā burtnīcā.

Akselrods raksta:

„Doma par „nefrakcionaru" sociāldemokrātisku... orgānu pašreizējā laikā ir utopija un turklāt utopija . . . kas ir pretrunā ar partejiski politiskās attīstības interesēm... Organizatoriski noformētu frakciju mums, var teikt, nav; to vietā ir dažādi pulciņi un grupiņas, no kuriem vieni turas pie vairāk vai mazāk noteiktiem politiskiem, taktikas un organizatoriskiem uzskatiem, bet citi svaidās uz dažādām pusēm, pīdainies pirmajiem pa kājām... Partijas iekšējo strīdu cent rate is punkts un galvenais avots ir, no vienas puses, dažādo partijas aprindu dažādā izturēšanās pret jauno, atklāto, sociāldemokrātisko un strādnieku kustību, bet no otras — būtiskas domstarpības Krievijas sociāldemokrātijas tuvāko politisko uzdevumu laukā un politiskajā taktikā. Vienas un otras kategorijas prasības... kļūst tieši tagad... sevišķi neatliekamas, aklualas... Un attiecībā uz tam, luk^ Krievijas sociāldemokrātiju ir sašķelta divās galvenās nomelnēs... Jājautā, vai (dažu strādnieku Pēterburgā un daudzo inteliģentu ārzemēs) projektējamais strādnieku organs varēs ieņemt neitrālu poziciju starp šim divām pretējām nometnēm un vai šāda pozicija principā ir pieļaujama? Acīm redzot nē... Pastāvot šādiem lielas apstākļiem partijā, stāstīt par ,,nefrakcionarismu“ kā par vienīgo līdzekli, kas var glābt, — nozīmē... apmānīt sevi un citus par patieso lietu stāvokli sociāldemokrātijā... Frakcionara noformēšanās un saliedēšanās ir partijas reformas vai, pareizāk, revolūcijas'1 (partijā) „piekritēju liešs pienākums un neatliekams darbs'*.

Pēdējos vārdos Akselrods acīm redzot runā par likvidatoriem... Mēs varam tikai ieteikt mūsu vācu partijas biedriem, ja viņiem no dažādām pusēm sāks stāstīt par „ārpusTrakcionarismu" vai par nefrakcionaru konferenci — ar likvidaloru līdzdalību, — lai gūtu labāku orientāciju, pieprasīt visa minētā Akselroda raksta tulkojumu vācu soc.-dem. presei. Tad varēs gūt pareizu priekšstatu par dažām pasakām.

KSDSP CO „Social-Demokrāt" redakcija

Slepeni1 Tikai s.-d. partijas organizētiem biedriem!

POSTSKRIPTUMS

PIE BROSURAS: „PAR PAŠREIZĒJO STĀVOKLI KSDS PARTIJA"

Šodien, 1912. g. 15. septembrī, mēs saņēmām caur Parizi šādu Valdes vēstuli, kam sevišķi uzskatāmi jāparāda vācu biedriem, ka mums bija taisnība, kad protestējām pret privātiem, neatbildīgiem Valdes „informatoriem*1, kuri baidījās atklāti uzstāties.

Partijas valde raksta š. m. 10. datumā sekojošo:

Berlinē, 1912. g. 10. septembri.

Dārgais b. Kuzņecovl

Lūdzam Jūs paziņot mums, vai ir liesa, ka lajos vēlēšanu apgabalos, kuros Valsis domes vēlēšanu laikā ir panākta visu sociāldemokrātu grupu vienošanās, starp cilu ietilpst:

Jekaterinoslava, Charkova, Maskavas pils. un Maskavas guberņa, Donas apgabals un Odesas pilsēta. Lūdzu jūs pēc iespējas ātrāk atsūtīt šīs ziņas uz adresi: G. Millers, Chcmnicā.

Ja mēs līdz 17. septembrim nesaņemsim nekādu ziņu, tad uzskatīsim, ka iepriekš ziņotais atbilst patiesībai.

Ar part, sveicienu 0. Millers

Uz šo vēstuli mēs aizsūtījām šādu atbildi:

Vācijas sociāldemokrātiskās partijas valdei.

Dārgie biedril Pals par sevi saprotams, ka viss Valdei ziņotais dibināts uz nepatiesību, ka viss las ir likvidatoru vistīrākā izdomu. Mēs varam droši apgalvot, ka šo pasaku varēja ziņot Valdei tikai latvieši, bundisti vai ari Trocka piekritēji, kuri nesen slēdza ,,savu“ konferenci, ko viņi gribētu nosaukt par „partijas konferenci", bet kas patiesībā bija likvidatoru konference. Lai neminētu neko tādu, ko nevarētu apstiprināt, un lai necitētu mūsu organizatorisko sarakstīšanos, aprobežosimies šeit tikai ar to, ka norādīsim uz vienu Pēterburgā publicēto dokumentu.

Pēterburgas marksistiskās dienas avīzes ,,Pravda“ 102. nr-ā 1012. g. 28. augustā (pēc jaunā st. 10. septembri) parādījās vēstule, ko bija atsūtījusi kāda no Charkovas lielākām rūpnīcām un kas biju speciāli veltīta Domes vēlēšanām. Šinī vēstulē tieši un atklāti teikts, ka „likvidatoru kandidātu uzvārdi pagaidām nav publicēti" un ka šie pēdējie ,.noliedz itrādnieku partijas nepieciešamību" („Pravda", 102. nr., 4. lpp., 1. sleja).

No tā vien vācu biedri var redzēt, cik nekrietni viņus krāpj latvieši, bundisti, Trocka piekritēji un visi tamlīdzīgi privāti informatori. Šī liela acīm redzot izskaidrojama tā, ka viņi visi un, protams, arī kaukāzieši gribēja dabūt naudu fiktivu „organizāciju" vārdā, kuru pastāvēšanu nevar apstiprināt un pārbaudīt nedz partijas Valde, nedz kāds cits.

Vai patiešām vācu partija ar savām 90 sociāldemokrātiskām dienas avīzēm — ja tā negrib sevi kompromitēt ar maldīšanos Krievijas partijas lietās — nevar atklāt diskusiju par KSDSP un atklāti piespiest visus informatorus, kas slēpjas no dienas gaismas, nākt klajā ar savu parakstu un ar dokumentiem rokās?

Krievija tomēr nav tik tālu kā centrālā Alrika, un Vācijas sociāldemokrātiskie strādnieki bez lielām pūlēm noskaidrotu patiesību un ar to tāpat atbrīvotu arī Valdes locekļus Vācijā no privātu, pārbaudei nepieejamu izdomu uzklausīšanas.

KSDSP Centrālās Komitejas uzdevumā

N. Ļeņins

BroSura sarakstīta 1912. g jūlijā, postskriptums — septembri

Iespiests 1912. g. 1.cipcigā vācu Iespiests pēc brošūras teksta

valodā atsevišķā brošūrā Tulkots no vācu valodas

SĀKOTNĒJAIS postskriptums BROŠŪRAI „PAR PAŠREIZĒJO STĀVOKLI KSDS PARTIJA*4 81

Pēc tara kad iepriekš sarakstītās rindas jau bija nodotas salikšanā, mēs saņēmām avīzes „Ņevskij Golos“ 7. nr-u, kas iznācis Pēterburgā 17. augustā pēc vecā stila. Likvidatoru avīze tātad atkal iznāk pēc P/г mēneša Uga pārtraukuma. (Sās nedēļas avīzes iepriekšējais, 6, nr. iznāca 5. jūlijā pēc vecā stila.)

Ziņas, kas iespiestas pašā avīzes „Ņevskij Golos“ 7. nr-ā, dod vislabāko apstiprinājumu tam novērtējumam par likvidatoru faktisko nozīmi Krievijā, kāds (novērtējums) dots mūsu CK vēstulē Vorstand’am*.

Patiešām, jūlija sākumā avīze apstājas. Visi likvidatoru un viņu draugu pūliņi vērsti, pats par sevi saprotams, uz tās atjaunošanu. Par šo pusotra mēneša ilgo pūliņu (jūlijs un puse augusta) rezultātiem pati avīze „Ņevskij Golos"

7. nr-ā ziņo sekojošo:

„Avīzes kantoris avīzes līdzekļu pastiprināšanai saņēmis:

Jūlijā. No 14 personām pa 25 rbļ. (I. F., P., G., M. I., K., L„ K. F., L„ B„ Vš., Ļv., VI., V. P„ no iMask. no B.); caur R. — 50 rbļ.;no M—ja 11 rbļ.;Šch.—11 rbļ.; no 8 personām pa 10 rbļ. (E„ I., Is., S., Rf., Aug., Ob., P. O.); no Ch. I. — 8 rbļ.; no S. — 7 rbļ.; no Ch. — 5 rbļ.; В. B. — 5 rbļ.; no F. — 0 rbļ.; M. B. — 5 rbļ.; no Liepājas — 5 rbļ.; Ginp. -— 3 rbļ. Pavisam 546 rbļ.

Augustā. No Vulfsona (Ciricbē) — 10 rbļ.; no viņa paša — 3 rbļ. 57 кар.; Benzia (Cirichē) — 15 rbļ.; G—ajas (Kišiņ.) — 20 rbļ.; Az—va (Aslrachaņā) — 3 rbļ.; Sp—ka (Bogorodskā) 15 rbļ.; V. V. — 6 rbļ.; J. J. F. — 59 rbļ.;

Vacijas sociāldemokrātiskās partijas valdei, lied.

no Dubultiem caur S. — 20 rbļ.; no Mask, no B. 25 rbļ.; no J. L. — 10 rbļ.; L. L. — 12 rbļ.; M. Gr. — 3 rbļ.; no Mask. inic. gr. — 35 rbļ.; В. B. — 5 rbļ.; B. — 5 rbļ.; caur L. L. no An. Konst, no St. Peterb. — 6 rbļ.; no draugu grupas no Parizcs — 8 rbļ. 54 кар.; no Pavlogra-das no B. — 20 rbļ. Pavisam 281 rbl. 11 kap.“

Tāds ir pašu likvidatoru iespiestais pārskats. Pusotra mēneša laikā aina par viņu darbu un viņu sakariem ar masām ir šāda:

Pavisam savākts...... 827 г b (. 11 ka p.

Tai skaitā

Maskavas iniciativas grupa .... 35 rbļ. —

Draugu grupa no Parizes.....8 rb|. 54 кар.

Atsevišķu personu privātās iemaksas:

35 iemaksas kopsumā . . . 708 rbļ. t5 . , ... 75 rbļ. 57 кар.

Pavisam...... 827 rbļ. II кар.

Visiem zināms, un Pļechanovs jau 1912. gada aprill presē paziņojis (krājuma „Dņevņik Social-Demokrata“ 16. nr-ā), ka „iniciatīvas grupas“ ir likvidatoru grupas.

Tātad likvidatoriem palīdzējušas visgrūtākajā viņu organa apstāšanās brīdī

viena likvidatoru grupa Krievijā viena draugu grupa Parizē

35 turīgas personas ar vidējo iemaksu pa 20 rbļ. (pāri par 40 mārku no katras)

15 atsevišķas personas ar vidējo iemaksu pa 5 rbļ. (pāri par 10 mārku no katras).

Vai mūsu CK nebija tiesību apgalvot, ka Krievijas strādnieku kustībā likvidatori ir pilnīga nulle?

Likvidatori atsaucas uz „Kaukazijas apgabala komiteju*1. Itin ne no vienas strādnieku grupas Kaukazijā IV2 mēneša laikā viņi nav saņēmuši nevienas iemaksas.

Likvidatori grib izmantot Bunda un latviešu s.-d. organizācijas palīdzību. Ne no vienas strādnieku grupas ne no Bunda, ne no latviešiem IV2 mēneša laikā viņi nav saņēmuši nevienas iemaksas.

Avīzē ,,Pravda“, antilikvidatoru Pēterburgas dienas orgānā, tā paša IV2 mēneša laikā (jūlijs — 14. augusts) iespiesti pārskati par AI strādnieku grupas līdzekļu vākšanu no dažādām Krievijas vietām, to skaitā no naftas ieguvju strādniekiem (Terekas apgabala Groznijas ieguve) („Prav-das“60. nr-ā) un no ebreju strādniekiem Liepājā (,,Pravdas“ 67. nr-ā). Mēs atļaujamies domāt, ka šī strādnieku palīdzība daudz nopietnāka nekā „Kaukazijas apgabala komitejas", latviešu un Bunda frāzes un deklamācijas.

Nekāda palīdzība pasaulē un nekādas „konferences" ar latviešiem, Bundu u. tml. nepārvērtīs likvidatoru nulli Krievijas strādnieku kustībā par vieninieku.

Lai vācu biedri uzņemas ne jau tik pārmērīgās pūles savākt dokumentus par KSDSP stāvokli un pārbaudīt tos — Krievija taču nav centrālā Āfrika, par ko var stāstīt vienalga kādus „mednieku stāstus". Laikam gan vācu biedri grib darīt galu tādam dīvainam, gelinde gesagt*, stāvoklim, kur par Itālijas, Zviedrijas un jebkuru cilu sociālismu viņus informē ar atklāti iespiežamiem dokumentiem, bet par Krievijas sociālismu ar privāti atstāstītām pasakām un tenkām.

Sarakstīts 1912. g. augustā

Iespiests pirmoreh Iespiests pēc rokraksta

— maigi izsakoties, /fed.

KAPITĀLISMS UN TAUTAS PATĒRĒŠANA

Nesen franču žurnāls „Zinātnes Apskats^1*02 publicējis datus par margarīna ražošanu dažādās zemēs. Šie dati vēl un vēlreiz atgādina jau sen ievēroto faktu, ka līdztekus kapitālisma attīstībai pasliktinās tautas uzturs.

Par margarinu, kā zināms, sauc pēc īpaša paņēmiena apstrādātus taukus (no taukiem nodalīts stearīns). No šā margarīna izgatavo mākslīgo — margarina sviestu.

Margarina ražošana galvenajās Eiropas zemēs sasniegusi ļoti plašus apmērus. Vācija ražo gadā 12Vz miljona pudu margarina, Anglija — 7,5 miljona pudu utt.

Margarins lētāks nekā īstais sviests. Kapitālistiskajās zemēs lielum lielam iedzīvotāju vairākumam īstais sviests nav pa kabatai. Strādnieki nopelna tik maz, ka viņiem jāpērk lētie, zema labuma, neīstie produkti. Bet galvenais patērētājs taču ir strādnieks. Strādnieku ir miljoni, kapitālistu — simti. Un, lūk, lētā, neīstā produkta ražošana aug nevis ik dienas, bet ik stundas — līdzās tam, kā aug miljonāru saujiņas nedzirdētā greznība.

Aug buržuāzijas bagātība. Aug nabadzība un trūkums proletariātā un sīksaimnieķeļu, zemnieku, amatnieku, sīktirgotāju masās, kuri izput.

Zīmīgi, ka visaugstākā margarina patērēšana ir tieši tajās zemēs, kas īpaši slavenas ar to, ka ražo lielā daudzumā un labākās kvalitātes īsto sviestu. Lai uzzinātu, cik liela ir margarina patērēšana, viss kādā zemē ražojamā margarina daudzums (pieskaitot ievedumu un atskaitot izvedumu) jādala uz iedzīvotāju skaitu.

Izrādās, ka pirmajā vielā pēc margarina patērēšanas daudzuma ir Dānijā — 10,4 kilogrami (apmēram puds)

13 18. sčj.

margarina gadā uz katru iedzīvotāju. Pēc tam seko Norvēģija — 15 mārciņu, Vācija — 7*/г mārciņas utt.

Dānijā sviesta ražošanas ziņā ir visbagātākā zeme. Dāņu sviests, īsts govju sviests, tiek uzskatīts par vienu no labā kajiem. Vislielākā un visbagātākā pilsēta pasaulē — Lon dona (ar apkārtni apmēram 6 miljoni iedzīvotāju) vislabāk ņem dāņu sviestu un maksā par to visaugstāko cenu.

Danijas turīgie zemnieki, bet visvairāk Danijas kapitālisti, tirgodamies ar sviestu, iedzīvojas krietnā naudā. Un tai pašā laikā Dānijā ir pirmā zeme pasaulē pēc neīstā sviesta — margarina patērēšanas!

Kā lai to izskaidro?

Ļoti vienkārši. Danijas iedzīvotāju, tāpat kā ikvienas kapitālistiskas zemes iedzīvotāju, lielum lielais vairākums ir strādnieki un nemantīgie zemnieki. Viņiem īstais sviests nav pa kabatai. Dānijā pat vidējie zemnieki, kaudamies ar naudas trūkumu, pārdod uz ārzemēm viņu saimniecībā ražoto īsto sviestu, bet paši sev pērk lēto margarinu. Aug Danijas kapitālistu bagātība, — aug Danijas strādnieku un zemnieku nabadzība un trūkums.

Pie mums Krievijā notiek tas pats. Jau ļoti sen, apmēram pirms četrdesmit gadiem, kad par modi kļuva sierotavu un arteļu ierīkošana sādžās, demokrāts rakstnieks Engelhards ievēroja, ka zemnieki, kaudamies ar naudas trūkumu, pārdod pienu un sviestu, bet bērni badojas un mirst.

Kopš tā laika daudz reižu tiek atzīmēta šī parādība. Aug siera ražošana, aug piena ražošana pārdošanai, bagāti kļūst nedaudzie turīgie zemnieki un tirgotāji, — bet trūcīgie ļaudis kļūst vēl trūcīgāki. Trūcīgo zemnieku bērni, palikdami bez piena, mirst milzīgā skaitā. Bērnu mirstība Krievijā neticami augsta.

Nereti pienu nodod sierotavās, bet zemnieki dabū atpakaļ vājpienu, ko tad arī lieto uzturā.

Bagātajiem — ienākumi no ražošanas un tirdzniecības augšanas, bet strādniekiem un zemniekiem — margarins un vājpiens. Tāda ir kapitālistiskā īstenība, ko tik centīgi cenšas izskaistināt liberālie un kroņa zinātnieki.

t,Pravda'\ 70. лr., 1912. g. 20. juffja Paruksis: li. li.

Iespiests pēc avīzes „Pravda" tekstu

LIBERĀĻI UN KLERIKĀĻI

Garīdzniecība taisās pārplūdināt IV Domi.

Kā lai izturas pret šādu garīdzniecības uznākšanu politiskajā arēnā?

Demokrātijā nekad nevar turēties pie tā viedokļa, ka garīdzniecībai nevajag piedalīties politiskajā dzīvē. Tas ir archireakcionars viedoklis. Tas noved tikai pie banalās liekulības un ne pie kā vairāk. Dzīvē absolūti nav iespējami, nav realizējami nekādi pasākumi, kas atstumj no politikas un no šķiru cīņas vienu vai otru iedzīvotāju grupu vai daļu.

Atcerēsimies, ka Bebelis un Vācijas sociāldemokrāti bija par jezuitu aģitācijas brīvību Vācijā. Mēs esam pret liberālām frāzēm par jezuitu aģitācijas „aizliegšanu", — teica s.-d. Mēs nebaidāmies jezuitu. Lai jezuitiem ir pilnīga aģitācijas brīvība, — bet lai arī mums, sociāldemokrātiem, nodrošina pilnīgu aģitācijas brīvību. Lūk, kā sprieda Bebelis un Vāci jas sociāldemokrāti.

Strādnieki demokrāti Krievijā cīnās pret vēlēšanu (un jebkādu citu) tiesību viltošanu muižnieku vai garīdzniecības labā utt., bet nepavisam ne pret to, ka garīdzniecībai brīv piedalīties politiskajā dzīvē. Mēs turamies pie šķiru cīņas viedokļa un prasām, lai ikvienai šķirai, kārtai, dzimumam, tautai, iedzīvotāju slānim vai grupai būtu pilnīga brīvība piedalīties politikā.

Liberāļi ša jā jautājumā spriež nepareizi, nedemokrātiski. Piem., kņ. Trubeckojs, avīzei ,,Reč“ aplaudējot, nesen rakstīja:

„Baznīcas pārvēršanu par politisku ieroci sasniedz ar to, ka baznīcu iekšēji sagrauj". Projektu par Domes pār-plūdināšanu ar garīdzniecību viņš nosauca par „autikris-tianisku un vērstu pret baznīcu".

Kf

Tā nav taisnība. Tā ir liekulība. Tas ir dziļi reakcionārs viedoklis.

Trubeckojs un citi liberāļi savā cīņā pret klerikalismu turas pie nedemokrātiskā viedokļa. Zem izkārtnes, ka garīdzniecība nepiedalās politiskajā cīņā, viņi realizē tās piedalīšanos, kas nav tik atklāta (un tāpēc ir daudz kaitīgāka).

Strādnieku demokrātijā ir par politiskas cīņas brīvību visiem, tai skaitā arī garīdzniecībai. Mēs neesam pret garīdzniecības piedalīšanos vēlēšanu cīņā, Domē u. c., bet vienīgi tikai pret garīdzniecības viduslaicīgajām privilēģijām. Mēs klerikalisma nebaidāmies, mēs ar to labprāt — uz brīvas un visiem vienlīdzīgas tribines — pastrīdēsimies. Garīdzniecība vienmēr ir neatklāti piedalījusies politikā; nekas cits nebūs no tā kā tikai labums lautai un liels labums, ja garīdzniecība sāks piedalīties politikā atklāti.

,,Pravda“, 7t. nr., 1912. g. 25. jūlijā Paraksts: M i г I a ņ i n s

Iespiests plc avizes .JPravda" teksta

KADETI UN DEMOKRĀTIJĀ

„Mēs esam paraduši domāt, — raksta avīzes ,,Reč“ ievadraksta autors, — ka marksisti atzīst kadetus par demokrātisku partiju, kaut arī ar šo aizskarošo piemetinājumu: „buržuāziski" “ (tas ir: buržuāziski demokrātisku).

Grūti iedomāties, ka „izglītoti ]audis“, kas lasa marksistisku literatūru, varētu būt vēl lielāki politiski nejēgas. Neviļus izvirzās jautājums: vai dažreiz aprēķins neliek izlikties par nejēgām?

Sākot ar 1906. gadu, mēs simtiem un tūkstošiem reižu esam izskaidrojuši, ka kadeti nav demokrāti, bet liberāli monarehistiska buržuāzijā. 1907. gada pavasarī visās Krievijas malās oficiālie marksistu lēmumi, kas katram politiski izglītotam cilvēkam pazīstami, to apstiprināja un paziņoja vispārējai zināšanai, ka kadeti ir liberāli monar-chistiskās buržuāzijas partija, ka viņu demokrātisms ir „liekulīgs", ka kadetiem līdzi iet daļa sīkburžuazijas „tikai tradicijas dēļ (aklas pierāšanas dēļ pie parastā, pie vecā) un tāpēc, ka liberāļi viņu tieši krāpj“ *3.

Kopš tā laika šīs domas atkārtotas un attīstītas simtiem un tūkstošiem reižu.

Bet kadeti, nelikdamies ne zinis, apgalvo, it kā viņi esot „paraduši domāt", ka marksisti atzīstot viņus par demokrātiju 1 Patiešām: kas negrib dzirdēt, tas ir sliktāks par katru kurlo.

Liberāļi atšķiras no konservatīvajiem (melnsimtniekiem) ar to, ka pārstāv buržuāzijas intereses, kurai ir nepieciešams progress un kaut cik noregulēta tiesiskā iekārta, likumības, konstitūcijas ievērošana, zināmas politiskās brīvības nodrošināšana.

Bet šī progresīvā buržuāzijā baidās vairāk no demokra tijas un masu kustības nekā no reakcijas. No tā rodas libe raļu mūžīgā tiekšanās piekāpties pret veco, vienoties ar to. aizsargāt daudzus veco laiku pamatbalstus. Bet viss tas noved pie tā, ka liberalisms ir pilnīgi nespēcīgs, ka viņš ir bikls, nenoteikts, mūžīgi svārstīgs.

Demokrātijā pārstāv plašas iedzīvotāju masas. Demo krals nebaidās masu kustības, bet tic lai. Krievijā demo kratija — tie ir trudoviki un vispār kreisie ,,narodņiki“. Marksisti dēvē viņus par buržuāzisko demokrātiju, nebūl ne „aizskardami", bet tāpēc, ka nekāda zemes pārdalīšana un nekāda valsts pārkārtošana uz demokrātismā pusi vēl nenovēri kapitala kundzību, buržuāziskās iekārtas kun dzību.

Strādnieku demokrātu politika ir skaidra. Mēs atzīstam vienošanos ar liberāliem pret labējiem tikai otrajā vēlēšanu pakāpē un tikai tur, kur nav iespējams kopā ar demokrātiem uzvarēt liberāļus. Mēs cīnāmies kopā ar visiem bur žuaziskajiem demokrātiem, kamēr tie ir uzticīgi savam demokrātismam.

..Prauda", 75. nr., 1912. g. 26. jūlijā

Iespiests pčc avīze» ,.Pravda" teksta

LIBERĀĻU KARAGĀJIENS

Liberāļi ir sakustējušies un vienprātīgi sākuši uzbrukt ,,Pravdai“. Kadetu avīzes ,,Reč“ ievadrakstu autori, bezpartejiski progrcsivie Prokopoviča kgs un R. Blanka kgs žurnālā „Zaprosi Zizņi" atklājuši uguni pret strādnieku avīzi tāpēc, ka tā ir nolēmusi izvest Pēterburgā patstāvīgu vēlēšanu kampaņu.

„Avīžu „Ņevskaja Zvezda" un „Pravdu" pūliņi ir pilnīgi veltīgi" — apgalvo žurnāls „Zaprosi Zizņi". „Nevar taču viņi nopietni cerēt, ka strādnieku partijas kandidāts uzvarēs Pēterburgas pilsētas kūrijā, kur strādnieku piedalīšanās ir niecīgai".

Lūk, liberāļu prātojumu paraugs, lūk, vēlētāja iebiedēšanas paņēmieni, kurš vēl nav pacēlies pāri mietpilsonībai, nav izstrādājis sev pilnīgi apzinīgu politiku.

Bija laiks, kad liberāļi mēģināja iebiedēt tieši ar melnās sotņas uzvaru vēlēšanās. Bet tagad rupjie meli vairs „nevelk". Visi zina, ka nekādu, neapšaubāmi itin nekādu ineln-simtniccisko briesmu vēlēšanās Pēterburgā nav. Un, lūk, darbā tiek laista cita veida iebiedēšana: „nemaz, sak, nav pat ko cerēt, ka strādnieki uzvarēs".

Nē, liberāļu kungi, demokrātiskais vēlētājs vispār — it īpaši strādnieks — ir daudz pārdzīvojis, daudz pārdomājis, daudz ko iemācījies piecos pagājušajos, smagajos gados. Ar tādu iebiedēšanu jūs neko nepanāksit.

Nekur pasaulē lielās pilsētās strādnieki nav sākuši savu vēlēšanu kampaņu bez lā, ka pret viņiem nestāvētu spēcīgas liberālās partijas. Nekur pasaulē strādnieku demokrātijai nav izdevies bez neatlaidīgas cīņas atkarot liberāļiem ietekmi, kāda tiem ir kalpojošo mazo ļaužu, komiju, amatnieku, sīktirgotāju utt. masās.

Kas ir pret to, lai Pēterburgas strādnieki jau tagad pat sāktu So (pareizāk: turpinātu 1У06., 1907., 1909. gadā sākto) cīņu, tas velti valkā demokrātā vārdu, — tas īstenībā joprojām ir liberāļu vergs.

Tūkstoši un atkal tūkstoši jaunu demokrātisku vēlētāju tagad piedalīsies vēlēšanās Pēterburgā.

Lielais darbs, ko paveikuši Pēterburgas strādnieki, noorganizēdami savu, strādnieku dienas avīzi, dod mums pilnīgu pamatu gaidīt tikpat lielus panākumus vēlēšanu cīņā.

Tūkstoši veco vēlētāju mostas jaunai, apzinīgākai politiskajai dzīvei, mācīdamies ar savas strādnieku avīzes palīdzību cīnīties par savas dzīves uzlabošanu, izveidodami sevī paradumu kopīgi politiski darboties, izveidodami sevī apziņu par lielajiem visas tautas uzdevumiem, ko atrisina strādnieku demokrātijā.

Pēterburgā uzvara pār liberāļiem ir iespējama. Un demokrātiskā Pēterburga no liberāļu nemiera un lamu pilnajiem izlēcieniem, no viņu iebiedēšanas un uzkliegšanas gūs tikai jaunu pārliecību par to, ka viņa iet pa pareizu ceļu uz uzvaru.

..Pravda", 77. nr., 1912. g. 28. jūlijā

Iespiests pēc avīzes „Pravda" teksta

SACELŠANAS ARMIJĀ UN FLOTE *4

Pēdējā laikā pat mūsu legālajā presē iesprukuši daži ziņojumi par revolucionāro nemieru karaspēkā. Atzīmēsim trīs galvenos ziņojumus.

Melnās jūras flotē. Jūras kara tiesa Sevastopolē 27. jūnijā aiz slēgtām durvīm iztiesājusi bruņukuģa „Joans Zlatousts" galvaniera Zeļeņina prāvu. Viņš kopā ar Karpišinu un Sijakovu apsūdzēts par to, ka sastādījis un izplatījis uzsaukumu ar aicinājumu uz bruņotu sacelšanos. Zejeņins, Karpišins un Siļakovs notiesāti uz nāvi un 10. jūlijā nošauti.

Tā pali tiesa 2. jūli jā iztiesāja tā paša bruņukuģa komandas prāvu. Apsūdzēti 16 matroži, tāpēc ka musinājuši sagrābt šo bruņukuģi. Desmit matrožiem piespriests nāves sods, 5 — katorga uz (5 gadiem. Kroņa telegramās 4. jūlijā teikts, it kā desmit uz nāvi notiesātie iesnieguši apžēlošanas lūgumus.

Baltijas flotē. Kronštates ostas jūras kara tiesā 16. jūlijā nolikta prāvas iztiesāšana pret mācības kuģa ,,Dvina“, kreisera „Aurora" un bruņukuģa „Slava" 65 matrožiem. Oklobristu avīzei „Golos Moskvi" 3. jūlijā telegrafēts no S.-Pcterburgas, ka pilsētā daudz runājot par šo sensacionālo prāvu. Kā runā, šos 65 matrožus apsūdzot par piederību pie sociālistu revolucionāru partijas un „par piederību pie slepenas savienības, kas lēmusi jautājumus par atklātu sacelšanos un priekšnieku-oficieru nogalināšanu". Prāvas sākums, pēc tā paša ziņojuma, attiecoties uz kāda matroža apcietināšanu uz kuģa „Dvina" 1912. g. 22. janvarī.

Tālāk ir zināms, ka maija dienās notikuši Baltijas flotes matrožu aresti Ilclsingforsā.

Beidzot 1. jūlijā Troickas ciemā pie Taškentas sapieri izdarījuši mēģinājumu sacelties. Štabkapteini Pochvisņevu sacelšanās dalībnieki pacēluši ar durkļiem gaisā. Telegrama. kas par to ziņojusi, aizturēta. Tikai 10. jūlijā Pēterburgā parādījās pārdrukājums no oficiālās avīzes „Turkestanskije Vedomosti**, kas atzīst, ka ar sacelšanās dalībniekiem notikusi kauja. Strēlnieki un kazaki sakāvuši sacēlušos sapierus, kuru pavisam bijis it kā no 100 līdz 130 vīru Sacelšanās sākusies vakarā un, pēc oficiālā ziņojuma, beigusies uz rīta pusi. Arestēti lidz 380 sapieri, no kuriem „vairāk nekā puse (tā apgalvo valdības avīze) neapšaubāmi (??) nav piedalījušies^17^1 sacelšanās cīņās. Sacelšanās dalībnieki nogalinājuši bez Pochvisņeva vēl divus apakš-poručikus, Krasovski un Koščeņecu, 2 zaldātus, ievainojuši 5 oficierus un 12 zaldātus. Par noslepkavoto sacelšanās dalībnieku skaitu kroņa avīze klusē.

Tādas ir tās trūcīgās un acīm redzami nepilnīgās ziņas, ko policija acīm redzami izkropļojusi un samazinājusi un kādas pašlaik ir mūsu rīcībā.

Ko tad nozīmē šie fakti?

Tie pilnīgi apstiprina to, kas bija norādīts KSDSP 1912. gada Viskrievijas janvara konferencē un pirms mēneša sīkāk izskaidrots Cenlr. Organa „Social-Demokral** 27. nr-ā^17.

Krievijā ir sākušies revolucionāri uzplūdi. Ar masu strei kiem aprilī un maijā Krievijas proletariats sācis pāriet uz brukumā — gan pret kapitālu, gan pret cara monarchiju. gan par dzīves uzlabošanu strādniekiem, kurus nomocījušas 1908.—1911. gada kontrrevolūcijas vajāšanas un apspiešana, gan par visas tautas brīvību, par demokrātisko republiku

Liberāļi izplata tukšas pasakas (bet viņiem līdzi avīzes „Ņevskij Golos1^17 likvidatori), it kā apriļa un maija kustības pamats būtu bijusi cīņa par koaliciju brīvību. Šīs pasakas atspēkoja fakti. Nevar cīnīties verdziskajā Krievijā tikai par vienu no politiskajām tiesībām, nevar cīnīties par konstitucionālām reformām, pastāvot cara patvaldībai Proletariāta cīņa streiku viļņa veidā pārplūdināja visu Krieviju, šie streiki bija tiklab ekonomiski, kā arī politiski

Abu veidu savienojumā ir bijis un ir kustības spēks. Tie nav parastie streiki, tie ir revolucionāri masu uzplūdi, tas ir strādnieku masu uzbrukuma sākums cara monarchijai.

Masu streiki nevarēja viscaur neaizdedzināt revolūcijas liesmu. Un sacelšanās uzliesmojumi karaspēkā pierādīja, ka šī liesma ce|as, — visur ir degmaterials, — visur masās briest revolucionārais noskaņojums, pat tajos strādniekos un zemniekos, ko nomākusi kazarmas dresūra.

Krievijā masu streiki ir nesaraujami saistīti ar bruņotu sacelšanos. Aug streiki — aug sacelšanās.

Lūk, ko ir pierādījuši raksta sākumā norādītie notikumi.

Šie notikumi dod mācību, kas atzīmēta Cenlr. Organa ,,S.-D.“ 27. nr-ā. Aicināt uz sacelšanos tagad būtu visai neprātīgi. Sacelšanās vēl ir priekšlaicīga. Tikai savienots strādnieku masu, zemniecības un armijas labākās daļas spiediens var radīt uzvarošas, t. i., saulaicīgas, sacelšanās nosacījumus.

Un apzinīgajiem strādniekiem jāizlieto visi spēki, lai nostiprinātu, atjaunotu, attīstītu strādnieku šķiras nelegālo partiju, KSDSP. Tikai šāda partija, revolucionāri aģitēdama, izmantodama ar strādnieku preses un ar Domes strādnieku deputātu palīdzību visus legālās propagandas līdzekļus, būs spējīga atturēt no spēku izšķiešanas bezcerīgos sīkos sacelšanās gadījumos un gatavot proletariāta armiju lielai, uzvarošai sacelšanās kustībai.

Lai dzīvo revolucionārie zaldali im matroži!

Lai dzīvo vienprātīgs, neatlaidīgs, enerģisks revolucionārs darbs, attīstot miljoniem lielo masu, strādnieku streiku, zemnieku kustības plašo revolucionāro spiedienu! Tikai miljonu spiediena priekšgalā, tikai visciešākajā, nesaraujamā savienībā ar tiem Krievijas karaspēka revolu c.ionarā daļa var uzvarēt un uzvarēs cara monarehiju!

„Habočaja Gazeta0. /ir., t91V. g. Iespiests pēc avīzes ,,Raboēaju

S0. jūlijā (J2, augustā)85 Gazeta“ teksta

IV DOMES VĒLĒŠANU PKIEKŠVAKARA

Krievijas s.-d. strādnieku partija pirms vēlēšanām, neraugoties uz visiem vajāšanas spaidiem, neraugoties uz masveida arestiem, nāca klajā ar daudz skaidrāku, saprotamāku, precizāku programu, taktiku un platformu nekā jebkura cita partija.

KSDSP Viskrievijas konference 1912. gada janvarī izdarīja smagajos kontrrevolūcijas gados veiklā idejiski politiskā darba rezumējumu. Konferences lēmumi deva pilnīgas atbildes uz visiem akūtajiem kustības jautājumiem. Pamatojoties uz šiem lēmumiem, vēlēšanu platforma bija vienkāršs galavārds. Platformu izdeva CK Krievijā, un pēc tam to savukārt atkārtoti izdeva daudzas vietējās organizācijasVisa buržuāziskā prese ziņoja par konferenci un citēja dažus tās lēmumus.

Pusgada laikā, kas pagājis pēc konferences, partijas presē un desmitos referātu, simtos runu rūpnīcu pulciņos, mītiņos aprija un maija dienās tika izskaidroti un realizēti dzīvē konferences lēmumi. Partijas lozungi — republika, 8 stundu darba diena, muižnieku zemes konfiscēšana — pārlidoja visu Krieviju, un tos uztvēra apzinīgie proletārieši. Revolucionārie masu uzplūdi, sākot ar streikiem un mītiņiem, beidzot ar sacelšanos karaspēkā, pierādīja šo lozungu pareizumu un dzīves spēju.

Mūsu partija jau ir izmantojusi un plaši izmantojusi vēlēšanas. Nekādi policijas „paskaidrojumi", nekāds IV Domes viltojums (popu vai kāds cits) neatņems šo rezultātu. Stingri partejiski nostādīta aģitacija ir jau izplatījusies visur un piešķīrusi noskaņu visai s.-d. vēlēšanu kampaņai.

Buržuāziskās -partijas ātri, steigā raksta „platformas prieki vēlēšanām", solījumiem, vēlētāju apšmaukšanai. Likvidatori, vilkdamies līdzi liberāļiem, tagad ari sacer legālu „platformu priekš vēlēšanām". Likvidatori kliedz par platformām legālajā, cenzūrai pakļautajā presē, gatavodamies aizsegt savu pilnīgo apmulsumu, dezorganizētību, idejiskuma trūkumu ar pieklājīgu, cenzūras pieļautu „platformu priekš vēlēšanām".

Nevis platforma „priekš vēlēšanām", bet vēlēšanas, lai realizētu revolucionārās s.-d. platformu I — lūk, kā skatās strādnieku šķiras partija. Mēs jau esam izmantojuši vēlēšanas šim mērķim un izmantosim tās līdz galam, izmantosim pat vismelnāko cara Domi, lai sludinātu Krievijas s.-d. strādnieku partijas revolucionāro platformu, taktiku un programu. Vērtīgas ir tikai tādas platformas, kas noslēdz ilgu revolucionārās aģitācijas darbu, kura jau devusi pilnīgas atbildes uz visiem kustības jautājumiem, un nevis tās (it īpaši legālās!) platformas, ko sacer steigā, lai aizbāztu caurumus, lai radītu kliedzošu izkārtni, kā tas ir pie likvidatoriem.

Pusgads pagājis kopš tā laika, kad atjaunojās partija, un, — pārvarēdama neticamas grūtības, ciezdama traku vajāšanu, sajuzdama gan te, gan tur vietējo centru un kopīgā centra, CK, darba pārtraukumus, — partija iet un iet uz priekšu, attīstīdama savu darbu un ietekmi masās. Sī darba attīstība notiek pa jaunam: nelegālām šūniņām, slepenām, šaurām, vairāk noslēptām nekā agrāk, pievienojas plašāka legālā marksistiskā propaganda. Tieši šo revolūcijas jaunās sagatavošanas savdabīgumu jaunos apstākļos sen ir atzīmējusi un atzinusi partija.

Un mēs tagad varam dot pilnīgu atbildi uz likvidatoru trokšņaino izturēšanos, kura draud ar „dubultām kandidatūrām". Tukši draudi, kas nevienu neskar! Likvidatori ir tiktāl sakauti un nespēcīgi, ka nekāda palīdzību tos neatdzīvinās. Viņi pat domāt nevar par to, lai uzstātos ar „dubultām kandidatūrām": ja likvidatori to izdarītu, viņi dabūtu nožēlojamu, līdz smieklīgumam niecīgu balsu skaitu. Viņi zina un nemēģinās. Viņi trokšņo tieši uzmanības novēršanai, patiesības apslēpšanai.

„Nekāda palīdzība" — mēs teicām. Likvidatori cer uz ārzemju palīdzību. Viņu draugi — it īpaši latvieši, Ilunds un Trockis — izsludināja desmit centru, organizāciju un frakciju" sasaukšanu! Nejokojiet! Ārzemes ir bagātas, lielas, un tur ir pārpilnība. Veseli „10 centri"!! Šeit ir tie paši paņēmieni, kas valdībai IV Domē: pārstāvības sagatavošana, nuļļu sumas pārvēršana par „lielu skaitļu" šķitumu. Pirmkārt, Trockis (Krievijā viņš ir 0, viņš ir tikai avīzes „Živoje Djelo“ līdzstrādnieks, viņa aģenti ir tikai likvidatoru ,,ini-ciativo grupu" aizstāvji). Otrkārt, organs „Golos Social-Demokrātā", t. i., tie paši nespēcīgie likvidatori. Treškārt, „Каик. apg. kom." — tā pali nulle trešajā tērpā. Ceturtkārt, „Organ, komiteja" — to paSu likvidatoru ceturtais tērps. Piektkārt un sestkārt, latvieši un Bunds, šobrīd pilnīgi likvidatoriskais ... Bet pietiek!

Nav nemaz jāsaka, ka mūsu partija ar smiekliem uzņem šo ārzemju tukščauļu rotaļāšanos. Līķi viņi neatdzīvinās, bet likvidatori Krievijā ir līķis.

Te būs fakti.

Pusgadu likvidatori un visi viņu draugi izmisuma pilni cīnās pret partiju. Pastāv atklāta marksistiska prese. Tā ir velnišķīgi nospiesta, nedrīkst pat iepīkstēties par republiku, nedz par mūsu partiju, nedz par sacelšanos, nedz par cara bandu. Smieklīgi pat domāt, ka caur šo presi varētu izplatīt KSDSP lozungus.

Bet strādnieks Krievijā vairs nav tas, kas agrāk. Viņš kļuvis par spēku. Viņš izlauzis sev ceļu. Viņam ir sava prese, nospiesta, bet sava un tāda, kas teorētiski aizstāv marksismu.

Šajā atklātajā arēnā visi un ikviens var redzēt likvidatoru cīņas „panākumus" pret antilikvidatoriem. Vperjodie-tis S. V.67 Vines likvidatoriskajā Trocka „Pravdā" jau atzīmējis šos panākumus: strādnieku savāktie līdzekli, lūk, — viņš rakstīja, — gandrīz visi aiziet anlilikvidato-riem. Bet viņš sevi mierināja: tas nav tāpēc, ka strādnieki simpatizētu ,.ļeņiniešiem".

O, jā, protams, „nav tāpēc", laipnais likvidatoru draugs!

Bet tomēr palūkojieties uz faktiem.

Pusgadu ilga atklāta cīņa par strādnieku dienas avīzi.

Likvidatori kopš 1910. gada kliedz par to. Un viņu panākumi? Pusgada laikā, kopš 1912. gada 1. janvara līdz 1. jūlijam, viņu avīzes „Živoje Djelo“ un „Ņevskij Golos ‘ ievieto-

jušas pārskatus par strādnieku grupu 15 (piecpadsmit) līdzekļu vākšanām strādnieku dienas avīzeiII Piecpadsmit strādnieku grupu pusgada laikā!

Paņemiet anlilikvidatoru avīzes. Paskatieties pārskatos par līdzekļu vākšanām strādnieku dienas avīzei par šo pašu pusgadu. Saskaitiet līdzekļu vākšanu skaitu, ko veikušas strādnieku grupas. Jūs saskaitīsit 504 strādnieku (/гири iemaksas!

Te būs precīzi dati pa mēnešiem un pa Krievijas rajoniem:

Likvidatori ir pilnīgi sakauti Krievijas strādnieku grupu priekšā. Likvidatori ir līķis, un nekādas bargas (ai, cik bargas!) ārzemju „grupu, centru, frakciju, strāvu, virzienu savienības” neatdzīvinās šo līķi.

Nekādi kliedzoši manifesti ārzemēs, nekādas viltotas konferences, kurās piedalās „iniciativas grupas” un likvidatori, nenovērsīs un nevājinās šo pilnīgo sakāvi, ko lik vidatori piedzīvoja simtu strādnieku grupu priekšā Krievijā.

S.-d. strādnieku vēlēšanu kampaņas vienība Krievijā ir nodrošināta. Tā ir nodrošināta, nevis „vienojoties” ar likvidatoriem, bcl ar pilnīgu uzvaru pār likvidatoriem, kas jau novesti pie viņu īstās lomas, pie liberālo inteliģentu lomas. Paskatieties, cik labi iederas žurnālā „Naša Zarja”

eseru .likvidators Savins. Palūkojieties, kā L. M.es izdevumā „Ļistok Golosa Socia 1-Demokrata“ lieli eseru „ierosmi^11, kuri (otzovisma paģirās!) ne vienreiz vien ieslīd likvidato-rismā. Padomājiet par tā fakta nozīmi, ka šai pašā lapiņā Pļechanovam par paraugu tiek nostādīts pazīstamais eseru „darbinieks^11 Avksentjevs. Atcerieties, kā visi likvidatori skūpsta PPS* ncsocialdemokratiskos „kreisos^11.-Visu partiju likvidatori, savienojieties!

Visi galu galā atrod savu īsto vietu. Notikumu gaitā saliedējas grupas, kurās ir inteliģentiskie likvidatori kā no bijušajiem marksistiem, tā no bijušajiem liberāļiem ar bumbu.

Bet strādnieku šķiras partija, KSDSP, pusgada laikā pēc viņas atbrīvošanās no to gūsta, kuri viņu mēģināja likvidēt, spērusi — tas redzams no minētajiem faktiem — milzīgu soli uz priekšu.

„Rabočaja Cazela". 9. nr-, 1912. o- Iespiests pfc avīzes ,.Itabofaja

SO. jūlijā (12. augustā) Oazeta" teksta

VAI TAGAD РАК STRĀDNIEKU KUSTĪBAS PAMATU VAR ВОТ „KOALĪCIJU BRĪVĪBAS^44 LOZUNGS?

Legālajā presē likvidatori ar Trocki priekšgalā pierāda, ka varot. Viņi cik vien spēdami cenšas sagrozīt strādnieku kustības patieso raksturu. Bet tie ir bezcerīgi mēģinājumi. Slīkstošie likvidatori ķeras pie salmiņa, lai glābtu savu netaisno lietu.

1910. gadā inteliģentu grupiņas sāka petīciju kampaņu par savienību brīvību. Tā bija sagudrota kampaņa. Strādnieku masas palika vienaldzīgas. Ar šo tukšo iedomu nevar iekvēlināt proletariātu. Liberāliem piederas ticēt politiskām reformām, pastāvot cara patvaldībai. Strādnieki uzreiz saskatīja iedomas neīstumu un palika kurli pret to.

Strādnieki nav pret cīņu par reformām, — viņi cīnījās par apdrošināšanas likumu. Viņi III Domē caur saviem deputātiem izmantoja ikkatru iemeslu, lai panāktu kaut vismazākos uzlabojumus. Bet tā jau ir tā lieta, ka III Dome un apdrošināšanas likums nav izdoma, bet politiski fakti. Bet „koaliciju brīvība^1', pastāvot Romanova trešā jūnija monarehijai, ir tukšs satrunējušo liberāļu solījums.

Liberāļi ir revolūcijas ienaidnieki. Arī pat tagad viņi uzstājas tieši pret to, — melnsiintnieciskā 111 Dome viņus nav atradinājusi bīties no revolūci jas. Liberāļi, baidīdamies no revolūcijas, lolo cerību uz konstitucionālām reformām un strādniekiem sludina vienu no šādām reformām — koa liciju brīvību.

Bet strādnieki netic pasakai par „konstitūciju", kamēr pastāv III Dome, vispārējs bezliesiskums, patvaļas trakošana. Strādnieki nopietni prasa koaliciju brīvību un tāpēc cīnās par visas tautas brīvību, par monarehijas gū&anu, par republiku.

H 18. »ej

Apriļa un maija streiki faktiski pierādīja, ka proletariats ir uzsācis revolucionāru streiku. Ekonomiskā un politiskā streika savienošana, revolucionārie mītiņi, republikas lozungs, ko 1. maijā izvirzīja Pēterburgas strādnieki, — visi šie fakti galīgi pierādīja revolucionāro uzplūdu sākumu.

Faktiskais, objektivais stāvoklis Krievijā ir šāds: proletariats ir sācis masu revolucionāro cīņu par cara monarchijas gāšanu, karaspēkā rūgst nemiers, kas nozīmē pievienošanos šai cīņai. Zemnieku demokrātijā, tās labākā daļa, novēršas no liberāļiem un vērīgi klausās, ko saka strādnieku avangards.

Bet liberāļi, revolūcijas ienaidnieki, aizstāv tikai „konstitucionālu" ceļu, izvirza pret revolūciju „koalīciju brīvības" solījumu (tukšu un melīgu solījumu), pastāvot Krievijas cariskajai monarchijai!

Lūk, kāds īstenībā ir politiskais stāvoklis. Lūk, kādi ir reālie sabiedriskie spēki: 1) cariskā monarchija, kas kājām min jebkuru „konstitūciju"; 2) liberāli monarchistiskie buržuji, kas, revolūcijas bīdamies, izliekas, ka tic „brīvības" savienošanai ar cara varu, un 3) revolucionārā demokrātijā; tās vidū jau ir pacēlies vadonis — strādnieku masas, un uz viņu aicinājumu atsaucas matroži un zaldati no Helsingforsas līdz Taškentai.

Palūkojieties, cik bezcerīgi muļķīgas šādā stāvoklī ir likvidatoru runas par „koalīciju brīvību"! No visām „reformām" šie liberālās strādnieku politikas gudrinieki izraudzījuši neiespējamo konstitucionālo reformu, kas nav nekas cits kā solījums, un rotaļājas, papriecājas ar ..eiropisko" konstitucionālismu.

Nē! Strādnieki atstumj nost no sevis liberāļus un strādnieku liberālo politiku. Ikkatru reformu, kas patiešām tiek izvirzīta dienas kārtībā, gan III, gan IV Domē, sākot ar apdrošināšanu un beidzot ar algas pielikumu kanceleju vergiem, strādnieki atbalstīs, paplašinās, padarīs par savu kampaņu priekšmetu.

Bet tukšo un nejēdzīgo konstitucionālās politiskās reformas solījumu, pastāvot patvaldībai, strādnieki uzņem ar nicinājuma smīnu. Lai dzīvo tās revolucionārās masu cīņas paplašināšanās un pastiprināšanās, kura sākusies par monarchijas gāšanu, par republiku! Cīņa rādīs, kādas nepil

nīgas konstitucionālās reformas radīsies, ja jauno revolūciju sakaus, bet tagad — revolucionārā spiediena sākumā — nemitīgi iestāstīt masām par nerevolucionaru ceļu, par mierīgu konstitucionālu reformu var tikai „cilvēki futralī“.

Revolucionārajam spiedienam, kas sācies, nepieciešami revolucionāri lozungi. Nost ar monarehiju! Lai dzīvo demokrātiskā republika, 8 stundu darba diena, visas muižnieku zemes konfiskācijā!

„Rabočaja Gazeta9. nr., 191?. q Iespiests pēc avīzes Rabočaja

W. jūlijā (12. augustā) Gazeta" teksta

1Г

vēstulē Šveices strādniekiem

Dārgie biedri!

Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas vārdā ar So apstiprinu visu Šveices biedru priekšā, ka šās partijas vispārējā partijas konference 1912. gada janvarī speciālā rezolūcijā atteicās no jebkuras atbildības par atsevišķām ārzemju krievu grupām.

Tālāk es apstiprinu, ka mūsu partijas Centrālā Komiteja līdz šim laikam apstiprinājusi tikai vienu vienīgu krievu sociāldemokrātisku organizāciju ārzemēs — un proti, Ārzemju organizāciju komiteju un tās Ciriches sekciju. Klāt pielieku vācu brošuru, kuru izdevis mūsu partijas Centrālais Organs un kurā sīki attēlota krievu dezorganizalorisko grupiņu izturēšanās ārzemēs*.

Ar partejisku sveicienu Ļeņins (V. V(janovs)

Krievijas sociāldemokrātiskās partijas pārstāvis Starp tautiskajā sociālistiskajā birojā.

Iespiests pēc lapiņas teksta Tulkots no vācu valodas

Sarakstīts 1912. q. 1ища Iespiests ar hektogrāfu 1912. 0. au-ijustā atsevišķā lapiņā vācu valodā

Sk. ša sējuma 174.—189. Ipp. Red.

PRINCIPIĀLIE JAUTĀJUMI

Neliela vēlēšanu kampaņas atdzīvošanās — un oficiāli kadetiskā avīze ,,Reč“ sākusi runāt (beidzot tomēr sataisījusies!) par savām principiālajām domstarpībām ar kreisajiem.

„Mēs neesam domājuši un nedomājam samierināties ar trešā jūnija režiinu" — raksta avīze „Ней".

Nav tiesa. Esat domājuši un domājat, kadetu kungi. Pierādījums: jūsu runas par „atbildīgo’1 opoziciju un opo-ziciju ar ģenilivu. Tās nav tikai ,,domas“ par mieru, bet ,,miera“ politika attiecībā pret 3. jūnija režimu.

Bet dievbijīgās Karaulova runas dievbijīgajā 111 Domē? Bet kadetu balsošana par budžetu un par tā lielākajiem pantiem? Bet Bcrezovska 2. runas agrarajā jautājumā? Bet nesenie Gredeskula paziņojumi, kas atkārtoti avīzē ,,Reč“? Vai tad viss tas nav tieši miera politika attiecībā pret trešā jūnija režīma pamatiem? Neapšaubāmi ir.

„Piecu gadu laikā mēs neesam redzējuši — raksta avīze „Ней" — ka Domes rol>c:ās sociāldemokrātijas taktika Initu citādu nekā citu opozicijas partiju taktika. Bet šajā gadījumā taču runa ir par Domes vēlēšanām".

Lūk, sofisma un patiesības sagrozīšanas paraugs! Itin nevienā jautājumā s.-d. taktika 111 Domē nebija radniecīga kadetu taktikai. Visos jautājumos tā bija principiāli citāda: nevis ,,miera“ taktika, nevis liberālismā taktika; vienmēr tā ir bijusi demokrātijās taktika un šķiru cīņas taktika.

Vai patiešām avīze ,,Reč“ sāks apgalvot, ka par taktikas līdzīgumu var saukt tikai „balsošanu pret“, bet nevis jautājuma principiālās nostādnes līdzīgumu Domes oratoru runās, pārejas formulās?

Vai patiešām avīze ,,Reč“ uzdrošināsies teikt, ka pieļaujams Domē teikl vienu, ārpus Domes ko citu? Vai ne tādēļ, lai novērstu uzmanību no jautājuma par kadetu ārpus-domes sprediķošanas nedemokrātisko saturu?

„Mēs nevaram noliegt — raksta avize ,,Reč“ — ka „demokrātijai", kam mēs paši kalpojam, ir patstāvīgu uzdevumu un uzstāšanās tie sibas“.

Nav tiesa, izglītotie liberāļu kungi! Pamēģiniet izklāstīt savus principiālos uzskatus par liberālismā atšķirību no demokrātijās. Pamēģiniet izskaidrot šos uzskatus ar piemēriem no Anglijas, Francijas vai Vācijas vēstures, kaut vai atstājot sāņus speciāli strādniecisko, proletārisko, marksistisko demokrātiju. Jūs nespēsit noliegt, ka starp buržuāzisko liberālismu un buržuāzisko demokrātiju viņu attiecībās pret veco kārtību ir starpība. Un mēs jums vienmēr pierādīsim, ka jūs esat liberāli monarehistiskās buržuāzijas partija, bet nebūt ne demokrātiskā partija.

Buržuāziskā demokrātijā Krievijā, tie ir visu veidu trii-doviki un narodņiki.

„Uzņemies ja darbu smagu, nesūdzies par vāju nagu“. Ja jau esam sākuši runāt par kadetu un kreiso principiem, tad ņemsim un patiešām noskaidrosim principus. Tikai tā var pacelt vēlēšanu aģitāciju mazliet pāri tādiem jautājumiem kā — cik nelikumību dara tāds un tāds pristavs, tāds un tāds gubernators vai tāda un tāda administratīva instance.

„Pravda”. 79. m\, 1912. p. 31. jūlijā

Iespiests pēc antzes „Pravda" teksta

PĒDĒJAIS VĀRSTULIS

Savu iepriekšējo rakstu, kas skāra tematu par mūsdienu agraro jautājumu Krievijā (sk. avīzes „Ņevskaja Zvezda“ 15. nr-u), mēs beidzām ar vārdiem:

„Stolipina un narodņiku agrarās programas reālā līdzība ir tā, ka abas pašos pamatos lauž veco, viduslaicīgo zemes piederību. Un tas ir loti labi. Neko citu kā laušanu tā nav izpelnījusies. Par visiem reakcionārāki ir tie kadeti no avīzēm ,,Reč“ un „Russkije Vedomosti^11, kuri pārmet Sloli-pinam laušanu — un nevis pierāda vē! konsekventākas un noteiktākas laušanas nepieciešamību. Nākošajā rakstā mēs redzēsim, ka stolipiniskā laušana nevar, bet narodņiciskā var iznīcināt vergošanu un atstrādāšanu.

Pagaidām mēs aizrādīsim, ka stolipiniskās laušanas vienīgais pilnīgi realais rezultāts ir 30 miljoni badacietēju. Un vēl nav zināms, vai stolipiniskā laušana neiemācīs krievu tautai, kā vajag izdarīt vēl noteiktāku laušanu. Stolipiniskā laušana to neapšaubāmi māca. Vai iemācīs, — kad dzīvosim, tad redzēsim'1^18.

Tātad mūsu priekšā tagad ir jautājums: kāpēc viduslai-cīgās zemes piederības stolipiniskā laušana nevar, bet zemnieciski trudoviskā vai narodņiciskā var iznīcināt vergošanu un atstrādāšanu?

Sākdami iztirzāt šo jautājumu, vispirms piezīmēsim, ka viens no galvenajiem grēkiem visvairāk izplatītajos prātojumos par šo tematu, — liberāļu, narodņiku un pa daļai revizionislu (P. Maslova) prātojumos, — ir jautājuma abstrakta nostādne, patiesi noliekošās, konkrētās vēsturiskās ,,pārmaiņas" aizmiršana. Krievijā notiek tā pārmaiņa, kas jau sen ir notikusi progresivajās Rietumu zemēs: dziml-būlnicciskās saimniecības vietā nāk kapitālistiskā.

Runa ir un var būt vienīgi tikai par šās pārmaiņas veidiem, nosacījumiem, straujumu, situāciju: visi citi apsvērumi, ko nereti izvirza pirmajā vietā, ir tikai neapzinīga klīšana apkārt un blakus lietas būtībai, apkārt un blakus tieši šai pārmaiņai.

Krievijas tagadējās zemkopības dominējošais dzimt-būtnieciskais veids ir vergošana un alslrādāšana. Samērā ievērojama naturālās saimniecības saglabāšanās — tāda sīkā zemkopja pastāvēšana, kas nespēj savilkt galus kopā. kas saimnieko uz niecīga sliktas zemes gabaliņa ar veciem, nožēlojami nabadzīgiem ražošanas rīkiem un paņēmieniem, — šā sīkā zemkopja ekonomiskā atkarība no kaimiņu latifundijas īpašnieka, kurš ekspluatē viņu ne tikai kā algotu strādnieku (tas jau ir kapitālisma sākums), bet tieši kā sīko zemkopi (tas ir klaušu turpinājums), — lūk, apstākļi, kas rada vergošanu un atstrādāšanu vai. pareizāk: kas raksturo vienu un otru.

Eiropas Krievijā līdzās 30000 lielākajiem muižniekiem pastāv 10 000 000 trūcīgāko zemnieku sētu. Vidēji tas dod apmēram šādu ainu: apkārt vienam muižniekam, kuram ir pāri par 2 000 desetinu, atrodas apmēram 300 zemnieku sētu, kam katrai ir apmēram 7 deselinas sliktas un noplicinātas zemes, pie kam inventārs (raugoties no eiropiskā viedokļa, nerunājot jau nemaz par amerikānisko) neticami atpalicis, primitivs.

Daļa turīgo zemnieku „izsitas uz augšu*4, t. i., kļūst par sīkburžuaziju, un apstrādā zemi ar algotu darba spēku. Pie tāda paša darba spēka ķeras savas zemes vienas daļas apstrādāšanai un zināmu lauksaimniecības operāciju veikšanai arī muižnieks, nereti vakarējais dzimtkungs vai tā dēliņš.

liet bez šīm kapitālistiskajām attiecībām un atstājot tās otrajā vietā, Eiropas Krievijas visās īsti krieviskajās guberņās pastāv muižnieku zemes apstrādāšana ar zemnieku inventāru, t. i., alslrādāšana, vakarējo klaušu turpinājums, — pastāv sīkā zemkopja (liesi kā zemkopja, kā sīk-saimnieķeļa) bezizejas trūkuma „izmantošana**, lai „apkal-potu“ kaimiņu muižnieka „ekonomiju**, t. i., parādjugs.

Gan naudas aizdošana pret darbu, gan labības aizdošana, gan darbā līgšana ziemā, gan zemes iznomāšana, gan atļaušana lielot ceļu, dzirdināmās vielas, pļavas, ganības, mežu, gan inventārā aizdošana utt., u. tini. — sastāda bezgalīgi dažādus mūsdienu parādjūga veidus.

Dažreiz lieta nonāk tiktāl, ka zemnieks apņemas ar saviem kūtsmēsliem mēslot kunga tīrumus, bet „saimniece'1 apņemas dot olas, — un tas notiek nevis astoņpadsmitajā, bet divdesmitajā gadsimtā pēc Kristus dzimšanas!

Pietiek, ja skaidri un precizi nostādām jautājumu par šīm viduslaiku un dzimtbūšanas paliekām tagadējā Krievijas zemkopībā, lai novērtētu Stolipina „reformas" nozīmi. Šī „reforma", protams, deva pagarinājumu bojā ejošai dzimtbūšanai, — gluži tāpat kā bēdīgi slavenā, liberāļu un narod-ņiku salielītā, tā sauktā „zemnieku" (bet īstenībā muižnieku) 1861. gada reforma deva pagarinājumu klaušām, nostiprinot tās zem cita apvalka līdz pat 1905. gadam.

„Pagarinājums", ko vecajai kārtībai un vecajai dzimt-būlnieciskajai zemkopībai devis Stolipins, ir tas, ka atvērts vēl viens un turklāt pēdējais vārstulis, ko varēja atvērt, ncekspropriējot visu muižnieku zemesīpašumu. Vārstulis atvērts un mazliet izlaists tvaiks — ar to, ka daļa pilnīgi nabadzībā iegrimušo zemnieku „nostiprināja" viņiem iedalīto zemi personīgā īpašumā un to pārdeva, pārvērzdamies no tādiem proletāriešiem, kam ir iedalītā zeme, par tīriem proletāriešiem, — tālāk, ar to, ka daļa turīgo zemnieku, nostiprinājuši viņiem iedalīto zemi un dažreiz iekārtojušies viensētās, noorganizēja vēl stingrāku kapitālistisku saimniecību nekā agrāk.

Beidzot, atvērts vārstulis un izlaists tvaiks ar to, ka šur un tur likvidēti sevišķi neciešamie streijgabali un atvieglota kapitālisma apstākļos nepieciešamā zemnieku zemes mobilizācijā.

Bet vai ar šo pagarinājumu pretrunu kopīgais daudzums uz laukiem samazināts vai palielināts? vai dzimtbūtniecisko lalifundiju jūgs samazināts vai palielināts? vai kopīgais „tvaika" daudzums samazināts vai palielināts? Uz šiem jautājumiem nevar atbildēt citādi kā otrajā nozīmē.

30 miljoni bada cietēju īstenībā pierādīja, ka tagadējā laikā iespējama tikai šī pēdējā atbilde. Tas ir sīksaimnieķeļu bads. Tā ir arvien vēl tās pašas vecās parādjūga, nabadzīgās un dzimtbūiniecisko latifundiju nomāktās zemnieku saimniecības krizes aina. Tāds bads. pastāvot lielām ne-dzimtbūtnieciskām muižām, pastāvot kapitālistiskām lati-fundijām, Eiropā nemēdz būt un nevar būt.

Zemnieku vairākums, izņemot pilnīgi no zemes atbrīvo jušos proletāriešus (kas zemi „nostiprinājuši", lai to pārdotu) un niecīgu turīgo zemnieku mazākumu, palicis agrākajā un vēl sliktākā stāvoklī. Nekāda zemes nostiprināšana personīgā īpašumā, nekādi pasākumi pret streijgabaliem nabadzīgo zemnieku masas, — kuri tup uz sliktas, noplicinātas zemes, kuriem ir tikai tēvutēvu, galīgi nolietots inventārs un izkāmējuši darba lopi un liellopi, — nevar padarīt par cik necik kulturālām, par cik necik saimniekiem.

Apkārt tādam muižniekam (Markova vai Puriškeviča tipa), kam ir 2 000 des. zemes, niecīgo, septiņas desetinas lielo zemes gabalu turētāji neizbēgami joprojām būs verdzināti ubagi, lai kā viņus izvietotu, lai kā viņus atbrīvotu no obščinas, lai kā viņiem „nostiprinātu" viņu nabadzīgos zemes gabalus personīgā īpašumā.

Stolipina reforma nevar novērst nedz zemnieku vairākuma vergošanu un atstrādāšanu, nedz viņu badu. Vajadzīgi gadu desmitiem un atkal gadu desmitiem ilgi tādi paši periodiski badi, lai lielās mokās izmirtu tagadējo saimniecību vairākums un tādējādi. radītu „panākumus" Stolipina reformai, t. i., radītu mūsu laukos tāda tipa buržuāzisko iekārtu, kāda jau nodibinājusies visā Eiropā. Bet tagadējā laikā, pēc tam kad Stolipina „reforma" sešus gadus pārbaudīta, pēc tam kad „zemi nostiprinājušo" skaits sešus gadus „spoži" progresējis ult„ nevar būt ne mazāko šaubu par to, ka šī reforma krizi nav novērsusi un nevar novērst.

Gan tagadējā brīdī, gan Krievijas tuvākajai nākotnei joprojām ir pilnīgi neapstrīdams, ka mūsu priekšā ir vecā tās saimniecības krize, kura daudzās paliekās ir dzimt-būtnieciska, tās nabadzībā iegrimušās sīkās zemkopības vecā krize, kuru verdzinājušas Markova un Puriškeviča lipa latifundijas.

Un šī krize, ko tik uzskatāmi dokumentē 30 miljoni bada cietēju, atrodas mūsu priekšā, kaut arī Stolipins atvēris pēdējo vārstuli, kāds likai vispār ir Markoviem un Puriš-kevičiem. Neko citu viņi (un Apvienotās muižniecības padome kopā ar viņiem) nav varējuši izdomāt^19, neko citu vairs nevar izdomāt, lai Puriškevičiem saglabātu zemi un varu, kā tikai to, ka šie paši Puriškeviči piekopj buržuāzisku politiku.

Tā arī izpaužas tagadējo Krievijas lauku pretrunu suma: vecie dzimtkungi piekopj buržuāzisku agraro politiku, pie kam pilnīgi tiek saglabāta viņu zeme un viņu vara. Agrārajā laukā tas ir arī „solis ceļā uz pārvēršanos par buržuāzisku inonarchi ju“[20].

Šo soli uz jauno ir spēris vecais, kas saglabājis savu visvarenību, savu zemi, savu ārieni un savu stāvokli. Tas ir pēdējais solis, ko vien var spert vecais. Tas ir pēdējais vārstulis. Vēl kādu citu vārstuļu Puriškeviču rīcībā, kuri komandē buržuāzisko zemi, nav un nevar būt.

Un tieši tāpēc, ka šo soli uz jauno ir spēris savu visvarenību saglabājušais vecais, šis solis nevarēja novest un nenoved ne pie kā droša. Gluži pretēji, tas noved — to mums skaidri rāda visi pašreizējā momenta simptomi — pie vecās krizes augšanas cilā, augstākā Krievijas kapitālistiskās attīstības pakāpē.

Vecā krize pieaug pa jaunam, jaunā situācijā, kur attiecības starp šķirām daudz vairāk izkristalizējušās, bet tā pieaug, un tās sociāli ekonomiskā (un ne tikai ekonomiskā) daba pēc lietas būtības paliek agrākā.

Niecīgs skaits labu viensētu saimniecību zemnieku buržuāzijai, pie kam — samazinājies ar iedalīto zemi saistīto proletāriešu skaits, — saglabājusies Puriškeviču visvarenība, — pastāv milzīgs vairums nabadzībā iegrimušu un aiz bada izmirstošu verdzinātu vidējo zemnieku, — pa lielinājies ar iedalīto zemi nesaistīto proletāriešu skaits, — lūk, tagadējā Krievijas lauku aina.

Vai vēl jāpierāda, ka Stolipina agrarā programa nevar, bet narodņiku (šā vārda vēsturiski šķiriskajā nozīmē) var iznīcināt parādjūgu un atslrādāšanu? Vai tagadējais lauku stāvoklis var neveicināt tādas domas rašanos, ka labas viensētu saimniecības, pastāvot pilnīgai zemes mobilizācijas brīvībai, neizbēgami uzreiz darītu galu visam viduslaicīgajam badam, jebkādam parādjūgam un jebkādai atslrādāšanai, ja šīs saimniecības pēc brīvas zemnieku izvēles iedalītu uz visiem tiem septiņdesmit miljoniem desetinu muižnieku zemes, kas pagaidām ir ārpus „zemes ierīcības"? Un vai vēstures ironija neliks mums.teikt, ka Stolipina mērnieki ir noderējuši „trudovikn" Krievijai?

„Ņcvskaja Zvezda”. ‘20. nr., 1912. p

5. auuuslū Iespiests pēc avīzes ..Sfevskaja

Paraksts: П. S Zvezda" teksta

MAZA IZZIŅA

Jautājums par to, vai mūsu kadeti ir demokrāti vai arī viņi ir liberāli monarchistiskās buržuāzijas partija, zinātniski ir |oti interesants.

Atgādināsim, ka pat trudoviks (buržuāziskais demokratsl Vodovozovs nebija noteikts šajā jautājumā.

Skardama šo jautājumu, ,,Pravda“ atsaucās uz nesena jiem Gredeskula kga paziņojumiem, kas atkārtoti avīzē ,,Reč“[21].

Avīze ,,Reč“ atbild: „mēs nezinām, par kādiem Gredes kūla kga paziņojumiem runā ,,Pravda“

Vai nav tiesa, cik tas jauki? ,,Pravda“ skaidri un precizi teica, ka runā par paziņojumiem, kas atkārtoti avīzē ,,Reč“. Kas tad ir? Vai varbūt avīze ,,Rcč“ nezina to, kas tiek iespiests avīzē ,,Reč“?? Bet vai nav dabiskāk iedomāties, ka liberāļi priekšvēlēšanu demokrātismā spēlītes dēj vēlas aizmirst šo to no savas nesenās pagātnes?

Katram gadījumam, lai noskaidrotu svarīgo zinātnisko jautājumu, es citēšu Gredeskula kga vārdus, ko viņš teicis vairākās publiskās lekcijās un atkārtojis bez jebkādas redakcijas atruniņas avīzes ,,Reč“ 117. (2071.) nr-ā:

„Savas lekcijas pašās beigās, — rakstīja Gredeskula kgs, — polemizēdams ar krājuma ,,Vechi“ apgalvojumu, ka Krievijas atbrīvošanās kustība (it kā inteliģences vainas dē|ļ neesot izdevusies, un salīdzinādams šo apgalvojumu ar to ieskatiem, kuri slāv daudz kreisāk nekā P. B. Struve, bet kuri tāpat domā, ka kustība mums nav devusi itin neko, es pretēji tam aizstāvēju Iezi, ka, gluži otrādi, izdarīts loti daudz, ka likts pats nākamās konstitucionālās celtnes fundaments un turklāt visai dziļi un stingri, pašās tautas masu dzīlēs. Lai dotu kritisku krustošanās punktu šiem diviem apgalvojumiem un reizē ar to izteikta

domu, ko es arī uzskatu par mūsu laikam politiski ārkārtīgi svarīgu, es nostādīju abus šos apgalvojumus ar seju pret nākotni un teicu, ka pēc pirmā apgalvojuma viedokļa (ja 1905. un 1906. g. nav izdarīts nekasi jāsāk viss no gala, t. i., citiem vārdiem, jāsarīko otra kustība, kurpretim pēc otrā apgalvojuma viedokļa (ka 1905. un 1906. g. esot likts Krievijas konstitūcijas fundaments), gluži otrādi, otra taulas kustība nav nepieciešama, bet vajadzīgs tikai mierīgs, neatlaidīgs un drošs konstitucionāls darbs.

Lūk, un le tad nu mani pārtrauca Licpājas (tas notika Liepājā) policijmoistars. Tādējādi Liepājā notika policijas demonstrācijā pret to, ka publiski tiek noliegta vajadzība pēc jaunas revolūcijas Krie-vijā** (,,Heē“, 1912. g„ 117. (2071.) nr.).

Gredeskula kgs pilnīgi pierādījis, ka Liepājas policij-me is tara kgs kļūdījies. Bet Gredeskula kgs turklāt pierādījis vēl divas svarīgas lietas: — 1) ka Gredeskula kga un Ko polemika ar krājumu ,,Vechi“ ir liekulīga, tukša lieta. Īstenībā pēc visa būtiskā visa k.-d. partija ir ,,vechoviska“. 2) ka marksistiskais k.-d. partijas raksturojums pēc zinātniskām, ekonomiskām un politiskām pazīmēm ir neapšaubāmi pareizs.

„Pravda'*, 85. nr.. 191?. o.

Iespiests pēc avizes ..Pranda** teksta

8. aufjustā Paraksts: N. И.

STRĀDNIEKU IZPEĻŅA UN KAPITĀLISTU PELŅA KRIEVIJA

1908. gadā tika izdarīta fabriku un rūpnīcu pārbaudīšana Krievijā^70. Šī pārbaude neapšaubāmi devusi pārspīlētus skait|us par strādnieku izpeļņas lielumu un samazinātus skait|us par ražošanas apmēru un kapitālistu peļņas lielumu, jo pie mums visus šādus pētījumus izdara tikai kroņa iestādes, pie kam aptaujā vienīgi tikai kapitālistus, bet strādniekus aptaujāt neuzskata par vajadzīgu.

Tomēr palūkosimies, ko parādījusi šī kapitālistiem Joti izdevīgā statistika.

Pēc iepriekšējām ziņām, kas vienīgās līdz šim ir publicētas, pavisam Krievijā bijušas gandrīz 20 000 fabrikas un rūpnīcas (precizais skaitlis: 19 983; iekavās mēs minēsim precizos skaitļus, bet tekstā tos mazliet noapaļosim, lai lasot vieglāk varētu aptvert un atcerēties galvenos datus).

Abu dzimumu strādnieku kopskaits bijis 2’/4 miljona cilvēku (2 253 787). Šeit ietilpuši gan kalnrūpniecības strādnieki, gan strādnieki tādās ražošanas nozarēs, kas apliktas ar akcizi.

Visu šo strādnieku darba alga ir sastādījusi pāri par pusmiljardu rubļu lielu sumu (555,7 milj.).

Lai uzzinātu viena strādnieka vidējo algu, darba algas kopsuma jāizdala uz strādnieku skaitu. Izdarījuši šo dalīšanu, dabūsim skaitli 246 rubļus.

Tātad 1908. gadā Krievijā divi un viena ceturtdaļa miljona strādnieku, kas nodarbināti fabrikās un rūpnīcās, nopelni juši vispār vidēji, t. i., caurmērā, tikai divdesmit rubļu un 50 кар. mēnesī!

Ja ņemam vērā, ka par šādu sumu jāuztur ģimene, un tas notiek tagadējās dzīvokļu un pārtikas līdzekļu

dārdzības apstākļos, — tad šādu algu nevar nesaukt par ubaga algu.

Paraudzīsimies tagad, kāda bijusi kapitālistu peļņa. Lai noteiktu peļņu, no produkcijas kopsumas, t. i., no visu fabriku un rūpnīcu bruto ieņēmumiem, jāatskaita visi kapitālistu izdevumi.

Produkcijas kopsuma ir pāri par 4V2 miljarda rubļu (4 651 milj. rbļ.). Visi kapitālistu izdevumi ir 4 miljardi (4 082 milj. rbļ.).

Tātad kapitālistu peļņa ir pāri par pusmiljarda rubļu (568,7 milj. rbļ.).

Vidēji 1 uzņēmumā šī peļņa ir 297 tūkstoši rubļu. Katrs strādnieks dod kapitālistam gadā 252 rubļus peļņas.

Tagad salīdzināsim strādnieku izpeļņu un kapitālistu peļņu. Katrs strādnieks vidēji (t. i., caurmērā rēķinot) saņem gadā 246 rubļi lielu darba algu, bet kapitālistam dod gadā 252 rubļus peļņas*.

No tā izriet, ka strādnieks dienas mazāko daļu strādā pats sev, bet dienas lielāko daļu — kapitālistam. Piemēram, ja pieņemsim, ka darba dienas vidējais ilgums ir 11 stundas, tad izrādīsies, ka strādnieks saņem algu tikai par 5Vs stundām un pat mazliet mazāk nekā par 5V2 stundām. Bet pārējās 5'/г stundas strādnieks pfilas velti, nesaņemdams nekādu algu, un viss tas, ko strādnieks izstrādā šai V* dienā, ir kapitālistu peļņa.

„Prnvda85. nr.. 1912 и S. auoustā

Paraksts- T Iespiests pēc tuuzes ,.Pravda" tekstu

Pavisam gadā strādnieks rada jaunu vērtību par 498 rubļiem

STREIKU CĪNA UN DARBA ALGA

Visiem zināms, ka Krievijas strādnieku slavenā streiku ciņa 1905. gadā deva ārkārtīgi lielus panākumus ne vien politikas, bet arī ekonomikas laukā. Šobrīd fabriku inspektoru pārskatu dati^71 ļauj izveidot diezgan precizu priekšstatu par to, cik lieli ir šie panākumi.

Pēc šiem datiem Krievijas fabriku un rūpnīcu strādnieka vidējā izpeļņa bijusi:

No tā mēs redzam, ka 1905. gads bijis lūzuma gads. Proti, pēc 1905. gada darba alga uzreiz ceļas no 205 līdz 231 rublim gadā, t. i., par 26 rubļiem, vairāk nekā par 10%.

Attiecībā uz 1905. gadu, kas, salīdzinot ar 1904. gadu, rāda darba algas pazemināšanos par 8 rubļiem, jāņem vērā sekojošais: pirmkārt, 1905. gads bija ekonomiskas depresijas. t. i., rūpniecības sašaurināšanās, gads; otrkārt, pēc lirdzniccības ministrijas datiem strādnieki zaudējuši šai gadā, nesaņemdami algu par streika dienām, 17,5miljona rubļu, t. i., gadā vidēji uz katru strādnieku vairāk nekā 10 rubļu.

Tātad var uzskatīt, ka patiesā darba alga 1905. gadā bijusi 215 rbļ. gadā, bet no šiem 215 rbļ. katrs strādnieks

;’> 18. sēj.

atdevis 10 rbļ. streiku cīņai, kas 190o. gadā bija raksturīga ar ievērojamu, pasaulē nekur līdz tarn vēl neredzētu neatlaidību un plašumu.

Rezultātā iznācis tas, ka tagad mēs, aplūkodami datus par veselu gadu desmitu, no 1901. līdz 1910. gadam, skaidri redzam pārsteidzošo starpību starp priekšrevolucijas un pēcrevolūcijas laikmetu.

Līdz 1905. gadam Krievijas fabriku un rūpnīcu strādnieka vidējā darba alga ir 200 rbļ. Pēc 1905. gada — 238 rbļ., t. i., par 32 rb(. gadā vairāk. Palielināšanās par 15,5%.

Darba algas paaugstināšanās vienā gadā bija izdarījusi tādu lēcienu, ka nekādas vēlākās kapitālistu pūles (kuri, kā zināms, atņēma visus piektā gada iekarojumus citu pēc cita) nevarēja novest strādnieku līdz agrākajam, zemajam dzīves līmenim. Piektais gads pacēla Krievijas strādnieka dzīves līmeni tādos apmēros, kādos parastajā laikā šis līmenis nepaceļas pat vairākos gadu desmitos.

Strādnieki pēc oficiālās statistikas 1905. gada streikos zaudējuši 17V2 milj. rbļ., nesaņemot algu par streika dienām. Kapitālistiem 1905. gadā mazāk izstrādātā produkcija pēc tās pašas statistikas sastādīja 127,3 mil j. rbļ.

Bet ar darba algas paaugstināšanos pēc 1905. gada strādnieki piecos gados (1906.—1910.) vidēji ieguva pa 32 rubļi uz katru strādnieku, t. i., pieņemot, ka ir 1,8 miljoni strādnieku, pa 57,6 miljoni rubļu gadā jeb 28G miljoni rubļu visos piecos gados.

„/'rnuda", 86. nr.. 1912. g.

9. augustā Iespiests pēc avīzes ,.Pravda“ teksta

DARBA DIENA

MASKAVAS GUBERŅAS FABRIKĀS

Inženieris I. M. Kozminiehs-Laņins izdevis grāmatu par darba dienas un darba gada ilgumu Maskavas guberņas fabrikās un rūpnīcās.

Autora savāktais materials attiecas uz 1908. gada beigām un aptver 219 669 strādniekus, t. i., mazliet vairāk nekā 7,0 no visa Maskavas guberņas fabriku un rūpnīcu strādnieku skaita (307 773).

Autors, pamatojoties uz šiem datiem, noteicis, ka vidējā darba diena ir 9*/г stundas — pieaugušajiem un pusaudžiem, 7V2 stundas — mazgadīgajiem.

Nepieciešams piezīmēt, ka šajos datos nemaz nav ietilpināti virsstundu darbu aprēķini (par virsstundu darbiem autors sagatavojis iespiešanai īpašu sacerējumu), — bet otrkārt, ka autora dati pamatoti vienīgi tikai uz „iekšējās kārtības noteikumiem, kas obligati uzņēmējiem un strādniekiem^11.

Vai dzīvē šie noteikumi tiek ievēroti, tas ir jautājums, ko mūsu inženieris nemaz pat neizvirza. Tikai strādnieku savienības, radīdamas savu statistiku, varētu savākt datus arī šajā jautājumā.

Atsevišķos uzņēmumos šī ОУг stundas garā darba diena pakļauta stiprām svārstībām.

No autora tabulām redzams, ka 33 466 strādnieki strādā Kairāk nekā 10 stundu dienā! Tas ir vairāk nekā 1Г)°/о no visa izpētīto strādnieku skaita.

13189 strādnieki strādā vairāk nekā 11 stundu dienā, bet 7ā strādnieki — vairāk nekā 12 stundu dienā. Galvenais to strādnieku vairums, ko nomāc šāda milzīgi gara darba diena, ir tekstilrūpniecībā.

Ja ievēro, ka apmēram trešdaļa strādnieku nav ietilpināti autora pētījumā, tad rodas secinājums, ka pāri par 20 tūkstošiem Maskavas guberņas fabriku un rūpnīcu strādnieku ir nejēdzīgi gara darba diena.

Beidzot inženiera Kozminicha-Laņina dati rāda, ka pat visai novecojušos Krievijas 1897. gada likumu, kas atļauj 111/2 stundas (!!!) garu darba dienu, fabrikanti neievēro. Pēc šā likuma, ja strādā divās maiņās, darba laiks katram strādniekam, aprēķinot par 2 nedēļām, nedrīkst pārsniegt 9 stundas diennaktī.

Turpretim īstenībā no autora izpētītiem 83 990 divmaiņu strādniekiem — 14 376 ir strādājuši pāri par 9 stundām. Tas iznāk 17% no visa divmaiņu strādnieku skaita. Bet no 3 733 divmaiņu strādniekiem, kas nodarbināti remonta un palīgdarbos, 2 173 strādnieki, t. i., gandrīz s/r„ ir strādājuši vairāk nekā 9 stundas diennaktī! Kopā I6V2 tūkstoša strādnieku, kurus — pat pēc kroņa datiem — piespiež strādāt ilgāk, nekā pieļauj likums!

Maskavas guberņā 1908. gadā 8 stundu darba diena pastāvēja tikai 4 398 strādniekiem — no visiem 219 669 izpētītajiem strādniekiem. Tātad 8 stundu darba diena tomēr arī tagad ir pilnīgi iespējama, vajag tikai 215 tūkstošiem strādnieku panākt šos četrus tūkstošus.

,,Pravda,\ žftf. nr., 1912. g.

11. augustā

Paraksts: V.

DARBA DIENA UN DARBA GADS MASKAVAS GUBERŅA

Inženiera Kozminicha-Laņina darbs, kas iznācis ar šādu nosaukumu (M., 1912., izd. Darba veicināšanas muzeja pastāvīgā komisija pie Kricv. ķeiz. techn. b-bas Mask. nod. G. 1 rbl. 75 кар.), ir datu kopsavilkums, kuri attiecas uz 1908. gada beigām.

Dati aptver 219(369 strādniekus, t. i., 71,37% no guberņas fabriku un rūpnīcu strādnieku kopskaita (307 773). Autors teic, ka „materials tika rūpīgi izpētīts atsevišķi par katru rūpniecības uzņēmumu un vispārējā kopsavilkumā ietilpināta tikai tā maleriala daļa, kas neradīja nekādu šaubu".

Šāda veida statistika būtu — neraugoties uz lielo nokavējumu — izcili interesanta, ja datu kopsavilkums būtu saprātīgāks. Diemžēl, jālieto tieši šis vārds, jo Kozminicha-Laņina kga tabulas sastādītas ārkārtīgi rūpīgi, pielikts ļoti daudz pūļu, lai aprēķinātu visāda veida kopsumas un procentuālās attiecības, bet šīs pūles izlietotas neracionāli.

Bagātīgais materials it kā nomācis ar sevi autoru. Viņš izdarījis simtiem un tūkstošiem aprēķinu, kas ir pilnīgi lieki, kas tikai pieblīvē darbu, bet nav izdarījis dažus desmitus aprēķinu, kuri neapšaubāmi ir nepieciešami, jo bez tiem neiznāk vispārējā parādības aina.

Patiešām, autora pamattabulās, kas sastāda gandrīz visu grāmatu, tiek minēti tik sīki dati, ka, piemēram, strādnieki, kuri strādā no 9 līdz 10 stundām diennaktī, sadalīti 1(3 apakšnodalījumos, — atkarībā no darba stundu skaita divās blakus nedēļās (no 109 līdz 120 stundas) — un katram apakšnodalījumam aprēķināts vidējais darba stundu skaits diennaktī! Un viss tas izdarīts divi reizes: ražošanas strādniekiem un palīgstrādniekiem.

Nevar nepiekrist, ka šāda detalizēšana, pirmkārt, ir pilnīgi lieka, ka šeit iznāk aizraušanās ar statistiku statistikas dēļ, īpatnēja rotaļāšanās ar skaitļiem — kaitējot ainas skaidrībai un materiala noderīgumam pētīšanas nolūkiem. Bet, otrkārt, deviņas desmitdaļas šo ,,vidējo“ skaitļu, ko . autors aprēķinājis ar precizitāti līdz vienai simtdaļai, — ir gluži veltīgs darbs, jo var galvot, ka no tūkstoš grāmatas lasītājiem (kura nezin vai atradīs tūkstoš lasītāju) varbūt tikai vienam būs vajadzīgs šāds „vidējais^11 (un pie tam šis viens varētu pats to aprēķināt, ja jau nu viņu būtu piemeklējusi tik ārkārtīga nelaime!).

Tai pašā laikā grāmatā nemaz nav absolūti nepieciešamu kopsavilkumu, kurus autors varēja izdarīt ar nesalīdzināmi mazāku darba patēriņu un bez kuriem nav iespējams izlikt, ja grib sapratīgi iepazīties ar pētījuma datiem. Nav kopsavilkumu: 1) kas rāda pēc ražošanas nozaru grupām vien-maiņas, divmaiņu un trīsmaiņu strādnieku kopīgo skaitu; 2) ražošanas un palīgstrādniekus; 3) kas dod vidējo darba stundu skaitu pa ražošanas nozaru grupām; 4) kas dod pieaugušo un mazgadīgo darba laika kopsumas; 5) kas nodala fabrikas ar dažādu strādnieku skaiī„.

Pakavēsimies pie šā pēdējā punkta. Darba autoram, kā redzams, ir tik liela darba mīlestība, — ja spriežam pēc dotā darbu saraksta, kurus viņš publicējis vai sagatavojis iespiešanai, — viņam ir tik bagāts un interesants materials, ka varbūt viņa paņēmienu kritiska analizē spēj dot ne tikai teorētisku, bet arī tieši praktisku labumu. Mēs jau citējām autora vārdus, ka savāktais „materials tika rūpīgi izpētīts atsevišķi par katru rūpniecības uzņēmumu^11.

Tātad šā materiala kopsavilkums kaut vai par tām fabriku grupām, ko ievedusi pat mūsu kroņa statistika (līdz 20 strādnieku, 21—50, 51—100, 101—500, 501—1 000 un pāri par 1 000), bija pilnīgi iespējams. Vai tas bija nepieciešams?

Neapšaubāmi jā. Statistikai jādod nevis patvaļīgas skaitļu slejas, bet skaitlisks apgaismojums tiem dažādajiem pētījamās parādības sociālajiem tipiem, ko pilnīgi iezīmējusi vai iezīmē dzīve. Vai var šaubīties par to, ka uzņēmumi ar 50 un 500 strādniekiem pieder pie būtiski dažādiem mūs interesējošās parādības sociālajiem tipiem‘! ka visa sabiedriskā attīstība visās civilizētās zemēs pastiprina šo tipu atšķirību un noved pie tā, ka vienu no tiem izstumj otrs?

Ņemsim tieši datus par darba dienu. No autora kopsavilkumus rezumējošās tabulas mēs varam gūt to secinājumu, — ja paši izdarīsim zināmu nepieciešamu statistisku darbu, ko mēs grāmatā neredzam, — to secinājumu, ka 33 tūkst, strādnieku (no 220 tūkst, izpētītiem) .strādā ilgāk nekā 10 stundas diennakti. Turpretim vidējais darba dienas ilgums visiem 220 tūkstoš strādniekiem ir 0l/2 stundas. Jājautā. vai šie strādnieki, ko nomākusi pārliecīgi garā darba diena, nav nodarbināti sīkajos uzņēmumos?

Šis jautājums rodas dabiski un nepieciešami. Tas nepavisam nav izraudzīts patvaļīgi. Politiskā ekonomija un visu pasaules zemju statistika uzliek mums par pienākumu izvirzīt tieši šo jautājumu, jo ļoti bieži liek novērots, ka sīkie uzņēmumi pagarina darba dienu. Kapitālistiskās saimniecības apstākļi rada šādas pagarināšanas nepieciešamību sīkajiem uzņēmējiem.

Un, lūk, izrādās, ka autora materiālos ir bijuši dali atbildei uz šo ļoti svarīgo jautājumu, bet autora kopsavilkumā tie pazuduši! Kopsavilkumā autors mums devis pilnīgi nevajadzīgas, ļoti garas detalizētu „vidējo^11 slejas un nav devis fabriku nepieciešamo iedalījumu pēc strādnieku skaita.

Maskavas guberņā šāds iedalījums vēl jo vairāk nepieciešams (ja šeit pieļaujams lietot salīdzināmo pakāpi) nekā vispār, tāpēc ka Maskavas guberņā līdzās milzīgai ražošanas koncentrācijai mēs redzam samērā ļoti lielu sīko uzņēmumu skaitu. Pēc 1910. gada statistikas Maskavas guberņā pavisam bija 1 440 uzņēmumi ar 335 190 strādniekiem. Puse no šā strādnieku skaita (107 199) koncentrēta 66 fabrikās, — bet otrā polā mūsu priekšā ir 069 uzņēmumi ar strādnieku kopskaitu 18 277. Skaidrs, ka mūsu priekšā ir pilnīgi dažādi sociālie tipi un ka tāda statistika, kas tos neatšķir, itin nekur neder.

Autors tiktāl aizrāvies ar skaitļu rindām par strādnieku skaitu, kuri nodarbināti 94, 95 utt. līdz 144 stundām divās blakus nedēļās, ka pilnīgi izlaidis datus par uzņēmumu skaitu. Šis skaits norādīts viņa darba otrajai daļai, kur ir runa par darba gada ilgumu, bet pirmajā daļā, kur ir runa par darba dienu, nekādas ziņas par uzņēmumu skaitu nav minētas, — kaut gan šīs ziņas autora rīcībā neapšaubāmi ir bijušas.

Maskavas guberņas lielākās fabrikas ir ne tikai savdabīgi rūpniecības uzņēmumu tipi, bet arī savdabīgi apdzīvotu vietu tipi ar īpašiem dzīves veida un kulturāliem (vai, pareizāk, nekulturāliem) apstākļiem. Šo fabriku nodalīšana, sīka datu izstrādāšana pēc strādnieku skaita atsevišķi katrai uzņēmumu grupai ir nepieciešams racionālas ekonomiskās statistikas nosacījums.

Minēsim galvenos rezultātus no Kozminiclīa-Laņina kga darba.

Viņa pētījums par darba dienas garumu aptvēris, kā mēs jau teicām, Maskavas fabriku un rūpnīcu 219 669 strādniekus, t. i., 71,37% no viņu kopskaita, pie kam viņa statistika aptver tekstilniekus mazliet lielākā skaitā nekā citu rūpniecības nozaru strādniekus. Izpētīšanai likuši pakļauti 74,6% no visiem tekstilniekiem un tikai 49—71% no pārējo ražošanas nozaru strādniekiem. Kā redzams, dati par sīkajiem uzņēmumiem mazāk izpētīti: vismaz statistika par darba dienu skaitu gadā aptvērusi 58% uzņēmumu (811 no 1908. gadā bijušajiem 1394 uzņēmumiem) un 75% strādnieku (231 130 no 307 773). Skaidrs, ka šeit ir tikuši izlaisti tieši sīkākie uzņēmumi.

Kopsavilkuma datus par darba dienas ilgumu autors dod tikai par visu strādnieku skaitu, kopā ņemtu. Iznāk vidējais — 9Vž stundas diennaktī pieaugušam un 7V2 stundas mazgadīgajiem. Jāpiezīmē, ka mazgadīgo skaits nav liels: 1 363 pret 218 306 pieaugušiem. Tas pavedina uz domām, vai tikai no inspektoru acīm jo sevišķi nav bijuši „paslēpti^1* mazgadīgie strādnieki?

No visiem 219 669 strādniekiem vienā maiņā strādājuši 128 628 cilv. (58,56%), 2 maiņās — 88 552 (40,31%) un 3 maiņās — 2 489 (1,13%). Divmaiņu darbs ir pārsvarā pār vienmaiņas darbu tekstilrūpniecībā: 75 391 divmaiņu

strādnieks („ražošanā**, t. i., bez palīgstrādniekiem) pret 68 604 vienmaiņas strādniekiem. Pieskaitot remonta un palīgstrādniekus, dabūjam sumu: 78107 divmaiņu un 78 321 vienmaiņas strādnieks. Turpretim pie metālistiem vienmaiņas darbs (17 821 pieaudzis strādnieks) ir ievērojamā pārsvarā pār divmaiņu darbu (7 673).

Savelkot kopā strādnieku kopskaitu, kuri strādā diennaktī dažādu darba stundu skaitu, dabū jam šādus datus:

No tā redzams, cik niecīgs vēl Krievijā to strādnieku skaits, kas nodarbināti ne vairāk par 8 stundām diennaktī: pavisam 4 398 no 219 669. Turpretim strādnieku skaits ar pārmērīgi, nejēdzīgi garu darba dienu ir ļoti liels: 33 466 no 220 tūkst., t. i., pāri par 15°/o strādnieku strādā vairāk nekā 10 stundas diennaktī! Un te vēl netiek skaitīts virsstundu darbs.

Tālāk. Atšķirība vienmaiņas un divmaiņu strādnieku darba dienas ilgumā redzama no šādiem datiem, kas aptver tikai pieaugušos „ražošanas strādniekus", t. i., bez remonta un palīgstrādniekiem, kuri sastāda 8°/o no strādnieku kopskaita.

No tā starp citu redzams, ka 17% divmaiņu strādnieku strādā vairāk nekā 9 stundas diennaktī, t. i., vairāk, nekā atļauj pat mūsu 1897. gada likums, ko Lapiņa kgs pareizi atzīst par pārmērīgi atpalikušu. Pēc šā likuma darba stundu skaits, pastāvot divmaiņu darbam, nedrīkst pārsniegt deviņas stundas diennaktī — aprēķinot uz divām nedēļām. Bet Laņina kgs visos savos aprēķinos un tabulās tieši ņem „2 blakus nedēļu" periodu.

Ja tik acīm redzami tiek pārkāpts pilnīgi noteikts un precizs likums, tad var iedomāties, kas noliek ar mūsu fabriku likumdošanas pārējo noteikumu lielāko daļu.

Vidējais darba stundu skaits diennaktī vienam vienmai-ņas strādniekam (tikai pieaugušam un tikai „ražošanas strādniekam'1) ir 9,89 stundas. Tātad valda desmilstundu darba diena bez jebkāda saīsinājuma, pat ne sestdienās, un neskaitot virsstundu darbus. Nav nemaz jāsaka, ka šāds darba ilgums ir neapšaubāmi pārmērīgs un nav ciešams.

Vidējais darba stundu skaits diennaktī divmaiņu strādniekam ir 8,97 stundas, t. i„ praksē pārsvarā ir deviņstundu darba diena, ko šādos gadījumos prasa likums. Šās darba dienas samazināšana līdz astoņām stundām ir sevišķi neatliekama tāpēc, ka, pastāvot divām maiņām, par ..nakti" uzskata laiku no pulksten 10 vakarā līdz 4 (!!) no rīta, t. i., īstenībā visai liela nakts daļa strādniekam tiek atzīta par ,,dienu“. Deviņstundu darba diena ar nakts pārvēršanu par dienu, ar pastāvīgu nakts darbu —lūk, kas valda Maskavas guberņā!

Savu apskatu par Kozminicha-Laņina kga datiem noslēdzot, norādīsim, ka vidējo darba gada ilgumu viņš noteicis 270 dienas. Bet tekstilniekiem šis skaitlis ir mazliet zemāks — 208,8 dienas, metālistiem mazliet augstāks — 272,3 dienas.

Šos datus par darba gada ilgumu Kozminicha-Laņina kgs arī ir izstrādājis visai neapmierinoši. No vienas puses, pārmērīga, nekur nederīga detalizēšana: kopsavilkumu tabulā par darba gada ilgumu mēs saskaitījām veselas 130 horizontālās ailes! Dati par uzņēmumu, strādnieku utt. skaitu šeit minēti atsevišķi katram darba dienu skaitam, kāds vien sastopams (gadā), sākot ar 22 un beidzot ar 366. Šāda „detalizēšana" vairāk līdzinās pilnīgi „nesagremotam" izejmateriālam.

No otras puses, arī šeit nav pilnīgi nepieciešamo kopsavilkumu nedz par strādnieku skaitu fabrikās, nedz par dažādiem dzinējiem (rokas darba un mechaniskās fabrikas). Tāpēc nevar sev izveidot nekādu ainu, kas ļautu saprast darba gada ilguma atkarību no dažādiem apstākļiem. Ļoti bagātais autora savāktais materials ir gājis zudumā tāpēc, ka kopsavilkums nekam neder.

Kāda nozīme ir atšķirībai starp lielražošanu un sīkražo-šanu, mēs varam — aptuveni un ne tuvu ne precizi!—izsekot arī pat pēc autora datiem, ja mazliet pārstrādāsim tos. Ņemsim četras galvenās uzņēmumu grupas pēc darba gada ilguma: 1) kas strādā līdz 200 dienām gadā; 2) — no 200 līdz 250; 3) — no 250 līdz 270 un 4) — 270 dienas un ilgāk.

Savelkot kopā katrai no šīm grupām fabriku skaitļus un abu dzimumu strādnieku skaitļus, dabūjam šādu ainu:

No tā skaidri redzams — jo lielākas fabrikas, jo ilgāks (vispār) darba gads. Tātad sīko uzņēmumu sabiedriski ekonomiskā nozīme īstenībā ir vēl daudz mazāka, nekā var spriest pēc šo uzņēmumu procenta, piemēram, pēc strādnieku kopskaita. Darba gads šajos uzņēmumos ir tik ļoti īsāks nekā lielajos, ka to produkcijas procentam jābūt pavisam niecīgam. Un turklāt, pastāvot īsain darba gadam, šīs fabrikas (sīkās) nav spējīgas radīt pastāvīgus proletariāta kadrus, — tātad šeit strādnieki vairāk „saistīti" ar zemi, jādomā, sliktāk liek atalgoti, nav tik kulturāli utt.

Liela fabrika pastiprina ekspluatāciju, pagarinādama darba gadu līdz maksimumam un ar to radīdama proletariātu, kas pilnīgi sarauj sakarus ar laukiem.

Ja izsekotu atšķirībām darba gada garuma ziņā atkarīgi no fabriku techniskās nostādnes (rokas darbs un mecha-niskie dzinēji utt.), tad neapšaubāmi varētu atrast daudzus ļoti interesantus norādījumus par iedzīvotāju dzīves apstākļiem, par strādnieku stāvokli, par mūsu kapitālisma evolūciju utt. Bet autors, var teikt, nav pat pieskāries visiem šiem jautājumiem.

Viņš devis tikai skaitļus par darba gada vidējo ilgumu dažādu ražošanas nozaru grupu fabrikās. Kopējā vidējā skaitļa svārstības ir iznākušas ļoti nelielas: no 24G darba dienām gadā IX grupā (minerālvielu apstrādāšana) līdz 291 darba dienai gadā XII grupā (ķimiskās ražošanas nozares).

Šīs atšķirības, kā lasītājs redz, ir daudz mazākas nekā atšķirības darba gada ilgumā mazās un lielās fabrikās vispār neatkarīgi no tā, pie kādas ražošanas nozares tās pieder.

Atšķirības pēc ražošanas veida ir mazāk raksturīgas un mazāk būtiskas sociāli ekonomiskās statistikas vajadzībām nekā atšķirības pēc ražošanas apmēriem. Tas, protams, nenozīmē, ka pirmās atšķirības varētu ignorēt. Bet tas nozīmē, ka absoluli nav iespējama sapratīga statistika, ja neņem vērā otrās atšķirības.

..Ņevskaja Zuezda", 21. ur., 1912. g.

V). augustu Iespiests pēc auizes „Ņevskaja

Paraksts: V. !. Zuezda" teksta

ANGLIJA

Anglijas liberalisms atrodas pie varas sešus ar pus gada. Strādnieku kustība Anglijā aug arvien spēcīgāk. Streiki kļūst masveidīgi, turklāt tie nav vairs tīri ekonomiski un sāk pārvērsties par politiskiem streikiem.

Roberts Smalijs, Skotijas ogļraču vadonis, kuri nesen parādīja tik lielu masu cīņas spēku, paziņo, ka nākošajā lielajā kaujā ogļrači prasīšot, lai ogļraktuves nodod valsts īpašumā. Un šī nākamā lielā kauja tuvojas nenovēršami, jo visi Anglijas ogļrači lieliski apzinās, ka izdaudzinātais minimālās darba algas likums nespēj nopietni grozīt viņu stāvokli uz labo pusi.

Un, lūk, Anglijas liberālisms, zaudēdams pamatu zem kājām, izdomā jaunu kaujas saucienu, lai vēlētāju masās no jauna uz zināmu laiku radītu uzticību pret liberāļiem. Nepiekrāpsi — nepārdosi, tāds ir kapitālisma lozungs tirdzniecībā. Nepiekrāpsi — nedabūsi parlamenta mandātus, tāds ir kapitālistiskās politikas lozungs brīvajās zemēs.

,,Modes“ lozungs, ko šai nolūkā izgudrojuši liberāļi, ir prasība pēc ,,zemes reformas". Ko īsti ar to saprot liberāļi un viņu specialists masu muļķošanā, Loid-Džordžs, tas paliek neskaidrs. Kā redzams, runa ir par zemes nodokļa palielināšanu un tikai. Jaunu miljonu vākšana kara avantūrām, flotei — lūk, kas īstenībā slēpjas aiz daudzsološajām frāzēm par „zemes atdošanu tautai" u. t. jpr.

Anglijā zemkopība ir pilnīgi kapitālistisku: fermeri kapitālisti nomā vidēja apmēra zemes gabalus no lendlordiem (zemesīpašniekiem) un apstrādā zemi ar algotu strādnieku palīdzību.

Šādā lietu stāvoklī nekāda „zemes reforma" nevar neko grozīt laukstrādnieku stāvokli. Anglijā muižnieku zemes izpirkšana varētu pat pārvērsties par jaunu proletariāta aplaupīšanu, jo muižnieki un kapitālisti, saglabājot varu valstī, pārdotu savu zemi ārkārtīgi dārgi. Bet maksātu nodokļu maksātājs, t. i., tas pats strādnieks.

Troksnis, ko liberāļi sacēluši ap zemes jautājumu, ir devis labumu vienā ziņā: tas modinājis interesi par laukstrādnieku organizēšanos.

Lūk, kad Anglijas laukstrādnieki modīsies un apvienosies savienībās, tad liberāļi netiks cauri ar šarlataniskiem „reformas solījumiem^1* vai ar zemes gabalu solīšanu kalpiem un dienas strādniekiem.

Nesen kādas strādnieku avīzes līdzstrādnieks Anglijā apmeklējis Džozefu Arču, laukstrādnieku veco vadoni, kas daudz pūlējies, lai tos modinātu apzinīgai dzīvei. Šis darbs uzreiz neizdevās — naivs bija arī Area lozungs — „trīs akri (akrs — mazliet lielāks par Vs deselinas) zemes un govs“ katram laukstrādniekam, — bojā gāja viņa nodibinātā savienība, — bet viņa darbs negāja bojā, un laukstrādnieku organizēšanās Anglijā atkal nostājas dienas kārtībā.

Arčam tagad ir 83 gadi. Viņš dzīvo tai pašā sādžā un tai pašā mājā. kur piedzimis. Sarunā ar savu sarunu biedru viņš norādījis, ka laukstrādnieku savienībai esot izdevies pacelt darba algu līdz 15, 16 un 17 šiliņiem nedēļā (šiliņš apmēram 48 кар.). Bet tagad laukstrādnieku darba alga Anglijā atkal ir noslīdējusi — Norfolkā, tur, kur dzīvo Arčs, — līdz 12—13 šiliņiem nedēļā.

t,Pravda'\ 89. nr., 1912. y.

Iespiests pēc avīzes ,.Pravda" ieksta

12. aupustā Paraksts: P.

RAŽOŠANAS KONCENTRĀCIJĀ KRIEVIJA

Krievijā, tāpat kā visās kapitālistiskajās zemēs, notiek ražošanas koncentrācijā, t. i., tās arvien lielāka un lielāka apvienošanās nelielā skaitā lielu un ļoti lielu uzņēmumu.

Pastāvot kapitālistiskajai iekārtai, katrs atsevišķs uzņēmums ir pilnīgi atkarīgs no tirgus. Bet, pastāvot šādai atkarībai, — jo lielāks ir uzņēmums, jo lētāk tas spējīgs pārdot savu produktu. Lielkapitālists lētāk iepērk izejmateriālus, ekonomiskāk tos patērē, lieto labākas mašinas utt. Sīkuzņēmēji izput un iet bojā. Ražošana arvien vairāk apvienojas, koncentrējas nedaudzu miljonāru rokās. Miljonāri parasti vēl pastiprina savu varu ar akciju kompāniju palīdzību, kuras atdod viņiem vidējo uzņēmēju un „sīkmaņu" kapitālus.

Te, piemēram, būs dati par rūpnīcu un fabriku rūpniecību Krievijā 1910. gadā, salīdzinot ar 1901.72.

Tāda ir parastā aina visās kapitālistiskajās zemēs. Sīko uzņēmumu skaits samazinās: slkburžuazija, sīksaimnieķeļi izput un iel bojā, pāriet kalpotāju, dažreiz proletāriešu rindās.

Ļoti lielo uzņēmumu skaits strauji aug, un vēl vairāk aug to procents visā ražošanā.

No 1901. līdz 1910. g. ļoti lielo fabriku skaits, kurām ir vairāk nekā 1000 strādnieku, izaudzis gandrīz pusotras reizes: no 243 līdz 324.

1901. g. tajās bija apmēram pusmiljons (526 tūkstoši) strādnieku, t. i., mazāk nekā trešdaļa no kopskaita, bet 1910. g. sasniedza pāri par 700 tūkstošu, vairāk nekā trešdaļu no kopskaita.

Ļoti lielās fabrikas nomāc sīkās un arvien vairāk koncentrē ražošanu. Arvien lielākas strādnieku masas sapulcējas nelielā skaitā uzņēmumu, bet visu peļņu no apvienoto strādnieku miljonu darba iegūst miljonāru saujiņa.

„Pravda", 89. nr., 1912. q.

Iespiests pēc avīzes „Pravda" teksta

12. auuustā Paraksts: T.

KARJERA

Nesen mirušais miljonārs, avīzes „Novoje Vremja“ izdevējs A. S. Suvorins, ar savu dzīves gājumu atspoguļoja un pauda ļoli interesantu periodu visas Krievi jas buržuāziskās sabiedrības vēsturē.

Savas dzīves gailas sākumā tukšinieks, liberālis un pat demokrāts, — šās gailas beigās miljonārs, pašapmierināts un nekaunīgs buržuāzijas slavinātājs, kas verdziski rāpo ikviena varas aprindu politikas pagrieziena priekšā. Vai gan tas nav tipiski tā sauktās sabiedrības „izglītoto^1* un „inteliģento*1 pārstāvju vairākumam? Protams, ne jau visiem, renegatismu spēlējot, tik traki laimējas, lai kļūtu par miljonāriem, bet deviņas desmitdaļas, ja ne deviņdesmit deviņas simtdaļas — spēlē tieši tādu pašu renega-lisma spēli, sākdami kā radikāli studenti, beigdami ar viena vai otra resora, vienas vai otras afēras „ienesīgām vietiņām**.

Nabadzīgs students, kas līdzekļu trūkuma dēļ neliek universitātē; apriņķa skolas skolotājs, kas turklāt kalpo par sekretāru pie muižniecības maršala vai māca privātstundās ievērojamu un bagātu dzimtkungu bērnus; iesācējs liberals un pat demokrātisks žurnālists, kas jūt simpātijās pret lleļinski un Cerniševski, naidu pret reakciju, lūk, ar ko sāka Suvorins pagājušā gadsimta 50.—(50. gados.

Liberālais muižnieks Katkovs, kas simpatizē Anglijas buržuāzijai un Anglijas konstitūcijai, pirmo demokrātisko uzplūdu laikā Krievijā (XIX gadsimta 60. gadu sākumā) pagriezās uz nacionālismu, šovinismu un traku meln-simtnieciskumu.

Liberālais žurnālists Suvorins otro demokrātisko uzplūdu laikā Krievijā (XIX gadsimta 70. gadu beigās) pagriezās uz

10 18. sej nacionālismu, uz šovinismu, uz nekautrīgu sulainiskumu varasvīru priekšā. Krievu-turku karš palīdzēja šim karjeristam „atrast sevi“ un atrast savu sulaiņa taku, ko atalgoja viņa avīzes „Ko vēlaties?“ milzīgie ienākumi.

Suvorina „Novoje Vreinja" uz daudziem gadu desmitiem nostiprināja sev šo palamu „Ko vēlaties?". Krievijā šī avīze kļuva par pērkamo avīžu paraugu. ,,Novovremenisms“ kļuva par izteicienu, kurš nozīmē to pašu, ko jēdzieni: agrāko uzskatu nodevība, renegatisms, līšana. Suvorina „Novoje Vremja“ — rosīgas tirgošanās paraugs „promnešanai un uz vietas dzeršanai^11. Šeit tirgojas ar visu, sākot ar politiskiem uzskatiem un beidzot ar pornogrāfiskiem sludinājumiem.

Bet tagad, pēc trešajiem demokrātiskajiem uzplūdiem Krievijā (XX gadsimta sākumā), cik daudz liberāļu vēl nav pagriezušies pa ,,vechovisma“ taku, uz nacionālismu, uz šovinismu, uz demokrātijās apspļaudīšanu, uz līšanu reakcijas priekšā!

Katkovs-Suvorins — ,,vechovieši“, tie visi ir Krievijas liberālās buržuāzijas vēsturiskie pagrieziena etapi no demokrātijās uz reakcijas aizstāvēšanu, uz šovinismu un antisemītismu.

Apzinīgie strādnieki norūda savus uzskatus, saprazdami, ka šāds buržuāzijas pagrieziens ir nenovēršams, — tāpat kā darba ļaužu masu pagrieziens uz strādnieku demokrātijās idejām.

,,Pravila‘\ 9i. nr., 1912.

Iespiests pēc avīzes Pravda" teksta

/.V. nnpN.s'/ā Paraksts: /. V.

STARPTAUTISKA SOCIĀLISTISKĀ BIROJA SEKRETARIĀTAM

1912. g. 31. augustā.

Godājamais biedri!

Saņēmu no jums cirkulārā 15. nr-u (datētu ar 1912. g. juliju), kurā P un LSD Galvenā valde ziņo, ka šai organizācijā esot notikusi šķelšanās.

Kā KSDSP pārstāvis Starpt. soc. birojā es esmu spiests kategoriski protestēt pret šo paziņojumu šādu iemeslu dēļ. —

1. P un LSD Galvenā valde paziņo, ka Varšavas komiteja „nepieder pie KSDSP, kuras autonomā daļa ir P un LSD“.

Bet P un LSD Galvenajai valdei nav itin nekādu tiesību nedz lemt, nedz paziņot par to, kurš pieder pie KSDSP, ko es pārstāvu.

P un LSD Galvenā valde šobrīd pati nepieder pie mūsu partijas, jo tai nav organizatorisku sakaru nedz ar 1912. g. janvara konferencē ievēlēto Centrālo Komiteju, ko es pārstāvu, nedz ar pretējo, likvidatoru centru (tā saukto „Organizācijas komiteju^11).

2. Neatbilst patiesībai P un LSD Galvenās valdes apgalvojums, it kā šķelšanās nolikusi „pēkšņi pirms pašām Valsts domes vēlēšanām^11.

Man personīgi ir zināms, ka šai pašai P un LSD Galvenajai valdei jau pirms divi gadiem, kad tā radīja asu konfliktu ar saviem kādreizējiem locekļiem Maļecki un Ga-i.iecki un izstūma Gaņecki no Valdes, — ka Galvenajai valdei jau toreiz vajadzēja paredzēt šķelšanos.

3. Liekulība ir Galvenās valdes paziņojums,

pirmkārt, ka Varšavas organizācijā, „tāpat kā arī visās

citās revolucionārajās organizācijās cariskajā Krievijā^11, esot iezagušies provokatori,

otrkārt, — ka šķelšanās notikusi ar „aktivu ochrankas līdzdalību", kaut gan Galvenā valde nav spējīga norādīt nevienu uzvārdu, neuzdrošinās izteikt nekādas noteiktas aizdomas!

Cik daudz vajadzīgs liekulības, lai nolūkā morāliski iznīcināt politiskos pretiniekus publiski celtu negodīgu apvainojumu par „ochrankas līdzdalību", kaut gan nepietiek drosmes norādīt kaut vienu uzvārdu, izteikt kaut kādas noteiktas aizdomas!

Esmu pārliecināts, ka ikviens Internacionāles biedrs sašutuma pilns noraidīs šos nedzirdētos cīņas paņēmienus.

Es vairākus gadus pazīstu abus P un LSD Galvenās valdes bijušos locek|us — Maļecki un Gaņecki, kuri atklāti darbojas roku rokā ar Varšavas komiteju. Es esmu saņēmis tieši no Varšavas komitejas oficiālu paziņojumu, kas šo faktu apstiprina.

Un stāvoklī, kāds ir radies, es uzskatu par savu pienākumu darīt zināmu Starpt. soc. birojam klāt pielikto P un USD Varšavas komitejas protestu.

Tā kā Galvenās valdes paziņojums tika izsūtīts visiem Starpt. soc. biroja locekļiem, esmu spiests lūgt Jūs, godājamais biedri, izsūtīt visu to partiju pārstāvjiem, kuras pieder pie Internacionāles, arī šo manu paziņojumu kopā ar Varšavas komitejas protestu.

Ar partejisku sveicienu N. Ļeņins

Uzrakstīts 1912. g. 1S. (.41.) augustā

Iespiests pēc avīzes teksta Tulkots no poļu valodas

Pirmoreiz iespiests 1912. g. 21. novembri avīzes ,.Gazela Robotnicza''

19. nr-ā

Paraksts: N. I. e n i n

KADETI UN AGRAUA1S JAUTĀJUMS

Polemikā pret „Pravdu" kadeti nevarēja, lai kā tie centās, izvairīties no jautājuma — vai viņi ir demokrātiskā vai liberāli monarchistiska partija.

Sis jautājums ir ārkārtīgi svarīgs. Dodot materiālu galveno politisko jēdzienu noskaidrošanai, tam ir ne tikai vispār principiālā nozīme vien. Turklāt jautājums par kadetu partijas būtību, kura tīko vadīt visu opoziciju, visnesaraujamākā veidā saistīts ar vīniem Krievijas atbrīvošanās kustības radikālajiem jautājumiem vispār. Tāpēc ikvienam, kas apzinīgi izturas pret vēlēšanu kampaņu, kas augstu vērtē tās nozīmi masu politiskās izglītošanas darbā, jāpievērš vislielākā uzmanība šim strīdam par kadetu partijas būtību.

Kadetu avīze ,,Rcč“ tagad pūlas notušēt šo strīdu, aizsegt principiālus jautājumus ar izgrozīšanos un parupjiem izlēcieniem (,,meli“, „sagrozīšana" u. tml.), vilkt laukā, tādus vai citādus lamu vārdus, ko likvidatori raidījuši pret mums vislielāko personīgo dusmu brīdī, kuras radījuši asi organizatoriski konflikti. Visi tie ir pazīstami un nodrāzti tādu cilvēku paņēmieni, kuri principiālā strīdā jūt savu vājumu. Un tāpēc mūsu atbildei kadetiem jābūt tādai, kurā atkārtoti liktu izskaidroti principiālie jautājumi.

Kādas ir demokrātismā un liberālismā atšķirības vispār? Tiklab buržuāziskais demokrāts, kā arī liberālis (visi liberāli ir buržuāziskie liberāļi, bet ne jau visi demokrāti ir buržuāziskie demokrāti) ir noskaņots pret veco kārtību, absolūtismu, dzimtbūšanu, augstākās kārtas privilēģijām uti., noskaņots politiskās brīvības un konstitucionālās „tiesiskas" iekārtas labā. Tāds ir viņu līdzīgums.

Viņu atšķirīgums. Demokrāts pārstāv iedzīvotāju vairākumu. Viņam ir tādi paši sīkburžuaziski aizspriedumi kā šim vairākumam, viņš gaida, piemēram, ka jaunā, „vienli-dzlgā“ visas zemes pārdalīšana ne vien iznicinās visas dzimtbūšanas pēdas (tāda gaidīšana būtu pamatota), bet arī iedragās kapitālisma pamatus (kas nepavisam nav pamatoti, jo nekāda zemes pārdalīšana nevar iznicināt ne tirgus un naudas varu, ne kapitala varu un visvarenību). Bet demokrāts tic masu kustībai, tās spēkam, tās taisnīgumam, nebūt nebaidoties no šās kustības. Demokrāts aizstāv visu viduslaicīgo privilēģiju iznicināšanu bez jebkāda izņēmuma.

Liberālis pārstāv nevis iedzīvotāju vairākumu, bet to mazākumu, proti: lielo un vidējo liberālo buržuāzi ju. Liberālis baidās no masu kustības un konsekventas demokrātijās vairāk nekā no reakcijas. Liberālis ne tikai necīnās par visu viduslaicīgo privilēģiju iznīcināšanu, bet tieši aizstāv dažas un visai būtiskas privilēģijas, tiekdamies uz to, lai šīs privilēģijas tiklu sadalītas starp Puriškevičiem un Miļti-koviem, nevis iznīcinātas pavisam.

Liberālis vienmēr aizstāv tikai apcirptu politisko brīvību un konstitūciju (tādu kā divpalātu sistēmu u. d. c.) — pie kam katrs apcirpuins ir dzimtkungu privilēģijas saglabāšana. Tādējādi liberālis pastāvīgi svārstās starp dzimtkungiem un demokrātiju; no tā rodas ārkārtīgais, gandrīz neticamais liberālismā nespēks visos kaut cik nopietnos jautājumos.

Krievijas demokrātijā, tā ir strādnieku šķira (proletāriskā demokrātijā) un visu nokrāsu narodņiki un trudoviki (buržuāziskā demokrātijā). Krievijas liberalisms ir k.-d. partija un tāpat arī ,,progresisti“ un III Domes nacionālo grupu vairākums.

Krievijas demokrātijai pagātnē ir ievērojamas uzvaras, Krievijas liberālismam — nevienas. Pirmā prata cīnīties, un tās sakāves vienmēr bija lielas, vēsturiskas visas Krievijas sakāves, pie kam pat pēc sakāves demokrātijās prasību viena dala vienmēr tika izpildīta. Otrais, t. i., liberalisms, neprata cīnīties, un viņa pagātnē Krievijas vēsturē nav nekā cita kā tikai tas, ka dzimtkungi pastāvīgi nicinoši nievā liberāļus kā kungi kalpus.

Pārbaudīsim šos vispārīgos apsvērumus un principiālās pumatpremisas pēc kadetu agrarās programas. ,,Pravda“ pateica kadetiem, ka viņu nedemokratismu pierāda k.-d. berezovska 2. runas III Domē par agraro jautājumu^22.

Kadetu avīze ,,Reč“ 208. nr-ā atbildēja: „Berezovska 2. runa bija, kā zināms, k.-d. programas apstiprinājums agrārajā jautājumā^11.

Redziet, cik izvairīga šī atbildei Mēs paziņojām, ka Berezovska 1.[23] runa ir nedemokrātiskās jautājuma nostādnes paraugs. Avīze ,,Reč“ lieliski zina, ko īsti mēs uzskatām par liberālismā pazīmi atšķirībā no demokrātismā. Bet viņa pat nedomā iztirzāt jautājumu nopietni, noteikt, tieši kādas liberālismā atšķirības pazīmes no demokrātismā viņa, ,,Reč“, uzskata par pareizām, pārbaudīt, vai Berezovska 1. runā patiešām ir šīs pazīmes. Neko tādu avīze ,,Reē“ nedara. ,,Reč“ izvairās no jautājuma, parādīdama ar to savu principiālo vājumu un netīro sirdsapziņu.

Bet noliegt, ka visa kadetu partija ir atbildīga par Berezovska 1. runu, neuzdrošinājās pat avīze ,,Reč“. Viņa atzina, viņai bija jāatzīst šī atbildība, nosaucot Berezovska 1. runu par ,,k.-d. programas apstiprinājumu agrarajā jautājumā".

Lieliski. Mēs tad nu arī citēsim galvenās vietas no šās neapstrīdami un oficiāli kadetiskās runas, ko teicis III Domes loceklis Simbirskas muižnieks A. J. Berezovskis. Mēs apskatīsim, analizējot oratora prātojumus, vai viņam ir demokrātisks vai liberals viedoklis. Un mēs gribam redzēt, vai kadetu kgiem savā plašajā presē vai sapulcēs izdosies mūs atspēkot.

„Pēc manas dzijās pārliecības, — 1908. g. oktobrī III Domē Icica A. J. Berezovskis (mēs citējam pēc avīzes „Rossija" stenografisfea pārskata), — šis projekts" (k.-d. agrarais projekts) „daudz izdevīgāks arī zemesīpašniekiem" (ne tikai zemniekiem), „un es to saku, kungi, pazīdams zemkopību, jo pats ar to nodarbojos visu mūžu un esmu zemesīpašnieks. Kulturālai zemkopības saimniecībai tautas brīvības partijas projekts bez šaubām būtu lietderīgāks nekā tagadējā kārtība. Nevajag izķert kailo piespiedu atsavināšanas faktu, sašust par to un teikt, ka tā ir varmācība, bet vajag paskatīties un novērtēt, par ko izvērtas tas, kas liek ieteikts mušu projektā, un kā šī piespiedu atsavināšana tiek realizēta"...

Mēs pasvītrojām šos patiešām zelta vārdus, ko teicis A. J. Berezovska kgs, zelta tāpēc, ka tie ir neparasti patiesīgi. Kas atcerēsies marksistu boļševiku runas un rakstus pret kadetiem I Valsts domes laikā vai kas uzņemsies pūles tagad iepazīties ar šiem rakstiem, tam būs jāpiekrit, ka A. J. Berezovska kgs 1908. gadā spīdoši apstiprinājis to, ko 1906. gadā teica boļševiki. Un mēs uzņemamies pareģot, ka katra kaut cik objektiva vēsture trīskārt apstiprinās viņu politiku.

1906. gadā mēs teicām: neticiet vārdu — „piespiedu atsavināšana" — skaņai. Jautājuma kodols — kurš kuru piespiedīs. Ja muižnieki piespiedīs zemniekus ārkārtīgi dārgi samaksāt par sliktu zemi, līdzīgi kā bēdīgi slavenajā 1861. gada izpirkšanā, tad šāda „piespiedu atsavināšana" būs muižnieku reforma, kas izdevīga muižniekiem, bet izputina zemniekus^24.

Liberāli, kadeti, izvirzīja jautājumu par piespiedu atsavināšanu, laipodami starp muižniekiem un zemniekiem, starp melnsimtniekiem un demokrātiju. 1906. gadā viņi griezās pie demokrātijās, cenzdamies attēlot savu „piespiedu atsavināšanu" kā kaut ko demokrātisku. 1908. gadā viņi griežas pie III Valsts domes „zubriem" un pierāda tiem, ka vajag pārbaudīt, „par ko izvēršas un kā šī piespiedu atsavināšana tiek realizēta".

Paklausīsimies taču oficiālā k.-d. partijas oratorā:

„Ņemiet I Valsts domes 42 locekļa projektu, — teica A. J. Berezov-skis, — tajā l>ija tikai'- (tieši tā, Berezovska kgs!) „atzinums, ka vispirms nepieciešams pakļaut atsavināšanai lo zemi, ko neekspluatē paši īpašnieki. Pēc tam tautas brīvības partija atbalstītu tādu komisiju izveidošanos uz vietām, kurām zināmā laikā būtu jānoskaidro, kāda zeme ir pakļauta, kāda nav pakļauta atsavināšanai un cik zemes vajag zemniekiem, lai viņus apmierinātu. Šis komisijas tiktu konstruētas tā,

lai lajas puse locekļu bulu zemnieki un puse nezemnieki".

A. J. Berezovska kgs nav pateicis gluži visu. Ikviens, kurš gribēs ieskatīties Kutlcra (atzīts kadetu partijas pārstāvis agrarajā jautājumā) agrarajā projektā, kas iespiests kadetu izdevuma „Agrārais jautājums" 11 sējumā, redzēs, ka pēc

šā projekta komisiju priekšsēdētājus ieceltu valdība, t. i., arī viņi būtu muižnieku pārstāvji.

Bet pieņemsim pat, ka A. J. Berezovskis izteicis k.-d. uzskatus precizāk nekā Kutlers. Pieņemsim, ka A. J. Berezovskis ir pateicis visu un ka kadeti patiesi grib komisijas, kas sastādītas no zemniekiem un ,,nezemniekiem“ vienādā skaitā bez šķiru valdības pārstāvjiem. Kas tad nu ir? Vai kāds iedrošināsies apgalvot, ka šāds projekts ir demokrātisks??

Demokrātijā ir vairākuma kundzība. Par demokrātiskām var saukt tikai vispārējas, tiešas, vienlīdzīgas vēlēšanas. Demokrātiskās komisijas ir tikai tādas komisijas, ko ievēlējuši visi iedzīvotāji, pamatojoties uz vispārējām vēlēšanu tiesībām. No demokrātismā vispārējām, galvenajām, ābeces patiesībām tas izriet tik neapstrīdami, ka dīvaini šķiet visu to tik sagremotā veidā pasniegt kadetu kungiem.

Uz papīra kadeti atzīst vispārējas vēlēšanu tiesības. īstenībā vienā no vissvarīgākajiem Krievijas atbrīvošanās kustības jautājumiem, agrarajā jautājumā, viņi neatzīst vispārēju vēlēšanu tiesības! Nekāda izgrozīšanās un atrunāšanās neiznīcinās šo laktu, kam ir milzīgi liela nozīme.

Un nesāciet domāt, ka kadeti izdara šeit tikai atkāpšanos no vispārējo vēlēšanu tiesību principa, no demokrātijās principa. Nē. Viņi- liek pamatā citu principu, vecā un jaunā „vienošanās“ principu, muižnieka un zemnieka, melnās sotņas un demokrātijās vienošanās principu. Pusi vieniem un pusi otriem, — lūk, ko pasludina kadeti.

Šis jau arī tieši ir tipisks svārstīgās liberāli monarehis-tiskās buržuāzijas princips. Viņa nevis grib, lai iznīcina viduslaicīgās privilēģijas, bet lai tās sadala starp muižniekiem un buržuāziju. Patiešām, vai var apstrīdēt, ka ,,ne-zemnieku^11 (t. i., muižnieku, ja runājam bez aplinkiem) pielīdzināšana zemniekiem, 7/io iedzīvotāju, nav viduslaiku privilēģijas saglabāšana un apstiprināšana? Kādas tad bija viduslaicīgās privilēģijas, ja ne tās, ka politikā viens muižnieks nozīmēja to pašu, ko simti un tūkstoši zemnieku.

No muižnieku un zemnieku vienlīdzības objektivi nav iespējama nekāda cita izeja kā vienīgi privilēģiju sadalīšana starp muižniekiem un buržuāziju. Tieši tā notika 1X61. gadā: muižnieki atdeva Viooo savu privilēģiju topošai buržuāzijai, bet zemnieku masa pusgadsimtu ilgi (1861— -1-50 = 1911) bija nolemta beztiesiskuma, pazemojuma, lēnas bada nāves, nodokļu izspiešanas u. c. mokām. Turklāt nevajag aizmirst, ka 1861. gadā, atdodami Viooo savu politisko privilēģiju buržuāzijai (zemstu, pilsētu, tiesu reforma u. c.), muižnieki paši sāka ekonomiski pārvērsties par buržuāziju, ierīkojot spirta dedzinātavas, biešu cukura fabrikas, iestājoties akciju sabiedrību valdēs utt.

Mēs tūdaļ redzēsim, kādu tad galīgo izeju norādījis pats A. J. Berezovska kgs no šās muižnieku niecīgā skaita un zemnieku milzīgā skaita „vienlīdzības^1*. Bet vispirms mums vēl jāuzsver, cik liela ir Berezovska vārdu nozīme, ka šīm bēdīgi slavenajām komisijām esot „jānoskaidro, kāda zeme ir pakļauta, kāda nav pakļauta atsavināšanai un cik zemes vajag zemniekiem, lai viņus apmierinātu**.

Visas valodas par dažādām zemniekiem piešķiramās zemes „normām** u. t. jpr. — visi tie ir tikai tukši vārdi, ar kuriem, pie tā paša sakot, nereti sevi un zemniekus apdullina mūsu narodņiki inteliģenti, neizslēdzot arī pašus „kreisākos**. Nopietna nozīme ir tikai vienam jautājumam: vai atsavināšanai būs pakļauta visa zeme vai arī ne visa? un pēdējā gadījumā: kas noteiks, „kāda nav pakļauta"? (es jau nemaz nerunāju par to, kas noteiks izpirkšanas maksas apmēru, jo pati viduslaicīgo privilēģiju izpirkšana ir liberāli buržuāzisks institūts, bet saknē, pamatā absolūti nedemokrātisks, pretdemokratisks).

Visi sīki iztirzātie, ierēdnieciski noslīpētie kadetu agraro projektu paragrafi ir tukšs kancelejiskums. Nopietns jautājums ir viens: kas noteiks, kāda zeme un uz kādiem noteikumiem tā ir pakļauta atsavināšanai? Visideālākais likumprojekts, kas izvairās no šā jautājuma, ir vienīgi šarlatānisms, nekas vairāk.

Kā tad šo vienīgo nopietno jautājumu izšķir Berezovska kgs? Ir taču skaidrs, ka, pastāvot zemnieku un „nezemnie-ku“ vienlīdzībai, vienošanās lielāko liesu nenotiks, — bet par draudzīgu vienošanos starp dzimtkungiem un vakarējiem dzimtļaudīm nav nemaz ko likumus rakstīt. Dzimtkungi arī bez jebkādiem likumiem vienmēr ir ar mieru „draudzīgi vienoties** ar viņiem.

l’n Berezovska kgs skaidri ir devis III Valsts domes zubriem atbildi uz sāpīgo jautājumu. Klausieties tālāk viņa runu:

„Ņemot to vērti, ar šo kopīgo konkrēto darbu uz vielām, protams, noskaidrotos ari atsavināšanai „iespējamās“ (klausieties!) „zemes daudzums un tās zemes daudzums, kura nepieciešama zemniekiem" (nepieciešama kādā nolūkā? lai izpildītu klausības? uz to taču dzimtkungi vienmēr bijuši ar mieru!), „un beidzot paši zemnieki pārliecinātos. kādos apmēros var tikt apmierinātas viņu taisnīgās" (hm! hin! debesu tēvs, pasargi mūs no kunga dusmām, no kunga mīlestības un no „muižnieka taisnības") „prasības. Pēc tam tas viss ietu cauri Valsts domei un" (klausieties, klausieties!) „Valsts padomei un pēc pārstrādāšanas tajās" (hm! hm!) „nonāktu līdz galīgajai sankcijai" (t. i„ līdz likuma apstiprināšanai). „Šā plānveidīgā darba rezultāts" (kas gan var būt vēl „plānveidīgāks"!) „neapšaubāmi būtu patiesa iedzīvotāju īsto vajadzību apmierināšana un ar to saistītā nomierināšanās un kulturālo saimniecību saglabāšana, kuras tautas brīvības partija, ja nav galējas nepieciešamības, nekad nav vēlējusies graut“.

Tā teica „tautas brīvības partijas" pārstāvis, partijas, kuru patiesībā vajadzētu nosaukt par muižnieku apmierināšanas partiju.

Šeit skaidrāk par skaidru redzams, ka kadetu ierosinātā „piespiedu atsavināšana" ir tas, ka muižnieki piespiež zemniekus. Kas to iedomātos noliegt, tas lai pierāda, ka Valsts padomē zemnieki ir pārsvarā pār muižniekiem! Muižnieku „vienlīdzība" ar zemniekiem sākumā, bet beigās — ja draudzīga vienošanās nav notikusi — projektu „pārstrādā“ Valsts padome.

„Tautas brīvības partija, ja nav galējas nepieciešamības, kulturālās saimniecības nekad nav vēlējusies graut", — paziņoja muižnieks A. J. Berezovska kgs, kas droši vien savu saimniecību uzskata par „kulturālu". Bet mēs jautāsim: kas noteiks, kā saimniecība un kādās dalās ir „kulturālā" un kur sākas „galējā nepieciešamība"? Atbilde: sākumā to noteiks komisijas, kurās muižnieki un zemnieki ir vienādā skaitā, bet pēc tam Valsts padome...

Kas tad iznāk? Vai kadeti ir demokrātiskā partija vai arī kontrrevolucionara liberāli monarchistiskās buržuāzijas partija? Vai tā ir „lautas brīvības" vai arī muižnieku apmierināšanas partija?

Krievijas buržuāziskā demokrātijā, l. i., visu nokrāsu Irudoviki un narodņiki, stipri grēkoja, gaidīdama, ka, muižnieku zemei pārejot zemnieku rokās, radīsies „vienlīdzība^41, „darba principu^14 izplatīšanās u. tml., grēkoja arī, aizsegdama ar tukšām valodām par dažādām zemes turēšanas „normām" jautājumu — būt vai nebūt viduslaicīgai zemes turēšanai, bet šī demokrātijā palīdzēja jaunajam izspiest veco un nevis sacerēja projektus, lai vecais saglabātu sev daudzas privilēģijas.

Nē, noliegt, ka kadeti nav demokrātiskā partija, bet ir kontrrevolucionarās, liberāli monarehistiskās buržuāzijas parlija, tas nozīmē gluži klaji ņirgāties par vispār zināmiem laktiem.

Noslēgumā īsi aplūkosim kādu jautājumu, ko varētu uzdot varbūt viens vai otrs naivs kadets. Ja kadetu ierosinātā „piespiedu atsavināšana" bija jāsaprot tā, ka muižnieki piespiež zemniekus, kāpēc tad muižnieku vairākums to noraidīja?

Atbildi uz šo jautājumu, pats to nevēlēdamies, devis Miļukova kgs 1908. gada 31. oktobra runā III Valsts domē, kad viņš runāja kā vēsturnieks. Vēsturniekam Miļukovam bi ja jāatzīst, ka līdz 1905. gada beigām tiklab vara, kā arī muižnieki uzskatījuši zemniecību par konservativu spēku. Peterhofas apspriedē 1905. gada 19.—26. jūlijā — šī apspriede sagatavoja Buligina Domi — nākamās Apvienotās muižniecības padomes pīlāri А. A. Bobrinskis, Nariškins utt. bija par to, lai Domē dotu pārsvaru zemniekiem. Vile toreiz sāka turēties pie tā viedokļa, ka patvaldības balstam esot jābūt nevis muižniecībai un nevis buržuāzijai, bet „zemnieku demokrātijai" (un pēdējā šis balsts varot būt)[25].

„Kungi, — teica Mi|ukova kgs, — šis ir interesants moments tāpēc, ka tieši šajā momentā valdībai rodas doma par piespiedu atsavināšanu (Balsis: Kutleram). Jā, kungi, Kullers . .. Kiillers ņēmās izstrādāt projektu par piespiedu atsavināšanu.

...Viņš strādāja, kungi; šis darbs turpinājās, es nezinu, mēnesi uai divus — līdz 1005. poda beigām. Tas turpinājās netraucēti līdz tam laikam, kamēr nenorisinājās pazīstamie Maskavas notikumi, pēc kuriem noskaņojums manāmi grozījās".

г

1906. gada 4. janvarī sanāca muižniecības maršalu kongress. Tas noraidīja Kutlera projektu, pazīdams to pēc baumām un privātās informācijās. Tas pieņēma savu (nākamo ,,stolipinisko“) agraro pro gramu. 1906. gada februārī atkāpjas ministrs Kutlers. 1906. gada 30. martā Vites kabineta (ar „zemnieku^1' programu) vietā stājas Gurko-Gore-mikina kabinets (ar ,,stolipinisko“, muižnieciski buržuāzisku programu).

Tādi ir fakti, kas bija jāatzīst vēsturniekam Miļukovam.

No šiem laktiem izriet skaidrs secinājums. „Kadetu icro-sinātais“ piespiedu atsavināšanas projekts bijis ministra Kutlera projekts Vites kabinetā, kurš sapņoja par patvaldību, kas balstītos uz zemniekiem! Kad zemnieku demokrātijā gāja kalnā, tad to, šo demokrātiju, mēģināja uzpirkt, sagandēt, apmānīt ar „mierīgas^11, „piespiedu atsavināšanas", „otrās atbrīvošanas" projektu, ar projektu, kur „muižnieki" ierēdnieciski „piespiež zemniekus".

Lūk, ko mums stāsta vēstures fakti. Kadetu agrarais projekts ir Vites laika ministra projekts, kuram vajadzēja „nospēlēt" zemnieku cezarismu.

Zemnieku demokrātijā cerības neattaisnoja. Tā parādīja, — I Valsts domē varbūt vēl skaidrāk nekā 1905. gadā, — ka tā kopš 1861. gada ir kļuvusi apzinīga. Pastāvot šādai zemniecībai, kutleriski kadetiskais projekts zaudēja jēgu: zemnieki ne vien neļautu pa vecam piešmaukt sevi, bet izmantotu pat vietējās kadetu zemes komisijas jauna spiediena organizēšanai.

Muižniecības maršali 1906. gada 4. janvarī pareizi nosprieda. ka liberālo muižnieku (Kutlera un Ko) projektam nav nekādu izredžu, un almeta to. Pilsoņu karš pārauga liberāli ierēdniecisko fantastisko projektēšanu. Šķiru cīņa atmeta sapņošanu par „sociālo mieru" un nostādīja jautājumu krasi: „vai nu stolipiniski, vai arī trudovisfiski".

..•Уevskaja Zvezda'1, 22. nr.t

W/Л g. Ji). augusti7 Iespiests pēc avīzes ,,Ņevskaja

Paraksts: V. F r e i j s Zvezda*' teksta

SLIKTA A1ZSTAVEŠANA

Avīzes ,,Pravda“ 86. nr-ā 9. augustā rakstā „Streiku cīņa un darba alga“* mēs minējām mūsu oficiālās statistikas datus par Krievijas fabriku un rūpnīcu strādnieku vidējo darba algu XX gadsimta pirmajā gadu desmitā.

Izrādījās, ka ar slaveno 1905. gada streiku ciņu strādnieki paaugstinājuši savu darba algu no 206 rubļiem (vidēji gadā vienam strādniekam) līdz 238, t. i., par 32 rubļiem jeb par 15,5%.

Mūsu secinājums nav paticis kroņa avīzei „Rossija"73. 15. augusta numurā tā velti ievadrakstu, lai sīki pārstāstītu mūsu minētos datus (pie kam nezin kāpēc precizi nenosauc avīzi, no kuras šie dati ņemti), un mēģina atspēkot mūsu secinājumus.

,,Ka strādnieku alga 1906. gadā strauji kāpusi uz augšu, — tas, protams, pareizi, — raksta avīze ,,Rossija“,— bet pareizi arī tas, ka reizē ar to un tai pašā laikā uzreiz cēlās cenā ari visas preces un produkti"... Un „Rossija" tālāk publicē savu aprēķinu, pēc kura darba alga cēlusies par 20%, bet dzīves dārdzības paaugstinājums sasniedz 24%. Avīzes ,,Rossija“ aprēķins ir ļoti nepareizs visādā ziņā. īstenībā darba algas paaugstināšanās nav tik liela, bet dzīves sadārdzināšanās ir vēl ievērojamāka.

Bet tagad mēs nesāksim labot avīzes „Rossija" kļūdas. Ņemsim tās skaitļus.

... „Tie nepavisam nerunā par lo, — raksta avīze „Rossija", — ka strādnieki liūtu kaut ko ieguvuši. Bet, spriežot pēc strādnieku biežajām žēlabām par grūtajiem laikiem, drīzāk var pat secināt pretējo: ka nezin vai viņi ir ieguvuši kaut ko“.

Vai nav tiesa, cik dīvaini prāto ,,Rossija“? Ja darba alga ir cēlusies ne tik ievērojami, kā cēlušās dzīvei nepieciešamo produktu cenas, tad, protams, nepieciešama vēl ievērojamāka darba algas paaugstināšana! Vai patiešām tas nav acīm redzams?

Bet kā gan tad strādnieki bez ekonomiskas cīņas un bez streikiem var izcīnīt darba algas paaugstināšanu? Vai avīze ,,Rossija“ ir redzējusi tādus kapitālistus, kas sakarā ar dzīvei nepieciešamo produktu cenu paaugstināšanos paši piedāvātos paaugstināt strādniekiem viņu algu?

Avīze ,,Rossija“ atzīst, ka darba alga strauji kāpusi uz augšu 1906. gadā, t. i., tāpēc, ka notikusi plaša, masveida, neatlaidības ziņā pasaulē vēl neredzēta streiku ciņa. Bet produktu cenas sāka celties pirms 1905. gada. Piemēram, maizes cenas Krievijā nav pazeminājušās kopš 1903. gada, bet tikai paaugstinājušās. Gaļas un piena produktu cenas nav pazeminājušās kopš 1901. gada, bet tikai paaugstinājušās.

Tātad vienīgi tikai ar streiku cīņu strādnieki panākuši to, ka darba alga arī sākusi celties attiecīgi maizes un citu produktu augošām cenām. Ja darba algas paaugstināšanās nav pietiekama, — un to atzīst pat avīze ,,Rossija“, — tad nepieciešama tās tālākā paaugstināšana.

,,Pravda", 96. nr., 1912. y.

21. augustā

Paraksts: V. Iespiests pēc avīzes „Pravda" teksta

LIKVIDATORI UN ,,VIENĪBA“74

Sajās dienās iznākušo avīzes „Ņevskij Golos“ septīto numuru nevar nosaukt citādi kā par histēriju. Gandrīz 2 avīzes lappusēs ir nevis strādnieku chronika, bet izmeklēti lamu vārdi pret avīzēm ,,Pravda“ un „Ņevskaja Zvezda". Kuriozi, ka šī lamāšanās notiek ar strādnieku šķiras „vienības", ar vēlēšanu kampaņas „vienības" lozungu.

Kungi, — mēs atbildēsim likvidatoriem, — strādnieku šķiras vienība ir dižens princips. Bet tas patiešām ir smieklīgi, ja jūs. kliegdami par „vienību", gribat uztiept strādnieku šķirai liberālo inteliģentu likvidatoru grupas platformu un kandidātus.

„Pravda" ar precīziem skaitļiem pierādījusi, ka ,.likvida-torisms strādnieku kustībā nav nekas; ka spēcīgs tas ir tikai liberālajā inteliģencē" („Pravda", 80. nr., 19P2. g. 1. augustā*). Tagad avīze „Ņevskij Golos" 7. nr-ā 17. augustā lamā šos „Pravdas" rakstus, saukdama tos par „feļe-loniskiem", „chļeslakoviskiem" u. tml. Taču to vienkāršo laktu, ka „Pravda" pusgada laikā saņēmusi 504 strādnieku grupu savāktos līdzekļus, bet likvidatoru avīzes tikai 15.— avīze „Ņevskij Golos" pat nemēģina apstrīdēt.

Kādu gan citu secinājumu no tā var taisīt kā tikai to, ka kliegšana, troksnis, lamāšanās un klaigāšana par vienību, viss tas ir vienkāršs aizsegs likvidatoru galējam un galīgam nespēkam strādnieku šķirā?

Lai kā mūs lamātu avīze „Ņevskij Golos", mēs mierīgi norādīsim strādniekiem uz neapgāžamiem faktiem. Paskatieties uz savāktajiem līdzekļiem, kas minēti avīzes „Ņevskij Golos" 7. nr-ā un kas ienākuši jūlijā un augustā ,,avīzes

līdzekļu pastiprināšanai" (t. i., — tieši sakot — likvidatoru avīzes atjaunošanai, kura bija apstājusies tāpēc, ka tai nebija strādnieku masu atbalsta). Pārskats par šiem savāktajiem līdzekļiem rāda, ka ir 52 iemaksas par 827 rbļ. 11 кар. lielu sumu. No tām ir tikai divas grupu iemaksas: viena no „Maskavas iniciatīvas grupas“ — 35 rbļ., otra no „draugu grupas Parīzē“ — 8 rbļ. 54 кар. Bet no pārējām 50 vienpersoniskām iemaksām 35 iemaksu kopsuma ir 708 rbļ., t. i„ vidēji katra iemaksa pāri par 20 rubļu.

Lai jau dusmojas un lamājas avīze „Ņevskij Golos", bet fakti paliek fakti. Ka „iniciativas grupas" ir likvidatoru grupas, kas atšķēlušās no strādnieku šķiras partijas, tas ir vispār zināms. To atklāti un tieši ir atzinis pat Pļechanovs jau 1912. gada aprilī.

Atšķēlušos likvidatoru grupa par buržuāzisku liberālo inteliģentu iemaksām ir atjaunojusi savu avīzi, lai cīnītos pret strādnieku presi!! Un šī grupa kliedz par „vienību". Nu, kā lai te nesmejas?

Iespiests pēc avīzes „Pravda“ teksta

„Pravda”, 99. nr., 1912. g. 24. augustā

17 1K svj

PĀRRUNĀS PAR „KADETU EŠANU“

Avīzes „Pravda" un „Ņevskaja Zvezda“ deva bargu, bet pilnīgi pelnītu atbildi kgiem Blankam, Korobkam, Kusko-vai un Ko ārzemēs par viņu netīrajiem liberālajiem izlēcieniem pret strādnieku presi.

Lai cik labas bija atbildes „kungiem, kas boikotē strādniekus", tomēr palicis vēl visai svarīgs principiāls jautājums, kas katrā ziņā jāiztirzā. Ivgi Blanki un Kuskovas ar saviem rupjajiem meliem pacentušies notušēt, aptumšot to. Bet mēs nedrīkstam ļaut aizsegt principiālus jautājumus, mums jāatsedz visa to nozīme, jādabū laukā no Blanku un Kuskovu sagrozījumu, apmelojumu un lamu kaudzes to domstarpību saknes, kas interesē ikvienu apzinīgu strādnieku.

Vienu no šādām saknēm var izteikt ar vārdu: „kadetu ēšana". Ieklausieties vientuļajās, bet neatlaidīgajās likvidatoru balsīs, publikas piezīmēs, kura partejiskā ziņā vēl nav pilnīgi izkristalizējusies, — un jūs nereti ja arī ne dzirdēsit pārmetumu avīzēm „Pravda" un „Ņevskaja Zvez-da“, tad redzēsit galvas grozīšanu par to, ka tās „kadetus ēd nost".

Bet iztirzāsim principiālo jautājumu par „kadetu ēšanu".

Divi apstākļi vispirms un visvairāk izskaidro to, ka parādījies šāds „Pravdai" adresēts pārmetums: 1) nav izprasta jautājuma būtība par „divām un trim nometnēm" vēlēšanu kampaņā un mūsdienu politikā vispār; 2) nav vērīga izturēšanās pret tiem īpatnējiem apstākļiem, kādos tagad nostādīta marksistiskā prese, strādnieku demokrātijās avīzes.

Sāksim ar pirmo jautājumu.

Visi liberāļi balstās uz divu nometņu teoriju: par konstitūciju un pret konstitūciju. No Miļukova līdz Izgojevam, no Prokopoviča līdz M. M. Kovaļevskim, visi viņi par to ir vienis pratis. Un jāpatur prātā, ka divu nometņu teorija neizbēgami izriet no visa mūsu liberālismā šķiriskās būtības.

Kāda ir šī būtība no ekonomikas viedok]a? Tāda, ka liberalisms ir buržuāzijas partija, kas baidās no zemnieku masu kustības un vēl vairāk — no strādnieku kustības, jo lā spējīga aprobežot (tagad pat, tuvākajā nākotnē, negrozot visu kapitālistisko iekārtu) buržuāzijas ekonomisko privilēģiju apmērus un veidus. Bet buržuāzijas ekonomiskā privilēģija ir īpašums uz kapitālu, kurš Krievijā dod divkārt un trīskārt vairāk pelņas nekā Eiropā.

Lai nosargātu šo „krievisko^11 virspeļņu, nevajag pieļaut trešās nometnes patstāvību.

Piemēram, buržuāzijas kundzība pilnīgi iespējama, arī pastāvot 8 stundu darba dienai. Viņas kundzība tad būs pat pilnīgāka, tīrāka, plašāka, brīvāka, nekā pastāvot 10—11 stundu darba dienai. Bet šķiru cīņas dialektika ir tāda, ka bez ārkārtīgas nepieciešamības, bez galējas nepieciešamības buržuāzijā nekad neapmainīs mierīgo, ierasto, ienesīgo (oblomoviski ienesīgo) 10 stundu darba dienu ar 8 stundu darba dienu.

Tas, kas teikts par 8 stundu darba dienu, attiecas gan uz augšpalātu, gan uz muižnieku zemesīpašumu, gan uz daudz ko cilu.

Buržuāzijā neatteiksies no vcckrieviskajām, mierīgajām, ērtajām, ienesīgajām ekspluatācijas formām, lai atvietotu tās tikai ar eiropiskām, tikai ar demokrātiskām (jo demokrātijā, nedusmojieties, dedzīgie žurnālā ,,Zaveti“ varoņi, ari ir buržuāzijas kundzības forma), — neatteiksies, mēs sakām, bez ārkārtīgas, galējas nepieciešamības.

Šo nepieciešamību var radīt tikai masu kustība, kas sasniegusi zināmu sistēmu un spēku. Un buržuāzijā, aizstāvēdama savas ekonomiskās intereses, cīnās pret šādu kustību, tas ir, pret trešās nometnes patstāvību.

Kāda ir liberālismā šķiriskā būtība no politikas viedokļa? Bailes no to pašu sociālo elementu kustības, jo tā spēj iedragāt politiskās privilēģijas, ko buržuāzijā augstu vērtē. Liberalisms baidās demokrātijās vairāk nekā reakcijas. To pierādīja 1905., 1900. un 1907. gads.

17'

Lai nosargātu politisko privilēģiju vienu vai otru daļu, vajag nepieļaut trešās nometnes patstāvību, — vajag noturēt visu opo/iciju tajā un tikai lajā pozicijā, kas izteikta formulā par vai pret konstitūciju.

Šī formula izteic vienīgi tikai konstitucionālu pozieiju. Šī formula nepārkāpj konstitucionālo reformu ietvarus. Šās formulas būtību lieliski un pareizi izteica Gredeskula kgs — nejauši aizpļāpājies — lajos savos paziņojumos, ko avīze ,,Reč“ bez jebkādas alruniņas atkārtoja un ko ,,Pravda“ nesen pārdrukāja*.

Šās formulas būtība ir pilnīgi ,,vcchoviska“, jo krājumam ,,Vechi“ nekas cits ari nav vajadzīgs, neko citu tas, patiesību sakot, arī nav sludinājis. ,,Vechi“ nebūt nav pret konstitūciju, nav pret konstitucionālām reformām. „Vechi" ir ,,tikai“ pret demokrātiju un to, ka tā kritizē visāda veida konstitucionālās ilūzijas.

Izrādījās, ka Krievijas liberalisms ir pietiekami ,,veikls“ politikānis, lai nosauktu sevi par „demokrātisku" nolūkā cīnīties pret demokrātiju un par tās patstāvības apspiešanu. Tāds ir parastais un normālais ikvienas liberālās buržuāzijas rīcības paņēmiens visās kapitālistiskajās zemēs: ar demokrātismā izkārtni apkrāpt masas, lai atradinātu tās no patiesi demokrātiskās teorijas un patiesi demokrātiskās prakses.

Un visu zemju, to skaitā arī Krievijas, pieredze neapgāžami parādījusi, ka tikai tāda prakse spējīga dot patiesu virzienu uz priekšu, kurpretim liberalisms ar savām bailēm no demokrātijās, ar savām vechoviski gredeskuliskām teorijām neizbēgami padara sevi nespēcīgu: Krievijas liberālismā nespēks 18()1.—1904. gadā, Vācijas liberālismā — 1849,—1912. gadā.

Trešā nometne, demokrātijās nometne, kas saprot liberālismā aprobežotību un kam nav tā nenoteiktības un vā juma, tā svārstību un bailīgās raudzīšanās atpakaļ, šī nometne nevar izveidoties, nevar pastāvēt, sistemātiski, neatlaidīgi diendienā nekritizējot liberālismu.

Kad šo kritiku nievājoši vai naidīgi saukā par „kadetu ēšanu", tad ar to apzinīgi vai neapzinīgi izplata tieši liberālus uzskatus. Jo īstenībā visa pret kadetismu vērstā kritika līdz ar to j>ašu jau pēc jautājumu nostādnes vien ir reakcijas kritika, labējo kritika. Mūsu polemika ar liberāliem — pilnīgi pareizi teica avīze „Ņevskaja Zvezda" (12. nr.)[26] — „ir dziļāka un saturīgāka nekā cīņa pret labējiem"[27].

Faktiski Krievijā uz simt liberālām avīzēm nezin vai iznāks viena marksistiska, tā ka runāt par to, ka mēs, kadetus kritizēdami, „pārspīlējam", ir vienkārši smieklīgi: mēs vēl nedarām ne simto daļu no nepieciešamā, lai sabiedrībā un tautā valdošo „vispār opozicionāro" noskaņojumu nomainītu ar antiliberalu, noteikti un apzināti demokrātisku noskaņojumu.

Bez šādas „nomaiņas" Krievzemē nekas prātīgs un jēdzīgs nav bijis un nekas nevar būt.

Apvainojums par „kadetu ēšanu" vai nievājošas zobgalī-biņas sakarā ar „kadetu ēšanu" nav nekas vairāk kā faņon de parler^28, kā liberālu uzskatu ieviešanas paņēmiens, bet, kad runāšana notiek strādnieku priekšā vai par strādniekiem, tad tieši kā liberālās strādnieku politikas uzskatu ieviešanas paņēmiens.

No kaut cik konsekventa vai pārdomāta likvidatorisma viedokļa apvainojumi par „kadetu ēšanu" ir saprotami un nepieciešami. Tie pauž tieši likvidatorisma būtību.

Aplūkojiet visumā likvidatoru uzskatus, šo uzskatu iekšējo loģiku, to sakaru un atsevišķu tēžu savstarpējo atkarību: „koaliciju brīvība" ir konstitucionālā reforma, — pie ekonomiskiem streikiem pievienojas „politiska atdzīvo-šanās“ un nekas vairāk, — tālu ejoša vēlēšanu platforma lick pasludināta par „ārprātu^1*, — uzdevums tiek formulēts kā uzdevums cīnīties par atklātu partijas pastāvēšanu, t. i., atkal tomēr tiek formulēta kā konstitucionālā reforma, — vara Krievijā jau tiek pasludināta par buržuāzisku (Larins), tirdzniecības un rūpniecības buržuāzijā jau tiek pasludināta par valdošu šķiru, — strādniekiem tiek teikts, ka ,,pie-tiek“ balstīties uz absolūtisma un konstitucionālismā pretrunu (Martovs).

Kopumā tas jau arī ir reformisms, tā jau arī ir liberālās strādnieku politikas uzskatu sistēma. Lieta nepavisam nekļūst citāda ar to, ka Jānis vai Pēteris, aizstāvēdami šos uzskatus (to vienu vai otru da(u —- jo likvidatorisms atrodas „augošo uzdevumu augšanas procesā^11), paši atzīst sevi par ma rksisliem.

Runa ir nevis par viņu labajiem nodomiem (kam lādi ir), bet par viņu politikas objektivo nozīmi, t. i., par to, kas no tās iznāk, cui tā prodest, kam derīga, kādas dzirnavas īstenībā griež šis ūdens.

Tā ir strādnieku interešu aizstāvēšana uz pamala, ko rada „cīņa^11 (vai ķildošanās?) starp liberāliem un labējiem un nevis cīņa par demokrātisku, anliliberalu pamatu labējo novājināšanai. Likvidatori ir strādnieku piekritēji, tas nav apšaubāms. Bet viņi saprot strādnieku intereses tā, ka aizstāv šīs intereses tās Krievijas ietvaros, kuru solās uzcelt liberāli, un nevis tās Krievijas, kuru vakar cēla un rīt cels (neredzamā veidā ceļ arī šodien) demokrāti pretēji liberāļiem.

Te ir visa jautājuma kodols. Jaunas Krievijas vēl nav. Tā vēl nav uzcelta. Vai nu strādniekiem vajag vīt sev „šķirisku^11 (īstenībā cunfšu) lizdiņu tajā un tādā Krievijā, ko ceļ Miļu-kovi ar Puriškevičiem, vai arī strādniekiem vajag pašiem pa savam celt jaunu Krieviju pavisam bez Puriškevičiem un pretēji Mi|ukoviem.

Šī jaunā Krievija katrā ziņā būs buržuāziskā, bet no buržuāziskās (agrarās un neagrarās) Stolipina politikas līdz buržuāziskajai Sun-Jat-sena politikai ir „pieklājīgi liela distance^11.

Visa Krievijā pārdzīvojamā laikmeta būtība ir šās distances lieluma noteikšana.

„Pretēji Miļukoviem^11 — teicām mēs. Šis „pretēji^11 jau arī

ir „kadetu ēšana". Tāpēc, nebīdamies no vārdiem, mēs l>rinrif)iali paliekam un paliksim „kadetu ēd<lji“, ne uz mirkli neaizmirsdami īpašos strādnieku šķiras uzdevumus gan pret Miļukovu, gan pret Sun-Jat-seniem.

Apvainojums „kadetu ēšanā" ir vienīgi sliekšanās (vienalga, apzināta vai neapzināta) uz to, lai strādnieki, jaunu Krieviju celdami, vilktos līdzi Miļukoviem, bet nevis vestu sev līdzi mūsu mazos Sun-Jat-senus pretēji Miļukoviem...

Mums vēl jāsaka pāris vārdu par otro apstākli, ko atstāj neievērotu tie, kuri runā par „kadetu ēšanu".

Saka: kāpēc pozitīvi neattīstīt savus uzskatus? Kāpēc pārmērīga polemika? Tie, kas tā saka, prāto it kā šādā veidā: mēs neesam pret īpašu līniju, kas pilnīgi atšķiras no kadetiskās, — mēs neesam pret trim nometnēm, — mēs esam tikai pret to, ka „politiku aizstāj ar polemiku", ja izmantojam kāda likvidatoru drauga kādu trāpīgu vārdiņu.

Nav grūti atbildēt tiem, kas tā runā: pirmkārt, nevar attīstīt jaunus uzskatus citādi kā polemiski (turpretim marksistiskie uzskati ir jauni gan pēc laika, kad tie parādījušies, gan pēc tā, cik plaši tic izplatījušies, salīdzinot ar liberālajiem uzskatiem). Otrkārt, tā arena, kurā darbojas avīzes „Ņevskaja Zvezda" un ,.Pravda", ir vienīgi tikai teorētiskas marksisma sludināšanas arena. Būtu k|ūda, ja uzskatītu šo arēnu par kaut ko lielāku: tas ir tikai teorētiskais ,,A b c...“[29], ābece, teorētiska pieeja, darba virziena norādījums, bet tas vēl nav pats darbs.

Minētajā arēnā marksisti „neatkarīgu apstākļu" dēļ nav spējīgi dot savus praktiskos secinājumus „pozilivā" veidā. Tāpēc šās arenas nozīmes pārspīlēšana būtu likvidatoriska kļūda. Vislielākais, kas te iespējams, tas ir — norādīt virzienu un pie tam tikai tādā veidā, ka kritizē kadetus.

Avīzes „Novoje Vremja" un „Zemščina" T5, ķircinādamas kadetus, attēlo lietu tā, ka, lūk, jūs, kadetus, ēd nost, un neko vairāk. Avīze „Rcč" ļoti saprotamu iemeslu dēļ izliekas, ka 1ā pieņem šādu „tulkojumu". Ivorobki un Kuskovas, dažs galēja truluma dēļ, dažs galēja „sulainiskuma dēļ pret kadetiem", arī izliekas tāpat.

Bet ikviens politiski izglītots cilvēks lieliski redz, ka

marksistiskā „kadetu ēšana" noteikti katrā kadetu kritizēšanas punktā norāda citas ,,opozicijas“ virzienu, ja man būs atļauts lietot šo nepiemēroto vārdu.

Kad marksists „ēd nost" kadetu par „dievbijīgām" Karaulova runām, tad marksists nespēj attīstu savu pozitivo viedokli. Bet ikviens izglītots cilvēks saprot: demokrātijā nevar būt demokrātijā, ja tā ir dievbijīga.

Kad marksists „ēd nost" kadetu par Gredeskula runām, tad marksists nespēj attīstīt savu pozitivo viedokli. Bet ikviens izglītots cilvēks saprot: demokrātijā nevar būl demokrātijā, ja tā domā tāpat kā Gredeskuls.

Kad marksists... bet mēs nekad nebeigtu, ja šādā veidā iedomātos pārcilāt visus mūsu „kadetu ēšanas" jautājumus un punktus. Pietiek arī divu piemēru, lai pilnīgi noskaidrotu mūsu tēzi attiecībā pret otru apstākli: apvainojumi par kadetu ēšanu ir tā mietpilsoniskā, kaitīgā, nelietīgā aizsprieduma izpausmes veids, it kā zināmā arena esot pietiekama arena.

Mēs paliksim „kadetu ēdāji", starp citu, tieši tādēļ, lai cīnītos pret šo kaitīgo aizspriedumu.

ttŅeuskaļa Zvezda”» 23. nr., 1912. g.

26. augusta Iespiests pēc avīzes „Ņcvskaja

Paraksts: K. S—i j $ Zvezda“ teksta

STRĀDNIEKI UN ,,PRAVDA“

,,Pravda“ jau ir sakopojusi dažus pusgada darba rezul-latus.

Šie rezultāti vispirms un visvairāk rādīja, ka tikai pašu strādnieku pūliņi, tikai milzīgi viņu cīņas entuziasma drosmes un neatlaidības uzplūdi, tikai pēc aprija un maija kustības varēja parādīties Pēterburgas strādnieku avīze ,,Pravda“.

Savos rezumējumos ,,Pravda“ sākumā aprobežojās ar datiem par strādnieku grupu iemaksām strādnieku dienas avīzei. Šie dati mums atsedz tikai strādnieku atbalsta nelielu daļu, no šiem datiem nav redzams tieši daudz vērtīgāks un daudz grūtāks atbalsts — morālais atbalsts, atbalsts ar personīgu piedalīšanos, avīzes virziena atbalsts, atbalsts ar materiāliem, ar apspriešanu, ar izplatīšanu utt.

Bet arī tie aprobežotie dati, kas bija ,,Pravdas“ rīcībā, rādīja, ka strādnieku grupu skaits, kas tieši saistījušās ar ,,Pravdu“, ir ļoti iespaidīgs. Uzmetīsim vispārēju skatienu kopsavilkumiem:

Pavisam piecsimt piecdesmit viena strādnieku grupa atbalstījusi ,,Pravdu“ ar savām iemaksām.

Interesanti būtu izdarīt kopsavilkumus arī par daudzām citām strādnieku iemaksām un līdzekļu vākšanām. ,.Pravdā“ mēs pastāvīgi esam redzējuši pārskatus par iemaksām viena vai otra streika atbalstīšanai. Esam redzējuši pārskatus par iīdzekļu vākšanām „represēto^1* labā, ,,enicšu“ labā, atsevišķu ,,Pravdas“ redaktoru labā, līdzekļu vākšanu vēlēšanu kampaņai, palīdzībai bada cietējiem u. t. jpr., u. tml.

Ievērojot to, ka šīs līdzekļu vākšanas ir bijušas ļoti dažādas, kopsavilkumus izdarīt šeit ir daudz grūtāk, un mēs vēl nevaram pateikt, vai statistisks aprēķins spēj dot apmierinošu ainu par šo parādību. Bet katrā ziņā ir acīm redzams, ka šīs dažādās līdzekļu vākšanas aptver strādnieku dzīves ļoli ievērojamu posmiņu.

Pārlasot pārskatus par strādnieku līdzekļu vākšanām sakarā ar strādnieku un kalpotāju vēstulēm no visām Krievijas malām, ,,Pravdas“ lasītāji, kurus pa lielākai daļai izkaisījuši un izšķīruši smagie ārējie Krievijas dzīves apstākļi, gūst zināmu priekšstatu par to, kā cīnās, kā mostas vienas vai otras profesijas, viena vai otra apvidus proletārieši, lai sargātu strādnieku demokrātijās intereses.

Strādnieku dzīves chronika ,,Pravdā“ tikai sāk attīstīties un iesakņoties. Turpmāk strādnieku avīze neapšaubāmi ne vien saņems vēstules par ļaunprātībām fabrikās, par jaunā proletāriešu slāņa mošanos, par līdzekļu vākšanām vienai vai otrai strādnieku kustības nozarei, bet ienāks arī ziņas par strādnieku uzskatiem un noskaņojumiem, par vēlēšanu kampaņu, par strādnieku pilnvaroto vēlēšanām, par to, ko strādnieki lasa, par jautājumiem, kas viņus sevišķi interesē, u. t. jpr.

Strādnieku avīze ir strādnieku tribine. Tur visas Krievijas acu priekšā cits pēc cita jāizvirza strādnieku dzīves jautājumi vispār un strādnieku demokrātijās jautājumi it īpaši. Pēterburgas strādnieki ir likuši sākumu. Viņu enerģijai Krievi jas proletariats parādā pateicību par strādnieku pirmo dienas avīzi pēc smagajiem likstu gadiem. Turpināsim viņu darbu, vienprātīgi atbalstīdami un attīstīdami galvaspilsētas strādnieku avīzi — pirmo bezdelīgu, kas vēstī to pavasari, kad visu Krievi ju pārklās strādnieku organizāciju un strādnieku avīžu tīkls.

Si Krievija mums, strādniekiem, vēl būs jārada, un mēs to radīsim.

..Pravda", 103. nr., 1912. g.

19. augustā . _ . ,, . . .

Paraksts: S t. Iespiests pēc aunes ,.Pravita teksta

SUNAK UN TAGAD

Pirms astoņpadsmit gadiem, 1894. gadā, strādnieku kustība Pēterburgā tik tikko vēl sākās savā jaunākajā, masveida un marksistiskās mācības gaismas apstarotā veidā.

Septiņdesmitie gadi skāra pavisam niecīgus strādnieku šķiras virsslāņus. Tās pirmrindnieki jau tolaik parādīja, ka viņi ir diženi strādnieku demokrātijās darbinieki, bet masa vēl snauda. Tikai 90. gadu sākumā sākās tās mošanās, un reizē ar to sākās jauns un slavenāks periods visā Krievijas demokrātijās vēsturē.

Diemžēl šeit mūsu nelielajā paralēlē mums jāaprobežojas tikai ar vienas strādnieku kustības izpausmes vienu pusi, proti, ar ekonomisko cīņu un ar ekonomiskiem „atmaskojumiem".

Tolaik, 1894. gadā, vēl pavisam nedaudzi apzinīgo strādnieku pulciņi dedzīgi apsprieda fabriku dzīves atmaskošanas nostādnes plānu. Ietekmīgs pašu strādnieku vārds, ko tie teikuši saviem biedriem un kas norādījis uz visļaunākajiem kapitala varas izlietošanas gadījumiem, tolaik bija vislielākais retums. Par to, ka par tādām lielām varētu atklāti spriest, nemaz nebija runas.

Bet strādnieku masa, kas modās, prata uztvert viņai adresētos fabriku dzīves atmaskojumus, neraugoties uz visām grūtībām un pretēji visiem šķēršļiem. Auga streiku cīņa, neapturami attīstījās strādnieku šķiras ekonomiskās cīņas sakars ar citām, augstākām cīņas formām. Modās Krievijas demokrātijās priekšpulks, — un pēc desmit gadiem tas parādījās pilnīgi. Krievija tikai šim spēkam var pateikties par to, ka vecā čaula tika iedragāta.

Tam, kas atceras pirmos fabriku dzīves atmaskojumus, ar kuriem Pēterburgas strādnieki pirmrindnieki 1894. gadā

griezās pie masām, ir ārkārtīgi interesanti un pamācoši salīdzināt tos ar fabriku dzīves atmaskojumiem ,,Pravdā“. Šis mazais strādnieku cīņas vienas izpausmes salīdzinājums uzskatāmi rāda visa šās cīņas vēriena, tās plašuma, dziļuma, spēka un tā tālāk augšanu.

Tolaik — kādi pieci seši fabriku dzīves atmaskojumi, ko strādnieki slepus izplatīja dažos desmitos eksemplāru.

Tagad — desmittūkstoši eksemplāru „Pravdas", kas iznāk katru dienu un kas dod vairākus fabriku dzīves atmaskojumus, kuri attiecas uz visdažādākajām darba nozarēm.

Tolaik — kādi pieci seši tā sauktie „pulciņi^11, kas apsprieda, protams, slepus, fabrikas kārtību, piedaloties vienam vai otram inteliģentam-marksistam, un kas noteica „publicējamo" punktu tematiku.

Tagad — simti un tūkstoši strādnieku grupu, kas rodas patvaļīgi, kas apspriež savas dienišķās vajadzības un patstāvīgi nes uz „Pravdu" savas vēstules, savus atmaskojumus, savus aicinājumus pretoties un apvienoties.

Tikai astoņpadsmit gadu — un strādnieki no pirmajiem gaismas stariem, no visbiklākā sākuma ir soļojuši uz masu apmēra kustību vārda visprecīzākajā nozīmē.

Diemžēl mums jāaprobežojas tikai ar fabriku dzīves atmaskojumu paralēlēm. Het arī tās norāda uz to, cik liels ir noietais ceļš, kurp ved šis ceļš.

Astoņpadsmit gadu — neliels posms veselas šķiras vēsturē, šķiras, kam piešķirts vislielākais vispasaules uzdevums — atbrīvot cilvēci.

Šā ceļa lielākā daļa ir noieta pa tumsu. Tagad ceļš ir atrasts. — Drošāk un vienprātīgāk uz priekšu!

„Pravda", 10 t. nr., 1912. g.

30. augustā Iespiests pēc avīzes „Pravda^4* teksta

STARPTAUTISKAIS TIESNEŠU KONGRESS

Vinē pašlaik sapulcējies pirmais starptautiskais tiesnešu kongress un lāpāt ari Vācijas juristu 31. kongress.

Titulēto delegātu runās pārsvarā ir visai reakcionāra no-skaņa. Buržuāziskie juristu un tiesnešu kungi pasludinājuši karagājienu pret tautas piedalīšanos tiesāšanā.

Mūslaiku valstīs pieņemtas divas galvenās šādas piedalīšanas formas: 1) zvērināto tiesa, kuri izlemj tikai vainī-guina jautājumu; sodu nosaka un prāvu vada tikai valdības tiesneši; 2) šelenu tiesa, kuri, līdzīgi mūsu „kārtu pārstāvjiem", piedalās visu jautājumu izšķiršanā ar tādām pašām tiesībām kā valdības tiesneši.

Un, lūk, „izglītotie" konstitucionālo valstu tiesneši teic bargas runas pret tautas pārstāvju jebkāda veida piedalīšanos tiesāšanā. Viens no delegātiem, Eisners, graudams zvērināto un šefenu tiesu, kas „likumu piemērošanā" vedot it kā uz „anarchiju", šās tiesas vietā aizstāvēja tiesnešu neatceļamibu.

Šai sakarā mēs piezīmēsim, ka šeit liberālu prasību izvirza demokrātiskās vietā un tādēļ, lai aizsegtu pilnīgu atkāpšanos no demokrātismā. Tautas pārstāvju piedalīšanās tiesā neapšaubāmi ir demokrātisks princips. Sā principa konsekventa piemērošana, pirmkārt, ir tā, lai, zvērinātos vēlējot, nebūtu cenza, t. i., vēlēšanu tiesību aprobežošanas ar izglītības, īpašuma, pastāvīgas dzīves vietas noteikumiem u. c.

Tagadējā laikā zvērināto vidū strādnieku izslēgšanas dēļ pārsvarā nereti ir sevišķi reakcionārā sīkpilsoniba. Šis ļaunums jādziedina, attīstot demokrātismu līdz tā konsekventam un nedalītam veidam, bet nebūt ne zemiski atsakoties no demokrātismā. Ir zināms, ka visās civilizētajās zemēs liesu iekārtojumā atzīst par otro konsekventa demokrātismā noteikumu to, ka tiesnešus ievēlē tauta.

Bet tiesnešu neatcejamība, ar ko tik ļoti plātās liberālie buržuji vispār un it īpaši mūsu Krievijas buržuji, ir tikai viduslaiku privilēģiju sadalīšana starp Puriškevičiem un Miļukoviem, starp dzimtkungiem un buržuāziju. Īstenībā nealceļamību pilnigā veidā nevar realizēt, un to arī būtu nejēdzīgi aizstāvēt attiecībā uz nederīgiem, paviršiem, stikliem tiesnešiem. Viduslaikos tiesnešu iecelšana atradās vienīgi tikai feodāļu un absolūtisma rokās. Buržuāzijā, kas tagad plaši var iekļūt tiesnešu aprindās, sarija sevi pret feodāļiem ar „neatceļamības principa^11 palīdzību (jo ieceļamo tiesnešu vairākums neizbēgami būs iznācēji no buržuāzijas, tāpēc ka „izglītoto^11 juristu vairākums pieder pie buržuāzijas). Tādējādi, sargādama sevi pret feodāliem, buržuāzijā tai pašā laikā sarga sevi pret demokrātiju, aizstāvēdama tiesnešu ieceļamību.

Tālāk interesanti atzīmēt šādus izteicienus Dr. Ginsberga, Drezdenes tiesneša, runā. Viņš sācis prātot par šķirisku justīciju, t. i., par šķiriskās apspiešanas un šķiru cīņas izpausmi mūsdienu liesu darbā.

,.Kas domā, — izsaucas Dr. Ginsbergs, — ka tautas pārstāvju piedalīšanās liesā novērš šķirisku justīciju, tas rūgli maldās". . .

Pareizi, tiesneša kgs! Demokrātijā vispār neiznīcina šķiru cīņu, bet padara to tikai apzinīgu, brīvu, atklātu. Bet tas nav arguments pret demokrātiju. Tas ir arguments par tās konsekventu attīstību līdz galam.

.....Šķiriskā juslicija neapšaubāmi pastāv īstenībā", — turpinājis

Saksijas liesnesis (bet Saksijas tiesneši Vācijā kļuvuši slaveni ar nežēlīgajiem. pret strādniekiem vērstajiem spriedumiem), — „bet nepavisam rio tā, kā to saprot sociāldemokrāti, ne jau tādā nozīmē, ka bagātajiem, salīdzinot ar trūcīgajiem, būtu kādas priekšrocības. Gluži otrādi, šķiriskā juslicija pastāv tieši pretējā nozīmē. Man bija šāds gadījums. Tiesājam mēs trijatā, es un divi šefeni. Viens no tiem — atklāts sociāldemokrāts, otrs kaut kas tamlīdzīgs. Apsūdzēts liek streikotājs, kas piekāvis streiklauzi (,.strādnieku, kas vēlas strādāt" — burtiski tā teicis Saksijas tiesneša kungs), sagrābis to aiz rīkles un kliedzis: „Tagad tu esi mūsu nagos, nolādētais nelieli!".

Parasti par to piespriež 4 līdz 6 mēneši cietuma, un tas ir vismazākais, ar ko jāsoda tik mežonīga rīcība. Un, lūk, man ar vislielākajām pūlēm bija jācenšas panākt, tai apsūdzēto neattaisnotu. Šefens —

sociāldemokrāts — man saka, ka es nesaprotot strādnieku psiclrolo-ģiju. Bet es viņam atbildu, ka es loti labi saprotu piekautā psieho-logiju“...

Vācijas avīzes, kas iespiež tiesneša Ginsberga runas tekstu, atzīmē šajā vietā: ,,Ska(i smiekliJuristu kungi un tiesnešu kungi skali smējušies. Jāalzīstas, ja mums gadītos klausīties šajā Saksijas tiesnesī, arī mēs no sirds pasmietos.

Mācība par šķiru cīņu, — tā ir tāda lieta, ka var vēl iedomāties kādu veltīgi pūlamies zinātniski (it kā zinātniski) strīdēties pret lo. Bet vajag tikai aplūkot jautājumu praktiski, vērīgi ielūkoties ikdienišķajās dzīves parādībās, un — rau! — var izrādīties, ka visniknākais -šās mācības pretinieks ir tāds pats talantīgs šķiru cīņas propagandētājs kā Saksijas tiesneša kungs Ginsbergs.

„Prnvda*\ 10i. nr., 1912. g.

Iespiests pēc avīzes „Pravda“ fefcsfa

30. augustā Paraksts: 1. V.

Šveice

,,Pravdas“ bit. nr-ā 12. jūlijā* mēs pastāstījām lasītājiem par vispārējo streiku Cirichē 29. jūnijā (12. jūlijā j. st.). Atgādināsim, ka streiku nolēma realizēt pretēji politisko organizāciju vadoņu gribai. Visu Ciriches strādnieku organizāciju 425 pārstāvju sapulce, kas izteicās par streiku, saņēma spiestuvju strādnieku paziņojumu, kuri bija pret streiku, ar saucieniem „kauns!“.

Pašlaik presē parādījušies dati, kas atmasko šo oportu-nismu.

Izrādās, ka Šveices strādnieku politiskie vadoņi nonākuši savā oportunismā līdz tiešai partijas nodevībai. Labākie Šveices un Vācijas strādnieku preses orgāni tieši ar šādiem skarbiem, bet taisnīgiem vārdiem raksturo Ciriches sociāldemokrātu, maģistrāta (pilsētas valdes) locekļu, izturēšanos. Ciriches pilsētas valde, aizstāvēdama kapitālistus, aizliegusi streika piketus (un tad strādnieki nolēmuši protestēt ar vispārēju vienas dienas streiku).

Ciriches maģistrātā ir deviņi locekļi, no tiem četri sociāldemokrāti: Erismanis, Plligers, Fogelzangers un Kletijs.

Un, lūk, tagad kļuvis zināms, ka piketu aizliegumu pilsētas valde pieņēmusi vienbalsīgi, t. i., Erismanis un viņa Iris kolēģi sociāldemokrāti balsojuši par!!! Ciriches kantona valdība prasījusi, lai pilsētas valde aizliedz piketus vispār, bet četri pārgudrie grunduļi, tas ir, Ciriches sociāldemokrāti, iesnieguši „kompromisa“ priekšlikumu — aizliegt piketus likai divu mechanisko darbnīcu apkaimē, kurās bija pārtraukti darbi.

Protams, īstenībā šāda daļēja piketu aizliegšana bija taisni 1as, ko prasīja buržuāzijā, un „sociāldemokrātu^11 (?!) priekšlikumu pieņēma ar pilsētas valdes buržuāzisko vairākumu!

* Sk. šā sējuma 133.—135. Ipp. Red.

1# 18. sčj.

Vēl vairāk. Nesen Cirielies pilsētas valde publicēja pārskatu par nolikumiem, kas saistīti ar vispārējo streiku. Kapitālisti, atriebdamies par to, pasludināja trīsdienu lokautu. Cirielies pilsētas valde vienbalsīgi, piedaloties visiem četriem saviem sociāldemokrātiskajiem locekļiem, pieņēma lēmumu, ka kārtības sargāšanai nepieciešams pastiprināt policijas spēkus, pieaicinot karaspēku.

liet arī tas vēl nav viss. Cirielies buržuāziskā pilsētas valde mežonīgi klupa virsū ar daudzām represijām tiem kalpotājiem un strādniekiem pilsētas uzņēmumos, kuri piedalījušies streikā. 13 strādniekus valde padzina no darba,

11G strādniekiem uzlika disciplinārus sodus (pazemināja amatā, samazināja algu). Pilsētas valde šos savus lēmumus tāpat pieņēmusi vienbalsīgi, piedaloties Erismanim un viņa diviem kolēģiem.

Erismaņa un Ko izturēšanos nevar nosaukt citādi kā par partijas nodevību.

Nav ko brīnīties, ka anarehosindikalisliem Šveicē ir zināmi panākumi, ja viņiem strādnieku priekšā jākritizē tāda sociālistiskā partija, kas savās rindās cieš šādus opor-tunistus nodevējus. Erismaņa un Ko nodevībai tieši tāpēc ir liela starptautiska nozīme, ka šī nodevība mums uzskatāmi rāda, no kurienes un kādā veidā strādnieku kustībai draud iekšējas sairšanas briesmas.

Erismanis un Ko nepavisam nav parastie pārbēdzēji uz ienaidnieka nometni, tie vienkārši ir mierīgi sīkpilsoņi, oportunisti, kas pieraduši pie parlamenta „putriņas" un ko nomākušas konstitucionāli demokrātiskās ilūzijas. Pienāca ass šķiru cīņas moments, — uzreiz kā pieneņu pūkas izjuka konstitucionālās „kārtības" un „demokrātiskās republikas" ilūzijas — apmulsa un ieripoja purvā mūsu mietpilsoņi — sociāldemokrātiskie pilsētas valdes locekļi.

Apzinīgie strādnieki no šā nožēlojamā piemēra var redzēt, pie kā katrā ziņā noved oportunisma izplatīšanās strādnieku partijā.

Iespiests pēc avīzes „Pruuda" teksta

„Pravda", 105. nr., 1912. o-31. auiiusfā Paraksts: P. P.

garīdzniecība un politika

Kā zināms, tagadējā laikā tiok izlietotas vistrakākās pūles, lai IV Valsts domes vēlēšanās saceltu kājās visu garīdzniecību un saorganizētu to par vienu vienīgu meln-simtniecisku spēku.

Visai pamācoši redzēt, ka visa Krievijas buržuāzijā— gan valdības, oklobristiskā, gan opozicionārā, kadeliskā, — ar vienādu centību un uztraukumu atmasko šos valdības plānus un nosoda tos.

Krievu tirgotājs un krievu liberālais muižnieks (varbūt pareizāk — liberalizējošais) baidās, ka stiprāka k[ūs neatbildīgā valdība, kas vēlas ,,pievākt“ sev paklausīgo garīdznieku balsis. Pats par sevi saprotams, ka šajā punktā demokrātijā ir daudz noteiktāk opozicionārā (maigi un neprecizi izsakoties) nekā liberalisms.

,.Pravdā“ mēs jau norādījām, ka nedemokrātiski nostāda garīdzniecības jautājumu liberāli, kas vai nu tieši aizstāv archireakcionaro teoriju par garīdzniecības „neiejaukšanos" politikā, vai arī samierinās ar šo teoriju^30.

Demokrāts neapšaubāmi nīst arī pašu vismazāko viltojumu vēlēšanu tiesībās un vēlēšanās, bet viņš neapšaubāmi ir par to, ka ikvienas garīdzniecības visplašākās masas tieši un atklāti iesaista politikā. Garīdzniecības nepiedalīšanās politiskajā cīņā ir viskaitīgākā liekulība. Īstenībā garīdzniecība vienmēr ir piedalījusies polilikā apslēpti, un garīdzniecības pāriešana uz atklātu politiku tautai nesīs tikai labumu.

Izcili interesants šajā jautājumā ir vecticībnieku bīskapa Michaila raksts, kas šajās dienās ievietots avīzē ,,Reč“. Sā

rakstītāja uzskati ir ļoti naivi: viņš iedomājas, piemēram, ka „klcrikalisms (mums) Krievijai nav pazīstams", ka līdz revolūcijai viņa (garīdzniecība) nodarbojusies tikai ar debesu lietām u. tml.

Bet pamācoši, kā šis acīm redzami informētais cilvēks faktiski vērtē notikumus.

...„Ka vēlēšanu triumfs nebūs klerikalisma triumfs, — raksta bisk. Michails, — tas man šķiet neapstrīdams. Garīdzniecība, kas apvienota, kaut arī mākslīgi, tai pašā laikā, protams, apvainota par šo saimniekošanu ar viņu balsīm un sirdsapziņu, ieraudzīs, ka viņa atrodas vidū starp diviem spēkiem... Un no tā izrietēs nepieciešamais lūzums, krīze, atgriešanās pie dabiskās savienības ar lautu. Ja klerikālais un reakcionārais virziens... paspētu nostiprināties un nobriest pats no sevis, tad tas varbūt ari nenotiktu. Tagad, kad garīdzniecība izcelta no miera vēl ar visām agrākā apmulsuma atliekām, tā turpinās savu vēsturi. Un garīdzniecības demokrātisms ir nenovēršams un pēdējais šās vēstures posms, kas būs saistīts ar garīdzniecības cīņu par sevi pašu".

Īstenībā būtu jārunā nevis par „atgriešanos pie dabiskās savienības", kā naivi domā autors, bet par sadalīšanos starp šķirām, kas cīnās. Ja garīdzniecību iesaistīs politikā, tad šādas sadalīšanās skaidrība, plašums un apzinīgums droši vien iegūs.

Bet tas fakts, ka informēti novērotāji atzīst „agrākā apmulsuma atlieku" pastāvēšanu, dzīvīgumu un spēku pat tādā Krievijas sociālajā slāni kā garīdzniecība — noteikti jā iegaumē.

„Prāvā#', 106. nr„ 1912. g.

Iespiests pēc avīzes „Pravda" teksta

1. septembri

Paraksts: I. V.

VEL VIENS KARAGĀJIENS PRET DEMOKRĀTIJU

Apkaunojoši slavenā krājuma „Vcchi" burtnīca, kurai bija milzīgi panākumi liberāli buržuāziskajā sabiedrībā, kas caur un cauri piesātināta ar renegatiskām tieksmēm, nav radījusi demokrātijās nomelnē pietiekamu pretsparu un pietiekami dziļu vērtējumu.

Pa daļai tas notika tāpēc, ka krājuma ,,Vechi“ panākumu laiks sakrita ar tādu laiku, kad „atklātā" demokrātijās prese bija gandrīz pavisam nožņaugta.

Tagad ŠČepeteva kgs žurnālā „Russkaja Mis]“78 (augustā) nāk klajā ar uzsvaidzinātu ,,vechovisma“ izdevumu. Tas ir pilnīgi dabiski, ja to dara vechoviešu organs, ko rediģē renegatu galva P. B. Struves kungs. Bet tikpat dabiski būs, ja demokrātijā, it īpaši strādnieku demokrātijā, tagad panāks kaut nedaudz no tā. ko viņa palikusi parādā ,.vecho-viešiem“.

I

ŠČepeteva kgs formas ziņā nāk klajā ar vienkāršu „vēstuli no Francijas" — par krieviem Parizē. Bet zem šās vienkāršās formas īstenībā slēpjas visai noteikta Krievijas 1905. gada revolūcijas un Krievijas demokrātijās „apspriešana".

„Visiem vēl atmiņā — raksta vechovietis — šis satrauktais (lūk, kā! kam satrauktais, ļoti cienījamais liberāļa kgs?), nemierīgais un viss caur un cauri sajukušais 1905. gads"...

„Nemierīgais un viss caur un cauri sajukušais"! Cik daudz netīrumu un dubļu jābūt tā cilvēka dvēselē, kas spējīgs uzrakstīt šādus vārdus. 1848. gada revolūcijas vācu pretinieki nosauca šo gadu par „neprāta" gadu. To pašu

domu vai, pareizāk, lās pašas trulās, zemiskās bailes pauž Krievijas kadets no žurnālā „Russkaja Misļ“.

Mēs viņam nostādīsim pretim tikai nedaudzus visobjek-tivākos un „visparastākos^11 laktus. Strādnieku darba alga šajā gadā cēlās tā kā vēl nekad. Zemes nomas cenas krita. Visādas strādnieku apvienošanās formas — līdz pat apkalpotājiem— auga, un tām bija neredzēti panākumi. Miljonus lētu izdevumu par politiskiem tematiem lasīja lauta, masa, pūlis, ,.apakšslāņi“ tik kāri, kā līdz tam nekad vēl nebija lasīts Krievijā.

Ņekrasovs jau sensenis pagājušos laikos izsaucās:

___Vai pienāks laiciņš tāds

(Jel nāci, nāci, ilgotais!),

Kad laula nevis Ulicheru Un ne mitordu muļķīgo,

Bel (logoti, licļinski sev No tirgus pārnesis? 77

„Laiciņš^1*, pēc kura ilgojās viens no vecajiem krievu demokrātiem, pienāca. Tirgotāji atmeta tirgošanos ar auzām un uzsāka izdevīgāku tirdzniecību — ar demokrātisku, lētu brošuru. Demokrātiskā grāmatiņa kļuva par tirt/us produktu. Sī jaunā tirgus literatūra bija caur un cauri piesātināta ar tām Beļinska un Gogoļa idejām, kas Ņekrasovam — tāpat kā ikvienam kārtīgam Krievzemes cilvēkam — darīja šos rakstniekus dārgus...

...Kāds „nemiers**! — izsaucās liberālā cūka, kas iedomājās. ka ir izglītota, bet īstenībā bija netīra, riebīga, aptaukojusies un pašapmierināta, kad tā īstenībā ieraudzīja šo „tautu**, kura nes no tirgus... Beļinska vēstuli Gogolim.

Un. patiesību sakot, tā taču ir „inteliģentu** vēstule — pasludināja ,,Vechi“, Rozanova-Novovremenca un Volinijas Antonija aplausiem dārdot.

Kāds kauna pilns skats! — teiks demokrāts, kas nācis no krietnākajiem narodņikiem. Kāds pamācošs skats! — piebildīsim mēs. Cik ļoti tas ved pie prāta tos, kuri sentimentāli lūkojās uz demokrātijās jautājumiem, cik ļoti tas norāda visu to, kas demokrātijā ir dzīvs un spēcīgs, nesaudzīgi atmetot satrunējušās, kundziski oblomoviskās ilūzijas!

Vilties liberālismā ir visai derīga lieta tam, ko kādreiz šis

liberalisms apbūris. Bet tas, kas vēlēsies atcerēties Krievijas liberālismā seno vēsturi, tas jau liberaja Kave|ina attiecībās pret demokrātu Černiševski ieraudzīs vispreci-zāko pirmparaugu liberālo buržuju kadetiskās partijas attiecībām pret Krievijas masu demokrātisko kustību. Liberālā buržuāzijā Krievijā „atradusi sevi“ vai, pareizāk, atradusi savu asti. Vai demokrātijai Krievijā nebūtu laiks atrast savu galvu?

Sevišķi neciešami, ja jārcdz, kad tādi subjekti kā Ščepe-levs, Struve, Gredeskuls, Izgojevs un pārējā kadetu brālība ķeras stērbelēs Ķekrasovam, Sčedrinam u. tml. vīriem. Nekrasovs. personīgi būdams nevarīgs, svārstījās starp C.erniševski un liberāliem, bet visas viņa simpātijās bija Cerniševska pusē. Nekrasovs tā paša personīgā nevarīguma dē| grēkoja, pauzdams liberālās iztapības noskaņas, bet viņš pats rūgti apraudāja savus „grēkus^14 un publiski notēloja tos:

Ar liru tirgots nav, bet bija reizes.

Kad likleijsiliens nepielūdzams draud.

Kad mana roka skaņas nepareizas No liras izraisīja ...

„Nepareizas skaņas" — lūk, kā Nekrasovs pats nosauca savus liberāli iztapīgos grēkus. Bet Sčedrins nesaudzīgi ņirgājās par liberāliem un uz visiem laikiem apzīmogoja viņus ar formulu: „pielāgošanās nelietībai^44’8.

Cik novecojusi šī formula, pielāgojot to Sčepeteviem, Gredcskuliem un pārējiem^31 vechoviešiem! Runa tagad nepavisam nav par to, lai šie kungi pielāgotos nelietībai. Kur nu! Viņi paši pēc savas ierosmes, pēc savas modes, pamatojoties uz neokantianismu un cilām modē nākušām „eiropiskām^44 teorijām, uzcēluši savu „nelietības^44 teoriju.

П

* „Viss caur un cauri sajukušais 1905. gads^44 — raksta Šēcpeteva kgs. „Viss sajaucās un sapinās vispārējā kņadā tin nejēdzībā^14.

Arī šim punktam «mēs varam nostādīt pretim tikai nedaudzus teorētiskus iebildumus. Mēs domājam, ka par vēstures nolikumiem vajag spriest pēc masu un šķiru kustības kopumā, bet nevis pēc atsevišķu personu un grupiņu noskaņojumiem.

Krievijas iedzīvotāju lielum lielais vairums ir zemnieki un strādnieki. Pēc kā attiecībā uz šo iedzīvotāju vairākumu var konstatēt „vienu vienīgu jucekli un nejēdzību**? Gluži otrādi, objektivi fakti neapgāžami liecina, ka tieši iedzīvotāju masās notika neredzēti plaša un sekmīga šķirošanās, kas uz visiem laikiem darījusi galu ,.juceklim un nejēdzībai^11.

Līdz tam laikam „vienkāršajā tautā** patiešām bija „sapinušies un sajaukušies" „vispārējā nejēdzībā" patriareha-lās nomāktības elementi un demokrātismā elementi. Par to liecina tādi objektivi fakti kā zubatovisma un „gapona-des“ iespējamība.

Tieši 1905. gads reiz par visām reizēm darīja galu šai „nejēdzībai". Krievijas vēsturē vēl nav bijis laikmeta, kas tik pilnīgi skaidri, nevis vārdos, bet darbos bulu atrisinājis attiecības, kuras sarežģījis gadsimtiem ilgais sastingums un dzimtbūšanas gadsimtiem vecās paliekas. Nav bijis laikmeta, kad tik skaidri un „sapratīgi" būtu norobežojušās šķiras, noteikušas sevi iedzīvotāju masas, kad miljonu darbībā būtu pārbaudītas „inteliģentu" teorijas un programas.

Kā gan neapstrīdami vēstures fakti varēja gūt tik sagrozītu veidu izglītotā un liberālā rakstnieka galvā no žurnālā „Russkaja MisJ"? Liela izskaidrojama loti vienkārši: šis vechovietis uztiepj visai tautai savas subjektīvās noskaņas. Izrādījās, ka viņš personīgi un visa viņa grupa — liberāli buržuāziskā inteliģence — šajā laikā atrodas sevišķi „nejēdzīgā", „caur un cauri sajukušā" stāvoklī. Un savu neapmierinātību, kas dabiski radusies no šās nejēdzības nu no tā, ka masas atmasko visu liberālismā draņķīgunni, liberālis pārnes uz masām, noveldams savu vainu uz cila pleciem.

Patiešām, vai tad liberāļu stāvoklis nebija nejēdzīgs 1905. gada jūnijā? vai arī pēc 6. augusta, kad viņi aicināja uz Huligina Domi, bet lauta īstenībā gāja garām Domei un tālāk par Domi? vai 1905. gada oktobrī, kad liberāļiem bija

„jālipina iepakaļ kā gailītim" un jāpasludina, ka streiks ir „jauks", kaut gan vēl vakar viņi cīnījās prel lo? vai arī 1905. gada novembrī, kad virspusē uzpeldēja viss liberālismu nožēlojamais nespēks, ko demonstrēja tik spilgls lakts kā Struves vizile pie Vites?

Ja vechovietis Ščepetevs vēlēsies izlasīt vechovieša lzgo-jeva grāmaleli par Stolipinu, tad viņš redzēs, kā Izgojevam nācies atzīt, ka kadetu stāvoklis „starp divām ugunīm" I un II Valsts domē ir bijis „nejēdzīgs". Un šī liberālismā „nejēdzība" un nespēks radās neizbēgami, jo tam nebija masu atbalsta nedz augšā buržuāzijā, nedz apakšā zemniecībā.

Ščepeteva kga prātojumi par Krievijas revolūcijas vēsturi beidzas ar šādu pērli:

„Tomēr viss šis juceklis turpinājās ļoti īsu brīdi. Augšslāņi pamazām atbrīvojās no gandrīz vai paniskām bailēm, kas tos bija pārņēmušas, un, nonākuši pie tā vienkāršā secinājuma, ka krietna rota zaldalu ietekmējot vairāk nekā visa revolucionārā literatūra, kopā ņemta, noorganizēja „soda ekspedīcijas' un laida darbā ātršāvēju justīciju. Rezultāti pārsniedza jebkuras ceribas. Kādos divi trīs gados revolūciju iznīcināja un izskauda tiktāl, ka dažas oebrankas tipa iestādes šur un lur bija spiestas to inscenēt"...

Ja iepriekšējiem autora prātojumiem mēs varējām pievienot kaut dažus teorētiskus komentārus, tad tagad mums nav pat šās iespējas. Miuns jāaprobežojas ar to, ka labi stipri piesitam šos slavas cienīgos prātojumus pie diezgan augsta staba, lai tos varētu redzēt ilgāk un tālāk...

Tomēr mēs vēl varam vaicāt lasītājam: vai ir ko brīnīties, ka oktobristu avīze „Golos Moskvi" kopā ar nacionālistisko Judasa tipa avīzi „Novoje Vremja" citēja Ščepe-levu, vai aizrīdāmās aiz sajūsmas? Patiešām, ar ko atšķiras „vēsturiskais" „konstitucionāli demokrātiskā" žurnālā novērtējums no divu minēto izdevumu novērtējuma?

III

Ščepeteva kga rakstos visvairāk vietas aizņem emigrantu sadzīves apraksti. Lai atrastu kaut ko analoģisku šiem aprakstiem, vajadzētu izvilkt dienas gaismā Katkova laika žurnālu „Russkij Vestņik" TJ un paņemt no turienes romānus ar dižciltīgo muižniecības maršalu, labsirdīgo un apmierināto

zemnieciņu, ar neapmierināto necilvēku, neliešu un drausmīgo revolucionāru tēlojumiem.

Ščepeteva kgs vērojis (ja ir vērojis) Parizi ar mietpilsoņa acīm, kurš gauži nikns uz demokrātiju un kurš tai apstākli, ka Krievzemē pirmoreiz masu apmēros parādās demokrātiskā grāmatiņa, pratis saskatīt vienīgi tikai ,,ne-mieru“.

Ir zināms, ka ārzemēs katrs redz tikai to, ko viņš grib redzēt. Jeb ciliem vārdiem: ikviens jaunos apstākļos redz pats sevi. Melnsimtnieks redz ārzemēs lieliskus muižniekus, ģenerāļus un diplomātus. Ochrankas vīrs tur redz viscildenākos policistus. Liberālais Krievijas renegats redz Parizē lojāli noskaņotas sētnieces un „lietišķīgus*** bodniekus, kas māca Krievijas revolucionārām, ka viņiem „humānās un altruistiskās jūtas jau pārāk nomākušas personības prasības. pie tam bieži vien kaitēdamas visas mūsu zemes kopīgajam progresam un kulturālai attīstībai^32^1 [33] [34].

Kam sulaiņa dvēsele, tas dabiski visvairāk interesējas par sulaiņu istabās valdošo tenkošanu un sīkiem skandāliem. Idejiskos jautājumus, ko iztirzā Parizes referātos un Parizes presē krievu valodā, bodnieks un sētnieks-sulainis, protams, nepamana. Kur nu viņš var saskatīt, ka šajā presē, piemēram, jau 1908. gadā izvirzīti tie paši jautājumi par 3. jūnija režima sociālo būtību, par demokrātismā jauno virzienu šķiriskajām saknēm u. Iml.***, kas daudz vēlāk, jau vairāk sagrozīti, atrada sev taku (apcirptā veidā) uz to presi, kuru „apsarga^33 pastiprināta apsardzība?

Bodnieks un sulainis, vienalga kādos „inteliģentu^33 tērpos uzpošas cilvēki ar šādu dvēseli, nav spējīgi pamanīt un saprast šos jautājumus. Ja šo sulaini sauc par liberālā žurnālā „publicistu^33, tad šis „publicists^33 pilnīgi noklusēs lielos idejiskos jautājumus, kas nekur citur tik atklāti un skaidri nav izvirzīti kā tikai Parizē. Bet toties šāds ,.pub-licists^33 jums sīki pastāstīs to, ko lieliski zina sulaiņu Istabās.

Viņš, šis cēlais kadets, viscēlākā Struves kga žurnālā

jums pastāstīs, ka no „kādas Parizē loti pazīstamas revolucionārās darbinieces dzīvokļa" esot izlikuši „ne jau bez policijas palīdzības" nelaimīgu emigranti prostitūtu, — ka labdarības ballē „bezdarbnieki" atkal sarīkojuši skandālu, — ka pārrakstītājs kādā Ščepeleva kgm zināmā ģimenē „izņēmis uz priekšu diezgan ievērojamu naudas sumu un pēc tam vairs nav rādījies", — ka emigranti ,,ce|as pulksten 12, gulēt iet 2—3 nakti, cauru dienu viesi, troksnis, strīdi, nekārtība".

Par visu to kadeta Struves kga sulainiskais žurnāls jums sīki pastāstīs, ar ilustrācijām, ar baudu, piparoti — nebūt ne sliktāk par Meņšikovu un Rozanovu no avīzes „Novoje Vremja".

„Dod naudu, cilādi izdauzīšu purnu — šādā nepārprotami naidīgā formā ir izveidojušās attiecības starp emigrācijās augšstāviem un apakšstāviem. Tiesa, šī formula nav plaši izplatījusies, un „apakšstāvu galējais virziens" pārstāvējis sevi” (tā raksta izglītots kadets Struves kga žurnālā!) „pavisam tikai ar kādiem desmit vai divdesmit visai šaubīgiem elementiem, ko varbūt virza pat veikla roka no malas"...

Lasītāj, uzkavējieties pie šā spriedelējuma un padomājiet par atšķirību starp parasto sulaini un sulaini publicistu, Vienkāršais sulainis — protams, viņu vairums, izņemot tos apzinīgos elementus, kuri jau turas pie šķiras viedokļa un meklē izeju no sava sulainiskā stāvokļa, — ir naivs, neizglītots, bieži vien analfabēts un neattīstīts; viņam var piedot naivo kaislību pārcilāt visu to, kas visvieglāk nonāk līdz viņam un kas viņam vissaprotamāks un tuvāks. Sulainis publicists ir „izglītots" cilvēks, ko uzņem labākajās viesistabās. Viņš saprot, ka kriminālu šantāžistu skaits emigrācijā ir loti niecīgs („desmit vai divdesmit" uz tūkstošiem emigrantu). Viņš pat saprot, ka šos šantāžistus „varbūt virza" „veikla roku“ — no Krievu tautas savienības tējnīcas.

Un, visu to saprazdams, sulainis publicists rīkojas „izglītoti". Ai. viņš prot slēpt pēdas un rādīt preci no labās puses! Viņš nav pērkamais melnās solņas skribents, nekas tamlīdzīgs. Viņš pat „pats" ir norādījis, ka varbūt viens otrs virza kādus desmit vai divdesmit šantāžistus, bet tai pašā laikā viņš slāsta tikai tieši par šiem šantāžistiem, skandāliem, par pārrakstītāju neatbildīgo rīcību!

Avīzes „Novoje Vremja“ skola nav bijusi veltīga „rakstniekiem" no žurnālā „Russkaja Mis|". Novovremenietis Suvorins lielījās, ka nekad neesot saņēmis subsidijas, — viņš tikai „pats pratis" uzņemt īsto toni.

„Russkaja Misļ“ nedabū subsidijas — dievs pasargi Viņa tikai „pali prot" uzņemt īsto toni, kas patīkams novovre-meniešiem un Gučkova „malačiem".

IV

Jā, emigrantu vidū ir daudz kā smaga. Likstu laika un klusuma gados tajā un tikai tajā lika izvirzīti visas krievu demokrātijās svarīgākie principiālie jautājumi. Šajā vidē ir vairāk trūkuma un nabadzības nekā kādā citā. Tajā sevišķi liels ir pašnāvību procents, tajā neticami, drausmīgi liels ir to cilvēku procents, kuriem visa būtne ir kā viens vienīgs slims nervu kamols. Vai nomocītu cilvēku vidē var maz citādi būt?

Emigrantu vidē nokļūstot, dažādiem ļaudīm būs dažādas intereses. Vienus ieinteresēs svarīgāko principiālo politikas jautājumu atklātā nostādne. Citus ieinteresēs stāsti par skandālu ballē, par negodīgu pārrakstītāju, par neapmierinātību starp sētniecēm un bodniekiem ar emigrantu dzīves veidu ... Katram savs.

Un tomēr, kad izjūti, cik grūta moku pilnā, apnikusī, slimīgi nervozā emigrantu dzīve, un kad padomā par Šce-pelevu, Struvju, Golovinu, Izgojevu kgu un Ko dzīvi, tad nekādi nevar nociesties, lai nepateiktu: kas tā par bezgalīgu laimi, ka mēs nepiederam pie šās „kārtīgo cilvēku" sabiedrības, — pie sabiedrības, kur šitādas personas nāk un iet, kur viņām sniedz roku!

Šajā „kārtīgajā sabiedrībā" droši vien nemēdz būt nekādu skandālu. Prostitūtas nenokļūst gandrīz vai draugu stāvoklī šo kungu dzīvokļos. Nē. Viņas paliek citos dzīvokļos.

Šās publikas ballēs bezdarbnieki nerīko skandālus. Viņiem balles ir svinīgas. Viņiem tas ir sadalīts: prostitūtas (no bezdarbniecēm) vienā dzīvoklī, bet balles otrā. Un, ja viņi ņem sev pārrakstītājus, tad nekad nepieļauj tādu izvirtību, ka pārrakstītājs izņemtu naudu uz priekšu un tad vēl uzdrošinātos nerādīties.

Skandāli naudas dēļ viņiem nav iespējami. Viņu tuvumā nav izsalkušu, izmocītu, yiillgi nervozu ļaužu, kas gatavi izdarīt pašnāvību. Bet, ja „miljoni brāļojas^1* — šodien ar „zinātni** Struves kga un Ko personā, — rīt ar deputātā titulu Golovina kga un Ko personā, — parit ar deputātā иn advokala titulu Maklakova kga un Ko^80 personā, — kas tad gan tur skandalozs??

Tur viss caur un cauri ir viens vienīgs cildenums. Ja Slruvju, Gredeskulu, Ščcpctevu kgu un Ko rakstījumi pret demokrātiju sagādā patiku Rjabušinskiem uti., kas tad gan tur ļauns? Struve taču nesaņem subsidijas, viņš ,,pats“ uzņem īsto toni! Neviens nevar teikt, ka žurnāls „Russkaja \lisļ“ ir Rjahušinsku kgu metrese. Nevienam neiešausies prātā salīdzināt patiku, ko Rjabušinsku kgi gūst no dažiem „publicistiem**, ar patiku, ko vecos laikos muižniekiem sagādāja dzimtbūšanas atkarībā esošās kalponītes, kas tiem kutināja papēžus.

Patiešām, vai gan Struves kgs vai Gredeskula, Ščepeteva kgs utt. vainojami, ja viņu rakstījumi un runas, kurās viņi izsaka savus uzskatus, savā ziņā ir papēžu kutināšana Krievijas tirgotājam un muižniekam, kas tik nikns uz revolūciju?

Kas gan tur skandalozs, ja kādreizējais deputāts Golovina kgs guvis sev ienesīgu koncesiju? Viņš taču atteicies no deputātā amata!! Tātad toreiz, kad viņš bija deputāts, koncesijas vēl nebija, to tikai gatavoja. Bet, kad viņš koncesiju dabūja, viņš vairs nebija deputāts. Vai nav skaidrs, ka šī lieta ir tīra?

Vai nav acīm redzams, ka tikai neslavas cēlāji var rādīt ar pirkstiem uz Maklakovu? Viņš taču aizstāvējis Tagi-jevu — kā viņš pats paziņoja vēstulē avīzei ,,Reč“ — „saskaņā ar savu pārliecību**! Nav iespējamas itin nekādas šaubas, ka neviena Parizes sētniece un neviens Parizes bodnieks nesaskatīs itin nekā, — nu absolūti nekā piedauzīga, neveikla, skandaloza, — visas šās cienījamās kadetu publikas dzīves veidā un darbībā.

V

Ščepeteva kga vispārējais principiālais prātojums ir vērts, ka to sniedzam pilnīgi:

„Līdz šim, il īpaši aprindās, tam sakars ar revolūciju, humānās un altruistiskās jūtas jau pārāk nomāca personības prasības, pie tam bieži vien kaitēdamas visas mūsu zemes kopīgajam progresam un kulturālai attīstībai. Tiekšanās uz „sabiedrības labumu" un uz ..visas tautas labklājību" lika jau pārāk aizmirst sevi, savas personīgās vajadzības un prasības, aizmirst tiktāl, ka vissabiedriskākās jūtas un tieksmes nevarēja likt realizētas pozitīva (!'.) jaunrades un pilnīgi apzinīga darba veidā, bet fatali noveda pie pasivām pašuzupurēšanās formām. Un arī ne tikai speciāli šai laukā, bet arī visparastāko attiecību laukā personības prasības pastāvīgi un visādi apspieda, no vienas puses, „slima sirdsapziņa", kas bieži vien noveda šis varoņdarba un pašuzupurēšanās alkas līdz liipcrtrofiskiem apmēriem, no otras — nepietiekams pašas dzīves novērtējums, kura ierobežota ar mūsu kul-turas zemo līmeni. Bet rezultātā — pastāvīga sadalīšanās divi da|ās, pastāvīga apziņa, ka sava paša dzīve ir nepareiza un pat „grēcīga", pastāvīga tiekšanās sevi upurēt, iet palīgā nemantīgajiem un aplaupītajiem, doties beidzot „bojā ejošo nomelnē" — fakts, kas tik pilnīgi un tik spilgti atspoguļots mūsu literatūrā.

Neko tamlīdzīgu nevar sastapt franču tautas uzskatos un tikumos". ..

Tas ir komentārs pie tiem politiskajiem un programatis-kajiem Gredeskula kga paziņojumiem, ko avīze ,,Reč“ bez nevienas alruniņas iespieda un ko ,,Pravda“ (85. nr. atgādināja, kad ,,Reč“ gribēja tos aizmirst.

Tas ir krājuma ,,Vechi“ turpinājums un atkārtojums. Vēl un vēlreiz pēc šā spriedelējuma var un vajag pārliecināties, ka krājums ,,Vechi“ tikai šķietami karo pret „inteliģenci”, ka īstenībā tas karo pret demokrātiju, pilnīgi atsakās no demokrātijās.

Krājuma ,,Vechi“, Gredeskula un avīzes ,,Reč“ vienība jāuzsver il īpaši tagad, vēlēšanu dienās, kad kadeti cik vien spēdami pūlas, spēlēdami demokrātismu, notušēt un nogludināt visus patiesi svarīgos un dziļos principiālos politikas jautājumus. Viens no demokrātijās neatliekamajiem praktiskajiem uzdevumiem — pacelt šos jautājumus vēlēšanu sapulcēs, — izskaidrot pēc iespējas plašākai publikai Šee-petevu kgu un visu vechovie.su runu jēgu un nozīmi, — atmaskot avīzes ,,Reč“ un Miļukovu liekulību, kad viņi pūlas novelt no sevis atbildību par žurnālu „Russkaja Mis|“, kaut gan tajā raksta k.-d. partijas biedri.

Gredeskulu, Miļukovu kgu u. c. „strīdi” ar vechoviešiem, „polemika” ar tiem ir tikai acu apmānīšana, tikai liekulīgs aizsegs tam, ka visa k.-d. partija ir dziļi principiāli solidārā ar krājumu ,,Vechi“. Patiešām, vai var „strīdēties" pret minētā cilātā pamattēzēm? Vai var palikt vienā partijā ar šādu uzskatu cilvēkiem, ja nenes pilnīgu atbildību par šo sludināšanu, ka noteikti jāatsakoties no viselementārākajiem ikvienas demokrātijās principiem?

Jautājumu aptumšo tie, kas ir ar mieru ā la* ,,Vechi“ izteikt to tādos terminos, ka „individuālisms" ir pretstatā „altruismam" u. tini. Šo frāžu politiskā jēga skaidrāka par skaidru: tas ir pagrieziens pret demokrātiju, tas ir pagrieziens uz kontrrevolucionaro liberālismu.

Vajag saprast, ka šis pagrieziens nav nejaušība, bet buržuāzijas šķiriskā stāvokļa rezultāts. Vajag no tā taisīt nepieciešamos politiskos secinājumus attiecībā uz demokrātijās skaidru norobežošanos no liberālismā. Neapzinoties šīs patiesības, plaši neizplatot tās iedzīvotāju masās, nevar būt ne runas par kaut kādu nopietnu soli uz priekšu.

,Jjleuska/a 7.\>e.z<\a", 24. u/t 25. nr.,

/fl/2. /. 2. un 9. septembri Iespiests pēc mures ,,Ņcuska;a

Paraksts: V. I. Zue:da“ teksta

— kā. /leci.

KADETI) UN NOVOVREMENIEŠU VIENOTĪBA

Pie mums vēlēšanu kampaņu pārāk bieži sliecas uzskatīt kā cīņu par mandātiem, t. i., par vietiņām Domē.

Apzinīgajiem strādniekiem šī kampaņa vispirms un visvairāk ir cīņa par principiem, t. i., par pamatuzskatiem, par politisko pārliecību. Šāda cīņa, kas noliek masu acu priekšā un iesaista politikā masas, ir viena no galvenajām pārstāvības iekārtas priekšrocībām.

Mūsu kadeti, atbildēdami uz to, ka mēs izvirzām principiālus jautājumus par liberālismu un demokrātismu, par „miera" politiku un šķiru cīņas politiku, izvairās no būtiskas polemikas un tikai šņāc pa labi un pa kreisi, ka mēs it kā „ēdot nost kadetus".

Bet pa tam acīs duras fakti, ka starp kadetiem un novo-vremeniešiem ir aizkustinoša principiālā vienotība Krievijas dzīves vissvarīgāko jautājumu vērtējumā.

Iznākusi žurnālā „ltusskaja Misļ“ 8. burtnīciņa. Šo žurnālu rediģē kadets Struve, un tur raksta kadeti Izgojevs, Severjaņins, Gaļičs u. d. c.

A. Ščepeleva kgs ievieto tur ar nosaukumu „Krievi Parizē“ netīru melnsimlnieeisku paskvilu par revolūciju un revolucionāriem. „Novoje Vrcmja" tūdaļ uztver žurnālā ,,ltusskaja Misļ“ sākto dziesmiņu, citē no tās daudzas „pērles" un, aiz sajūsmas vai aizrīdāmās, izsaucas: „Vai var iedomāties, ka šie nožēlojamie cilvēces pārstāvji (t. i., revolucionāri žurnālā „Russkaja Misļ" attēlojumā) pretendēja uz Krievijas dzīves aljauninālāju lomu".

Ko gan mums teiks oficiāli kadetiskā avīze ,,Reč“? — ka tas „neattiecas" uz vēlēšanām, t. i., uz cīņu par vietiņām? — vai ka .,Rcč“ „nav atbildīga" par žurnālu „Rus-skuja Mis]“, t. i., partija nav atbildīga par saviem biedriem, ko neviena kadetu konference ne reizi nav pat nosodījusi?

Lai jau luncinās un grozās avīze „Reč“, lai jau bezprincipu un bezrakslura ļaudis rausta plecus sakarā ar to, ka mēs „ēdot nost kadetus*', bet mēs nenoguruši teiksim Krievijas pilsoņiem: iedziļinieties kadetu principos un nekļūstiet apkaunojoši vienaldzīgi, kad „konstitucionālie demokrāti** gāž virsū samazgas demokrātijai.

Te būs nedaudzas, bet pašas spilgtākās un turklāt principiālās, un nevis tenku pilnās, vietas no kadeta melnsimtnieka Ščepeleva kga raksta:

„Līdz šim, it īpaši aprindās, kam sakars ar revolūciju, humānās** t. i., cilvēku mīlestības) „un altruistiskās** (nesavtīgās, kas nesašaurinās līdz rūpēm par savu ādu) „jūtas jau pārāk nomāca personības prasības, pie kam bieži vien kaitēdamas visas mūsu zemes kopīgajam progresam un kulturālai attīstībai. Tiekšanās uz „sabiedrības labumu** un uz „visas tautas labklājību** — (ironiskās pēdiņas licis žurnāls „Russkaja Mis|“) lika jau pārāk aizmirst sevi, savas personīgās vajadzības un prasības... Bet rezultātā — pastāvīga sadalīšanās divi daļās, pastāvīga apziņa, ka sava paša dzīve ir nepareiza un pat „grēcīga**, pastāvīga tiekšanās sevi upurēt, iet palicpi nemantīgajiem un aplaupītajiem, doties beidzot „bojā ejošo nometnē** — fakts, kas tik pilnīgi un tik spilgti atspoguļots mūsu literatūrā** („Russkaja Mis]",

8. nr„ 152. un 153. lpp.).

Cik lielu nicināšanu pelnījusi partija, kas pretendē uz demokrātismu un kas savās rindās cieš šos kungus, kuri gāž virsū samazgas visābeciskākām, viselementarākām visas demokrātijās premisām, uzskatiem, principiem.

Liberālā buržuāzijā sākusi neieredzēt demokrātiju — to pierādījusi krājuma ,,VecIii“ burtnīciņa, to ik mēnesi pierāda žurnāls „Russkaja Misļ“, to ir pierādījuši Karaulovi un Gredeskuli.

Liberāļi paši ceļ slieksni starp sevi un demokrātiju.

„Pravda109. лrM 1912. о•

5. xe/Wemfcri

Po ruksis: I. V. Iespiests pčc avīzes „Pravda“ teksta 19 IX. sēj.

SAKARA AR N. S. POĻANSKA VĒSTULI

N. S. Poļanska vēstule no laukiem, kas ievietota šajā ,,Pravdas“ numurā, izvirza |oti interesantu jautājumu. Būtu vēlams, lai zemnieki paši biežāk izteiktos par šo jautājumu.

No savas puses mēs uzskatām par nepieciešamu atzīmēt sekojošo.

N. S. Poļanskim pilnīgi taisnība, ka tikai „laisks dīk-dienis“ var uzskatīt pagasta sapulci par muļķiem. Tikai paši zemnieki var izšķirt, kāds zemes lietošanas un zemes turēšanas veids ērtāks vienā vai otrā apvidū. Jebkāda likuma vai administrācijas iejaukšanās zemnieku brīvā rīcībā ar zemi ir dzimtbūšanas tiesību atlieka. Nekas cits kā kaitēšana lietai, kā zemnieka pazemošana un apvainošana no šādas iejaukšanās nevar rasties.

Zemnieks strādnieks savā vēstulē ,,Pravdas“ 38. nr-ā lieliski parādījis, kāds nejēdzīgs birokrātisms iznāk no šādas iejaukšanās.

Tagad palūkosimies, kā lai skatās uz jautājumu — viensēta vai obščina? — desmiti miljoni cilvēku, kas mūžīgi strādā un mūžīgi tiek pakļauti ekspluatācijai.

Šiem cilvēkiem ne jau par to ir jādomā, lai izvēlētos — viensētu vai obščinu. Viņiem vajag domāt par to, kas viņus ekspluatē, kā atvieglot un iznīcināt šo ekspluatāciju.

Piemēram, Eiropas Krievijā 30 000 lielākajiem muižniekiem ir 70 000 000 desclinu zemes, un tikpat zemes ir ari 10 000 000 trūcīgajiem zemniekiem. Vai šie zemnieki dzīvos viensētās vai arī obščinās, no tā viņu nabadzīgā dzīve nemainīsies ne par matu. Ja man uz ģimeni ir septiņas dese-tinas sliktas zemes, bet blakus muižniekam ir 2 000 dese-linu lieliskas zemes, tad, vai nu būs viensēta vai obščina, — tik un tā iznāks gandrīz tāpat kā dzimtbūšanas laikā.

Izsalkuša cilvēka uzmanību novērš ar sarunām: viensēta vai obščina, pīrāgs ar biezputru vai pīrāgs ar kāpostiem. Bet mēs ēdam balandas, dzīvojam purvājā vai uz sinilti-ņām, ejam klaušās par lopu dzirdināšanas vielām, par ganībām un par aramzemi.

Ar viensētu palīdzību grib radīt „mazus muižniekus” — lai aizsargātu lielos muižniekus. Bet miljoni un desmiti miljoni zemnieku no visa tā tikai badosies vēl stiprāk.

Rietumeiropā lauksaimniecība attīstījās patiesi strauji un sekmīgi tikai tur, kur dzimtbūšanas jūga jebkādas atliekas bija iznīcinātas līdz galam.

patiesi brīvajās zemēs, kur zemkopība labi nostādīta, ir palicis tikai viens spēks, kas nomāc zemnieku un strādnieku, — kapilala spēks. Pret šo spēku var palīdzēt tikai viens: brīva algoto strādnieku un izputināto zemnieku savienība. No šādām savienībām izaug jauna sabiedriska kārtība, kur iekoptā zeme, sarežģītās mašīnas, tvaiks un elektrība kalpos pašu darba ļaužu dzīves uzlabošanai, bet nevis miljonāru saujiņas bagātību vairošanai.

Iespiests pēc avīzes „Pravda" teksta

„Рrauda". 118. nr., 1912. о 15. septembri Paraksts: F r.

PAR POLITISKO LĪNIJU

Nav šaubu, ka avīzēm „Ņevskaja Zvezda" un ,,Pravda“ ir pilnīgi izveidojusies seja, ko pazīst ne vien strādnieki, bet arī Krievijas visas politiskās partijas — tāpēc ka avīzēm ,,Pravda“ un „Ņevskaja Zvezda“ uzbrūk tiklab melnsimtnieki un oklobristi (avīzes „Rossija“, „Novoje Vremja“, „Golos Moskvi“ uti.), kā arī liberāļi (avīze ,,Reč“, žurnāls „Zaprosi Žizņi“ u. c.).

Politiskās līnijas novērtēšana, pēc kuras rīkojas minētās avīzes, ir sevišķi interesanta no priekšvēlēšanu kampaņas viedokļa, jo ar šādu novērtēšanu neizbēgami tiek pārbaudīti uzskati būtiskajos principiālajos jautājumos. Lūk, kāpēc mēs domājam pakavēties pie N. Ķikoļina raksta par avīžu „Pravda" un „Ņevskaja Zvezda“ līniju, kurš iespiests avīzes „Ņevskij GoIos“ 9. nr-ā. Šai rakstā, kā lasītājs redzēs, nav mazums sevišķi dusmīgu vārdu, bet to var (un vajag) neievērot, tāpēc ka autors mēģinājis skart svarīgus jautājumus pēc būtības.

„Man jāatzīst, — raksta N. Ņikoļins, — ka „Pravda" daudzējādā ziņā diezgan apmierinoši veic uzdevumu: būt par Krievijas proletariāta vēlēšanos, vajadzību, prasību un interešu paudēju. Diemžēl šo savu derīgo darbu tā ievērojamā mērā padara bezvērtīgu ar pilnīgi nejēdzīgu, patiesībai tālu stāvošu un savu seku ziņa visai kaitīgu politiskās īstenības attēlošanu".

Atstājam sāņus dusmīgos vārdus un ņemam galveno: politiskās īstenības attēlošanu. Par šo tiešo jautājuma nostādni, kas paliesi ir būtiska, mēs labprāt piedosim autoram viņa uzbudinājumu. Strīdēsimies pēc būtības. Patiešām nevar spert ne soli praktiskā darba laukā, ja nav stingru uzskatu par to, kāda tad ir mūsu „politiskā īstenība^1'.

N. Ņikoļins, tieši nostādījis jautājumu, dod uz to šādu atbildi:

„ ,,Pravda“, šajā gadījumā sekodama avīzes „Ņevskaja Zvezda" piemēram, cenšas pārliecināt savus lasītājus, ka strādnieku šķirai jāccļ jauna Krievija pretēji liberāļiem. Tas skan, protams, lepni, bet tur nav nekā cila kā tikai blēņas. Jaunu Krieviju neviens neceļ, tā cejas (pasvītrojis pats N. Ņikoļins) sarežģītā dažādu interešu cīņas procesā, un strādnieku šķiras uzdevums ir nevis aizrauties ar chiincriskiein plāniem uzcelt jaunu Krieviju citiem un pretēji uisiem šiem citiem, bet gan šās jaunās Krievijas robežās radīt vislabvēlīgākos apstākļus savai tālākajai attīstībai".

Arī šeit mēs labprāt piedodam autoram viņa „dusmas", viņa galīgo uzbudinājumu, lāpēc ka viņš mēģina ņemt vērsi aiz ragiem. N. Ņikoļins atklātāk, vaļsirdīgāk un vairāk pārdomāti nekā daudzi likvidatori skar šeit vienu no visdziļākajiem mūsu dziļo domstarpību avotiem.

... „Jaunu Krieviju neviens neceļ, tā ceļas procesā"... kas gan šajā ievērojamajā prātojumā nepazīst visas likvidatoru (un pat plašāk: visas oportunistu) mūzikas galveno un nemainīgo vadmotivu?

Taču iztirzāsim uzmanīgāk šo prātojumu.

Ja jauna Krievi ja ceļas dažādu interešu cīņas procesā, — tad tas nozīmē, ka šķiras, kam ir dažādas intereses, dažādi ceļ jaunu Krieviju. Tas ir tik skaidri, cik skaidra ir skaidra un gaiša diena. Kāda gan jēga ir N. Ņikoļina pret nostādījumam: „jaunu Krieviju neviens neceļ, tā ceļas utt.“?

Nav itin nekādas jēgas. No viselementārākās loģikas viedokļa tā ir bezjēdzība.

Bet šajā bezjēdzībā ir sava loģika, oportunisma loģika, kurš neizbēgami un nevis nejauši noslīd līdz Ņikoļina kļūdām, mēģinādams „marksistiski" aizstāvēt savu pozi-ciju. Lūk, pie šās „oportunisma loģikas" arī vajag pakavēties.

Kas saka: jaunu Krieviju ceļ tādas un lādas šķiras, tas lik stingri stāv uz marksisma pamala, ka ne vien Ņikoļina dusmīgie vārdi, bet pat... pat „apvienojoši likvidatoris-kās" konferences un vienalga kādi viņu vārdu „pērkoni" nav spējīgi to satricināt.

Kas saka: „jaunu Krieviju neviens neceļ, tā ceļas utt.", tas no šķiru cīņas (t. i., no marksisma) objektivisma slīd uz „objektivismu", kas buržuāziski attaisno īstenību. Tieši

šeit ir avots tai grēkos krišanai no marksisma oportunisinā, ko izdara N. Ķikoļins (pats to nepamanīdams).

Ja es teikšu: jaunu Krieviju, teiksim, no taisnības, patiesības, darba vienlīdzības viedokļa u. tml. vajag uzcelt, lūk, tā un tā, tas būs subjektīvisms, kas mani ievedīs chimeru laukā. īstenībā šķiru cīņa un nevis manas labākās vēlēšanās noteiks jaunas Krievijas uzbūvi. Mani jaunas Krievijas uzbūves ideāli būs neehimeriski tikai tad, kad tie pauž patiesi eksistējošas šķiras intereses, kuru dzīves apstākļi spiež rīkoties noteiktā virzienā. Pamatodamies uz šādu šķiru cīņas objektivisma viedokli, es nepavisam neattaisnoju īstenību, bet, gluži otrādi, norādu pašā šai īstenībā visdziļākos (kaut arī pēc pirmā skatiena neredzamus) tās pārveidošanas avotus un spēkus.

Bet, ja es teikšu: „jaunu Krieviju neviens neceļ, tā ceļas interešu cīņā“, tad es uzreiz uzmetu zināmu aizsegu tādu un tādu šķiru cīņas skaidrajai ainai, es piekāpjos pret tiem, kuri redz valdošo šķiru, t. i., it īpaši buržuāzijas, tikai to darbību, kas atrodas virspusē. Es negribot noslīdu uz buržuāzijas attaisnošanu un ņemu sev par kritēriju nevis šķiru cīņas objektivisma, bet buržuāzisku virzienu, kas visvairāk manāms vai kam ir pagaidu panākumi.

Paskaidrosim to ar piemēru no vēstures lauka. Jaunā Vācija (XIX gadsimta 2. puses Vācija) ,,cēlās“ dažādu interešu cīņas procesā. Neviens buržujs no izglītotajiem to neapstrīdēs, — un neies tālāk par to.

Bet, lūk, kā sprieda Markss pašā „kritiskākajā^1* jaunās Vācijas celšanas periodā.

„Lielburžuazija, — rakstīja Markss 1848. gadā, — no paša sākuma būdama antirevolucionara, noslēdza aizsargāšanās un uzbrukšanas savienību ar reakciju, jo tā baidījās no tautas, t. i., no strādniekiem un demokrātiskās buržuazi-jas“. „Francijas 1789. gada buržuāzijā ne uz mirkli nepameta savus sabiedrotos, zemniekus. Viņa zināja, ka viņas kundzības pamats bija — iznīcināt feodālismu uz laukiem, radīt brīvu zemesīpašnieku zemnieku šķiru. 1848. gadn Vācijas buržuāzijā bez sirdsapziņas pārmetumiem nodod zemniekus, savus visdabiskākos sabiedrotos, kuri ir miesa no viņas miesas un bez kuriem tā bezspēcīga pret muižnie-čību. Feodālo tiesību paturēšana... tāds ir Vācijas 1848. gada revolūcijas rezultāts. Kalns dzemdēja peli" B1.

Marksa darbā uzreiz kā dzīvas nostājas tās Šķiras, kas cēla jauno Vāciju.

Buržuāzisks zinātnieks, kas „objektivisma" vārdā attaisno īstenību, saka: Bismarks uzvarēja Marksu, Bisinarks ņēma vērā, kā „cēlās jaunā Vācija sarežģītā dažādu interešu cīņas procesā". Bet Markss „aizrāvās ar chimeriskiem plāniem uzcelt" Lielvācijas demokrātisko republiku pretēji liberāliem ar strādnieku un demokrātiskās buržuāzijas (kas nedibina savienības ar reakciju) spēkiem.

Tieši to tūkstoš dažādās balsīs saka buržuāziskie zinātnieki. Iztirzājot šo jautājumu tīri teorētiski, jautāsim sev: kur ir viņu k|ūda? Šķiru cīņas aizsegšanā un aptumšošanā. Tai apstāklī, ka viņi (ar it kā dziļdomīgā izteiciena palīdzību: Vācija cēlās procesā ult.) notušē to patiesību, ka Bismarka Vāciju uzcēla buržuāzijā, ko viņas „neuzticība un nodevības" bija padarījušas „bezspēcīgu pret muižniecību".

Turpretim Marksam šķiru cīņas objektivisms Jāva simtkārt dzi|āk un precizāk saprast politisko īstenību, nebūt neattaisnojot to, bet, gluži otrādi, norādot un nodalot tajā tieši tās šķiras, kuras cēla demokrātisko Vāciju un kuras prata kjut par demokrātismā un sociālismā balstu pat tādā notikumu pagriezienā, kas sevišķi labvēlīgs Bismarkam.

Markss saprata politisko īstenību tik pareizi un tik dziļi, ka 1848. gadā par pusgadsimtu uz priekšu novērtēja Bismarka Vācijas būtību: tā ir lādas buržuāzijas Vācija, kura ir „bezspēcīga pret muižniecību". 1912. gada vēlēšanās, 04 gadi pēc Marksa novērtējuma, liberāļu izturēšanās to pilnīgi apstiprināja.

Markss un marksisti, kopš 1848. gada nesaudzīgi, nedzirdēti skarbi cīnīdamies pret liberāļiem, radot ar to liberāļos vispārēju kaukšanu (mīļais Ņikoļin, atvainojiet par skarbo izteicienu!), nebūt nebija „chimeras" cilvēki, kad tie aizstāvēja Lielvācijas demokrātiskās valsts „plānu".

Turpretim aizstāvēdami šo „plānu", nemitīgi propagandēdami lo, nesaudzīgi atmaskodami liberāļus un demokrātus, kas to nodeva, Markss un marksisti audzināja tieši to šķiru, kurā atrodas dzīvie „jaunās Vācijas" spēki un

kura — pateicoties Marksa konsekventajai un pašaizliedzīgi noteiktajai propagandai — tagad stāv pilnīgi apbruņojusies, sagatavota savai vēsturiskajai ne vien Bismarka buržuāzijas, bet vispār katras buržuāzijas kaprača lomai.

* *

*

No Vācijas vēstures ņemtais piemērs rāda mums oportu-nisma loģiku, kāda ir Ņikoļina uzskatos, kurš tieši tāpēc tik dusmīgi mūs rāj: mēs „stipri ēdot kadetus”, — ka viņš neredz to, kā viņš pats aizslīd uz liberālās strādnieku politikas likvidatoriskajām idejām.

Jo vairāk dusmosies un gaiņāsies N. Ņikoļins (un viņš nav viens!), jo izskaidrojošāk un pamatīgāk mēs, pildīdami publicistu amatu, atkārtosim viņam, ka mūsu cīņa pret kadetiem un pret likvidatoriem izriet no apsvērumiem, kas dziļi pārdomāti un kas vairāk nekā piecu (un, patiesību sakot, vairāk nekā desmit) gadu laikā daudzkārt nostiprināti visu marksistu oficiālajos lēmumos. N. Ņikoļina — tāpat kā viņa sargāto likvidatoru — nelaime ir tā, ka viņi nevar šiem senējiein, daudzajiem, precizajiem, formālajiem taktikas lēmumiem likt pretim neko pat aptuveni noformētu, noteiktu, skaidru.

Ka „strādniekiem jāceļ jauna Krievija pretēji liberāļiem”, tā nepavisam nav „lepna” frāze. N. Ņikoļins lieliski zina, ka šī doma izteikta daudzos taktikas lēmumos, ko atzīst marksistu vairākums. Būtībā tas ir vienkāršs Krievijas politiskās pieredzes sumējums kaut vai par pēdējo gadu desmitu. Tas ir visneapstrīdamākais vēstures fakts, ka pēdējos 10 gados Krievijas strādnieku šķira cēlusi jaunu Krieviju „pretēji liberāļiem”. Šādas „celšanas” darbs nekad nepazūd bez pēdām, vienalga kādi būtu to krievu pagaidu „panākumi”, kuri pretendē būt Bismarki.

Krievijas oportunisms, izplūdis, neskaidrs, līdzīgs zaltim, tāpat kā citu zemju oportunisms, nav spējīgs noteikti un skaidri izteikt savus uzskatus, formāli pateikt, ka strādnieku šķirai nevajag celt jaunu Krieviju pretēji liberāļiem, bet vajag darīt to un to, un to, un to. Oportunisms nebūtu oportunisms, ja tas spētu dot skaidras un tiešas atbildes. Bet savu neapmierinātību ar strādnieku politiku, savu sliekšanos uz buržuāziju oportunisms izsaka ar frāzi: „jaunu Krieviju neviens neceļ, lā ceļas interešu cīi,ias procesā".

Bet no tā, kas ceļas, visvairāk ir redzama, visvairāk duras acīs, visvairāk gūst acumirklīgus panākumus un ,,pū|a“ pielūgšanu — tā ir muižnieku un buržuāzijas izdarītā „celšana", ko labo liberāļi. „Ko tur vēl iztirzāt, kādas šķiras un kā tieši ceļ, tās ir chimeras; vajag ņemt to, kas ceļas", — lūk, Ņikoļina prātojuma paliesā nozīme, lūk, „oportunisma" īstā „loģika".

Tā jau arī ir šķiru cīņas aizmiršana. Tas jau arī ir liberālās strādnieku politikas principiālais pamats. Tieši ar šādu „loģiku" strādnieku šķiru jau arī noved no hegemona lomas, t. i., no patiesas, konsekventas, pašaizliedzīgas demokrātijās vadītāja lomas, līdz liberāļu melnstrādnieka lomai.

No lā izriet tas mums, krieviem, labi pazīstamais fakts, ka vārdos oportunisti atzīst arī proletariāta partijas „patstāvīgo" līniju, atzīst to, protams, arī Ņikoļins. Taču darbos viņš aizstāv, proti, nevis patstāvīgu līniju, bet liberālās strādnieku politikas līniju.

Ņikoļins paskaidro, parāda mums, cik maz nozīmes ir strādnieku šķiras patstāvības pasludināšanai. To pasludināja arī likvidatoru platforma, kas publicēta avīzes „Ņev-skij Golos" 8. nr-ā, to pasludināja arī pats Ņikoļins, bet turpat, tai pašā laikā, kad viņš pasludina „patstāvību", viņš sludina nepatstāvīgu politiku.

Atteikdamies no tā, lai strādnieku šķira tagadējā politikā visos demokrātismā jautājumos turētos pie savas līnijas (vai, kas ir tas pats, „celtu jaunu Krieviju") pretēji liberāļiem, Ņikoļins faktiski aicina strādnieku šķiru vilkties liberāļiem astē.

Lūk, kur lietas būtība. Lūk, kāda ir „oportunisma loģika". Bet tāda veida prātojumi, ka strādnieku šķiru nevajagot „izolēt", ka „smagumam cīņā par politisko brīvību nevajag gulēt uz strādnieku pleciem", ka esot vajadzīga „spēku koordinācijā un nevis to sadrumstalošana" u. lini., tā lāču visa ir viena vienīga tukša deklamācija. Īstenībā visi tie ir viena un tā paša apraksti un pārfrāzējami: neizolējieties (no liberāļiem), „koordinējiet savus spēkus" (ar liberāļu politiku), atzīstiet, ka liberaju politika ir patiesa ciņa par politisko brīvību un nevis veikals ar Puriškevičiem utt., u. tml.

Mēs neuzkavējāmies pie šās deklamācijas, jo, ja jau grib strīdēties pēc būtības, tad vajag ņemt patiešām sākuma punktus, domstarpības saknes, bet nevis savā pamatā nepareizas līnijas deklamatoriskus izrotājumus.

„Ņevskaja Zvczda", 26. nr., 1912. q.

16. septembri Iespiests pčc aoizes ,,Ņevskaja

Paraksts: M. M. Zvezda*' teksta

AMERIKAS STRĀDNIEKU PANĀKUMI

Pēdējais Eiropā saņemlais Amerikas strādnieku nedēļas avīzes „Aicinājums uz Saprātu" numurs ziņo, ka šī avīze jau izplatās 984 000 eksemplāros. No vēstulēm un pieprasījumiem, kas ienāk no vielām — raksta redakcija (875. nr-ā 7. septembrī j. sl.) — neapšaubāmi izriet, ka tuvākajās nedēļās mēs pārsniegsim miljonu.

Sis skaitlis — miljons eksemplāru sociālistiskās avīzes, ko bezkaunīgi rīda un vajā Amerikas tiesas un kas vajāšanu ugunī aug un kļūst stiprāka, — rāda uzskatāmāk nekā gari prātojumi, kāds apvērsums tuvojas Amerikā.

Līdēju avīze, pērkamo skribentu organs „Novoje Vremja" nesen rakstīja par „naudas spēku" Amerikā, ar ļaunu prieku atstāstīdama faktus par to, cik traki pērkami esot Tafts, Ruzvelts, Vilsons — visi buržuāzisko partiju kandidāti republikas prezidenta amatam. Te nu jums ir brīvā, demokrātiskā republika — šņāca pērkamā Krievijas avīze.

Apzinīgie strādnieki mierīgi un lepni atbildēs uz to: mēs nepavisam neviļamies attiecībā uz plašas demokrātijās nozīmi. Nekāda demokrātijā pasaulē nenovērsīs šķiru cīņu un naudas visvarenību. Ne jau tā ir demokrātijās nozīme un labums. Tās nozīme ir tā, ka šī demokrātijā dara šķiru cīņu plašu, atklātu, apzinīgu. Un tā nav nedz zīlēšana, nedz vēlēšanās, bet fakts.

Kad Vācijā soc.-dcm. partijas biedru skaits sasniedzis 970 000 cilv., kad Amerikā sociālistiskā nedēļas avīze jau izplatās 984 000 eksemplāros, — tad katram, kam ir acis, lai redzētu, jāatzīst: proletārietis viens ir bezspēcīgs; proletāriešu miljoni — visspēcīgi.

,,Prav(Ia“. 120. nr„ 1912. g.

18. septembri

Paraksts: M. .V. Iespiests pēc avīzes ,,Pravda“ teksta

ITĀLIJAS UN TURCIJAS KARA BEIGAS

Kā zināms no telegramām, Itālijas un Turcijas pilnvarotie parakstījuši iepriekšējos miera noteikumus.

Itālijā ir „uzvarējusi^1*. Pirms gada tā metās laupīt turku zemi Āfrikā, un tagad Tripole piederēs Itālijai. Nav lieki uzmest skatienu šim tipiskajam XX gadsimta „civilizētas*1 valsis koloniālajam karam.

Kas noveda pie šā kara? Itālijas finaneu dūžu un kapitālistu mantkārība, kuriem vajadzīgs jauns tirgus, vajadzīgi Itālijas imperiālismā panākumi.

Kas bija šis karš? Uzlabots, civilizēts cilvēku slaktiņš, arabu iznīcināšana ar „jaunāko** lielgabalu palīdzību.

Arābi pretojās izmisuma pilni. Kad itāļu admirāļi kara sākumā nepiesardzīgi izcēla krastā 1200 matrožu, arabi viņiem uzbruka un apkāva gandrīz 600 vīru. „Par sodu*' tika nogalināti gandrīz 3 000 arabu, izpostītas un apkautas veselas ģimenes, nonāvētas sievietes un bērni. Itāļi ir civilizēta, konstitucionālā nācijā.

Apmēram 1 000 arabu tika pakārti.

Itāļu zaudējumi — pāri par 20 tūkstoš cilvēku; tai skaitā 17 429 slimi, 600 pazuduši bez vēsts, 1405 nonāvēti.

Itāļiem šis karš maksājis pāri par 800 miljoniem liru, t. i., pāri par 320 miljoniem rubļu. Briesmīgs bezdarbs, rūpniecības sastingums — kara sekas.

Apkauti apmēram 14 800 arabu. Karš, kaut arī ir „miers", īstenībā vēl turpināsies, jo arabu ciltis Āfrikas kontinenta iekšienē, tālu no krasta, nepadosies. Tās vēl ilgi liks „civi-lizēlas** ar durkli, lodi, virvi, uguni un sieviešu izvarošanu.

Itālijā, protams, nav nc labāka, ne sliktāka par pārējām kapitālistiskajām zemēm. Visas tās vienādi pārvalda buržuāzijā, kas jauna peļņas avota dēļ neatturas ne no kādiem slaktiņiem.

,,Pravda'\ 125. nr., 1512. q.

28. septembrī

Paraksts: T. Iespiests pēc avīzes „Pravda" teksta

/

AZARTA SPELE

Avīze „Novoje Vremja“ pilnīgi atsedz krievu nacionālistu plānus. Kad lasām šo avīzi, kurai ir „ietekme" norādītajās aprindās un tāpat arī oklobristos, acīm redzams kļūst viņu plāns aplaupīt Turciju, ko viņi stingri realizē.

Kā jau parasts, šovinisma un svešu zemju sagrābšanas politika vispirms notiek ar publikas uzrīdīšanu Austrijai. „Balkanu lautas — raksta „Novoje Vremja“ — ir cēlušās svētajai cīņai par neatkarību. Austrijas diplomats gaidīt gaida to brīdi, kad būs iespējams tās aplaupīt";

Austrija atrāva kumosu (Bosniju un llerccgovinu), Itālijā atrāva kumosu (Tripoli), tagad mūsu kārta iedzīvoties — lūk, avīzes „Novoje Vremja" politika. „Svētā cīņa par neatkarību" ir tikai frāze vientiesīšu krāpšanai, jo neviens pie mums tepat Krievijā tā nav minis kājām visu tautu patiesi demokrātiskos īstas neatkarības principus kā nacionālisti un oktobristi.

Kāpēc tad nacionālisti uzskata, ka moments laupīšanas politikai ir labvēlīgs? Arī tas skaidri redzams no avīzes „Novoje Vremja". Itālijā, sak, nekaros, Austrijai riskanti sākt karu pret Balkanu slāviem, jo tai ir daudzi miljoni viņiem radniecīgu iedzīvotāju, bet Vācija neielaidīsies Eiropas karā Turcijas sakāves dēļ.

Nacionālistu aprēķins ir līdz pēdējai pakāpei vaļsirdīgs un bezkaunīgs. Viņi teic krāšņus vārdus par „svēto cīņu" tautu „neatkarības dēļ", bet paši visaukstasinīgākajā veidā rotaļājas ar miljonu dzīvību, grūzdami tautas slaktiņā tirgotāju un rūpnieku saujiņas peļņas dēļ.

Trejsavienība (Vācija, Austrija un Itālijā) pašreizējā brīdi ir novājināta, jo Itālijā iztērējusi 800 miljonu franku karam ar turkiem, un Itālijas un Austrijas „intereses" Balkanos nesakrīt. Itālijā grib pakampt vēl vienu kumosu — Albāniju, Austrija negrib to pieļaut. Mūsu nacionālisti, spekulēdami uz to, spēlē traku azarta spēli, paļaudamies uz Irijvalstu antantes divu lielvalstu (Anglijas un Francijas) spēku un bagātību un uz to, ka „Eiropa^11 negribēs, ka sākas vispārējs karš jūrasšaurumu dēļ vai tāpēc, lai mēs ,,savu“ zemi „noapaļotu^11 uz Āzijas Turcijas rēķina.

Algotas verdzības sabiedrībā ikviens tirgotājs, ikviens uzņēmējs spēlē azarta spēli: „vai nu izputēšu, vai ari iedzīvošos un izputināšu citus". Katru gadu bankrotē simtiem kapitālistu un izput miljoniem zemnieku, mājrūpnieku, amatnieku. Tādu pašu azarta spēli spēlē kapitālistiskās valstis, spēli ar mil jonu asinīm, kurus sūta uz slaktiņu gan te, gan tur, lai sagrābtu svešas zemes un aplaupītu vājos kaimiņus.

Iespiests pēc auizes „Pravda“ teksta?

„Prātulā", m. nr., 1912. о

S. uktului

GARĪDZNIECĪBA VĒLĒŠANAS UN VĒLĒŠANAS АН GARĪDZNIECĪBU

Pēc avīzes ziņām sīko zemesīpašnieku un baznīcu vecāko garīdznieku kongresos Eir. Krievijas 46 guberņās ievēlēti 7 990 pilnvaroto, no tiem 6 516 garīdznieku. Pēdējo ir 82%.

Pilnīgi rezullali par 50 gub. maz var grozīt šo secinājumu.

Bet palūkosimies, kāda ir šādu vēlēšanu nozīme.

Pēc likuma sīkie zemesīpašnieki un draudzes ievēlē vienu pilnvaroto ло pilna vēlēšanu cenza, kas noteikts, lai varētu piedalīties zemesīpašnieku kongresā. Tātad pilnvaroto daudzumam jābūl proporcionālām vēlētāju zemes daudzumam.

Pēc 1905. gada statistikas par Eir. Krievijas 50 gub. •mums ir šādi dati:

Baznicu zeme............ l,9milj. desetinu

Kopā „laicīgo" sīko zemesīpaSuma 19,1 milj. desetinu

Šeit sīkie zemesīpašumi laikam gan nav saskaitīti tik pilnīgi kā garīdzniecības zeme. Un tomēr iznāk, ka privātīpašumā ir pavisam 21,3 milj. desetinu šiko zemesīpašnieku zemes, no tiem garīdzniecībai 2.2 milj. des., t. i., mazliet vairāk par '/ml Bet pilnvaroto garīdzniecība izdabūjusi •cauri vairāk nekā astoņas desmitdaļas!!

Kā tas varēja būt? Ļoti vienkārši. Sīkie zemeslpašnieki visai reti brauc uz vēlēšanām: gan līdzek|u nav, gan intereses maz, gan vēlēšanu brīvību traucē tūkstoši policejisku šķērš|u. Bet popiem „piekodināts^1* ierasties visiem.

Popi balsos par valdībai vēlamiem kandidātiem. Lūk, kāpēc pat muižnieki — nerunājot jau par buržuāziju — kurn. Kurn arī oklobrisli un nacionālisti. Visi apsūdz valdību par to, ka tā „taisa" vēlēšanas. Bet muižnieki un liel-buržuazija paši gribētu taisīt vēlēšanas.

Tātad sadursme notiek starp absolūtismu, no vienas puses, muižniekiem un buržuāzijas dūžiem, no otras. Valdība gribēja balstīties uz muižniekiem un buržuāzijas augšslā-ņiem; uz tā, kā zināms, celts viss 1907. g. 3. jūnija likums.

Izrādījās, ka valdība nevar sadzīvot pat ar oktobristiem. Pat feodāli buržuāziskai monarehijai nav izdevies radīt tādu tuvību, kas šīs šķiras „apmierinātu**.

Nav šaubu, ka šo neveiksmi faktiski ir atzinusi valdība, kas pakļautās, atkarīgās garīdzniecības personā sākusi organizēt savus pašas ierēdņus!

Šo valdības paņēmienu, kas saglabājis būtiskas absolūtisma pazīmes, vēstures zinātnē dēvē par bonapartismu. Šai gadījumā nevis noteiktas šķiras ir balsts vai nevis vienīgi tās, nevis galvenokārt tās, bet mākslīgi izraudzīti, lielāko tiesu no dažādiem atkarīgiem slāņiem savākti elementi.

Ar ko „socioloģiskā** nozīmē, t. i., no šķiru cīņas viedokļa, izskaidrojama šādas parādības iespējamība?

— Ar naidīgu vai konkurējošu šķiru spēku līdzsvarošanos. Ja, piemēram, Puriškeviči konkurē ar Gučkoviem un Rjabušinskiem, tad valdība, ja šo sāncenšu spēki zināmā mērā līdzsvaroti, var gūt vairāk patstāvības (protams, zināmās, diezgan šaurās robežās) nekā tad, ja viena no šīm šķirām ir noteiktā pārsvarā. Bet, ja šī valdība vēsturiski ar pēctecību u. tml. saistīta ar sevišķi „spilgtām** absolūtisma formām, ja zemē ir spēcīgas militārismā un birokrātismā tradicijas tādā nozīmē, ka tiesneši un ierēdņi netiek vēlēti, tad šās patstāvības robežas būs vēl plašākas, tās izpausmes vēl... atklātākas, paņēmieni, kā „izrauga^1* vēlētājus un balsotājus, kas balso pēc pavēles, vēl rupjāki, patvaļa vēl jūtamāka.

a.' ix. sēj.

Kaul ко tamlīdzīgu arī pārdzīvo tagadējā Krievija. „Solis ceļā uz pārvēršanos par buržuāzisku monarchiju“* sarežģījas ar to, ka tiek pārņemtas bonaparlisma metodes. Ja Francijā buržuāziskā monarchija un bonapartiskā impērija acīm redzami un krasi atšķīrās viena no otras, tad jau Vācijā Bismarks deva paraugus, kā ,,jāsavieno“ viens un otrs tips, pie kam acīm redzamā pārsvarā bija tās pazīmes, ko Markss dēvēja par „militāro despotismu" 82 — nerunājot jau par bonapartismu.

Saka, ka karūsai patīkot krējumā cepties. Nav zināms, vai iedzīvotājam patīk „cepties" buržuāziskā monarchijā, vecajā dzimtbūtnieciskajā absolūtismā, „jaunākajā" bona-partismā vai militārā despotismā, vai beidzot zināmā visu šo „metožu" maisījumā. Tomēr, ja no iedzīvotāja viedokļa un no tā sauktās „tiesiskās kārtības" viedokļa, t. i., no tīri juridiska, formāli konstitucionālā viedokļa, starpība var likties visai neliela, tad no šķiru cīņas viedokļa starpība šeit ir ļoti būtiska.

Iedzīvotājam no tā nav vieglāk, ja viņš uzzinās, ka viņu sit ne vien pa vecam, bet arī pa jaunam. Bet iedzīvotājus nomācošā režima stabilitāte, šā režima attīstības un sairšanas nosacījumi, šā režima spējas uz drīzu... fiasko — viss tas stiprā mērā atkarīgs no tā, vai mūsu priekšā ir vairāk vai mazāk redzamas, atklātas, stingras, tiešas noteiktu šķiru kundzības formas vai arī šādas kundzības dažādas netieši gūtas, nestabilas formas.

Šķiru kundzība iznīcināma grūtāk nekā virsbūves nestabilās formas, ko caurstrāvo ietrunējušais veclaiku gars un ko balsta izraudzīti „vēlētāji".

Sablera un Makarova eksperiments ar garīdzniecības „organizēšanu" IV Domes vēlēšanās ikvienam ir diezgan interesants gan „socioloģiskā", gan praktiski politiskā ziņā.

„Ņevskaja Zvezda", 27. nr., 19t2. о Iespiests pēc avizes „Ņcvskaio

5. oktobri Zvezda" tekstu

MIĻUKOVA KGA ,,POZICIJA“

Kadetu partijas vadonis apmaldījies trijās priedēs. Viņš raksta meņšikoviski garus rakstus par „trim pozicijām“, par „vienu poziciju“, un, jo vairāk raksta, jo skaidrāks kļūst, ka viņš lasītāju apvārdo, lietas būtību aizsedz ar garlaicīgu un tukšu pļāpāšanu.

Nabaga mācītais vēsturnieks! Viņam gribot negribot jāizliekas, ka viņš nesaprot starpību starp liberālismu un demokrātiju. Kungi, visa lielas būtība ir šai starpībā! Gan Domes balsošanā vispār, gan attiecībās pret „reformām", gan balsošanā par budžetu, gan jautājumā par „ārpusparlamenta taktiku" dažādos veidos parādās vienāda lielas būtība, dziļā starpība starp liberāli monarehislisko buržuāziju un demokrātiju.

Tūkstoš un pirmo reizi īsi atkārtosim „nesaprotošiem" Miļukovu kgiem, kāda ir šī starpība.

Liberāļiem — daudzu feodāli absolutisku privilēģiju (otrā palata utt.) sargāšana. Demokrātijai — nesamierināma cīņa pret visām privilēģijām.

Liberāļiem — vienošanās ar veca jiem sabiedriskās dzīves spēkiem, demokrātijai — šo spēku likvidēšanas taktika.

Liberāļiem — bailes no masu pašdarbības, neticība tai, tās noliegšana; demokrātijai — simpātijās, ticība, atbalsts šai pašdarbībai un tās attīstīšana.

Pagaidām pietiks arī ar to.

Vai tiešām Miļukova kgs „nesaprot" šo starpību, kas zināma pat no vēstures mācības grāmatām?

Vai tiešām viņš „nesaprot", ka jau k.-d. program» ir nevis demokrātu, bet liberāli monarehisfiskās buržuāzijas pro-grama, ka tikai liberāļi (un slikti liberāļi) varēja III Domē balsol par budžetu, varēja pasludināt sevi par lojālu opozi-ciju? utt.

Miļukova kgs lieliski saprot to un „apvārdo zobus“, izlikdamies, ka viņš aizmirsis ābeces zināšanas par liberālismā atšķirību no demokrātijās.

Lai presē parādītu šo kadetu nožēlojamo izgrozīšanos, piezīmēsim Mi|ukova kgm, ka visā oficiālajā s.-d. presē (neskaitot, protams, likvidatorus, ko mēs labprāt atdosim Miļukova kgm), visās vadošo s.-d. instanču rezolūcijās, visā trešās Domes s.-d. līnijā mēs vienmēr un pastāvīgi tūkstoš veidos redzam, ka liek aizstāvēta vecā taktika, no kuras sociāldemokrāti, pēc Miļukova kga vārdiem, it kā esot atteikušies.

Tas ir neapstrīdams vēstures fakts, mācītais vēsturnieka kgs!

Mums ir presē jāparāda, cik zemu ir krituši kadeti, ja viņi mēģina piekrāpt publiku tik elementāros jautājumos, ko Krievijas politisko partiju vēsture tik noteikti konstatējusi.

Noslēgumā — lai rezumētu un īsi atkārtotu teikto — mazs jautājums Miļukova kgm — kad jūs, kadetu kgi, bijāt ar mieru izslēgt Voilošņikovu uz piecām sēdēm 8S, vai jūs rīkojāties kā liberāļi vai kā demokrāti?

„Prauda", 136. nr„ 1912. g.

Iespiests pēc a wires „Prauda" teksta

6. nkh.hrl

Paraksts: V. I.

PĒTERBURGAS STRĀDNIEKU DEPUTĀTS

Galvaspilsētas proletariats sūta vienu no saviem izraudzītajiem melnajā, muižnieciskajā popu Domē. Sis izredzētais būs ievērojamā postenī. Viņam jārunā un jādarbojas miljonu vārdā, viņam jāpaceļ diženais karogs, viņam jāpauž uzskati, ko formāli, noteikti, precizi gadiem ilgi pauduši atbildīgi marksisma un strādnieku demokrātijās pārstāvji.

Viena cilvēka izraudzīšana šai postenī ir tik milzīgi svarīga lieta, ka bfilu sīkumainība, mazdūšība, kauns, ja baidītos tieši, bez aplinkiem runāt par lietu, ja baidītos „darīt pāri“ vienai vai otrai personai, vienam vai otram pulciņam u. tml.

Ievēlēšanai jāatbilst apzinīgo, marksistisko, strādnieku vairākuma gribai. Tas ir acīm redzams. To neviens neuzdrošināsies noliegt tieši.

Visiem zināms, ka Pēterburgas strādnieku vidū no 1 DOS. līdz 1912. gadam simtos un tūkstošos sapulču, diskusiju, pārrunu, dažādu preses orgānu slejās cīnījās likvidalorisma pretinieki un likvidatori. Necienīgi ir slēpt galvu zem spārna, kā to dara muļķīgi putni, un mēģināt „aizmirst*1 šo faktu.

Sarežģī lielu tie, kas tagad jautājumā par viena deputātā ievēlēšanu kliedz par „vienību", sarežģī, jo samaina jautājumu un ar kliegšanu piesārņo lietas būtību.

Kāds tam sakars ar „vienību", ja vajag ievēlēt vienu un visi ir vienis prālis, ka viņam jāpauž apzinīgo strādnieku marksistu vairākuma griba??

Likvidatori baidās tieši teikt, ka viņi gribētu, lai ievēlē likvidatoru vai „nefrakcionaru" (t. i., svārstīgu) biedru, — un, baidīdamies tieši aizstāvēt savus uzskatus, viņi mēģina izdabūt tos cauri ar krāpšanu, kliegdami par „vienību".

V. 1. ĻEŅINS

310

Mūsu pienākums ir atmaskot šo jucekli. Ja apzinīgo strādnieku vidū likvidatoru ir vairākums, — itin neviens visā pasaulē neaizkavēs, ka viņi ievēlē likvidatoru. Vajag noteikt cik vien iespējams precizāk, mierīgāk, stingrāk, piesardzīgāk, pareizāk, kura pusē ir vairākums, nesamulstot no to cilvēku trokšņošanas, kuri savu uzskatu slēpšanai pēc 5 gadus ilgas ciņas sludina (dažas dienas pirms vēlēšanām!) „vienību".

Strādnieki nav bērni, lai ticētu šādai pasakai. Var pieņemt tikai vienu no trim lēmumiem: 1) ievēlēt likvidatoru; 2) ievēlēt likvidatorisma pretinieku; 3) ievēlēt svārstīgo. Piecos gados, no 1908. līdz 1912., neviena cita s.-d. vidē nav bijis un tagad nav!

Strādnieki, kas grib būt pieauguši un patstāvīgi cilvēki, nedrīkst pieļaut to, ka viņu vidū būtu streiklauži politikā. Strādniekiem jāpanāk, lai apzinīgo strādnieku vairākuma griba tiktu cienīta un izpildīta.

Strādniekiem vajadzīgs tāds deputāts, kas paustu vairākuma gribu un noteikti zinātu, kādu darbu viņš darīs Domē un ārpus Domes.

Vairākuma griba ir pasludināta, un Pēterburgas deputātam jābūl noteiktam likvidatorisma pretiniekam, konsekventas strādnieku demokrātijās piekritējam.

Ш. nr.» 19/2. fj.

Iespiests pēc avīzes „Pravda^4‘ teksta

16. okhM

Paraksts: I.

BALKANU TAUTAS UN EIHOPAS DIPLOMĀTIJĀ

Vispārējā interese tagad vērsta uz Balkaniem. Un tas ir saprotams. Visai Austrumeiropai varbūt sit stunda, kad pašas tautas teiks savu brīvo un izšķirošo vārdu. Buržuāzisko „lielvalstu" un viņu diplomātu spēlei, kuri ir īsti meistari intrigu, iegriešanas un savtīgā kājas pašaušanas mākslā, ko tie vērš cits pret cilu, tagad nav vietas.

Balkanu tautas varētu teikt tā, kā vecos laikos sacīja mūsu dzimtcilvēki: „Vairāk par visām bēdām lai mums iet secen kā kungu dusmas, tā kungu mīlestība" **. Kā naidīga, tā šķietami draudzīga Eiropas „lielvalstu" iejaukšanās Balkanu zemniekiem un strādniekiem nozīmē tikai to, ka kapitālistiskās ekspluatācijas vispārējiem apstākļiem liek pievienoti daždažādi brīvās attīstības pinekļi un traucējumi.

Tāpēc, starp citu, vajag cīnīties gan pret oficiālo valdības, gan pret liberālo „diplomātiju". Caur un cauri melīgi ir, piemēram, avīzes „Вес" prātojumi, kura šajās dienās aicināja „krievu sabiedrību" (t. i., buržuāziju) iegaumēt Anglijas valdības organa vārdus, ka Eiropa, sak, nepieļaus Balkanos „nelādzīgu valdīšanu"! „Lai mūsu diplomātijā nesaliek rokas klēpī" — kliedz „Вес".

Arī pati „liberālākā" buržuāziskā Eiropa nenes Balkaniem neko cilu kā puvekļu un sastinguma atbalstīšanu, kā tikai birokrātiskus traucējumus brīvībai, — atbildēsim mēs. Tieši „Eiropa" neļauj nodibināties l'ederativai Bal-kanu republikai.

Balkanu apzinīgie strādnieki un visa Balkanu demokrātijā cer vienīgi tikai uz masu apzinīguma, demokrātismā un pašdarbības attīstību, bet nevis uz buržuāzisko diplomātu intrigām, lai ar kādām liberālām frāzēm viņi sevi mēģinātu izdaiļot!

„Pravda14*. nr., 1912. ц.

16. oktobrī

Paraksts: V. Iespiests pēc avīzes „Pravda^1' teksta

PAR LAPSU UN VISTU KŪTI

Jautājums par Balkanu karu un par „Eiropas^1' attiecībām pret to ir visaktuālākais mūsdienu politikas jautājums. Visai demokrātijai vispār un it īpaši strādnieku šķirai ir svarīgi saprast, kādas šķiriskas intereses pie tam vada vienu vai otru partiju.

Oktobristu, nacionālistu, bezpartejisko „patriotu^11 politika, sākot no avīzes „Novoje Vremja^11 līdz avīzei „Rus-skoje Slovo^11, ir skaidra un vienkārša. Austrijas nonešana, gumdīšana uz karu pret to, kliegšana par Krievijas „slavis-kajiem uzdevumiem^11 — visa tā ir baltiem diegiem šūta liekšanās novērst uzmanību no Krievijas iekšējām lietām un „atraut kumosu^11 Turcijai. Reakcijas atbalstīšana iekšienē un koloniālā, imperiālistiskā laupīšana uz āru — tāda ir šās rupjās „patriotiskās^11 „slavu^11 politikas būtība.

Kadetu politika ir smalkāk un diplomātiskāk krāsota, bet būtībā viņu politika tāpat ir reakcionāra tielvalstiska politika, imperiālismā politika. To apgūt ir sevišķi svarīgi, jo liberāļi ar demokrātiski skanošu iražu palīdzību veikli apslēpj savus uzskatus.

Palūkojieties uz avīzi „Rec:11. Sākumā — pirms Miļukova un Sazonova^85 „mīlas pilnās satikšanās^11 — Sazonovam pārmeta „piekāpību^11, nacionālistiem pārmeta, ka tie novājinot „diženo^11 Konstantinopoles ieņemšanas „ideju^11. Tagad, pēc satikšanās, ,,Reč“ ir vienis prālis ar avīzi „Ros-sija“ un pastiprināti rāj avīzes „Novoje Vremja^11 „neprātīgo dedzību^11.

Bet kāda tagad ir avīzes ,,Reč“ politika?

Nevajag sākt ar lepnām prasībām, jo tad mēs zaudēsim atbalstu (Francijas un Anglijas) un „beigsim ar to, ka gribot negribot kļūsim pat pieticīgāki, nekā tas ir vajadzigs“ (278. nr.) II

Tātad ,,Reē“ tāpēc ir pret šovinistiem, ka viņi „beigs pie-lieīgāk, nekā tas ir vajadzīgs^11. Tas ir, lūk, jūs, šovinisti, lielāties un dabūsit pigu. Bet mēs esam par to, lai klusi un mierīgi ar franču un angļu buržuāzijas atbalstu dabūtu krietnu žūksni!

Atbalsts (trijvalstu antantes) „mums jāgūst to pašu mūsu Balkanu protežē interesēs^11, — raksta ,,Reč“. Ievērojiet šo: ,,Reč“ ari ir par to, ka Krievija „protežē“ (sarga) slāvus, ka lapsa sarga vistu kūti, bet par daudz viltīgāku sargāšanu!

„Viss, ko var izcīnīt, atrodas tieši uz šā vienīgā — Eiropas diplomātijas kopīgā darba ceļa", paziņo ,,Reč“.

Lieta skaidra: k.-d. politikas būtība ir tas pats šovinisms un imperialisms, kas avīzei „Novoje Vremja", tikai mazliet viltīgāks, smalkāks. „Novoje Vremja" rupji un muļķīgi <lraud ar karu tikai Krievijas vārdā vien. ,,Reč“ „smalki un diplomātiski" arī draud ar karu, bet trijvalstu antantes vārdā, jo pateikt: „nevajag būt pieticīgākam, nekā tas ir vajadzīgs", nozīmē draudēt tieši ar karu. „Novoje Vremja" ir par to, ka Krievija protežē slāvus, ,,Rcč“ ir par to, ka trij-■valstu antante protežē slāvus, t. i., „Novoje Vremja" ir par to, lai tikai mūsu lapsa vien būtu vistu kūtī, bet „Reč" ir par triju lapsu vienošanos.

Demokrātiju vispār, bet it īpaši strādnieki ir pret to, ka lapsas un vilki jebkādi „protežē" slāvus, ir par lautu pilnīgu pašnoteikšanos, par pilnīgu demokrātiju, par slavu atbrīvošanu no tā. ka „lielvalstis" tos jebkādi protežē.

Liberāļi un nacionālisti strīdas par dažādiem paņēmieniem, kā Eiropas buržuāziju varētu aplaupīt un verdzināt Balkanu tautas. Tikai strādnieki ietur patiesas demokrātijās politiku — par brīvību un demokrātiju visur un līdz galam un pret jebkādu „protežēšanu", laupīšanu un iejaukšanos!

„Praufta**, ItG. nr.b 1912. g.

*18. t>ktnbri

Iespiests pēc avizes „Pravda” teksta

Paraksts: V. /.

KAUNA PILNA REZOLŪCIJA

Pēterburgas pilsētas domes 10. oktobra rezolūcija pievērsusi sev sabiedrības uzmanību.

Rezolūcija atliecas uz Balkanu karu — vissvarīgāko notikumu pasaules politikā. Rezolūcija nākusi no buržuāzijā ietekmīgas sabiedriskas iestādes. Rezolūciju vienbalsīgi pieņēmuši rūdīti reakcionāri un liberāļi.

Liberālis, gandrīz vai „demokrāts^11 (!?) un kadets Fal-borks „dedzīgā runā" mēģinājis pierādīt, ka šāda rezolūcija nepieciešama, un piedalījies tās sagatavošanas komisijā un tāpat tās nobalsošanā.

Rel šī rezolūcija ir buržuāziskā šovinisma paraugs, paraugs, kā buržuāzijā necienīgi sulainiski izturas pret „varasvīriem", paraugs, kā buržuāzijā atbalsta to politiku, kas tautas pārvērš par lielgabalu gaļu.

„Pēterburga. — lā teikts Bnlkanti karojošo vaislu galvaspilsētām adresētajā rezolūcijā, — kopā ar jums dzīvo cerībā, ka apspiestajām lautām nākotnē būs gaiša neatkarīga brīvība, kuras vārdā jūs lejat asinis".

Lūk. aiz kādām frāzēm slēpjas šovinisms! Nekad un nekur apspiestās tautas nav sasniegušas „brīvību" ar to, ka viena lauta karo pret otru. Tautu kari likai pastiprina tautu verdzināšanu. Slavu zemnieka Balkonos, tāpat kā turku zemnieka, palieso brīvību var nodrošināt tikai pilnīga brīvība katrā zemē un pilnīgi, līdz galam demokrātisku valstu federācijā.

Tiklab slavu, kā arī turku zemnieks Balkonos ir brāļi, ko vienādi „apspieduši" pašu muižnieki un pašu valdības.

Lūk, kur ir īstā apspiešana, lūk, kur ir īstais kavēklis „neatkarībai" un „brīvībai".

Reakcionārie un liberālie šovinisti, kas atklāti apvienojušies Pēterburgas pilsētas domē (tāpat kā slepus viņi apvienoti presē, jo avīžu ,,Reč'“ un „Novoje Vremja“ spriedumi šai jautājumā būtiski ir viendabīgi un atšķiras tikai ar toni un sīkumiem) — šie šovinisti sludina tautu pārvēršanu par lielgabalu gaļu!

„Pravda". 146. nr.K 1912. g. 18. oktobri Paraksts: T.

Iespiests pēc avīzes ,tPravda" teksta

DIVAS UTOPIJAS

Utopija ir grieķu vārds: „11“ grieķiski nozīmē ,,ne“, „lopos" — vieta. Utopija ir vieta, kuras nav, l'antazija, izdoma, pasaka.

Utopija politikā ir tāda veida vēlēšanās, ko nekādi nevar rcalizēt~ne tagad? ne vēlāk. — vēlēšanās, kas nebalstās uz Sabiedriskiem spēkiem un ko nestiprina politisku šķiras spēku pieaugums un attīstība.

Jo mazāk brīvības zemē, jo trūcīgāka atklātas šķiru cīņas izpausme, jo zemāks masu_izglītības līmenis, — jo vieglāk parasti rodas poīitīšEas~uTbpiias un jo ilgāk tās turas.

Tagadējā Krievijā, divu veidu politiskās utopijas turas visstiprāk un zināmā mēra ietekmē masas ar savu pievilcību. Tās ir/liberalā utopija пц/harodņiku utopija.

Liberālā utopija pauž, it kā varētu miera un saticībā, nevienu neaizskarot, Puriškevičus nepadzenot, bez niknas un līdz galam novestas šķini cīnās panākt kaut cik nopietnus^uzlabojumusJKjāevijā, tās politiskajā brīvībā, tautas darba jaīuzu masu stāvoklī. Tā ir brīvās Krievijas miera utopija ar Puriškevičiem.

Narodņiku utopija ir inteliģenta narodņika un zemnieka trirddvikā~sapņošana par to, it kā varētu ar jaunu un taisnīgu visas zemes sadalīšanu novērst kapilala varu un kundzību, novērst algoto verdzību vai it kā varētu noturēt „taisnīgu", „vienlīdzīgu" zemes sadalījumu kapilala kundzības laikā, kad vara pieder naudai, kad pastāv preču ražošana.

Kas radījis šīs utopijas? kāpēc tās diezgan stipri turas tagadējā Krievijā?

Tās radījušas lo šķiru intereses, kuras cīnās pret veco kārtību, dzimtbūšaTYu7“Seztiesiskurnu, vardu sakot, „pret PurīsKēvižiem”, un kuras neieņem šai cīņā patstāvīgu stāvokli. Utopija, sapņošana ir šās nepalstāvības, šā vājuma darinājums. Sapņainība ir vājo liktenis.

Liberālā buržuāzijā vispār, it sevišķi liberāli buržuāziskā inteliģence nevar necensties pēc brīvības un likumības, jo bez tā buržuāzijas kundzība nav pilnīga, nav nedalīta, nav nodrošināta. Bet buržuāzijā baidās no masu kustības vairāk nekā no reakcijas. No tā izriet pārsteidzošais, neticamais liberālismā vājums politikā, tā pilnīgā bezspēcība. No tā izriet bezgalīgi daudz divdomību, melu, liekulības, bailīgu izvairīšanos visā liberāļu politikā, kuri spiesti spēlēt demokrātismu, lai pievilktu savā pusē masas, un kuri tai pašā laikā ir dziļi antidemokrātiski, dziļi naidīgi masu kustībai, viņu ierosmei, viņu iniciāli vai, viņu manierei „sturmēt debesis”, kā kādreiz izteicās Markss par kādu no pagājušā gadsimta Eiropas masu kustībām 8e.

Liberālismā utopija ir bezspēka utopija Krievijas politiskās atbrīvošanas darbā, savtīga naudas rausēja utopija, kurš grib „mierīgi” sadalīt privilēģijas ar Puriškcvičiem, izdaudzinot šo cēlo vēlēšanos par Krievijas demokrātijās „mierīgas” uzvaras teoriju. Liberālā utopija ir sapņošana par to, kā uzvarēt Puriškevičus, viņus ncsakaujot, kā viņus salauzt, nenodarot viņiem sāpes. Skaidrs, ka ši utopija ir kaitīga ne tikai ar to, ka lā ir utopija, bet arī ar to. ka tā sanandē masu demokrātisko apziņu. Masas, kas tic šai utopijai, nekad neiegūs Drivibu: tādās"masas nav brīvības cienīgas^ tādās masas ir pilnīgi pelnījušas, lai pār viņām ņirgātos Puriškeviči.

Narodņiku un trudoviku utopija ir sīksaimnieķeļa sapņošana, kurš stāv vidū starp kapitālistu un algotu strādnieku, par algotas verdzības iznīcināšanu bez šķiru cīņas. Kad jautājums par ekonomisko atbrīvošanu kļūs Krievijai tikpat ļoti tuvs, tiešs, akūts jautājums, kāds tagad ir jautājums par politisko atbrīvošanu, tad narodņiku utopija izrādīsies ne mazāk kaitīga kā liberāļu utopija.

Bet tagad Krievija pārdzīvo vēl savas buržuāziskās un nevis proletāriskās pārveidošanas laikmetu; ne jautājums par proletariāta ekonomisko atbrīvošanu nobriedis līdz

pašam galam, bel jautājums par politisko brīvību, tas ir (pēc lielas būtības), par pilnīgu buržuāzisku brīvību.

Un šai pēdējā jautājumā narodņiku utopijai ir īpatnēja vēsturiska loma. Būdama uiopija attiecībā uz to, kādām jābut (un kādas būs) zemes jaunas sadalīšanas ekonomiskās sekas, tā ir zemnieku masu lielo masveida demokrātisko uzplūdu pavadone un simptoms, t. i., to masu, kas ir iedzīvotāju vairākums tagadējā buržuāziski dzimlbūtnieciskajā Krievijā. (Tīri buržuāziskā Krievijā, tāpat kā tīri buržuāziskā Eiropā, zemniecība nebūs iedzīvotāju vairākums.)

IJberaļu uiopija sagandē masu demokrātisko apziņu. Narodņiku utopija, sagandēdama viņu ■s,ocic</i.s/;.vA'o~npzinn. ir .viņu demokrat is]īu_uzplūdu p:l vadoue^__simpIoms,. pa daļai pat izteicēja.

Vēstures dialektika ir tāda, ka narodņiki un trudoviki kā pretkapilalistisku līdzekli ieteic un realizē maksimāli konsekventu un noteiktu kapitālistisku pasākumu agrarā jautājumā Krievijā. Jauna zemes sadalīšanas „vienlīdzība^11 ir utopija, bet jaunai sadalīšanai nepieciešamā pilnīgākā sakaru saraušana ar visiem vecajiem gan muižnieku zemes, gan iedalītās zemes, gan „kroņa" zemes īpašumiem ir pats vajadzīgākais, ekonomiski progresivākais, tādai valstij kā Krievija visnepieciešamākais pasākums buržuāziski demokrātiskajā virzienā.

Jāpatur prātā Engelsa lieliskais izteiciens:

„Maldīgais formāli ekonomiskā nozīmē var būt patiesība vispasaules vēsturiskā hbzīīnē"*T.

Engelss izteica šo dziļo tēzi attiecībā _uz utopisko .sociālismu: šis socialisms bija ..maldīgs^1* formāli ekonomiskā nozīmē, .'bis socialisms bija „maldīgs", kad pasludināja virsvērtību par netaisnību no maiņas likumu viedokļa. Pret šo sociālismu bija taisnība formāli ekonomiskā nozīmē buržuāziskās politiskās ekonomijas teorētiķiem, jo no maiņas likumiem virsvērtība izriet pilnīgi „dabiski", pilnīgi „taisnīgi".

Bet utopiskajam socialism,-un hL'y.i.lnisniba—vispasaules vēsturiskā nozīmē, jo tas bija tās kapitālisma radītās šķiras simptoms, izteicējs, priekšvēstnesis, kura tattad. XX gadsimta sākumā, izauga par masu spēku, kas spējīgs darīt galu kapitālismam un kas neapturami iet šai virzienā.

Engelsa dziļais atzinums jāņem vērā tad, kad novērtē tagadējo narodņiku vai trudoviku utopiju Krievijā (varbūt nc vienā pašā Krievijā, bet veselā rindā Āzijas valstu, kuras XX gadsimtā pārdzīvo buržuāziskās revolūcijas).

Maldīgs formāli ekonomiskā nozīmē, narodņiku demokrātisms ir patiesība vēsturiskā nozīmē; maldīgs kā sociālistiskā utopija, šis demokrātisms ir zemnieku masu tā īpatnējā, vēsturiski nosacītā demokrātiskās cīņas patiesība, kas ir buržuāziskā pārveidojuma neatraujams elements un tā pilnīgas uzvaras nosacījums.

Liberālā utopija atradina zemnieku masas cīnīties. ffiīrbdņiku utopija izteic viņu centienus cīnīties, "solīdama viņiem par uzvaru miljonu labumu, turpretim īstenībā šī uzvara dos tikai simtu labumu. Bet vai tas nav dabiski, ka cīņā ejošie miljoni, kas gadsimtiem dzīvojuši nedzirdētā tumsībā, trūkumā, nabadzībā, netīrībā, atstumtībā un novārtā, desmitkārt pārspīlē iespējamās uzvaras augļus?

Liberālā utopija ir jauno ekspluatatoru savtīgas vēlēšanās aizsegs sadalīt privilēģijas ar vecajiem ekspluatatoriem. Narodņiku utopija ir sīkburžuazijas darba ļau.žjumi'ionu cmirTchu^žpausnīē~7^/sflm tikt galā ar vecajiem f с оd a ļ a-jiem~ēkspluatatoriem un_maldlga cerība ,,_pie tās pašas reizes’* nostumt pie malas jaunos kapitālistiskos eksplua-latorus.

Skaidrs, ka marksistiem, kasjiaicļīgi Jebkurām utopijām, iānosarga tās šķiras patstāvība, kura var pašaizliedzīgi cīnīties pret 1‘eodalismuļtieši tāpēc, ka tā ne par vienu simto daļu nav „iestigusi" tajā īpašuma līdzdalībā, kas padara buržuāziju par feodāļu svārstīgu pretinieku, bet bieži vien arī par viņu sabiedroto. Zemnieki ir „iestiguši" preču sīk-ražošanā; vēsturisko apstākļu labvēlīgā norisē viņi var panākt vispilnīgāko feodālismā likvidāciju, tomēr viņi nevis nejauši, bet neizbēgami arvien izrādīs zināmas svārstības starp buržuāziju un proletariātu, starp liberālismu un marksismu.

Skaidrs, ka marksistiem rūpīgi jāizloba no narodņiku ulojnju pelavām zemnieku masu paliesā, noteiktā,,kaujinieciskā demokrātismā veselais un vērtīgais kodols.

Pagājuša gadsimta vecajā 80. gadu marksistiskajā lite-ralurā var atrast sistemātiski paustu cenšanos izlobīt šo vērtīgo demokrātisko kodolu. Kādreiz vēsturnieki sistemātiski izpētīs šo cenšanos un izsekos tās sakariem ar to, kas ieguvis ,,bofševisma“ nosaukumu XX gadsimta pirmajā gadu desmitā.

Sarakstīts Ш2. g. oktobri

Pirmoreiz iespiests /924. g. žurnālā ,,Zi:ņ", 1. nr-ā

Paraksts: V. /. Iespiests pēc rokraksta

ANGĻU STRĪDI

PAR STRĀDNIEKU LIBERĀLO POLITIKU

Kā zināms, Anglijā ir divas strādnieku partijas: sociāldemokrāti, kas tagad saucas par „Brilanijas sociālistisko partiju", un tā sauktā „Neatkarīgā strādnieku partija".

ŠI šķelšanās Anglijas sociālistiskajā strādnieku kustībā nav nejaušība. Tā radusies jau sen. To radījušas Anglijas vēstures īpatnības. Anglijā kapitālisms attīstī jās agrāk nekā visur citur, un tā ilgu laiku bija visas pasaules „fabriku darbnīca". Šis izņēmuma, monopola stāvoklis radīja Anglijā strādnieku aristokrātijai, t. i„ apmācīto, labi atalgoto strādnieku mazākumam, samērā ciešamus dzīves apstākļus.

No tā radies sīkpilsoniskais cunfšu gars šajā strādnieku aristokrātijā, kas rāvās nost no savas šķiras, vilkās līdzi liberāļiem, zobodamās izturējās pret sociālismu kā pret „utopiju". „Neatkarīgā strādnieku partija" tad arī ir liberālās strādnieku politikas partija. Pareizi saka, ka šī partija esot „neatkarīga" tikai no sociālismā, bet no liberālismā ļoti atkarīga.

Pēdējā laikā Anglijas monopols galīgi iedragāts. Dzīves dārdzības dēļ agrākos samērā ciešamos dzīves apstākļus aizstājis galējs trūkums. Milzīgos apmēros saasinās šķiru cīņa, bet reizē ar šo saasināšanos liek iedragāts oportu-nisma pamats, tiek iedragāts kādreizējais pamats, uz kura strādnieku šķirā izplatījās liberālās strādnieku politikas idejas.

Kamēr šīs idejas mājoja ievērojama Anglijas strādnieku daļā, tikmēr par šķelšanās iznīcināšanu strādnieku vidū nevarēja būt ne runas. Ar frāzēm un vēlējumiem nevar radīt vienību, iekām vēl nav pārdzīvota sociāldemokrātijas cīņa pret strādnieku liberālo politiku. Bet tagad šī vienība sāk kļūt patiesi iespējama, jo pašā „Neatkarīgajā strādnieku partijā** aug protests pret strādnieku liberālo politiku.

Mūsu priekšā ir šās partijas oficiālais pārskats par tās pēdējo kongresu, „XX gada konferenci^1*, kas notika Mertirā (Merthyr) 1912. gada 27. un 28. maijā. Šajā pārskatā ārkārtīgi interesantas ir debates „parlamenta taktikas** jautājumā; — pēc lielas būtības tās bija debates par daudz dziļāku jautājumu, par strādnieku sociāldemokrātisko un liberālo politiku, kaut gan oratori šos izteicienus nelietoja.

Kongresā debates atklāja parlamenta loceklis Džouets. Viņš iesniedza pret liberāļu atbalstīšanu rezolūciju, par kuru mēs tūdaļ pastāstīsim sīkāk, bet viņa domubiedrs Konuejs, kas viņa rezolūciju atbalstīja, tieši paleica: „vienkāršais strādnieks vienmēr jautā: vai strādnieku partijai parlamentā ir sava patstāvīga līnija?**. Strādniekos pastiprinās aizdomas, ka strādnieku partija atrodas liberāļu ,,gūstā“. „Mūsu zemē arvien vairāk izplatās uzskats, ka strādnieku partija ir vienkārši liberāļu partijas spārns**. Jāpiezīmē, ka parlamentā „strādnieku partiju** sastāda ne oien deputāti, kas pieder pie „Neatkarīgās strādnieku par-tijas“, bet arī deputāti, kurus ievēlējušas arodbiedrības. Šādi deputāti dēvē sevi par strādnieku deputātiem un par „strādnieku partijas** biedriem, neietilpdami „Neatkarīgajā strādnieku partijā**. Anglijas oportunisti realizējuši to, uz ko tik bieži sliecas citu zemju oportunisti, proti: uz oportu-nistisko „sociālistisko** deputātu apvienošanu ar it kā bezpartejisko arodbiedrību deputātiem. Izdaudzinātā „plašā strādnieku partija**, par ko pie mums 1906. un 1907. gadā runāja daži meņševild, realizēta Anglijā un tikai Anglijā,

Lai piešķirtu saviem uzskatiem praktisku izteiksmi, Džouets iesniedza rezolūciju. Tā sastādīta tīri „angliski**: nekādu vispārēju principu (angļi lepojas ar savu „prakli-eismu“ un ar savu nepatiku pret vispārējiem principiem; šī ir tā paša cunfšu gara izpausme strādnieku kustībā). Rezolūcija aicināja strādnieku grupu ignorēt (neievērot) apakšnamā jebkādu draudēšanu ar to, ka liberāļu ministru kabinets var paliki mazākumā un tātad var būt spiests atkāpties, — un balsot katrā jautājumā stingri (steadfastly), kā to pelna lietas būtība (on the merits of the questions).

Džouets ar savu rezolūciju „ņēmis vērsi aiz ragiem**.

Liberāļu ministru kabinets Anglijā, tāpat kā visa liberālu partija, visiem spēkiem mēģina iestāstīt strādniekiem: jāsavieno spēki pret reakciju (t. i., pret konservatīvo partiju); jāsaudzē liberālais vairākums, kas var izkust, ja strādnieki nebalsos kopā ar liberāliem; strādniekiem nevajag izolēties, viņiem vajag atbalstīt liberāļus. Un, lūk, Džouets skaidri izvirza jautājumu: balsojiet „stingri", nerēķinieties ar drau-dēSanu, ka liberāļu ministru kabinets var krist, balsojiet nevis tā, kā prasa liberāļu partijas intereses, bet tā, kā to pelna lielas būtība, t. i., — runājot marksistu valodā — ieturiet patstāvīgu proletārisku šķiras politiku un nevis strādnieku liberālo politiku.

(„Neatkarīgās strādnieku partijas" rindās marksismu noliedz principiāli, un tāpēc marksistu valoda nemaz netiek lietota.)

Džouetam tūdaļ uzbruka partijā valdošie oportunisti. Un— raksturīga lieta! — viņi uzbruka tieši kā oportunisti. aplinkus, ar viltību. Tieši pateikt, ka viņi ir par liberāļu atbalstīšanu, viņi nevēlējās. Viņi izteica savu domu ar vispārēju jraiи palīdzību, obligāti pieminot strādnieku šķiras „patstāvību". Nu, gluži kā mūsu likvidatori, kas vienmēr sevišķi skaļi kliedz par strādnieku šķiras „patstāvību" tieši lajos momentos, kad darbos viņi taisās aizstāt šo patstāvību ar strādnieku liberālo politiku.

Oporlunistiskā vairākuma pārstāvis Merejs iesniedza „labojumu", t. i., šāda satura kontrrezoluciju:

„Konference atzīst, ka strādnieku partijai nolūkā labāk sasniegt savus mērķus joprojām jā gum vērā visi savas taktikas iespējamie rezultāti un sekas, tiklai) tiešie, kā arī netiešie, ne uz mirkli neaizmirstot, ka viņas lēmumi jāvirza vienīgi tikai viņas pašas kā partijas interesēm un tieksmei palielināt izdcvigu gadījumu skaitu, lai sasniegtu savus mērķus".

Sjilīdziniet abas rezolūci jas. Džouetam — skaidra prasība pārtraukt liberāļu atbalstīšanas politiku, Mērojam — neko neizteicošas vispārējas Irazes, ļoti jaukas un pēc pirmā acu uzmetiena neapstrīdamas, bet īstenībā tās aizsedz tieši liberāļu atbalstīšanas politiku. Ja Merejs pazītu Marksa darbus un uzstātos lādu cilvēku priekšā, kas cienī marksismu, Ind viņam pavisam viegli būtu pasaldināt savu oporluitisnni ar marksistiskiem izteicieniem un teikt, ka marksisms, sak, prasa, lai ņem vērā visus kaira gadījuma konkrētos apstākļus, ka mēs nesaistām sev rokas, ka, sargādami savu patstāvību, mēs „izmantojam konfliktus", „ķeramies pie“ pastāvošā režima „pretrunu Achila papēža" utt., u. tml.

Oporlunismu var izteikt ar kuras katras doktrinas, tai skaitā ari ar marksisma terminiem. Tieši tas jau arī ir „marksisma likteņu" savdabīgums Krievijā, ka ne tikai strādnieku partijas oportunismam, bet arī liberāļu partijas oportunismam (Izgojevam un Ko) patīk tērpties marksisma „terminos"! liet tas starp citu. Atgriezīsimies Mertirā.

Džoueta labā izteicās Mak-Lachlans.

„Kādas lad ir politiskās partijas intereses? — viņš teica. — Vai tikai tās, lai noturētu sev apakšnamā deputātu vielas? Ja patiesi ievērojam partijas intereses, tad ar strādniekiem un strādniecēm ārpus parlamenta jārēķinās tāpat kā ar deputātiem parlamentā. Mēs esam sociālistiskā organizācija. Mums savā politiskajā darbībā jārealizē savi principi".

Un Mak-Lachlans atsaucās uz balsošanu sakarā ar gadījumu Hesvelas cietumā: tajā ieslodzīto zēnu spīdzinājuši līdz nāvei. Pieprasījums parlamentā. Liberāļu ministru kabinetam draud caurkrišana: Anglija nav Prūsija, un ministru kabinets, kas palicis mazākumā, atkāpjas. Un, lūk, strādnieku deputāti, glābdami ministru kabinetu, balso par spīdzinātāja attaisnošanu.

Strādnieku partija — teica Mak-Lachlans — allaž rēķinās ar lo, kā viņas balsošana ietekmēs valdības likteni. Sak, kritīs ministru kabinets — atlaidīs parlamentu — noteiks jaunas vēlēšanas. Bet no tā nav ko bīties. Ministriju krišanas un jaunu vēlēšanu noteikšanas rezultāts būtu abu buržuāzisko partiju savienošanās (Mak-Lachlans pateica vienkārši „abu partiju" bez vārda „buržuāzisko": angļiem nepatīk marksistiski termini!). liet, jo drīzāk savienotos abas šis partijas, jo labāk bulu māsu kustībai. Tas, ko saka mūsu propagandisti, tas arī jārealizē dzīvē māsu deputātiem parlamentā. Kamēr tas tā nebūs, strādnieks torijs (t. i., konservatīvais) nekad neticēs, ka ir kaut kāda starpība starp liberālu un strādnieku partiju. Lai arī mēs pazaudētu visas savas vietas parlamentā, bet, ja mēs aizstāvēsim savus principus, no tā būs vairāk labuma nekā no krampjainām pūlēm izpatiki liberālu valdībai, lai dabūtu no tās piekāpšanos!

Keirs Gardijs, parlamenta loceklis, partijas vadonis. Viņš luncinās un grozās...

„Isla līdzsvarošanas svārsta stāvokļa mums parlamentā nav: liberāli ar īriem stiprāki nekā toriju un strādnieku savienība... Lietā par spīdzināšanu Hesvelā es balsoju par valdību, būdams pārliecināts, ka šāda balsošana pareiza pēc būtības, bet nevis lai atbalstītu valdību. Spīdzināšana neapšaubāmi ir bijusi, un mēs visi devāmies uz parlamentu, apņēmušies balsot pret valdību. Bet parlamentā mēs noklausījāmies prelējo pusi, un izrādījās, ka, kaut pan pārzinis vainojams cietsirdībā, tomēr iestāde vispār ir karalistē labākā. Šādos apstākļos balsot pret valdību būtu nepareizi... (Lūk, cik tālu noveduši angļu opor-tunisli Strādnieku partiju: vadoni ncizsvilpa par šādām runām, bet mierīgi uzklausīja!)...

Vainojami nav ..Neatkarīgās strādnieku partijas" biedri. Strādnieku partijā iestājās ogļraču federācijā, bet, kad ogļraču deputāti iestājās strādnieku grupā, tad izrādījās, ka šie deputāti ir liberāli. Un viņi savus uzskatus negrozīja. Viņi pievienojās Strādnieku partijai tikai nomināli . ..

Džouela rezolūcija noved visu parlamentārisma sistēmu līdz absurdam. Nepieciešams ņemt vērā katras balsošanas sekas.

...Es ieteiktu atlikt tiklab rezolūciju, kā arī labojumu" (!!!).

Lensberijs atbalsta Džoueta rezolūciju:

„Keirs Gardijs velti pūlējās attēlot to muļķīgi smieklīgā izskalā, it kā tā aicinot balsot par atsevišķiem jautājumiem, neapsvērdama visus lietas apstākļus. Rezolūcija liek priekšā nerēķināties tikai ar lo apsvērumu, kāds būs balsošanas rezultāts attiecībā uz valdības stabilitāti. Es nonācu pie sociālismā tāpēc, ka man sāka riebties to politisko veikalnieku paņēmieni, kuri savās rokās tur apakšnamu ar privātu sapulču un deputātu „virzīšanas" palīdzību. Un mana pieredze man rādija, ka ikkatru ierosināto jautājumu apsprieda tieši no tā viedokļa, kādu ietekmi atstās uz valdības likteni viena vai otra balsošana.

Strādnieku partija gandrīz nemaz nevar nožogot sevi no liberāļu partijas. Es nezinu tāda likumdošanas jautājuma, kurā Strādnieku partijai būtu izdevies norobežot sevi no liberāļiem. Kā partija mēs bijām neatraujama valdības sastāvdaļa strādnieku apdrošināšanas jautājumā. Strādnieku partija visu laiku ir balsojusi par valdību un par lās projektu.

Man kauns sakarā ar balsošanu jautājumā par labošanas iestādi Hesvelā. Zēna spīdzināšana ir fakts, spīdzināšanas dēļ zēns miris, bet mēs balsojam par valdību, attaisnodami spīdzinātāju! Mūsu „dzinēji^1* („rohips" — rīkotāji jeb pilnvarotie, kas uzmana savas frakcijas balsošanu) skraidīja pa visu pnlalu, vākdami kopā strādnieku deputātus, lai nepieļautu valdības sakāvi. . . Pieradināt cilvēkus balsot pret sirdsapziņu — nozīmē dot nāvīgu triecienu demokrātijās nākotnei mūsu dzimtenē"...

Filips Snoudens, parlamenta loceklis, viens no visniknākajiem oportunistiem, lokās kā zalktis.

„Mans cīņas instinkts mudina mani balsot par rezolūcija, bet mans veselais prāls, mans saprāls, manu pieredze skubina mani balsot pret. Arī es domāju, ka tagadējā parlamentārā sistēma demoralizējoši ietekmē tos, kas nākuši parlamentā, ideālismu un politiska entuziasma dzīti, bet es nedomāju, ka Džoueta rezolūcijas pieņemšana radītu būtisku pārmaiņu. Apspriežot lietas būtību, nevar aprobežoties vienīgi tikai ar šā gadījuma apstākļiem. Ir jautājumi, kas Strādnieku partijai svarīgāki par jebkādām balsošanas sekām valdībai — tāds, piem., ir jautājums par sieviešu vēlēšanu tiesībām, — bet vai var ignorēt sekas, kas rodas, balsojot par kaut kuru sīku jautājumu? Tāda politika radītu nepieciešamību bieži rīkot vispārējas vēlēšanas, bet publikai tas ir visnepatīkamākais... Politika ir kompromiss".

Balsojot par rezolūciju tika nodotas 73 balsis, pret —195.

Oportunisti uzvarēja. Nav brīnums, ka tas notiek tādā oportunistiskā partijā kā Anglijas „Neatkarīgajā strādnieku partijā". Bet, ka oportunisms rada opoziciju pašas šās partijas rindās, — tas tagad ir galīgi konstatēts lakts.

Oporlunisma pretinieki ir rīkojušies daudzkārt pareizāk, nekā nereti rīkojas viņu domubiedri Vācijā, aizstāvēdami ar oportunistiem noslēgtos satrunējušos kompromisus. Atklātā uzstāšanās ar savu rezolūciju radīja visai svarīgas principiālās debates, un šīs debates dziļi ietekmēs Anglijas strādnieku šķiru. Liberālā strādnieku politika turas tradīcijas, oporlunislisko vadoņu rūtiņas, veiklības dēļ, bet šās politikas kraehs proletariāta lielum lielajā daļā ir neizbēgams.

Sarakstīts 19V2. g. oktobri

Pirmoreiz iespiests 1913. g. apriti iur/iala ,,Prosueščeņije“ 5. nr-ā

Iespiests pēc iurnata teksta

Paraksts: W.

Viens no kadetu partijas kandidātiem, profesors Tugana-Baranovska kgs, pieder pie to Krievijas ekonomistu skaita, kas jaunībā bijuši gandrīz vai marksisti, bet pēc tam strauji „k|uvuši gudrāki^1*, „palabojuši** Marksu ar buržuāzisko teoriju fragmentiem un par lielajiem renegata nopelniem nodrošinājuši sev universitātes katedras, lai zinātniski muļķotu studentus.

Šajās dienās avīzē ,,Reč“ Tugana kgs, kas no marksista attīstījies par liberāli, aklualajā dzīves dārdzības jautājumā devis šādu prātojumu:

„No mana (?) viedokļa dzīves sadārdzināšanās galvenais (lūk, kā!) iemesls pilnīgi skaidrs. Tā ir milzīgā iedzīvotāju un turklāt lielāko tiesu pilsētas iedzīvotāju skaita augšana. Iedzīvotāju skaita augšana rada pāriešanu uz intensīvākiem apstrādāšanas paņēmieniem, kas pēc pazīstamā likuma par krītošo lauksaimniecības darba ražīgumu noved pie produkta vienības darba vērtības augšanas'1.

Tugana kgm patīk kliegt: ,,es“, ,,mana“. īstenībā viņš atkārto fragmentus no buržuāziskām mācībām, kuras Markss jau sen atspēkojis.

„Pazīstamais krītošā ražīguma likums** ir vecs buržuāzisks krāms, kas neprašu un algoto buržuāzijas zinātnieku rokās kalpo kapitcilisma attaisnošanai. Markss jau sen ir atspēkojis šo „likumu**, kas vainu noveļ uz dabu (sak, krīt darba ražīgums, te nekas nav līdzams!), kurpretim īstenībā vaina slēpjas kapitālistiskajā sabiedriskajā iekārtā.

„Lauksaimniecības darba krītošā ražīguma likums** ir buržuāzijas meli. Likums par rentes, tas ir, zemes īpašnieku ienākuma, augšanu kapitālisma apstākļos ir taisnība.

Viens no dzīves dārdzības iemesliem ir zemes monopols, t. i„ tās atrašanās privātīpašumā. Tāpēc zemesīpašnieki

ņem arvien lielākus meslus no augošā darba ražīguma. Tikai strādnieku organizēšanās savu interešu aizstāvēšanai, tikai kapitālistiskā ražošanas veida iznicināšana daris galu dārdzībai.

Vienīgi tikai buržuāzijas dienderi, tādi kā kadets Tugana kgs, var aizstāvēt pasaku par lauksaimniecības darba krītošā ražīguma „likumu".

,.Prnv<ia'\ Ш. ar., 1912. q.

Iespiests pēc avīzes Pravda“ teksta

19. oktobrī Paraksts: V. I.

JAUNA PASAULES VESTURES NODAĻA

Pat visas Eiropas buržuāziskā prese, kas reakcionāru uu savtīgu nolūku dē[ aizstāvēja izdaudzināto status quo (status kvo — agrākais, nemainīgais stāvoklis) Balkanos, tagad vienprātīgi atzīst, ka sākusies jauna pasaules vēstures nodaļa.

Turcijas sagrāve neapšaubāma. Cetrsavienībā apvienoto Balkanu valstu (Serbijas, Bulgārijas, Melnkalnes un Grieķijas) uzvaras ir milzīgas. Šo četru valstu savienība ir kļuvusi par faktu. „Balkani — Balkanu tautām'1 — tas jau sasniegts.

Kāda tad nozīme ir jaunajai pasaules vēstures nodaļai?

Austrumeiropā (Austrijā, Balkanos, Krievijā) — līdz šim laikam vēl nav iznīcinātas varenās viduslaiku atliekas, kas drausmīgi kavē sabiedrisko attīstību un proletariāta augšanu. Šīs atliekas ir absolutisms (neaprobežota pat valdnieciska vara), feodālisms (dzimtkungu muižnieku zemesīpašums un privilēģijas) un tautību apspiešana.

Balkanu zemju apzinīgie strādnieki pirmie izvirzīja lozungu par konsekventu demokrātisku nacionālā jautājuma atrisināšanu Balkanos. Šis lozungs: federativa Balkanu republika. Demokrātisko šķiru vājums tagadējās Balkanu valstīs (proletariāta nav daudz, zemnieki nomākti, sadrumstaloti, analfabēti) noveda pie tā, ka ekonomiski un politiski nepieciešamā savienība kļuva par Balkanu monarch] ju savienību.

Nacionālais jautājums Balkanos ir ļoti daudz pavirzījies uz priekšu savas atrisināšanas virzienā. Tagad no visas Austrumeiropas tikai viena pati Krievija vēl ir visvairāk atpalikusī valsts.

Neraugoties uz to, ka Balkanos izveidojusies monarchiju savienība un nevis republiku savienība, — neraugoties 11/ to, ka savienība realizēta pateicoties karam un nevis pateicoties revolūci jai, — neraugoties uz to, sperts liels solis uz priekšu uz viduslaiku atlieku sagraušanu visā Austrumeiropā. Bet agri jūs gavilējat, nacionālistu kungi! Šis solis ir pret jums, jo Krievijā viduslaiku atlieku ir visvairāk!

Bet Rietumeiropā proletariats vēl spēcīgāk sludina lozungu: nekādu iejaukšanos! Balkani — Balkanu tautām!

„Pravda*', /49. nr., /9/2. q.

11. oktobri iespiests pēc avīzes „Pravda" teksta

Kad mēs norādījām uz to, ka kadeti savu uzskatu pamatos ir nacionallibera|i, ka viņi nacionālo jautājumu nostāda nepavisam ne demokrātiski, — avīze ,,Ueč“ mums atbildēja dusmīgi un augstprātīgi, apvainodama mūs nezināšanā un sagrozīšanā.

Te būs dokuments, viens no daudzajiem. Lai spriež lasītāji un vēlētāji.

18. oktobrī pie M. M. Kovaļevska kga notika otrā ,,to personu pulciņa^44 sapulce, „kuras interesējas par slavu jautājumu^44. Nolasīja sabiedrībai adresētu uzsaukumu, ko parakstījuši J. Aņičkovs, Karcjevs, L. Panteļejevs (bijis k.-d. kandidāts), G. Falborks un tad, protams, M. M. Kovaļevska kgs u. c.

Vai ,,Reč“ negribēs izvairīties no atbildības par Karejevu. Panteļejevu un Ko?

Liberāļu uzsaukumā sabiedrībai galvenais ir tas, ka

„krievu sirds vispārējā pacilātībā... puksl līdzjūtības pilna pret slāviem un cerībā, ka krievu nacionālā pašapziņa palīdzēs nodrošināt viņiem viņu uzvaru aug|us“.

Ar ko tad tas atšķiras no avīzes „Novoje Vremja^44 un Ko nacionālisma un šovinisma? Tikai ar baltiem cimdiem un ar diplomātiskāk piesardzīgāku izteiksmes veidu. Bet šovinisms ir riebīgs arī baltos cimdos un arī visizsmalcinātākajā izteiksmē.

Demokrātijā nekad nerunās par „vispārēju pacilātību^44, kad līdzās (un augšai) stāv krievu nacionālisti, kas visādi nomāc daudzas lautas.

Demokrātijā nekad necietīs, lai vienkārši tiktu nostādīts ilavs pretim turkam, kad vajag nostādīt slavu un turku

zemniekus kopīgi — pretim slavu un turku muižniekiem un bašibuzukiem.

Demokrātijā nekad nepieļaus, lai brīvības piekritēju un apspiešanas ienaidnieku pašapziņa visās tautībās tiktu samainīta ar „krievu nacionālo pašapziņu^1', — pie kam poļi, ebreji un „cittautieši"' vispār tiek apspiesti un vajāti.

Nevienam godīgam demokrātam, nevienam patiesam apspiesto tautību piekritējam nevajag balsot par kadetiem!

•

,.Praivto*', 151. nr., 1912. 0-

oktobri

Paraksts: V. I. Iespiests pēc auizes ..Pravda** teksta

KARA ŠAUSMAS

Karojošās» puses visiem spēkiem slēpj no nepiederi giem“, t. i., no visas pasaules, to, kas notiek Balkanos. Korespondentus krāpj, aiztur un tikai tad, kad pēc kauju beigām pagājis ilgs laiks, laiž uz kauju lauka.

Tāpēc tikai izņēmuma apstākli paretam ļauj uzzināt patiesību par karu. Kā redzams, šādi izņēmuma apstākļi palīdzējuši angļu avīzes „Daily Chronicle^11* korespondentam Danaho (Donohoeļ kgm. Viņam izdevies būt turku armijā kaujā pie Lile-Burgasas; pēc tam viņš aizbraucis automobilī līdz Konstantinopolei, no turienes pa jūru līdz Konstancei (Rumānijā). No Konstances viņš varējis brīvi telegrafēt uz Londonu.

Turku sakāve bijusi drausmīga. Krituši gandrīz 40 000 (!) turku. Katastrofa nav mazāka par Mukdenas katastrofu — raksta anglis. Bulgāri ieguvuši trīs ceturtdaļas no turku artilērijas lielgabaliem. Bulgāri pielaiduši turkus pavisam tuvu, ļāvuši viņiem sākt tuvcīņu, — pēc tam strauji atkāpušies, un ... ložmetēji pļāvuši turkus simtiem un tūkstošiem.

Turku atkāpšanās pārvērtusies par apjukušu, izsalkušu, izmocītu, prātu zaudējušu pūļu nekārtīgu bēgšanu. Korespondenta automobilis iestrēdzis bēgošo turku pūlī. Izsalkušie turki prasījuši viņam maizi. Viņam pašam nācies izdarīt pārsiešanu. Ārstu maz. Pārsienamo materiālu nav. Krājumu nav. Esmu bijis daudzu karagājienu liecinieks — raksta anglis — bet tik drausmīgu postu, tādu apkaušanu, kur veselām masām iznīcina izsalkušus, novārdzinātus, izmocītus, nevarīgus Anatolijas (Āzijas Turcijas) zemniekus, es nekad nebiju pat iedomājies.

„Pravda", 155. m\, tViV. y.

Iespiests pec twees ,.1'uwdu'' tekstu

28. oktobri l’araksls: V. /•’ r.

KADETI UN LIELBURŽUAZI.JA

Kadetu uzvaras Maskavas un Pēterburgas 1. pilsētas kūrijā, pēc tam to Valsts padomes locekļu vēlēšanās, kuri pārstāv rūpniecību, — beidzot neapšaubāmi pierādītais takts, ka reakcionāri palīdzējuši kadetiem pret sociāldemokrātiem — visas šīs pazīmes piemīt ļoti interesantai visu mūsu sabiedrības šķiru politiskai attīstībai.

Atgādināsim sociāldemokrātu galveno lēmumu par k.-d. partijas būlību, kurš atliecas uz 1907. gadu: „Liberāli monarchisliskās buržuāzijas partijas un galvenā no šīm partijām, k.-d., jau tagad noteikti novērsušās no revolūcijas, un viņu mērķis ir izbeigt revolūciju, izlīgstot ar kontrrevolūciju; šādu partiju sociālais pamats ir ekonomiski progresīvākie buržuāzijas slāņi, bet it īpaši buržuāziskā inteliģence, kurpretim daļa pilsētas un lauku sīkbur-žuazijas iet vēl līdzi šīm partijām tikai tradīcijas (akla paraduma) dēļ un tāpēc, ka liberāļi viņu tieši krāpj“88.

Notikumi pilnīgi apstiprinājuši šā raksturojuma pareizību. No otrās pilsētas kūrijas (kur daudz demokrātisku vēlētāju) kadetus atstumj demokrātijā. No pirmās pilsētas kūrijas kadeti izstumj oktobristus.

Jo vairāk trako reakcija, jo atklātāka ir vēlēšanu viltošana, toties vairāk lielkapitāls pāriet liberālismā pusē. K.-d. partijas šķiriskā būtība, uz ko marksisti norādīja 1909. un 1907. gadā, tagad uzskatāmi paveras masu priekšā.

Skaidri redzama kļūst to cilvēku kļūda, kuri kadetus uzskatīja par pilsētas demokrātijās partiju. Kadetu slepenā savienība ar reakcionāriem pamazām pārvēršas par acim redzamu: reakcionāri pūlas izdabūt cauri k.-d. Mansirevu pret s.-d. Priedkalnu, k.-d. Nikolajevu pret s.-d. Pokrovski.

Sociāldemokrātiskās politikas spēki, tās neuzvaramība atkarīgi tieši no tā, ka visa kapitālistiskās sabiedrības attīstība arvien vairāk un vairāk apstiprina tās pareizību. Kadeti saliedējas ar lielburžuaziju, kas nevar būt apmierināta, kaut arī tā ir visai kontrrevolucionara. Demokrātijā aiziet no kadetiem pa kreisi.

„Pravda". 157. nr., 1912. g. Iespiests pēc avizes „Pravda" teksta

l. novembri

ĪSTI krieviski tikumi

Šajās dienās avīze ,,Zemščina“ līdzās Puriškeviča pantiem ievietojusi rakstiņu sakarā ar „slaveno" (kopš šā brīža arī bez pēdiņām slaveno) kroņa publicistu Gurjevu no avīzes „Rossija". „Zemščina" apgalvo, ka tas esot „publicists ar ebrejiski liberālu nokrāsu". Dīvainil Patiešām, vai tad arī oficiālā „Rossija" ir ebrejiski liberals organs?

Tomēr, kas par lielu? Tas, ka Pēterburgas diegu manufaktūras akcionāru kopsapulce vienbalsīgi atcēlusi Gurjevu no šās manufaktūras valdes locekļa amata. Turklāt nolemts griezties pie prokurora ar lūgumu saukt Gurjevu pie tiesas par nepareizu rīcību.

Izrādās, ka Gurjevs iemaksājis 1 000 rubļu un dabūjis tiesību saņemt trešdaļu peļņas, kaut gan divi fabrikanti kompanjoni iemaksājuši 100 000 rubļu! Kāpēc kapitālisti bijuši tik devīgi pret Gurjevu?

Tāpēc, ka šis vīrs ir īstenais valslspadomnieks, oficiālās avīzes „Rossija" līdzstrādnieks uti., u. tini. Viņš bijis Vites personīgais sekretārs. Viņam ir „izcili sakari". Viņš solījis... valdības subsīdijas!

Tātad „sakarus" ar valdību kapitālistu kungi „novērtējuši" samērā diezgan augstu: taisni 49 tūkstošu rubļu apmērā. Jūsu prece — mūsu nauda. Jums ir „sakari ar valdību", iespēja dabūt subsidijas, — mums ir naudiņa. Pirkšana un pārdošana. Par tik un tik tūkstošiem „sakari ar valdību", par tik un tik subsīdiju solīšana, par tik un tik līdzstrādāšana kroņa avīzē „Rossija". Saņemiet, Gur-jeva kgs!

Gurjevs saņēma — un piešmauca. Solījumus neizpildīja, bet sāka prasīt vairāk nekā trešdaļu peļņas un turklāt sāka vēl šantažēt, t. i., izspiest naudu, draudēdams graut uzņēmuma kreditu.

Raksturīga lieta. Tipiska lieta. Ikdicniškiga parādība. Ilustrācijā tematam: par sakariem ar valdību un subsīdijām un to attiecībām pret kapitālu.

Tikai, — kāds tad tam sakars ar „ebrejiski liberālo nokrāsu^11, kungi no avīzes ,,Zemščina“? Tā ir īsti krieviska, īsti konservaliva nokrāsa! Nekautrējieties. Puriškeviča draugi!

Iespiests pēc auizes ..Pravda" teksta

„Pravda". 160. пг., 1912. g. 4. novetnbri Paraksts: T.

REFORMISTU PLATFORMA UN REVOLUCIONĀRO SOCIĀLDEMOKRĀTU PLATFORMA

Revolucionārie uzplūdi Krievijā acīm redzami izpaudās 1912. gada pirmajā pusē. Politisko streikotāju skaits pēc fabrikantu aprēķiniem piecos mēnešos sasniedzis 515 000 cilv. Par to, kādi bijuši šo streikotāju lozungi, kādas bijušas viņu prasības, kāds bijis viņu demonstrāciju, mītiņu utt. politiskais saturs, — liecina sevišķi svarīgs dokuments, kas pilnīgi pārdrukāts СО 27. nr-ā, proti, Pēterburgas strādnieku maija uzsaukums.

Nevis ar reformistiskiem lozungiem nāca klajā Pēterburgas strādnieki šajās neaizmirstamajās dienās, bet ar revolucionārās sociāldemokrātijas lozungiem: satversmes sapulce, 8 stundu darba diena, muižnieku zemes konfiskācijā, cara valdības gāšana, demokrātiskā republika.

Zaldatu un matrožu sacelšanās un sacelšanās mēģinājumi Turkestanā, Baltijas flotē un Melnajā jūrā — deva jaunu objektīvu apstiprinājumu tam, ka Krievijā pēc ilgiem kontrrevolūcijas trakošanas un strādnieku kustības apklu-suma gadiem sākušies jauni revolucionāri uzplūdi.

Ar šiem uzplūdiem sakrita IV Valsts domes vēlēšanu laiks, kad visām partijām, visiem politiskajiem virzieniem vajadzēja tā vai citādi nākt klajā ar vispārēju politiskā stāvokļa novērtējumu. Un, lūk, ja inēs gribam nopietni analizēt mūsu politiskos uzdevumus kā strādnieku šķiras uzdevumus, bet nevis kā labus grupiņu vēlējumus, ja mēs marksistiski gribam pārbaudīt programas un platformas, salīdzinādami tās ar zināmas sabiedrības visu šķiru masveida cīņas faktiem un uzstāšanos, tad mums, ņemot tieši šos revolucionāros masu uzplūdus kā pārbaudes akmeni, vajag izmēģināt, pārbaudīt arī dažādas vēlēšanu platformas. Jo sociāldemokrātijai vēlēšanas nav īpaša politiska operācijā, mandatu ķeršana ar kādiem vien vēlaties solījumiem vai paziņojumiem, bet vienīgi īpašs iemesls, lai aģitētu par apzinīgā proletariāta pamatprasībām un par viņa politiskā pasaules uzskata pamatiem.

Visu valdības partiju programas un platformas, no melnās solņas līdz Gučkovam, nekādu šaubu nerada. Kontr-revolucionarisms te ir acīm redzams, atklāts. Ka šīm partijām nav itin nekāda kaut cik nopietna atbalsta ne vien strādnieku šķirā un zemniecībā, bet pat plašos buržuāzijas slāņos, tas ir vispār zināms. No oktobrisliem šie pēdējie slāņi novērsušies gandrīz pavisam.

Liberāli buržuāzisko partiju programas un platformas pa da|ai publicētas gandrīz oficiāli (musulmaņu grupas platforma), pa daļai pilnīgi precizi pazīstamas no „lielās^1' politiskās preses (,,progresistu“, kadetu platformas). Visu šo programu un platformu būtību nepārspējami izteicis pļāpīgais kadels Gredeskuls paziņojumos, ko pārdrukājusi avīze ,,Reč“ un kas no turienes iekļuvuši marksistu presē.

„Publisks noliegums, ka jauna revolūcija Krievijā nav vajadzīgu“ — lūk, kā pats Gredeskula kgs formulēja savus uzskatus (sal. avīzes „Sociul-Demokrat“ 27. nr., 3. Ipp.), un viņš pats nostādīja pretim revolucionāriem patieso liberālismā platformu (ar k.-d. priekšgalā): „vajadzīgs vienīgi mierīgs, neatlaidīgs un noteikts konstitucionāls darbs".

Mēs pasvītrojam vārdus: paliesā platforma, jo arī Krievijā, tāpat kā visās buržuāziskajās zemēs, platformu lielākai daļai ir tikai dekorāciju raksturs.

13et lielas būtība ir tieši lai apstāklī, ko ir atzinis (retajā taisnīguma lēkmes brīdī) Gredeskula kgs. Liberāli monar-chistiskā buržuāzijā, aizstāvēdama vienīgi konstitucionālās reformas, ir pret jaunu revolūciju.

Sociāldemokrātijā konsekventi, buržuāziskā demokrātijā (narodņiki) svārstīdamās aizstāv „vajadzību" pēc jaunas revolūcijas, to propagandēdamas. Masu cīņas uzplūdi ir sākušies. Revolucionārie sociāldemokrāti cenšas tos paplašināt un nostiprināt, palīdzēdami tiem attīstīties vēl augstāk, līdz revolūcijas stadijai. Bet reformisti uzlūko uzplūdus vienīgi „kā atdzīvošanos", viņu politika ir politika, kas vērsta uz konstitucionālās piekāpšanās, konstitucionālu reformu sasniegšanu. Buržuāzijā un proletariats tātad arī šajā Krievijas vēstures „posmā" sākuši cīņu dē| ietekmes „tautā", masās. Neviens nevar paredzēt cīņas iznākumu, bet neviens nevar arī šaubīties, kāda vieta šai cīņā ir jāieņem KSDSP.

Tā un tikai tā var sākt vērtēt partijas vēlēšanu platformu — un to vēlēšanu platformu, ko šajās dienās izdevusi likvidatoru konferences ievēlētā „Org. komiteja".

Partijas vēlēšanu platforma, ko Centrālā Komiteja izdeva pēc janvara konferences, sastādīta pirms aprija un maija notikumiem. Šie notikumi apstiprināja minētās platformas pareizību. Visu platformu caurstrāvo viena doma: tagadējās Krievijas konstitucionālo reformu bezcerīguma, utopiskuma kritika un revolūcijas propaganda. Platformas lozungi ņemti tieši tā, lai pilnīgi skaidri izteiktu revolucionāros uzdevumus un padarītu pilnīgi neiespējamu to sajaukšanu ar konstitucionālo reformu solījumiem. Partijas platforma ir tāda, ka tā ir tiešs revolucionārā sociāldemokrātā uzsaukums simtiem tūkstošiem politisko streikotāju, miljoniem lielā zemnieku karaspēka pirmrindniekiem, kam tiek izskaidroti sacelšanās uzdevumi. Revolucionārā partija nevar pat sapņot, ka tās platformu labāk var pārbaudīt, ka dzīve to labāk var apstiprināt nekā šī tiešā maija streiku, jūnija un jūlija militāro sacelšanās mēģinājumu atsaukšanās uz partijas paskaidrojumiem.

Palūkojieties uz likvidatoru platformu. Tās Iikvidato-riskā būtība veikli aizsegta ar Trocka revolucionārām frāzēm. Naiviem un pavisam nepieredzējušiem cilvēkiem šis aizsegs dažreiz var apžilbināt acis, un tiem pat var likties, ka tā ir likvidatoru „samierināšanās" ar partiju. Bet pati mazākā uzmanība ātri izgaisinās šādu pašapmānīšanos.

Likvidatoru platforma sarakstīta pēc maija streikiem un vasaras sacelšanās mēģinājumiem. Un mēs vispirms vaicājam, meklēdami reālu lielišķīgu atbildi uz jautājumu par šās platformas būtību: kā šī platforma novērtējusi šos streikus un šos mēģinājumus?

„Ekonomiskais kāpinājums” ... „proletariats ar savas streiku kustības augšanu iezīmēja jaunu sabiedrisku uzplūdu drīzu iestāšanos" ... „proletariāta varenā aprija kustība ar prasību pēc koalīciju brīvības" — lūk, viss, ko likvidatori pateikuši platformā par aprija un maija streikiem.

Bet lā taču ir nepatiesība! Tā ir brēcoša lietas sagrozīšana! Šeit izlaists galvenais, proli, politiskā streika revolucionārais raksturs, kas vērsts iaisni nevis uz kādas konstitucionālās reformas iekarošanu, bet uz valdības gāšanu, t. i.. uz revolūciju.

Kā varēja notikt, ka nelegālā, revolucionārā, ar „krāšņām" frāzēm pieblīvētā proklamācijā paleikta tāda nepatiesība? — Tam vajadzēja notikt, jo tā skatās liberāļi un likvidatori. Streikos viņi redz to, ko viņiem gribas redzēt,— cīņu par konstitucionālām reformām. Viņi neredz to, ko negrib redzēt, t. i., revolucionāros uzplūdus. Par reformu mēs, liberāļi, gribam cīnīties, par revolūciju negribam — lūk, lā šķiriskās pozicijas patiesība, kas atradusi savu izpausmi likvidatoru nepatiesībā.

Par sacelšanās mēģinājumiem mēs lasām: ...„kazarmās zaldātus ar varmācību, pazemojumiem un badu noved līdz izmisuma pilna protesta uzliesmojumiem, bet pēc tam savalda ar svinu, auklu" utt. ...

Tas ir liberāļu vērtējums. Mēs, revolucionārie sociāldemokrāti, sacelšanās mēģinājumos redzam masu sacelšanās sākumu, neveiksmīgu, nesavlaicīgu, nepareizu sākumu, bet mēs zinām, ka masa sekmīgu sacelšanos mācās tikai pēc nesekmīgo pieredzes, — līdzīgi tam, kā krievu strādnieki nr vairākiem nesekmīgiem un dažreiz sevišķi neveiksmīgiem 1901.—1904. gada politiskajiem streikiem iemācījās izvest sekmīgo 1905. gada oktobra streiku. Strādnieki un zemnieki, ko kazarma visvairāk bija nomākusi, sākuši sacelties, — sakām mēs. No tā izriet skaidrs un tiešs secinājums: viņiem vajag izskaidrot, kā vārdā un kā jāgatavo sekmīga sacelšanās.

Liberāļi spriež citādi: zaldātus „noved" līdz „izmisuma pilna protesta uzliesmojumiem", saka viņi. Liberālim sacelšanās dalībnieks zaldats nav revolūcijas subjekts, nav pirmais tās masas vēstnesis, kura saceļas, bet valdības ļaunuma objekts („noved līdz izmisumam"), kas noder šā ļaunuma demonstrēšanai.

Palūkojieties, cik slikta mūsu valdība, kad tā noved zaldātus līdz izmisumam un pēc tam savalda ar svinu — saka liberālis (secinājums: lūk, ja mēs, liberāļi, būtu pie varas, mums nebūtu zaldatu sacelšanās).

Palūkojieties, kā briest revolucionārā enerģija dziļajās un plašajās masās — saka sociāldemokrāts — ja pat kazarmas dresūras nomāktie zaldali un matroži sāk sacelties un, slikti saceldamies, māca sacelties sekmīgi.

Jūs redzat: likvidatori ,,izskaidroja“ (vārda izskaidrot senātā nozīmē) pavasara un vasaras revolucionāros uzplūdus Krievijā.

Pēc tam viņi „izskaidro" mūsu partijas programu.

KSDSP programā rakstīts:

... „KSDSP izvirza par savu tuvāko politisko uzdevumu cara patvaldības gāšanu un ISs aizstāšanu ar demokrātisku republiku, kuras konstitūcija nodrošinātu: 1) tautas patvaldību"... ult„ — seko „brīvību" un „tiesību" saraksts.

Liktos, ka to nevar nesaprast. „Tuvākais" uzdevums — patvaldības gāšana un tās aizstāšana ar republiku, kas nodrošina brīvības.

Likvidatori visu to pārtaisījuši.

...„Sociāldemokrātijā — lasām viņu platformā — aicina tautu cīnīties par demokrātisku republiku...

___Tiekdamies uz šo mērķi, ko tauta varēs realizēt tikai revolūcijas

rezultātā, sociāldemokrātijā pašreizējā vēlēšanu kampaņā (klausieties!) aicina darba [aužu masas saliedēties ap šādām kārtējām prasībām: 1) vispārējas uti. vēlēšanu tiesības... Valsts domes vēlēšanās“ ult.

Eseru likvidators Pešechonova kgs rakstīja 1906. gada rudenī, kad viņš dibināja „atklātu partiju" (un tik tikko nenodibināja... tikai policija izjauca, iebāza tuplūzī!), — ka republika esot „perspektīva, kas sniedzas tālēs“, ka ar „republikas jautājumu jābūt visai piesardzīgiem", ka kārtējās prasības tagad esot reformas.

Bet eseru likvidators bija naivs, vienkāršs, lempīgs un runāja bez aplinkiem. Vai lad „eiropiskie" oportunisli tā rīkojas? Nē, viņi ir viltīgāki, veiklāki, diplomātiskāki...

Viņi neatsakās no republikas lozunga, — kāda neslavas celšana! Viņi tikai pienācīgā kārtā to t.izskaidro", rīkodamies pēc apsvērumiem, kas kairam mietpilsonim ir acīm redzami. Vai revolucija būs vai nebūs, tas vēl ir jautājums, — tā mietpilsonis vienkārši pasaka un Trockis zinātniski atkārto žurnālā „Naša Zarja“ (5. nr-ā, 21. Ipp.). Republika „tikai revolūcijas rezultātā", bet „pašreizējā vēlēšanu kampaņā" „kārtējas“ ir konstitucionālās reformasi

Viss iznācis jo gludi: republika ir gan atzīta, gan — atvirzīta tālumā. Rrrevolucionaru vārdu sarunāls veseliem blāķiem — bet darbos „pašreizējā vēlēšanu kampaņā" (visa platforma tiek rakstīta tikai šai pašreizējai kampaņai!) par „kārtējām" izvirzītas reformu prasības.

Jā, jā, likvidatoru konferencē sēdējuši lieli „diplomātisko lietu meistari"... Taču nožēlojami gan ir šie meistari! Un, ja pulciņu diplomātus viņi sajūsminās, ja vientiesītim „samierinātājam" viņi sagrozīs galvu, tad marksists viņiem teiks citādas runas.

Mietpilsonis apmierinās ar to neapstrīdamo, svēto un tukšo patiesību, ka nevar iepriekš zināt, vai revolucija būs vai nebūs. Marksists neapmierinās ar to; viņš saka: mūsu propaganda un visu sociāldemokrātisko strādnieku propaganda ir viens no faktoriem, kas nosaka, vai revolucija būs vai ne. Simti tūkstoši politisko streikotāju, dažādu karaspēka daļu pirmrindnieki vaicā mums, mūsu partijai, uz ko viņiem jāiet, kā vārdā jāsaceļas, kas jāpanāk, vai sākušies uzplūdi jāpaplašina līdz revolūcijai vai tie jāvirza uz cīņu par reformām?

Revolucionārā sociāldemokrātijā atbildēja uz šiem jautājumiem, kas mazlietiņ interesantāki un svarīgāki nekā mietpilsoniski troekistiskā „deguna urbināšana": būs revolucija vai nebūs, ej nu sazini?

Mūsu atbilde: konstitucionālo reformu utopiskuma kritizēšana, izskaidrošana, ka cerēt uz tām ir aplam, vispusīga revolucionāro uzplūdu veicināšana ar visiem līdzekļiem, vēlēšanu kampaņas izmantošana šai nolūkā. Rūs revolucija vai nebūs, — atkarīgs ne tikai no mums. Ret mēs savu darbu padarīsim, un šis darbs nezudīs nekad. Tas iesēs dziļi masās demokrātismā un proletāriskās patstāvības sēklas, un šīs sēklas katrā ziņā dos asnus vai nu rīt demokrātiskajā revolūcijā, vai parīt sociālistiskajā.

Turpretim tie, kas propagandē masām savu vulgāro, in te-liģentisko, bundisliski trockistisko skepticismu: „būs revolūcija vai nebūs, tas nav zināms, bet „dienas kārtībā“ ir reformas", — tie jau tagad sagandē masas, sludina masām liberālās utopijas.

Viņi nevis piesātina vēlēšanu kampaņu ar tās pastāvošās, reālās, ,,īstās“ politiskās situācijās garu, kur pusmiljons strādnieku sāk revolucionārus streikus, kur zemnieku karaspēka pirmrindnieki šauj uz muižnieķeļiem oficieriem, — bet tā vietā viņi atvirza no saviem it kā „eiropiskiem" (viņi taču, šie likvidatori, mums ir tādi eiropieši, tādi eiropieši!) „parlamentārajiem" apsvērumiem šo reālo situāciju (kurā ļoti maz „eiropiska" un ļoti daudz „ķiniska", tas ir, demokrātiski revolucionārā), un, atvirzīdami to no sevis ar dažām ne ar ko nesaistošām frāzēm, — viņi pasludina, ka īstā vēlēšanu kampaņa esot reformis-tiskā!

S.-d. partijai IV Domes vēlēšanu platforma vajadzīga tādēļ, lai vēlreiz gan sakarā ar vēlēšanām, gan vēlēšanu gadījumā, gan strīdos par vēlēšanām izskaidrotu masām revolūcijas nepieciešamību, neatliekamību, nenovēršamību.

Viņiem, likvidatoriem, platforma vajadzīga vēlēšanu „dē(“, t. i„ tādēļ, lai apsvērumus par revolūciju pieklājīgi atvirzītu kā vienu no nenoteiktajām iespējamībām, bet par „īsto" pasludinātu vēlēšanu kampaņu konstitucionālo reformu saraksta vārdā.

S.-d. partija grib izmantot vēlēšanas tādēļ, lai vēl un vēlreiz ierosinātu masās domu, ka revolucija ir nepieciešama, ka sākušies tieši revolucionārie uzplūdi. Tāpēc s.-d. partija ar savu platformu īsi un skaidri saka IV Domes vēlētājiem: nevis konstitucionālās reformas, bet republika, nevis refor-misms. bet revolucija.

Likvidatori izmanto IV Domes vēlēšanas, lai sludinātu konstitucionālās reformas un vājinātu domu par revolūciju. Sai nolūkā, tā dēļ zaldatu sacelšanos attēlo kā „izmisuma pilna protesta uzliesmojumu", līdz kuram zaldati „novesti", un nevis kā masu sacelšanās sākumu, kura augs vai noslāps, starp citu, arī atkarīgi no tā, vai to tūliņ pat ar visiem spēkiem, ar visu enerģiju, ar visu entuziasmu sāks atbalstīt visi Krievijas sociāldemokrātiskie strādnieki.

Šai nolūkā „izskaidrots^1*, ka maija streiki bijuši nevis revolucionāri, bet reformistiski.

Šai nolūkā „izskaidrota" partijas programa un „tuvākā" uzdevuma vietā — nodibināt republiku, kas nodrošinātu brīvības — tiek diktēts, ka „pašreizējā vēlēšanu kampaņā" esot jāuzskala par kārtējām — tas IV Valsts domei, nejokojiet! — prasības pēc dažādām brīvībām.

Cik daudz Krievijas dzīvē ir vecķiniska! Cik daudz veca ķiniskuma ir mūsu carismā, un cik daudz tā ir mūsu likvidatoros, kas parlamentāras cīņas un reformisma „ceremonijas" grib ielikt situācijā, kur Puriškeviči un Treščenkovi ir augšā un revolucionārie masu mēģinājumi apakšā! Cik daudz vecķiniska ir šajās drudžainajās inteliģentu pūlēs aizsargāties pret Chvostoviem un Makaroviem, uzrādot Makdonalda un Žoresa, Bisolali un Bernšteina, Kolba un Franka ieteikšanas vēstuli!...

Diplomātiskā likvidatoru uzskatu „samierināšana" ar partejiskajiem, kuru Trockis nospēlēja likvidatoru konferencē, īstenībā itin neko „nesamierina". Tā neiznīcina to ļoti ievērojamo politisko faktu, kas nosaka visu tagadējās Krievijas sociāli politisko situāciju. Tā ir reformistiskās un revolucionāri sociāldemokrātiskās platformas cīņa; tā ir buržuāzijas uzstāšanās savu liberālo partijas vadoņu personā pret to, ka Krievijā vajadzīga jauna revolūcija, un par to, ka vajadzīgs vienīgi tikai konstitucionāls „darbs" — pretsvarā tam, ka simti tūkstoši proletāriešu uzstājas ar revolucionāru streiku, kas aicina masas patiesi cīnīties par brīvību.

Vienreiz paklanīties uz reformistu pusi, otrreiz uz revolucionārās sociāldemokrātijas pusi nenozīmē iznīcināt šo objektivo politisko faktu, nenozīmē kaut vai cik necik vājināt tā spēku un svaru. Labie nodomi nogludināt domstarpības, ko radījis šis fakts, — pat ja šie nodomi patiešām ir pilnīgi „labi" un patiesi, — nespēj grozīt visu kontrrevolūcijas apstākļu radītās un nesamierināmi naidīgās politiskās tendences.

Proletariats ir cēlies līdz ar savu revolucionāri sociāldemokrātisko karogu, un viņš IV, melnās Domes priekšvakarā nenoliks to liberāļu priekšā, nenolaidīs to, lai izpaliktu reformistiem, nebūs ar mieru notrulināt vai apslāpēt savu platformu pulciņu diplomātijas apsvērumu dēļ.

Revolucionārās sociāldemokrātijas platforma pret refor-inisma platformu — zem šās zīmes norisinājās maija streiki, zem tās soļo KSDSP arī muižnieku un popu Domes vēlēšanās, zem lās norisināsies viss partijas darbs šai Domē un plašajās tautas masās.

„Social-Demokrāt", 28.—29. nr.. 1912, Q. 5. (18.) novembrī

Iespiests pēc avīzes ,.Social-Demo-krat" teksta

NELEGĀLĀ PARTIJA UN LEGĀLAIS DARRS

Jautājums par sociāldemokrātu nelegālo partiju un par legālo darbu Krievijā ir viens no pašiem galvenajiem partijas jautājumiem; visā pēcrevolūcijas laikmetā tas nodarbina KSDSP, tas radījis visniknāko iekšējo cīņu tās rindās.

Ap šo jautājumu visvairāk norisinājās likvidatoru cīņa pret antilikvidatoriem, un šās cīņas niknums pilnīgi izskaidrojams ar to, ka tā izpaudās šādi: būt vai nebūt mūsu vecajai, nelegālajai partijai. KSDSP decembra konference 1908. gadā noteikti nosodīja likvidatorismu un skaidri noteica īpašā rezolūcijā partijas uzskatu organizatoriskajā jautājumā: partiju sastāda nelegālās s.-d. šūniņas, kam jārada sev „atbalsta punkti darbam masu vidū" iespējami plašāka un vairāk sazarota daždažādu legālu strādnieku biedrību tīkla veidā.

Tiklab CK plēnuma lēmumi 1910. gada janvarī, kā arī 1912. gada Viskrievijas janvara konference pilnīgi apstiprināja šo partijas uzskatu. Ka tas ir pilnīgi noteikts un stingrs, to laikam gan visuzskatāmāk raksturo pēdējais b. Pļechanova ,,Dņevņika“ numurs (1(5. nr. — 1912. g. aprilī). Sakām: visuzskatāmāk, jo tieši PJechanovs toreiz nostājās neitrālā pozicijā (jautājumā par janvara konferences nozīmi). Un, turēdamies pie sava neitrālā viedokļa, viņš pilnīgi apstiprināja šo nodibinājušos partijas uzskatu, pateikdams, ka tā sauc. „iniciatīvas grupas^11 — kas atšķēlās no partijas organizācijas vai bēga no tās, vai radās neatkarīgi no tās — nevar uzskatīt par partijnieciskām bez nelegālo šūniņu kongresa vai konferences īpaša lēmuma. Tas ir anarchisms principiālā ziņā, tā ir likvidatorisma atbalstīšana un pilnīga atzīšana praktiskā ziņā, — rakstīja b. Pļechanovs, — ja „iniciativas grupām“ pašām ļauj noteikt viņu piederību pie partijas.

Liktos, ka ar šo pēdējo neitrālā Pļechanova paskaidrojumu jautājums, ko partija tik daudzas reizes pilnīgi noteikti izlēmusi, jāuzskata par izsmeltu. bet pēdējās likvidatoru konferences rezolūcija vēlreiz liek atgriezties pie tā, ņemot vērā jaunos mēģinājumus sarežģīt atrisināto un aptumšot skaidro. Avīze „Ņevskij Golos" (9. nr-ā), adresēdama antilikvidaloriem visniknākos lamu vārdus, paziņoja, ka jaunā konference neesot likvidatoriska. Tomēr tās rezolūcija vienā no vissvarīgākajiem jautājumiem — par nelegālo partiju un par legālo darbu — pavisam acīm redzamā veidā pierāda, ka konference caur un cauri ir likvidatoriska.

Tātad nepieciešams sīki iztirzāt šo rezolūciju un šai nolūkā to nocitēt nesaīsinātu.

i

Likvidatoru konferences rezolūcijai ir nosaukums: „Par partijas celtniecības organizatoriskajām formāmbet patiesībā jau pats pirmais tās punkts rāda, ka runa ir nevis par celtniecības „formām", bet par to, kādu partiju, veco vai jaunu, grib šeit ,,celt“. Lūk, šis pirmais punkts:

„Konference, apspriedusi jautājumu par partijas celtniecības formām un metodēm, nonāca pie šāda slēdziena:

1. Sociāldemokrātijas pārveidošanās par sociāldemokrātiskā proletariāta organizāciju, kas pati sevi pārvalda, var notikt tikai tiktāl, ciktāl sociāldemokrātiskā organizācija izveidojas strādnieku masu piesaistīšanas procesā atklātai sabiedriski politiskai dzīvei visās tās izpausmēs".

Tātad pirmais vārds rezolūcijā par partijas celtniecību ir kategoriskais atzinums, ka nepieciešama sociāldemokrātijas pārveidošana. Tas ir vismaz dīvaini. Protams, ikvienam partijas biedram tiesību cīnīties, lai partiju „pārveidotu", bet runa taču jau 4 gadus apzinīgi ir par vecās partijas atzīšanu vai neatzīšanu! Kas tad to nezina?

Partijas rezolūcijā (1908. g. decembrī) skaidrāk par skaidru teikts par likvidatoru nosodīšanu, kuri veco partiju grib „aizstāt“ ar jaunu. Pļechanovs 1912. g. aprilī vaicā „iniciativas grupu" aizstāvjiem, kas sāka sasaukt (un sasauca) likvidatoru konferenci, vaicā viņiem gluži tieši: „vai

mūsu vecā partija pastāv vai ne?“ („Dņevņik Social-Demo-krala“, 16. nr., 8. lpp., 1912. g. aprilī).

Šo jautājumu nevar apiet. To izvirzījusi 4 gadus ilgā cīņa. Tajā ir viss tā sauc. partijas ,,krizes“ asums.

Kad mums uz šādu jautājumu atbild: „sociāldemokrātijas pārveidošana... var notikt tikai“..., tad mēs uzreiz redzam, ka tā nav atbilde, bet tukša izgrozīšanās.

Par partijas pārveidošanu var runāt vecās partijas biedri. Apiedami jautājumu par to, vai vecā partija pastāv, un gluži tieši dekretēdami (piedaloties nepartejiskajām „iniciativas grupām*1) „pārveidošanu**, jūs, kungi, tikai pilnīgi apstiprināt, ka turaties pie likvidatorisma viedokļa! Vēl vairāk acīm redzams kļūst šis apstāklis, kad rezolūcija — pēc pilnīgi nesaturīgām, deklamaloriskām frāzēm par ,,s.-d. proletariāta organizāciju, kas pati sevi pārvalda** — noved lietu pie tā, ka „pārveidošana** „var nolikt tikai tiktāl, ciktāl s.-d. organizācija veidojas**... (mēs nemaz neuzkavējamies pie smieklīgās, uzpūstās un muļķīgās frazeoloģijas) ... „strādnieku masu piesaistīšanas procesā atklātai sabiedriski politiskai dzīvei** 11

Ko tas nozīmē? Vai šās apbrīnojamās rezolūcijas autori streiku un demonstrāciju dēvē par „masu piesaistīšanu at-klātai** utt. dzīvei? Pēc loģikas iznāk, ka jā! Šai gadījumā rezolūcija ir tīrās blēņas, jo ikviens skaidri zina, ka „organizācija veidojas“ arī bez streikiem un demonstrācijām. Organizācija — pārgudrie kungi — pastāv vienmēr, bet masas atklāti uzstājas tikai laiku pa laikam.

Likvidatoru kgi ar „atklātu sabiedriski politisku dzīvi'* (ir gan cilvēki izraudzījušies šādu kroņa liberālu stilu — gluži kā avīzē „Russkije Vedomosti** pirms 30 gadiem!) saprot strādnieku kustības legālās formas, bet nepavisam ne streikus, demonstrācijās u. tml. Lieliski. Arī šajā gadījumā rezolūcija ir blēņas, jo pie mums organizācija „veidojas" un ir izveidojusies nepavisam ne „tikai" masu piesaistīšanas procesā legalajai kustībai. Organizācija mums ir daudzās vietās, kur nekādas legālās kustības formas netiek pieļautas.

Tādējādi rezolūcijas pamatpunkts (organizācija veidojas „tikai tiktāl, ciktāl'1...) noteikti neder itin nekur. Tas ir viens vienīgs juceklis.

Bet šajā juceklī skaidri redzams likvidatoriskais saturs. Pārveidošana iespējama tikai masu piesaistīšanas procesā legalajui kustībai — lūk, pie kā īstenībā noved 1. punkta penterējums. Bet tas jau arī ir vistīrākais likvidatorisms.

Partija 4 gadus teica: mūsu organizācija sastāv no nelegālām šūniņām, kam visapkārt ir cik vien iespējams sazarots legālo biedrību tīkls.

Likvidatori 4 gadus noliedz, ka viņi ir likvidatori, un 4 gadus kladzina: pārveidošana iespējama tikai masu piesaistīšanas procesā legalajai kustībai. Jautājumu par to, no kā sastāv mūsu partija, kāda ir šī vecā partija, apiet, un tas tiek apiets tieši tā, kā vajadzīgs legalisliem. Saruna līdzinās pasakai par balto bullīti; Pjechanovs 1912. g. aprilī vaicā — vai mūsu vecā partija pastāv vai ne? — Likvidatoru konference atbild: „pārveidošana iespējama tikai tiktāl, ciktāl masas tiek piesaistītas legalajai kus-!ībai“!

Tā ir no partijas atšķēlušos legalistu atbilde, kuri vakar bija spēcīgi un partiju ķircināja, bet šodien (pēc sakaušanas) kļuvuši bikli un aizsargās ar daiļrunību.

II

Rezolūcijas otrajā § teikts:

„2. Ņemot vērā sabiedriski politisko apstākļu pārmaiņu, salīdzinot ar priekšrevotucijas laikmetu, pastāvošajām nelegālajām partijas organizācijām un tām, kas rodas no jauna, jāpielāgojas atklātās strādnieku kustības jaunajām formām un metodēm".

Loģika atkal ir laba. No sabiedrisko apstākļu pārmaiņas izriet vienīgi organizācijas formas pārmaiņa, bet šās pār maiņas virziens rezolūcijā ne ar ko nav pamatots.

Kādēļ rezolūcijā ir atsaukšanās uz „sabiedriski politisko apstākļu pārmaiņu^1*? Acīm redzot tādēļ, lai pierādītu, pamatotu. izdarītu savu praktisko secinājumu: nelegālajai organizācijai nepieciešams pielāgoties legalajai kustībai. Bet no premisas šāds secinājums nebūt neizriet. „Ņemot vērā apstākļu pārmaiņu^11, legalajam jāpielāgojas nelegālajam tāds secinājums būtu tikpat likumīgs!

No kurienes likvidatoriem šis juceklis?

No lā, ka viņi baidās teikt taisnību un pūlas sēdēt starp diviem krēsliem.

Taisnība ir tā, ka likvidatori turas pie likvidatoriska viedokļa (ko devuši Ļevickis, Larins, Ježovs u. c.), vērtēdami „pašreizējo momentu", jo lā noskaidrošana, kā „mainījušies sabiedriski politiskie apstākļi", tas jau arī ir momenta vērtējums.

Bet viņi baidās tieši izteikt šo vērtējumu. Viņu konference neuzdrošinājās izvirzīt pat jautājumu par to. Klusēdama, paslepus, ar kontrabandu viņa realizē uzskatu, ka notikušas <kaut kādas) pārmaiņas, kas nelegālajam liek „pielāgoties" legalajam.

Tas ir uzskats, kas ne ar ko neatšķiras no kadetu uzskata, kā to ne vienreiz vien jau norādījusi s.-d. partijas prese. Kadeti pilnīgi atzīst, ka viņu partija „visumā spiesta palikt nelegālā" (sk. likvidatoru rezolūcijas 3. §) un ka, ņemot vērā apstākļu pārmaiņu, nelegālajai partijai jāpielāgojas legalajai kustībai. Kadetiem tas ir pietiekami. Viņiem viņu partijas aizliegšana, tās nelegalizēšana ir nejaušība, „nenormalitate", palieka, bet galvenais, būtiskais, pamats ir viņu legālais darbs. Viņiem šis uzskats loģiski izriet no tā „momenta vērtējuma", ko izteica Grcdeskula kgs: jauna revolūcija nav vajadzīga, bet vajadzīgs vienīgi „konstitucionāls darbs".

Kadetu partijas nelegalilate ir nejaušība, ir izņēmums vispārējā „konstitucionālā darba" sistēmā. No tā loģiski izriet, ka nelegālajai organizācijai vajag „pielāgoties legalajai kustībai". Pie kadetiem lā tas arī ir.

Bet s.-d. partija skatās citādi. Galvenais secinājums no mūsu, partejiskā momenta vērtējuma ir tas, ka revolūcija ir vajadzīga un tuvojas. Mainījušās tās attīstības formas, kura ved uz revolūciju, palikuši vecie revolūcijas uzdevumi. No tā izriet secinājums: organizācijas formām jāmainās, „šūniņu" formām jābūt lokanām, šūniņu paplašināšanās bieži vien notiks, nevis viņām pašām, bet viņu legalajai „perifērijai" paplašinoties utt. Viss tas daudz reižu teikts partijas rezolūcijās.

Bet .šī nelegālās organizācijas formu pārmaiņa nebūt nav izteicama ar formulu: „pielāgot" to legalajai kustībai. Tas ir pavisam kas cits! Legālās organizācijas ir atbalsta punkti.

lai ieviestu masās nelegālo šūniņu idejas. Tātad ietekmes formu mēs mainām, lai agrākā ietekme ietu nelegālā virzienā.

Pēc organizāciju formas nelegālais „pielāgojas" legālajam. Pēc mūsu partijas darba satura legālā darbība „pielāgo jas“ nelegālajām idejām. (No lā rodas — starp citu sakot — viss „revolucionārā meņševisma" karš pret likvidatoriem.)

Jel spriediet par to, kāda bijusi mūsu likvidatoru dziļ-domība, kad viņi pirmo premisu (par darba formu) pieņēma, bet otro (par darba saturu) aizmirsa!! Un pašā sākumā savai kadetiskajai gudrībai lika prātojumu par partijas celtniecības organizatoriskajām formām, kāpēc prātojums viņiem iznācis šāds:

„Partija jāce| lā, lai (lol pārveidotu, piesaislol masas legalajai kuslihai, un nelegālo organizāciju pielāgotu šai kustībai".

Jājautā, vai tas izklausās pēc partijas atbildes? — (partiju celi nozīmē nostiprināt un vairot nelegālās šūniņas, apņemot tās ar legālo atbalsta punktu tīklu).

— Vai arī tas, būdams kadetu un enesu domu atkārtojums, izskatās tā, ka likvidatoriem tīšu prātu liek atstāta sprauga? — Tautas socialists Pešechonova kgs 1906. g. augustā, kad viņš dibināja „atklāto partiju", aizstāvēja tieši šīs idejas; sk. žurnālā „Russkoje Hogatstvo" 1906., 8. nr-u un avīzes ,,Pro|elarij" 4. nr-u, rakstu „Eseru meņ-ševiki"*.

III

Rezolūcijas III § teikts:

„3. S.-d. partijai jau tagadējā laikā, kad viņas organizācija visā visumā spiesta pa likt nelegālā, jāliecas sava partijas darba atsevišķas daļas darīt atklāti un šai nolūkā radīt atbilstošas iestādes".

Mēs jau norādījām, ka lā ir burtiski preciza, no pirmā līdz pēdējam vārdam pareiza kadetu partijas aina. Bet vārds ,,s.-d.“ šeit ielikts veltīgi.

Kadetiem patiešām viņu partija „visā visumā" „spiesta" palikt nelegālā, — viņiem patiešām „jau" tagadējā laikā

* Sk. liakstu 4. izd., II. sēj., 160.—168. Ipp. tied.

23 IS. sēj.

(kad mums, paldies dievam, ir konstitūcija...) tiekšanās virzīta uz to, lai daļu sava partijas darba darītu atklāti.

Klusā premisa, kas pavīd katrā šās likvidatoriskās rezolūcijas rindā, jau ir tieši „konstitucionālā darba" atzīšana par izcilu darbu — vismaz: par galveno, pastāvīgo, pamat- ' darbu.

Tas ir nepareizi pašos pamatos. Tie jau arī ir liberālās strādnieku politikas uzskati.

S.-d. partija ir nelegālā gan „visā visumā", gan katrā šūniņā, gan — pats būtiskākais — visā sava darba saturā, kas sludina un gatavo revolūciju. Tāpēc s.-d. partijas visatklātākās šūniņas msalklātāko darbu nevar atzīt par „atklāti darītu partijas darbu".

Piemēram, 1907.—1912. g. KSDSP pati „atklātākā" šūniņa bija Domes s.-d. frakcija. Tā varēja runāt vairāk „atklāti" nekā visas citas. Tā viena pali bija legālā un legāli varēja runāt par (oti daudz ko.

Bet ne par visu! Un ne tikai vispār „ne par visu", bet pat konkrēti par savu partiju, par savu partijas darbu „ne par visu" un ne par pašu galveno. Tāpēc pat attiecībā uz Domes s.-d. frakciju mēs nevaram pieņemt likvidatoru rezolūcijas 3. §. Bet par partijas pārējām „atsevišķām daļām" nav pat ko runāt.

Likvidatori ir „atklātas", legālās partijas piekritēji. Viņi tagad baidās (strādnieki viņiem likuši bīties, Trockis viņiem dod padomu bīties) teikt to tieši. Viņi sākuši teikt to pašu ar maziem aizplīvurojamiem. Viņi klusē par partijas legalizēšanu. Viņi sludina partijas legalizēšanu pa dalām!

Atšķēlušos legalistu „iniciativas grupas" ir antipartejis-kas — 1912. g. aprilī likvidatoriem teica neitrālais Pļecha-novs. — Atšķēlušos legalistu „iniciativas grupas" — tā jau arī ir „partijas darba" atsevišķu daļu atklāta veikšana, albild likvidatoru konference; — tā jau arī ir tā „atklātā kustība", kurai nelegālajai partijai vajag „pielāgoties"; — tā jau arī ir tā „atklātā dzīve", „piesaistīšana" pie kuras ir mēraukla un ķīla nepieciešamajai partijas „pārveidošanai".

Kādus gan vienticsīšus vajadzēja sameklēt likvidatoriem, ja ir patiesi viņu stāsti, it kā šādus uzskatus esot atzinuši par pareiziem Trocka atvestie „antilikvidatori"!

IV

Rezolūcijas pēdējais §:

„4. Tā kā s.-d. organizācijai savas nelegālās pastāvēšanas <Iē| nav iespējams iesaistīt savos ietvaros plašas strādnieku aprindas, kurās izplatās tās ietekme, tad viņai vajag saistīt sevi ar politiski aktiviem proletariāta slāņiem, bet caur tiem arī ar masām, izveidojot dažāda veida vairāk vai mazāk noformētas legālās vai nelegālās politiskus organizācijas un dažāda veida legālus aizsegus (vēlēšanu komitejas, politiskas biedrības, kas radītas, pamatojoties uz 4. marta likumu, municipālās kompānijās, biedrības cīņai pret dārdzību u. lini.) un tāpat arī koordinējot savu darbību ar nepolitiskām strādnieku organizācijām".

Arī šeit ar neapstrīdamiem prātojumiem par legāliem aizsegiem aizsegts ne tikai strīdīgais, bet arī tieši likvida-toriskais.

Legālu politisko organizāciju izveidošana — tas jau arī ir tas, ko sludinājit Ļevickis un N. R-kovs, tā jau arī ir partijas legalizēšana pa da|ām.

Mēs jau vairāk nekā gadu sakām likvidatoriem: pietiek vārdu, dibiniet taču savas „legālās politiskās biedrības", tādas kā „strādnieku šķiras interešu aizsardzības biedrību" it. tml. Pietiek frāžu, ķerieties pie darba!

Bet viņi nevar ķerties pie darba, jo tagadējā Krievijā liberālo utopiju nevar realizēt. Viņi šādā aizplīvurotā veidā var tikai aizstāvēt savas „iniciativas grupas", kas nodarbinātas ar derīgām sarunām un savstarpēju skubināšanu, priekšlikumiem un apsvērumiem par „legālām politiskām organizācijām".

Viņi aizstāv savas „iniciativas grupas", rezolūcijā oficiāli paziņodami, ka nelegālajām organizācijām vajagot „saistī-lies ar politiski aktiviem proletariāta slāņiem, bet caur tiem arī ar masām"!!! Tātad tieši ārpus šūniņām stāv „politiski aklivie"! — vai tad tas nav vienkāršs pazīstamo frāžu un izsaucienu atstāstījums, ka no „pamirušās partijas" viss aktivais esot skrējis uz „iniciatīvas grupām"?

'Го, ko žurnāli „Naša Zarja" un „Djelo Zizņi" teica tieši, lamādami nelegālo partiju, to Trockis kopā ar likvidatoriem, kas izslēgti no partijas, saka „maigāk": tieši aiz šaurās nelegālās partijas robežām stāvot it kā visvairāk „akti-uais“. ar to tad arī vajagot „saistīties". Mēs — atšķēlušies likvidatori — esam aktivais elements; caur mums „partijai" vajag saistīties ar masām.

Partija pateica pilnigi noteikti: ekonomiskās cīņas vadīšanas darbā vajadzīga s.-d. partijas šūniņu sadarbība ar arodbiedrībām, ar s.-d. šūniņām tajās, ar atsevišķiem arod-kustības darbiniekiem. Vai arī — Domes vēlēšanu kampaņā vajag, lai arodbiedrības ielu blakus partijai. Tas ir skaidri, precizi un saprotami. Tā vietā likvidatori sludina neskaidru partijas darba „koordinēšanu" vispār ar „nepolitiskām", t. i„ bezpartejiskām, arodbiedrībām.

P. B. Akselrods iedeva Trockim likvidatorisma idejas. Trockis ieteica Akselrodam pēc viņa rūgtajām neveiksmēm žurnālā ,,.Naša Zarja" aizsegt šīs idejas ar frāzēm, kas tās padara juceklīgas.

Sī kompānijā nepiekrāps nevienu. Likvidatoru konference iemācis strādniekus stingrāk iedziļināties izvairīgo frāžu jēgā. Strādniekiem šī konference nedos neko citu kā šo rūgto, neinteresanto, bet buržuāziskajā sabiedrībā diezgan derīgo „mācību".

Liberālās strādnieku politikas idejas mēs pētījām Ļevicka mājas apģērbā, tās nav grūti pazīt arī grezni raibajā Troeka tērpā.

Salīdzinot ar visām šīm liekulīgajām maskarādēm, partijas idejas par nelegālo organizāciju un tās legālo darbu parādās arvien ietekmīgāk.

„Sneial-ПепшкгаГ, Ж—29. nr., Iespiests pēc avīzes „Soclal-Vemo-

191'i. u. 5. f/.s-J novembri krāt“ teksta

SERBU UN BULGĀRU UZVARU SOCIĀLĀ NOZĪME

„Bulgārijā un Serbija iekaro Maķedoniju, šī iekarošana Maķedonijai nozīmē buržuāzisku revolūciju, īpatnēju 1789. vai 1848. gadu“, — šie Austrijas marksista Oto Bauera vārdi uzreiz atsedz to notikumu galveno būtību, kuri tagad norisinās Balkanos.

1789. gada revolūcija Francijā, 1848. gada — Vācijā un citās zemēs bija buržuāziskā revolūcija, jo zemes atbrīvošana no absolūtisma un no muižnieciskajām, dzimlbūtnie-ciskajām privilēģijām īstenībā deva brīvību kapilala attīstībai. Bet, pats par sevi saprotams, šādu revolūciju pavisam neatliekami prasīja strādnieku šķiras intereses, un pat „bezpar-tejiskie“, šķirā neorganizētie 1789. vai 1848. gada strādnieki bija progresivi franču un vācu revolūcijas cīnītāji.

Maķedonija, tāpat kā visas Balkonu zemes, ir stipri atpalikusi ekonomiski. Tur vēl patvērušās ļoti stipras dzimtbūšanas un tās parādības atliekas, ka zemnieki viduslaicīgi atkarīgi no muižniekiem feodāļiem. Pie šādām atliekām pieder zemnieka obroks muižniekam (naudā vai produktos), pēc tam pusgrauds (parasti Maķedonijā zemnieks, strādādams uz pusgrauda, atdod muižniekam trešdaļu ražas, mazāk nekā Krievijā) u. tini.

Maķedonijā muižnieki (tā sauktie spāņi) ir turki un muchamedaņi, bet zemnieki — slāvi un kristīgie. Tāpēc šķiru pretrunu saasina reliģiskā un nacionālā pretruna.

Tādējādi serbu un bulgāru uzvaras nozīmē feodālismā kundzības satricināšanu Maķedonijā, nozīmē vairāk vai mazāk brīvas zemnieku zemesīpašnieku šķiras rašanos, nozīmē, ka tiek nodrošināta visa Balkanu zemju sabiedriskā attīstība, ko bija aizturējis absolutisms un dzimtbūlnieciskās attiecības.

Buržuāziskās avīzes, sākot ar „Novoje VremjV' un beidzot ar ,,Reč“, prāto par nacionālo atbrīvošanos Balkanos, atstādamas ēnā ekonomisko atbrīvošanos. Bet īstenībā tieši šī pēdējā ir galvenā.

Pilnīgi atbrīvojoties no muižniekiem un no absolūtisma, nacionāla atbrīvošanās un pilnīga tautu pašnoteikšanās brīvība būtu neizbēgams rezultāts. Turpretim, ja muižnieki un Balkanu monarehijas joprojām nomāks tautas, tad katrā ziņā tādos vai citādos apmēros paliks arī nacionālā nomāktība.

Bet, ja Maķedonijas atbrīvošanās būtu notikusi revolūcijas ceļā, tas ir, gan serbu, gan bulgāru, gan turku zemniekiem cīnoties pret visu tautību muižniekiem (un pret muižnieciskajām Balkanu valdībām), tad Balkanu tautām atbrīvošanās droši vien maksātu simtkārt mazāk cilvēku dzīvību nekā tagadējais karš. Atbrīvošanās būtu izcīnīta par nesalīdzināmi mazāku cenu un būtu neizmērojami pilnīgāka.

Jājautā, kādi tad vēsturiski iemesli noveduši pie tā, ka jautājumu izšķir karš, bet nevis revolūcija? Šā apstākļa galvenais vēsturiskais iemesls ir tas, ka zemnieku masas visās Balkanu zemēs ir vājas, sadrumstalotas, neattīstītas, tumšas, kā arī mazs ir to strādnieku skaits, kuri labi saprata lielu stāvokli un prasīja pēc federatīvas (savienotas) Balkanu republikas.

No tā kļūst skaidra radikālā, atšķirība Eiropas buržuāzijas un Eiropas strādnieku attiecībās pret Balkanu jautājumu. Buržuāzijā, pat liberālā, tāda kā mūsu kadeti, kliedz par ,,slavu“ ,,nacionalo“ atbrīvošanos. Ar to tieši tiek sagrozīta to notikumu jēga un vēsturiskā nozīme, kuri pašlaik norisinās Balkanos, ar to tiek apgrūtināts Balkanu tautu patiesās atbrīvošanās darbs. Ar to tiek atbalstīta tādos vai citādos apmēros muižniecisko privilēģiju, politiskā bezlie-siskuma un nacionālās apspiešanas saglabāšanās.

Turpretim strādnieku demokrātijā ir vienīgā, kas aizstāv Balkanu tautu patiesu un pilnīgu atbrīvošanos. Tikai līdz galam novesta visu Balkanu tautību zemnieku ekonomiskā un politiskā atbrīvošanās var iznīcināt jebkādas nacionālas apspiešanas jebkādu iespējamību.

ttPravda*\ 1№. nr., 19J2. jj.

7. novembri

Iespiests pēc avīzes ,tPravda*4 teksta

Paraksts: T.

AT.IAUNINATA ĶĪNA

Progresivā un civilizētā Eiropa neinteresējas par Ķinas atjaunināšanu. Četri simti miljoni atpalikušu aziatu izcīnījuši brīvību, pamodušies politiskai dzīvei. Ceturtā daļa zemeslodes iedzīvotāju pārgājusi, tā sakot, no sastinguma uz gaismu, kustību, cīņu.

Civilizētā Eiropa neliekas ne zinis. Līdz šim laikam pat Francijas republika oficiāli vēl nav atzinusi Ķinas republiku! Par to drīz būšot pieprasījums Francijas deputātu palatā.

Ar ko tad izskaidrojama šī Eiropas vienaldzība? Ar to, ka Rietumos viscaur valda imperiālistiskā buržuāzijā, kas par trīs ceturtdaļām jau satrunējusi, gatava pārdot kuram katram avantūristam visu savu „civilizāciju" par „stingriem" pret strādniekiem vērstiem pasākumiem vai par lieku peļņas pieckapeiku no rubļa. Ķinu šī buržuāzijā uzlūko tikai par laupījuma kumosu, ko laikam tagad — pēc tam kad Krievija „maigi apkampusi" Mongoliju — plosīs japaņi, angļi, vācieši utt.

Bet Ķinas atjaunināšana tomēr iet uz priekšu. Pašlaik sākas parlamenta — pirmā bijušās despotijas parlamenta vēlēšanas. Apakšnams sastāvēs no (»00 locekļiem, „senais" — no 274.

Vēlēšanu tiesības nav vispārējas un nav tiešas. Vēlē tikai tie. kam pāri par 21 gadu un kas zināmā vēlēšanu iecirknī nodzīvojuši ne mazāk kā 2 gadus, ja viņi maksā tiešos nodokļus apmēram 2 rubļus vai ja viņiem ir manta apmēram Ī00 rubļu vērtībā. Vispirms ievēlē balsotājus, kas ievēlē deputātus.

Jau šādas vēlēšanu tiesības norāda uz turīgās zemniecības savienību ar buržuāziju, pie kam proletariāta nav vai arī tas ir pilnīgi bezspēcīgs.

Uz to pašu apstākli norāda Ķinas politisko partiju raksturs. Galvenās partijas ir trīs:

1) „Radikāli sociālistiskā^1* — kurā īstenībā tāpat nav itin nekāda sociālismā kā mūsu „tautas sociālistos" (un %„ „sociālistu revolucionāru"). Tā ir sīkburžuaziskās demokrātijās partija. Tās galvenās prasības: Ķinas politiskā apvienošana, tirdzniecības un rūpniecības attīstīšana „sociālā virzienā" (Likpal miglaina l'raze kā „darba princips" un „vienlīdzīgums" mūsu narodņikiem un eseriem), miera saglabāšana.

2) Otrā partija — liberāli. Viņi ir savienībā ar „radikāli sociālistisko" partiju, kopā sastādīdami „nacionālo partiju“. Ļoti ticams, ka šai partijai Ķinas pirmajā parlamentā būs vairākums. Šās partijas vadonis — pazīstamais doktors Sun-Jat-sens. Tagad viņš it sevišķi nodarbināts ar plaša dzelzceļu tīkla plāna izstrādāšanu (krievu narodņiku zināšanai: Sun-Jat-sens to dara tā vārdā, lai Ķina „izvairītos" no kapitālisma likteņiem!).

3) Trešā partija dēvējas par „republikaniešu savienību" — viens no tiem paraugiem, cik mānīgas ir izkārtnes politikāl Īstenībā tā ir konservatīva partija, kas balstās lielāko tiesu uz ziemeļu, t. i., visvairāk atpalikušās, Ķinas ierēdņiem, muižniekiem, buržujiem. Turpretim „nacionālā" partija ir lielāko tiesu rūpnieciskāko, progresīvāko, vairāk attīstīto Ķinas dienvidu partija.

„Nacionālās partijas" galvenais balsts — plašā zemnieku masa. Tās vadoņi — ārzemēs audzinātā inteliģence.

Ķinas brīvību iekarojusi zemnieku demokrātijās un liberālās buržuāzijas savienība. Vai zemnieki, ko nevada proletariāta partija, pratīs noturēt savu demokrātisko poziciju pret liberāļiem, kuri gaida tikai izdevīgu momentu, lai pārsviestos pa labi, — to rādīs netālā nākotne.

Iespiests pēc avīzes „Pravda“ teksia

„Pravfln163. nr.t 1912. q. 8. novembri Paraksts: T.

PREZIDENTA VĒLĒŠANU REZULTĀTI UN NOZĪME AMERIKA

Par Ziemeļamerikas Savienoto Valstu prezidentu ievēlēts Vilsons, „demokrāts**. Viņš dabūjis pāri par 6 miljoniem balsu, Ruzvelts (jaunā „Nacionālā progresivā partija'*) — pāri par četriem miljoniem, Tafts („Republikāņu par-tija“) — pāri par trim. Socialists Jevgeņijs Dcbss — 800 000 balsu.

Amerikas vēlēšanu vispasaules nozīme ir ne tik daudz tā, ka stipri pieaudzis sociālistisko balsu skaits; — Amerikas vēlēšanu nozīme ir tā, ka buržuāzisko partiju krīze ir ļoti liela, ka spēks, kādā izpaužas partiju sairšana, ir pārsteidzošs. Beidzot vēlēšanu nozīme — buržuāziskā reformisma kā cīņas līdzekļa pret sociālismu neparasti skaidrā un spilgtā uzstāšanās.

Visās buržuāziskajās zemēs partijas, kas turas pie kapitālisma viedokļa, l. i.. buržuāziskās partijas, izveidojušās |oti sen un toties stingrāk, jo vairāk bijis politiskās brīvības.

Amerikā brīvība ir vispilnīgākā. Un šeit divas buržuāziskās partijas vesela pusgadsimta laikā — pēc pilsoņu kara, kas 1800.—1865. g. nolika vergu turēšanas dēļ — raksturīgas ar ievērojamu stabilitāti un spēku. Agrāko vergu īpašnieku partija, tā ir tā sauktā „demokrātu partija**. Kapitālistu partija, kas aizstāvēja nēģeru atbrīvošanu, attīstījās par „republikāņu partiju**.

Pēc nēģeru atbrīvošanas starpība starp vienu un otru partiju kļuva arvien mazāka. Šo partiju cīņa lielāko tiesu nolika jautājuma dēļ par augstākiem vai zemākiem muitas nodokļiem. Tautas vairākumam šai cīņai nekādas nopietnas nozīmes nebija. Tautu krāpa, novirzīja no tās neatliekamajām interesēm ar divu buržuāzisku partiju efektīgām un nesaturīgām divkaujām.

Šī tā saucamā „2 partiju sistēma", kas valdīja Amerikā un Anglijā, bija viens no visvarenākajiem līdzekļiem, kā traucēt patstāvīgas strādnieku partijas, l. i., patiesi sociālistiskās partijas, rašanos.

Un, lūk, Amerikā, visvairāk attīstītā kapitālisma zemē. 2 partiju sistēma piedzīvoja krachu! Kas radīja šo krachu?

Strādnieku kustības spēks, sociālismā augšana.

Vecās buržuāziskās parlijas („demokrātu" un „republikāņu") bija vērstas ar seju pret pagātni, uz nēģeru atbrīvošanas laikmetu. Jaunā buržuāziskā, partija — „Nacionālā progresivā partija" — vērsta ar seju pret nākotni. Visa viņas programa grozās ap jautājumu, būt vai nebūt kapitālismam, tieši ap jautājumiem par strādnieku aizsardzību un par „trestiem", kā Amerikā sauc kapitālistu savienības.

Vecās partijas ir tā laikmeta auglis, kura uzdevums bija ātri jo ātri attīstīt kapitālismu. Partiju cīņa koncentrējās uz to, kā labāk paātrināt un atvieglot šo attīstību.

Jaunā partija ir tagadējā laikmeta auglis, kurš izvirza jautājumu par pašu kapitālisma pastāvēšanu. Visbrīvākajā un visattīstītākajā zemē, Amerikā, šis jautājums nostājas dienas kārtībā arvien skaidrāk, arvien plašāk.

Visa Ruzvelta un „progresislu" programa. visa viņu aģitācija notiek ap to, kā glābt kapitālismu ar... buržuāzisku reformu palīdzību.

Tas buržuāziskais reformisms, kas vecajā Eiropā parādās kā liberālu profesoru pļāpāšana, — šis buržuāziskais reformisms brīvajā Amerikas republikā uzreiz parādījās kā 4 miljonu partija. Tas ir amerikāniski.

— Mēs izglābsim kapitālismu ar reformām — saka šī partija. — Mēs dosim visprogresivāko fabriku likumdošanu. Mēs nodibināsim valsis kontroli pār visiem trestiem (Amerikā tas nozīmē pār visu rūpniecību!). Mēs nodibināsim valsts kontroli pār tiem, lai nebūtu trūkuma, lai visi saņemtu „pieklājīgu" darba algu. Mēs nodibināsim „sociālu un rūpniecības taisnīgumu". Mēs zvēram un dievojamies pie visām reformām... mēs negribam tikai vienu ,,re-formukapitālistu ekspropriāciju!

Amerikā rēķina, ka visa nacionālā bagātība tagad ir 120 biljoni (tūkstoši miljonu) dolāru, t. i., apmēram 240 biljoni rubļu. No tiem apmēram trešdaļa, apmēram 80 biljoni rubļu pieder diviem trestiem, Rokfelera un Morgana, vai ir pakļauta šiem trestiem! Ne vairāk kā 40 000 ģimeņu, kas sastāda šos divus Irestus, — ir 80 miljonu algoto vergu valdītājas.

Saprotams, ka, pastāvot šiem modernajiem vergu īpašniekiem, visas „reformas" ir tukši māņi. Veiklie miljonāri tišu prātu pieņēmuši Ruzveltu šo māņu sludināšanai. Viņa solīlā „valsts kontrole" — ja kapitāls paliks kapitālistiem — kļūs par līdzekli cīņai pret streikiem un to nožņaugšanai.

Bet Amerikas proletārietis ir jau modies un stāv savā postenī. Mundras ironijas pilns viņš uzņem Ruzvelta panākumus. — Mīļais šarlatan Ruzvell, ar saviem reformu solījumiem jūs esat savaldzinājis 4 miljonus cilvēku? Lieliski! Rīt šie četri miljoni ieraudzīs, ka jūsu solījumi ir māņi, bet šie miljoni taču tikai tāpēc iet jums līdzi, ka jūt: pa vecam dzīvot nevar.

„Pravda*\ t6t. nr.. 1912. p.

9. novembri

Iespiests pēc avīzes ,,Pravda“ teksta

Paraksts: V. /.

MUŠU PARTIJAS „SĀPĪGIE JAUTĀJUMI»

„LIKVIDATORU" UN „NACIONĀLAIS" JAUTĀJUMS

P un LSD Galvenā valde 1912. gada augustā sasauca Polijas sociāldemokrātijas „novada konferenci». Ir zināms, ka šī Polijas sociāldemokrātijas Galvenā valde pašreizējā laikā ir valde bez partijas. Polijas galvaspilsētā Varšavā vietējā s.-d. organizācija noteikti nosodīja Galvenās valdes dezor-ganizalorisko politiku, un šī valde, atbildēdama uz to, ķērās pie nekrietniem anonimiem apvainojumiem provokācijā, nodibināja sev fiktīvu Varšavas organizāciju un pasteidzās sasaukt ,,savu“ atbilstošā veidā viltotu novada konferenci.

Vēlāk Valsts domes vēlēšanas Varšavas strādnieku kūrijā galīgi pierādīja Galvenās valdes piekritēju l'iktivitati: no <56 pilnvarotiem 34 bija s.-d., tai skaitā tikai 3 (un tie paši apšaubāmi) Galvenās valdes piekritēji.

Šī iepriekšējā piezīme nepieciešama tādēļ, lai lasītā js to P un LSD novada konferences rezolūciju, par ko mēs gribam runāt, uzskatītu tikai par Tiš ko Galvenās valdes rezolūciju, bet nekādā gadījumā par Polijas s.-d. strādnieku lēmumu.

I

Jautājums par Polijas sociāldemokrātijas attiecībām pret KSDSP ir neparasti svarīgs un ass. Tāpēc Tiško konferences lēmums šai jautājumā, lai cik grūti būtu nopietni uzlūkot šo lēmumu, pelna daudz uzmanīgāku pētīšanu.

Grūti ir nopietni izturēties pret lamu pilno Tiško rezolūciju kaut vai tās attiecību dēļ pret galveno jautājumu par likvidaforismu.

KSDS Partijā 1908.—1912. g. tas ir galvenais jautājums. Kontrrevolūcija drausmīgi sakāvusi partiju. Partija sasprindzina visus savus spēkus, lai atjaunotu savu organizāciju. Un visu četru kontrrevolūcijas gadu laikā partija nepārtraukti cīnīts pret tām grupiņām sociāldemokrātu vidū, kuras grib likvidēt partiju.

Vai no tā skaidri neizriet, ka tas, kas precizi nav atrisinājis likvidalorisma jautājumu, velti dēvē sevi par partijas biedru?

Arī Tiško konference savā rezolūcijā par attiecībām pret KSDSP visvairāk vielas ierāda likvidalorismam. Konference atzīst, ka likvidatorisms ir „vislielākā bremze KSDSP attīstībai un nopietnas briesmas pašai tās pastāvēšanai".

„Atklāts un konsekvents likvidatorisms un revolucionārā sociāldemokrātijā viens otru izslēdz" — teikts rezolūcijā.

Kā redzat, Tiško un Ko ar drošu un stingru roku ķērušies pie problēmas — un izvairījušies no atbildes!

Kurš tad ir „atklāts un konsekvents" likvidators? Un pie kāda praktiska secinājuma novedusi četrus gadus ilgās, pret 1 ikvidatorismu vērstās ciņos pieredzei

Uz šiem dabiskajiem un obligātajiem jautājumiem skaidri, precizi un pārliecinoši atbildēja KSDSP janvara konference 1912. gadā: likvidatori — tā ir izdevumu „Naša Zarja" un „Zivoje Djelo" grupa. Šī grupa ir nostādījusi sevi ārpus partijas.

Šo atbildi var atzīt par pareizu vai nepareizu, bet nevar noliegt, ka tā ir skaidra, nevar izvairīties skaidri noleikl savu poziciju!

Bet Tiško konference tieši mēģina izvairīties, locīdamās un izgrozīdamās kā sīks zaglēns. Ja nav taisnība, ka grupa „Naša Zarja" — ir atklāti un konsekventi likvidatori, kā mēs skaidri pateicām 1912. gada janvarī, kāpēc tad Tiško un Ko 1912. gada augustā neatklāja Polijas s.-d. strādnieku priekšā mūsu k|ūdu? Ja nav taisnība, ka „Naša Zarja" nostādījusi sevi ārpus partijas, ja jūs, Tiško. ltozas Luksemburgas, Varska kungs, atzīstat, ka tā atrodas partijā, kāpēc tad jūs to nepateicāt tieši? Tas bija jūsu tiešais pienākums attiecībā pret Polijas s.-d. strādniekiem!

Un kaut arī jūs raidītu, cik vien jums patīk, lamas, lāstus, rupjības pret „ļeņinisko" 1912. gada janvara konferenci, ar šo troksni jums neizdosies apkrāpt nevienu cilu kā tikai cilvēkus, kas grib, lai viņus apkrāpj. Jo pēc janvara konferences nevar būl apzinīgs un godīgs sociāldemokrāts, nevar runāt par lietu stāvokli KSDSP, ja skaidri un gaiši neatbild uz jautājumu: vai „Naša Zarja“ ir likvida-toriska, un kur ir šās grupas vieta — partijā vai ārpus partijas?

li

Bagātīgās, daždažādās, daudzvārdīgās lamas, ar ko Tiško konference apmētā „Jeņiniešus", nonāk pie viena — pie apvainojuma par šķelšanu.

KSDSP janvara konference atzina, ka ārpus partijas stāv tikai žurnālā „Naša Zarja“ grupa. Tas ir vispār zināms fakts. No šī fakta pat Tiško un viņa draugi varētu izdarīt to vienkāršo un acīm redzamo secinājumu, ka apvainot par šķelšanu nozīmē atzīt žurnālā „Naša Zarja“ grupas parte-jiskumu.

Pat bērns sapratīs, ka šis secinājums ir neizbēgams. Bet l'iško un Ko jau sen pāri bērna gadiem ...

Tam, kas mūs apvaino šķelšanā, vajadzētu vismaz tik daudz elementārās drosmes un elementārā godīguma, lai tieši pateiktu: „žurnālā „Naša Zarja“ grupa nav likvidato-riska“, „tai паи jābūt ārpus partijas, bet tās vieta ir tieši partijā", „partijā tā ir likumīga nokrāsa“ u. tml.

Te jau tieši ir visa lietas būtība, ka Tiško līdzīgie kungi, kas mūs apvaino par šķelšanu, saka to (jo tas pats par sevi ietverts vaimanās par šķelšanu) paslepus, kaunīgi, aplinkiem, baidīdamies pateikt lo tieši!

Pateikt un pieradīt, ka grupai „Naša Zarja“ jābūt partijā, nav viegli. Kas lo saka, tas uzņemas zināmu atbildību — izšķir zināmu principiālu jautājumu — tieši aizstāv likvidatorisma barvežus. Tādu cilvēku var uzskatīt (un viņš jāuzskata) par likvidatoru piekritēju, bet nevar neatzīt, ka viņš ir cilvēks ar pārliecību, nevar noliegt, ka viņam ir politisks godīgums kaut vai šaurā jautājuma nozarē par noteiktas likvidatoru grupas partejiskumu vai neparlejis-kumu.

Bet, ja vesela novada vesela, ja atjauts teikt, organizācija vai organizāciju suma izvairīgi un paslepus, kaunīgi un pusvārdos aizstāv likvidatorus, apvainodama šķelšanā tos, kas izslēguši viņus no partijas, pie tam neuzdrošinādamās pateikt tieši: „šai likvidatoru grupai jābūt partijā", — tad neizbēgami uzmācas secinājums: mūsu priekšā nav sociāldemokrātu organizāciju, kuriem ir tādi un tādi uzskati, bet intrigantu pulciņš, kuri liecas iedzīvoties politiskā kapita-liņā, „izmantojot" likvidatoru cīņu pret antilikvidatoriem.

Un tam, kas pazīst KSDSP iekšējās lietas kopš 1907. gada, jau sen vairs nav noslēpums, ka Tiško un Ko tūliņ aiz bundistiem — tas ir tādu intrigantu, „marksistu uz svara", „Tušinas pārskrējēju" paraugs, kā tādas personas parasti mēdz saukt sociāldemokrātu vidū. Tiško, tāpat kā daži bundisti, visu savu „poziciju" partijā dibina uz spēli starp likvidatoriem un antilikvidatoriem, uz starpniecību, uz labumu gūšanu no stāvokļa, kur viņi ir „atsvars uz svariem", bez kura nedz likvidatoriem, nedz antilikvidatoriem nav vairākumaI

1911. gada rudeni, kad šī vecā un visiem apnikusī Tiško „spēle" noveda viņu pie caurkrišanas, abu pretējo virzienu— gan likvidatoru, gan antilikvidatoru — orgāni presē viņu atklāti nosauca par intrigantu.

Patiešām, nostājieties uz tāda viedokļa kā „atsvars uz svariem", un tad Tiško konferences neloģiskās, bērnišķīgi naivās, līdz smieklīgumam nespēcīgās un nevarīgās rezolūcijas uzreiz kļūs pilnīgi saprotamas. Tā, tieši tā ir jārunā intrigantam: es nosodu likvidatorismu... bet es nesaku tieši, kurš ir atklāts un konsekvents likvidators! Es atzīstu, ka Iikvidatorisms ir drauds pašai partijas pastāvēšanai... bet es nesaku tieši, vai tādai un tādai grupai jābūt partijā vai ārpus partijas! No tādas „pozicijas" es varu vienmēr, visādos apstākļos gūt sev labumu, iedzīvoties „politiskajā kapitālā", jo bez manis anlilikvidators neuzvarēs likvidatoru, bez manis likvidatoram nebūs nodrošināta viela partijā!!

„Tiško" politika nav nejauša, nav individuālā parādība. Kad notiek šķelšanās un vispār kad notiek nikna virzienu cīņa, tad neizbēgami parādās tādas grupas, kas savu pastāvēšanu dibina uz nemitīgu skraidīšanu no vienas puses uz otru, uz sīkām intridziņām. Tā ir bēdīga, nepatīkama mūsu partijas dzīves pazīme, ko sevišķi saasina revolucionārā darba apstākli emigrācijā. Intrigantu grupas, intrigu pazīmes dažu grupu politikā, kuras sevišķi vājas savu akaru ziņā ar Krieviju, — tā ir parādība, kas jāpazīst, lai iejautu pūst sev miglu acīs, lai nekļūtu par dažādu ,,pār-iralumu“ upuri.

III

,,Vienības“ lozungs, protams, ir ,,populars“ plašos strādnieču slāņos, kuri nezina, ar ko jāpanāk šī vienība, kādu piekāpšanos pret noteiktu grupu nozīmē šī vienība, uz kādiem pamatiem tiek celta politika, kas likvidatorus ietilpina partijā vai izslēdz viņus no partijas.

Protams, nekas nav vieglāk kā demagoģiski izmantot šo lietas būtības neizprašanu, lai vaimanātu par „šķelšanu^4*. Nekas nav vieglāk kā aizsegt pulciņu diplomātiju ar prasību pēc to virzienu „vienības*4, kuri galigi izšķīrušies.

Bet, lai cik „populārs^44 neapzinīgu cilvēku vidū ir „vienības^44 lozungs, lai cik ērti tagadējā laikā slēpties aiz tā dažādiem demagogiem, intrigantiem, pulciņu diplomātiem, mēs tomēr nemitēsimies prasīt no katra apzinīga sociāldemokrātā skaidru un gaišu atbildi uz jautājumu, ko izlēmusi KSDSP janvara konference 1912. gadā.

Likvidatoru konference, ko sasauca 1912. gada augustā, skaidri parādīja, ka visu strīdu ass ir tieši jautājums par likvidatorismu, jautājums par likvidatoru grupu parte-jiskumu vai nepnrtejiskumu (pat anlipartejiskumu). Kas apiet šo lielas būtību, tas muļķo sevi un cilus.

Bet pļāpāšana par janvara konferences „frakcionarismu^44 u. lini. — lā jau tieši ir šāda lielas būtības apiešana. Nu, labi, kungi, var atbildēt pļāpātājiem: iedomāsimies, ka janvara konference bijusi archilrakcionara, šķellnieciska, nepilntiesīga u. Imi. Bet ar šiem „briesmīgajiem vārdiem^44 jūs taču tikai izvairāties paši savā priekšā. Daļa sociāldemokrātu — vienalga kāda, — paziņoja janvarī, ka grupa „Naša Zarja*4 — tie ir anliparlejiski, ārpus partijas stāvoši likvidatori. Sīs domas pamatotas rezolūcijā, kas ir precizēta, motivēta ar partijas 4 gadu vēsturi un izriet no tās.

Kas grib patiesi noskaidrot un atspēkot šo, teiksim, „janvara^44 s.-d. kļūdu, tam jāiztirzā un jāatspēko šī rezolūcija. jāpasaka un jāpierāda, ka grupai „Naša Zarja” jā-būt partijā, ka tās idejas partiju neārda, ka pret šo grupu vajag tā un lā piekāpties, ka no viņas jāprasa lādas un lādas saistības, ka šo saistību izpildīšanas garantijām jābūt lādam un lādam, ka šās grupas ietekmes apmēriem partijā jābūt noteiktiem tādā un tādā veidā.

Tā nostādīt jautājumu — nozīmē apzinīgi un godīgi atspēkot janvara sociāldemokrātu pārliecību, nozīmē izskaidrot strādniekiem to, ko atzīsti par nepareizu. Bet tā jau, lūk, ir lietas būtība, ka neviens no tagadējiem tukšajiem šķelšanās kladzinātajiem nav neko darījis šādas jautājuma nostādnes labā!!

Un tāpēc mēs, nicinoši atstumdami demagogus un intrigantus, mierīgi atkārtojam: mūsu rezolūcija par likvidatoru izslēgšanu nav atspēkota un nav atspēkojama. Jauni fakti — tādi kā likvidatoru avīzes ,,Luč“ 80 iznākšana, kas saradojusies ar trockistisko frāzi, — tikai simtkārt palielina mūsu rezolūcijas spēku. Fakti — maija uzstāšanās, simtiem strādnieku grupu saliedēšanās ap antilikvidaloru avīzi, IV Valsts domes vēlēšanas strādnieku kūrijā — galīgi pierāda, ka mūsu pozicija pret likvidatoriem ir pareiza.

Vaimanas par „šķelšanu" nesatricinās šo pārliecību, jo šīs vaimanas ir gļēva, apslēpta, liekulīga likvidatoru aizstāvēšana.

IV

KSDSP 1912. gada janvara konference izvirzīja vēl vienu nopietnu principiālu jautājumu, — jautājumu par mūsu partijas uzbūvi nacionālā ziņā. Ņemot vērā telpas trūkumu, es tikai īsumā pieskaršos šim jautājumam.

Pilnīga vai nepilnīga federācijā, „sliktākā tipa federācijā" vai pilnīga vienība? Lūk, kāds ir šis jautājums.

Tiško konference arī uz šo problēmu atbild tikai ar lamāšanos un kliegšanu: „viltojumi", „faktu sagrozīšana" u. tml. Kādi gan viņi ir tukši klaigātāji — šis Tiško ar savu svilu!

Latviešu, poļu, ebreju (Bunda) s.-d. pilnīga nošķirtība ir fakts. Ikviens poļu s.-d. zina, ka Polijā nekā līdzīga vienībai ar Bundu nav bijis un nav. Tas pats ir arī krieviem ar Bundu utt. „Nacionaļiem" ir savas īpašas organizācijas, savas centrālās instances, kongresi utt. Krieviem tā nav, un viņu CK nevar izšķirt krievu jautājumus nepiedaloties bundistiem, poļiem, latviešiem, kas cīnās cils pret citu un nepazīst krievu lietas.

Tas ir fakts. Ne ar kādu lamāšanos to nevar pārkliegt.

24 18. sēi.

Kopš 1907. gada mūsu partijā visi to ir redzējuši. Visi jutuši, ka te ir kaut kas neīsts. Mūsu konference tad ari nokristīja to par „sliktākā tipa fcderaciju“*.

Uz šo jautājuma nostādni godīgiem un īstiem s.-d. jāatbild pēc būtības.

Šās nostādnes pareizību vispārliecinošākā veidā apstiprināja augusta konference, kas pat pēc Pļechanova atzinuma „pielāgojusi sociālismu nacionālismam" ar savu bēdīgi slaveno rezolūciju par „nacionāli kulturālo" autonomiju.

Tiklab Bunds, kā arī Tiško Galvenā valde vienādi zvēr pie visiem svētajiem, ka viņi esot par vienību, bet Varšavā. Lodzā utt. viņu vidū valda vispilnīgākā šķelšanās!!

„Likvidatoru jautājuma" sakaru ar „nacionālo jautājumu" neesam izdomājuši mēs, bet to parādījusi pati dzīve.

Lai taču visi nopietni domājošie s.-d. izvirza un apspriež arī „nacionālo jautājumu". Federācijā vai vienība? Federācijā „tautībām" ar atsevišķiem centriem, bez atsevišķa centra krieviem vai arī pilnīga vienība? Nominālā vienība ar Bunda faktisku šķelšanos (vai atšķelšanos) uz vietām vai faktiska vienība no apakšas līdz augšai?

Kas domā, ka no šiem jautājumiem var izvairīties, tas gauži maldās. Kas cer, ka vienkārši tiks atjaunota 1907.— 1911. gada „sliktākā tipa federācijā", tas muļķo sevi un cilus. Šo federāciju vairs nav iespējams atjaunot. Šis kroplis vairs necelsies augšām. Partija aizgājusi projām no tā uz visiem laikiem.

Kurp aizgājusi? Uz „Austrijas" federāciju?90 Vai uz pilnīgu atteikšanos no federācijās, uz faktisku vienību? Mēs esam par otro. Mēs esam pretinieki tam, ka „socialisms pielāgojas nacionālismam".

Lai taču visi vispusīgi pārdomā un galīgi atrisina šo jautājumu.

Sarakslifs 1912. g. novembrī Pirmoreiz iespiests 1913. g. augustā iurnala „Pismo Dyskusyjne“ („Diskusiju l.apa“) 1. nr-ā Iespiests pēc žurnālā teksta

Paraksts: N. Lēni n Tulkots no polu ualodas

Sk. Rakstu 4. izd., 17. sēj, 400. un 44)1. lpp. Red.

JAUTĀJUMĀ РАК DAŽAM STRĀDNIEKU DEPUTĀTU RUNĀM^91

Kādas pamatdomas jāliek pamatā pirmajai strādnieku oratora runai Domē?

Dabiski, ka strādnieki pirmo runu gaidīs sevišķi nepacietīgi un sevišķi uzmanīgi. Dabiski, ka viņi gaida tieši no pirmās runas galveno un dziļāko, koncentrētu uzskata iztirzājumu par tiem jautājumiem, kas visus sevišķi satrauc, kas sevišķi izvirzās pirmajā vielā valsts politikā vispār, it īpaši strādnieku kustības (gan politiskās, gan ekonomiskās) praksē.

Pie šādu jautājumu skaita pieder šādi:

1) IV Domes s.-d. frakcijas darbības pēctecība. Ar pēctecību jāsaprot nesaraujama sakara saglabāšana ar visu agrāko Domju agrākajām s.-d. frakcijām, pie kam sevišķi nepieciešams izcelt sakaru ar otrās Domes s.-d. frakciju, ievērojot zināmo kontrrevolūcijas uzbrukumu, kas tai bija jā izcieš.

Pēctecības uzsvēršana ir svarīga, jo atšķirībā no buržuāziskajām partijām strādnieku demokrātijā savā darbā I, II, III un IV Domē redz kaut ko nedalāmu un vienotu, — neļaudama nekādiem nolikumu pagriezieniem (un nekādiem 3. jūnija valsts apvērsumam līdzīgiem apvērsumiem) novērst sevi no saviem uzdevumiem, no sekošanas saviem nemainīgajiem mērķiem.

2) Otrā leze, kas nepieciešama strādnieku deputātā pirmajai runai, tas ir socialisms. Te patiesībā ir 2 temati. Viens — tas, ka Krievijas sociāldemokrātijā ir viens no sociālistiskā proletariāta starptautiskās armijas pulkiem. Burtiski tā teica arī Pokrovskis III Domē (sk. viņa deklarāciju slenografisko pārskatu oficiālā izdevuma 328. lpp.,

24*

7. sēde 1907. gada 1f>. novembri). Šis norādījums, protams, absolūti nepieciešams.

Bet ir kāds cits mūsu laikā visai svarīgs norādījums. Tas ir norādījums uz sociālismā pašreizējo stāvokli un uzdevumiem visā pasaulē. Ar ko raksturīgs šis stāvoklis?

a) Ārkārtīgi saasinājusies strādnieku šķiras cīņa pret buržuāziju (dzīves dārdzība — masu streiki — lielvalstu imperialisms, viņu trakā konkurence tirgu dēļ, viņu tuvums karam) un b) sociālismā realizēšanas tuvums. Visas pasaules strādnieku šķira cīnās nevis par to, lai atzīst viņas tiesības uz sociālistisku partiju, bet par varu, par jaunu sabiedrības uzbūvi. Ārkārtīgi svarīgi pateikt to no Domes tribines, pavēstīt Krievijas strādniekiem, ka Eiropā un Amerikā sākušās lielās kaujas par sociālismu, ka sociālismā uzvara (nenovēršamā uzvara) civilizētajā pasaulē ir tuva.

3) Trešā leze — par Balkanu karu, starptautisko stāvokli un Krievijas ārpolitiku.

Šo visaktuālāko tematu nav iespējams apiet. Tas sīkāk sadalās šādos jautājumos:

a) Balkanu karš. Arī Krievijas strādnieku deputātam jāpasludina Balkanu tederalivās republikas lozungs. Pret slavu un turku naidu. Par visu lautu brīvību un tiesību vienlidzību Balkanos.

b) Pret citu lielvalstu iejaukšanos Balkanu karā. Katrā ziņā jāpievienojas lai demonstrācijai miera labā, kura notika Bazelē starptautiskajā sociālistiskajā kongresā “2. Karš karam! Pret jebkādu iejaukšanos! Par mieru! Tādi ir strādnieku lozungi.

c) Pret Krievijas valdības ārpolitiku vispār — īpaši pieminot „tieksmes" sagrābt Bosl'oru, — Turcijas Armēniju, — Persiju, — Mongoliju (un jau sākušos sagrābšanu).

d) Pret valdības nacionālismu, norādot apspiestās tautības: Somiju, Poliju, Ukrainu, ebrejus uti. Visu tautību politiskās, pašnoteikšanās lozungu visai svarīgi norādīt pre-cizi pretsvarā visādiem pusvārdiem (tādiem kā viena pati „tiesību vienlīdzība").

e) Pret liberāļu nacionālismu, kas nav tik rupjš, bet sevišķi kaitīgs ar savu liekulību, ar savu „izsmalcināto** tautas krāpšanu. Kā izpaužas šis liberālais (progresistiski

V. I. Ļeņina rokraksta „Jauiājuniā par dažām strādnieku deputātu runām ’ pirmā lappuse, litrā. k. novembri* i’ojnari/īdts

kadetiskais) nacionālisms? — šovinistiskās runās par ,,slavu“ uzdevumiem, — runās par Krievijas „lielvalslis-kajiem uzdevumiem^1' — runās par Krievijas vienošanos ar Angliju un Franciju, lai aplaupītu citas zemes.

4) Ceturtā teze — Krievijas politiskais stāvoklis. Šā temata būtība — attēlot beztiesiskumu un patvaļu, noskaidrot politiskās brīvības ārkārtīgo nepieciešamību.

Šeit īpaši jāatzīmē:

(a) Nepieciešamība pieminēt par cietumiem — Kuto-maru, Algačiem ult.83

(b) Aizrādījums uz vēlēšanu viltošanu — bonapartisma paņēmieni — valdība zaudējusi uzticību pat tajās šķirās (muižniekos un buržuāzijā), uz kurām cerēja 3. jūnija apvērsums.

Garīdzniekus piespieda balsot pret sirdsapziņu.

Dome kļuvusi labējāka, zemes iedzīvotāji kļuvuši kreisāki.

(c) Sevišķi svarīgi pareizi izteikt bēdīgi slavenā likvidatoru lozunga — „koaliciju brīvība" — savstarpējo sakaru ar politiskās brīvības uzdevumiem vispār. Visai svarīgi norādīt, ka preses, biedrošanās, sapulču, streiku brīvība strādniekiem absolūti nepieciešama, bet tieši tās realizēšanai jāizprot tās nesaraujamais sakars ar politiskās brīvības vispārējiem balstiem, ar visas politiskās iekārtas pārgrozību pašos pamatos. Nevis liberālā utopija par koaliciju brīvību, pastāvot trešā jūnija režīmam, bet cīņa brīvības vispār un it īpaši koaliciju brīvības vārdā pret šo г e ž i m и uz visas līnijas, pret šā režima pamatiem.-

5) Piektā teze: neciešamais zemniecības stāvoklis. 30 miljonu bads 1911. gadā. Lauku izputēšana un grimšana nabadzībā. Valdības „zemes ierīcība" lietu tikai pasliktina. Financiala labklājība — neīsts spožums, ārišķīga labklājība, kas dibināta uz nodokļu izspiešanu, uz tautas apdzir-dīšanu. Pat pieticīgais III Domes labējo zemnieku („43 zemnieku") 04 agrarais projekts pabāzts zem zaļā galdauta. Zemniekiem nepieciešams atbrīvoties no muižnieku jūga un muižnieku zemesīpašuma.

(i) Sestā teze: trīs nometnes IV Domes vēlēšanās un trīs nometnes zemē:

(a) valdības nometne. Bezspēcīga. Vēlēšanu viltošana.

(b) liberālismā nometne. Šeit visai svarīgi atzīmēt kaut vai 2 vārdos liberāļu konlrrevolucionarismu: viņi ir pret jaunu revolūciju, burtiski var citēt Gredeskula vārdus, kas pārdrukāti ,,Pravdas“ 85. nr-ā (8. augustā)[35]: „otra tautas kustība (proti, otra revolūcija) nav nepieciešama, vajadzīgs tikai mierīgs, neatlaidīgs un drošs konstitucionāls darbs" — burtiski tā teica Gredeskuls, un avīze ,,Reč“ to pārdrukāja.

Liberāļu cerības uz konstitucionālām reformām, saglabājot pie turn tagadējās iekārtas pamatus, bez plašas tautas kustības ir utopija.

(c) trešā nometne — demokrātijā. Tās priekšgalā ir strādnieku šķira. Trešajā personā, par pagātni, var pateikt to, ko teica pat avīze „Golos Moskvi", proti, ka strādnieku šķira gājusi vēlēšanās ar trim lozungiem: (1) demokrātiskā republika; (2) 8 stundu darba diena; (3) visas muižnieku zemes konfiskācijā zemnieku labā.

7) Septītā leze: norādījums uz 1912. gada politisko kustību un streikiem.

(a) Visai svarīgi atzīmēt, ka politisko streikotāju skaits sasniedza miljonu. Visas atbrīvošanās kustības atdzīvošanās.

(b> Visai svarīgi norādīt uz to, ka strādnieki ar saviem politiskajiem streikiem sprauda sev visas tautas mērķus, izvirzīja nevis atsevišķus, bet visas tautas uzdevumus.

(c) Nepieciešams atzīmēt, ka tieši politisko un ekonomisko streiku saistība dod kustībai spēku un dzīves spējas.

(d) Atzīmēt strādnieku protestu pret nāves soda izpildīšanu matrožiem.

8) Astotā, svarīgā teze, kas izriet no visa iepriekšējā un cieši saistīta ar to, tā ir proletariāta hegemonija. Viņa vadošā loma. Viņa vadoņa loma. Viņš ved sev līdzi visu tautu, visu demokrātiju. Viņš prasa brīvību un ved uz cīņu par brīvību. Rāda piemēru, paraugu. Paceļ garastāvokli. Rada jaunu noskaņojumu.

9) Devītā un pēdējā leze: īss atkārtojums un sumēšana. Trešajā personā par apzinīgajiem strādniekiem jāsaka, ka viņi „nelokāmi uzticīgi" trim principiem: pirmkārt, socia-

Iismam; olrkārt, „Krievijas vecās, kaujās pārbaudītās s.-d. strādnieku partijas principiem^36^1: strādnieki tai ir uzticīgi. Sis fakts jāpastāsta: treškārt, strādnieki uzticīgi „savai republikāniskajai pārliecībai". Runa ir nevis par aicinājumu, nevis par lozungu, bet par uzticību pārliecībai. (Daudzās monarchistiskās zemēs, Anglijā, Zviedrijā, Itālijā, Beļģijā u. c., pastāv atklātas republikāniskās partijas.)

P. S.[36] Var vēl rasties jautājums, vai nepieciešams īpaSi izvirzīt „koalīciju brīvību". Jāpatur prātā, ka likvidatori zem šā karoga realizē liberāļu prasību pēc konstitucionālās reformas, pie kam neaizskarami paliek pamati trešā jūnija — [37].

Sarakstils 1912. g. novembri Pirmoreiz iespiests 1930. g. V. I. Ļeņina

Rakstu 2. un 3. izdevumā, XVI sējumā Iespiests pēc rokraksta

JAUTAJUMA РАК STRĀDNIEKU DEPUTĀTIEM DOME UN PAR VIŅU DEKLARĀCIJU

Runādama no IV Valsts domes tribines, sociāldemokrātiskā frakcija paziņo, ka viņas darbība ir nesaraujamā pēctecīgā sakarā ar iepriekšējo s.-d. frakciju darbību Valsts domēs un it īpaši ar otrās Domes s.-d. frakciju, pret kuru kontrrevolūcija izdarīja nedzirdētas politiskas atriebības aktu. Krievijas sociāldemokrātijā ir sociālistiskā proletariāta lielās starptautiskās atbrīvošanas armijas pulks. Visā pasaulē tagad sevišķi strauji aug šī armija; vispārējā dzīves dārdzība, savienībās, karteļos, trestos, sindikātos apvienotā kapilala jūgs un imperiālistiskā lielvalstu politika padara strādnieku masu stāvokli neizturamu, saasina cīņu starp darbu un kapitālu; strauji tuvojas tas laiks, kad kapitālismam tiks darīts gals, kad miljoni apvienotu proletāriešu radis tādu sabiedrisku iekārtu, kurā nebūs masu nabadzības, kurā cilvēks neekspluatēs cilvēku.

Sociāldemokrātiskā frakcija pievieno savu balsi visu zemju strādnieku balsij, kuri starptautiskajā kongresā Bazelē izteica noteiktu protestu pret karu. Strādnieki prasa mieru. Strādnieki protestē pret jebkādu iejaukšanos Bal-kanu lietās. Tikai pilnīga Balkanu tautu brīvība un patstāvība, tikai federativa Balkanu republika spēj nodrošināt vislabāko izeju no tagadējās krizes un paliesu nacionālā jautājuma atrisināšanu, atzīstot, ka itin visām tautībām ir pilnīga tiesību vienlīdzība un bezierunu tiesības uz politisku pašnoteikšanos.

IV Valsts domes s.-d. frakcija jo sevišķi protestē pret Krievijas valdības ārpolitiku. S.-d. frakcija asi nosoda tiekšanos paplašināt mūsu valsts teritoriju, sagrābjot svešas zemes Bosforā, Turcijas Armēnijā, Persijā, Ķinā, asi nosoda Mongolijas sagrābšanu, kas traucē uzturēt labas attiecības ar lielo, brālīgo Ķinas republiku.

S.-d. frakcija būs nesaudzīgs ienaidnieks ikvienam šovinismam un nacionālismam, lai tas būtu rupjais, zvērīgais valdības nacionālisms, kurš nomāc un žņaudz Somiju, Poliju, Ukrainu, ebrejus un visas tautības, kas nepieder pie lielkrieviem, — lai tas būtu liekulīgi aizsegtais, izsmalcinātais liberāļu un kadetu nacionālisms, kuri gatavi prātot par Krievijas lielvalstiskajiem uzdevumiem un par viņas vienošanos ar citām lielvalstīm, lai aplaupītu svešas zemes.

Valdošās šķiras ar nacionālistisku runu troksni velti cenšas novērst tautas uzmanību no neciešamā Krievijas iekšējā stāvokļa. Nedzirdētā IV Domes vēlēšanu viltošana, kas atgādina avantūrista Napoleona III bonaparliskos paņēmienus, simto un tūkstošo reizi parādīja, ka valdība nevar balstīties ne uz vienu iedzīvotāju šķiru. Viņa nevar pat ar muižniekiem un lielburžuaziju uzturēt savienību, kuras dēļ lika izdarīts 1907. gada 3. jūnija valsts apvērsums. Dome kļuvusi labējāka tajā laikā, kad visa zeme kļuvusi kreisāka.

Visa Krievija smok nost beztiesiskuma un patvaļas jūgā. Visa civilizētā pasaule dreb aiz sašutuma, uzzinot par politisko notiesāto spīdzināšanu un ciešanām Kutomarā, Alga-čos u. c. cietumos, kur moka mūsu zemes labākos cilvēkus. Krievijai politiskā brīvība ir nepieciešama, tāpat kā cilvēkam nepieciešams gaiss, lai elpotu. Bez preses, sapulču, biedrošanās un streiku brīvības Krievija nevar dzīvot un attīstīties, un vispirms, visvairāk šis brīvības vajadzīgas proletariātam, kam Krievijas dzīves beztiesiskums saista rokas un kājas viņam nepieciešamajā cīņā par darba algas paaugstināšanu, par darba dienas saīsināšanu, par dzīves uzlabošanu. Kapilala jūgs, dzīves dārdzība, bezdarbs pilsētās un lauku grimšana nabadzībā jo sevišķi dara nepieciešamu strādnieku apvienošanos arodbiedrībās un viņu ciņu par tiesībām dzīvot, bet politiskās brīvības trūkums tur strādnieku verga vai dzimtcilvēka stāvoklī. Strādnieki cīņā par brīvību nebaidīsies ne no kādiem upuriem, labi zinādami, ka tikai radikala visu Krievijas dzīves politisko apstākļu izmaiņa, tikai pilnīga politiskās brīvības pamatu

un balstu nodrošināšana spējīga garantēt brīvību strādnieku cīņai pret knpilalu.

IV Domes vēlēšanas un strādnieku masveida politiskie streiki 1912. g„ kuros piedalījās gandrīz miljons strādnieku, parādīja, ka tuvojas laiks, kad strādnieki atkal visas demokrātijās priekšgalā dosies iekarot brīvību. Vēlēšanu cīņā spēkiem mērojās trīs nometnes. Valdības kontrrevolūcijas nometne izrādījās tik bezspēcīga, ka vajadzēja viltot pat vēlēšanas, kas norisinājās pēc 3. jūnija likuma, piespiežot nomāktos lauku garīdzniekus balsot pret sirdsapziņu, pret pārliecību. Liberālismā nometne vēl un vēl pavirzījās no demokrātijās uz lielburžuazijas pusi. Kadeti pierādīja savu kontrrevolucionarismu, nodibinādami savienību ar melno solņu pret s.-d. Rīgā un Jekatcrinodarā, Kos-tromā un Pēterburgas 1. kūrijā. Liberālā konstitucionālo reformu utopija, saglabājot tagadējās politiskās iekārtas pamatus, bez varenas tautas kustības, — šī utopija arvien vairāk zaudē pamatu demokrātijā. Liberāļu lozungs — „nav vajadzīga otra revolūcija, vajadzīgs tikai konstitucionāls darbs". Un strādnieku šķira, apzinādamās šā lozunga melīgumu, veda savu .vēlēšanu cīņu, apvienodama ap sevi visas demokrātijās spēkus.

Visiem zināms un pat valdības prese teica, ka strādnieku šķira vēlēšanu kampaņā gājusi ar trim lozungiem: demokrātiskā republika, 8 stundu darba diena un visas muižnieku zemes konfiskācijā zemnieku labā.

Šīs trīs prasības pēc sociāldemokrātiskā proletariāta pārliecības ir nepieciešams noslēgums tādām prasībām, ko atbalsta ikviens demokrals, kā — vispārējas vēlēšanu tiesības, preses, sapulču, biedrošanās, streiku brīvība, tautas vēlēti tiesneši un ierēdņi, pastāvīgas armijas likvidēšana un tautas milicijas radīšana, baznīcas šķiršana no valsts un skolas no baznīcas un tā tālāk.

Zemnieku masu stāvoklis Krievijā kļūst arvien neciešamāks. Valdības tā sauc. „zemes ierīcība" tikai pasliktina vairākuma stāvokli, izputinādama laukus, novezdama pie pērn-gadējā 30 miljonu bada, neradīdama nekādu paliekamu uzlabojumu zemkopībā vispār. Šķietamā finanču labklājība turas uz nodokļu izspiešanu un iedzīvotāju apdzir-dīšanu, bet valdība novilcina savu bankrotu, noslēdzot arvien jaunus un jaunus aizņēmumus. Pat pieticīgais 43 labējo zemnieku agrarais projekts III Domē pabāzts zem za|ā galdauta. Nav brīnums, ka visa zemniecības labākā daļa arvien vairāk vērš savus skatienus uz strādnieku šķiru kā uz vienīgo tautas vadoni cīņā par brīvību. Nav brīnums, ka politiskajos 1912. gada streikos, kas nesaraujami saistīti ar strādnieku šķiras ekonomisko kustību, visa demokrātijā saskata jaunas dzīves ausmu, — jaunas, varenākas atbrīvošanās kustības ausmu.

IV Domes sociāldemokrātiskā frakcija aizstāvēs šās kustības intereses un vajadzības. Viņa atzīst, ka viņai nav tiesības slēpt IV Domes vairākumam to, ko domā un jūt visi apzinīgie Krievijas strādnieki. Apzinīgie strādnieki joprojām ir nelokāmi uzticīgi sociālismam. Viņi joprojām ir nelokāmi uzticīgi Krievijas vecās, kaujās pārbaudītās sociāldemokrātiskās strādnieku partijas principiem. Viņi šo principu vārdā joprojām ir nelokāmi uzticīgi savai republikāniskajai pārliecībai.

Sarakstīts 1912. g. novembra vidū Iespiests pie noraksta, ko izgatavo-

Iespiests pirmoreiz jusi N. K. Krupskaja

JAUTA JUMA PAR 15. NOVEMBRA NOTIKUMU

(NKNOLASITA RUNA)

15. novembri lika atklāta IV Dome. 15. novembrī Pēterburgā notika strādnieku demonstrācijā Sakarā ar iepriekšējiem politiskajiem streikiem, uz šo streiku pamata šai demonstrācijai bija lielas vēsturiskas parādības nozīme. No streikiem notikusi pāriešana uz demonstrācijām. Masu kustība pacēlusies uz augstākas pakāpes: no politiska rakstura streikiem uz ielu demonstrācijām. Tas ir liels solis uz priekšu, kas jāuzsver, jāatzīmē, pienācīgi jānovērtē visiem apzinīgajiem proletariāta vadītājiem.

Sis solis uz priekšu iegūst jo lielāku nozīmi tāpēc, ka tas sakrita ar IV, muižnieku, melnās trešā jūnija Domes atklāšanu. Lieliski izraudzīts demonstrācijās moments! Ievērojams proletariāta instinkts, prasme nostādīt pretim un nostādīt līdzās melnā „parlamenta^1* atklāšanu un sarkanos karogus galvaspilsētas ielās!

Ievērojams proletariāta instinkts, prasme nostādīt pretim verdziskajai līdēju, kadetu un oktobristu „demonstrācijai^11 (sakarā ar nožēlojamām Rodzjanko frāzēm par „konstitūciju^1187) pils iekšienē — īsta tipa, patiesi tautas, patiesi demokrātisku, tīri slrādniecisku demonstrāciju (inteliģence — diemžēl — neesot piedalījusies, ja var ticēt ' avīzēm).

Līdēju pļāpāšana par „konstitūciju^11 (jeb par sevrjugu ar mārrutkiem ā la* Rodzjanko) melnajā Domē — un cīņas paraugs, kura sākas par brīvību un lautas pārstāvību (bez pēdiņām), par republiku ārpus Domes, — šajā

— pcc. Ked.

pretnostādījumā izpaudās dziļš, pareizs revolucionāro masu instinkts.

Ka liberāļu likvidatoru avīze ,,Luč“ „brīdinājusi*1 no šādas demonstrācijās, tā ir strādnieku lietas nodevēju cienīga rīcība.

Bet kā varēja „brīdināt^1* s.-d. frakcija? Kā viņa varēja noslīdēt līdz kadetu līmenim? — līdz vergu līmenim? Kā te varēja pakļauties atsevišķi viņas locekļi? — ielaisties tādā negodā??

Rodas doma, ko šad tad izvirza „privāti**: vai nav bijušas šaubas, ka kādā no „aicinātājām** grupām ir provokācijā?

Pieļausim uz mirkli, ka šāda doma bijusi. Vai tā attaisno s.-d. frakciju? Nē. Vai pareizāk: tā attaisno viņas soli personīgi, bet tā neattaisno viņas soli politiski. Tā attaisno Domes s.-d. frakciju pret aizdomām, ka viņa nodevusi strādnieku lietu, bet tā neattaisno viņu pret pārmetumu par politisku kļūdu.

Patiešām, kā rīkotos strādnieku deputāts, īsts strādnieku deputāts, ja tas, trīs dienas klausīdamies vēstis, ka gatavojas šāda veida demonstrācijā, pēdējā dienā padzirdētu „baumas** (varbūt arī provokatoriskas?): „vai te nav pro-vokacija?**.

Strādnieku deputāts atrastu ceļu uz dažiem ietekmīgiem strādniekiem. Strādnieku deputāts saprastu, ka Šādos momentos viņa viela ir blakus izciliem strādniekiem, ka simtkārt svarīgāk būt šeit kopā ar strādniekiem nekā Domes frakcijas sēdēs. Strādnieku deputāts dabūtu zināt no izciliem strādniekiem, no diviem trim (ja ne 4 vai 5) ietekmīgiem galvaspilsētas strādniekiem, kāds ir stāvoklis, kā domā strādnieki, kāds ir masu noskaņojums?

Strādnieku deputāts izzinātu to, prastu izzināt to, prastu uzzināt, ka streiks (15—50 tūkstošul! pēc buržuāziskās preses ziņām) būs, ka demonstrācijā būs, ka strādnieki par varmācībām un nekārtībām nedomā, ka tātad baumas par provokāciju ir tukšas baumas.

Strādnieku deputāts uzzinātu to un neļautu iebiedētajiem nelietīgajiem „iniciativas grupas** liberālajiem intcli-ģenteļiein sevi piekrāpt.

Baumas par provokāciju. Pieļausim. Bet vai tad gaponadē to nebija? Būtu gan labs tas strādnieks vai strādnieku vadonis, kas gaponadē neatšķirtu sākušos īpatnējo masu pamošanos no provokatora Gapona, no provokatoriem policistiem, kas bīdīja Gaponu!!

Pieļausim, ka ari 15. novembra demonstrācijās sagatavošanā bijusi policijas un provokatoru roka. Pieļausim (kaut gan tas nav pierādīts un nav ticams; ticamāk, ka provokatoriskas bijušas baumas par provokāciju).

Bet pieļausim. Kas tad no tā izriet? Nevajag iet uz var-mācibūui, ja par tām nav bijis ne runas. Vajag brīdināt no varmācibām. Bet brīdināt no mierīga streika, kad masās mutuļo? Brīdināt no demonstrācijās??

Bēdīgu, bēdīgu kļūdu visā visumā izdarījusi Domes sociāldemokrātiskā frakcija. Un būtu patīkami dabūt zināt, ka šo kļūdu nav darījuši visi, — ka daudzi, kas to darījuši, atzinuši to un neatkārtos.

Proletariāta kustība Krievijā (lai arī kādi un lai kur būtu bijuši policijas triki) ir pacēlusies uz augstākas pakāpes.

Sarakslils i9№. q. novembra otrajā pusē

Iespiests pēc rokraksta

Pirmorei: iespiests 1930. p. V./. Ļeņina Rakstu 2. un 3. izdevuma XVI sējumā Paraksts: Nedepulats

Dārgais draugs. Vietējās poju avīzēs iespiests, ka Jagelo uzņemts frakcijā, bet viņam esot dotas padomdevēja balsstiesībasee. Ja tas taisnība, tad tā ir partejiskuma noteikta uzvara. Ņemot vērā avīzes ,,Luč“ aģitāciju, nepieciešams: 1) Ievietot rakstu avīzē ,,Djeņ“ 10°, (projektu nosūtu šodien)... kolēģijā 101 (vajag viņus katrā ziņā mācīt un mācīt tepat pie sevis, lai uz visu svarīgo atsaucas ar rezolūcijām un to norakstus nekavējoties sūta šurp). Aptuvens šādas rezolūcijas projekts: „Izskatījusi visus lietas apstākļus par Jagelo uzņemšanu s.-d. frakcijā, iepazinusies ar rakstiem, kas par to ievietoti marksistu orgānā ,,Prnvda“ un likvidatoru avīzē ,,Luč“, ņēmusi vērā tāda un tāda ziņojumu par debatēm, kas Domes s.-d. frakcijā notikušas šai sakarā, un par dažādu Krievijas s.-d. organizāciju domām — kolēģija nolemj: atzīt, ka atteikšanās uzņemt Jagelo ar lēmēja balsstiesībām no partejiskuma viedokļa bijusi vienīgi pareizā izeja, jo Jagelo nav s.-d. partijas biedrs un ievēlēts IV Domē pret Varšavas p. strādnieku kūrijas balsotāju vairākuma gribu. Nosodot ,,Bunda“ un likvidatoru antipartejisko aģitāciju par Jagelo uzņemšanu frakcijā, kolēģija izsaka cerību, ka padomdevēja balsstiesību piešķiršana deputātam Jagelo palīdzēs visiem apzinīgajiem Polijas strādniekiem sapulcēties ap Polijas sociāldemokrātiju un viņiem pilnīgi savienoties ar visu tautību strādniekiem KSDSP vienotās organizācijās".

Ja pretēji lolotām cerībām ir uzvarējuši likvidatori un Jagelo ir uzņemts, tomēr nepieciešama un divkārt vairāk nepieciešama satura ziņā tāda pati rezolūcija, kur izteikta nožēlošana un uzsaukums visai partijai.

25 18. sēj.

Tālāk visaf svarīgi, lai kolēģija „izlabotos^11 saskaņā ar zināmo 13. novembra rezolūciju un pieņemtu jaunu. Aptuveni: „Izskatījusi visus lietas apstākļus sakarā ar 15. novembra streiku, kolēģija atzīst, ka tiklab s.-d. frakcijas, kā ari PK brīdinājumi nestreikot radušies vienīgi tāpēc, ka organizācijas viena daļa nebija sagatavota, lai uzstātos šajā dienā. Bet pieredze pierādīja, ka revolucionārā proletariāta kustība tomēr izvērtās plaši un pārgāja ielas demonstrācijās republikas, 8 stundu darba dienas un muižnieku zemes konfiskācijas vārdā, ar ko pacēla visu strādnieku kustību Krievijā uz augstākas pakāpes. Tāpēc kolēģija — noteikti nosodīdama pret revolucionāriem streikiem vērsto propagandu, ko piekopj likvidatori, viņu ... grupa un ,,Luč“ — ieteic strādniekiem virzīt visus pūliņus uz to, lai plašāk un sotidāk, vienprātīgāk sagatavotu ielas demonstrācijās un politiskos protesta slreikus, padarot pēdējos iespējami īsākus (vienas dienas) un vienprātīgākus. Kolēģija pacentīsies attīstīt aģitāciju par 1913. g. 9. janvara streiku un demonstrāciju, īpaši protestējot pret Romanovu dinastijas, kuri verdzina Krieviju un pieplūdina to ar asinīm, 300 gadu pastāvēšanas svinībām^1*.

Pēc tam visai svarīgi un nepieciešami, lai pieci (kuriju) deputāti sastādītu motivētu rezolūciju Badajeva lietā. Aptuveni: „Pieci strādnieku kūrijas deputāti, ņēmuši vērā likvidatoru piekopto rīdīšanu avīzē ,,Luč“ un Pēterburgas strādnieku vidū pret b. Badajevu, nolēma — 1) neiesniegt šo jautājumu Domes frakcijai, jo tā ir uzņēmusi Badajevu un neviena protesta no frakcijas iekšienes pret Badajeva uzņemšanu nebija; 2) izmeklēt Badajeva ievēlēšanas apstākļus ar nosacījumu, ka viņš atturēsies no balsošanas šajā jautājumā; 3) 5 deputātu konstatētais un pārbaudītais fakts, ka — a) antilikvidatoriska satura norādījums bija iespiests jau iepriekš un vienbalsīgi pieņemts pilnvaroto sapulcē, visi balsotāji un pilnvarotie, kas bija par Badajevu, rīkojās vienprātīgi, saliedēti un kā pārliecināti domubiedri pēc KSDSP Pēterburgas komitejas lūguma, — b) ka s.-d. pilnvaroto sapulcē 15 bija par PK sarakstu un 9 par likvidatoriem un ka avīzes ,,Luč“ pilnvaroto un balsotāju vidū ne jau visi rīkojās kā likvidatoru domubiedri, bet viena daļa bija svārstīga (Sudakovs uti.), — c) ka tad, kad ievēlēja 3 un 3 balsotājus, Badajeva piekritēji izpildīja savu pienākumu, ierosinādami izšķirt jautājumu ar lozēšanu, lai neiznestu strīdu buržuāzijas priekšā, — d) ka fakts, ka šādu priekšlikumu iesnieguši Badajeva piekritēji, un likvidatoru atteikšanās fakts par... P. un M.102 (likvidatora) jautājumu — ņemot visu to vērā, nolēma: atzīt, ka Badajevs neapšaubāmi ir S.-Peterburgas s.-d. strādnieku vairākuma izredzētais un kandidāts patiesi saskaņā ar PK lūgumu, ka visa vaina par s.-d. partijas vēlēšanu dezorganizēšanu S.-Peterburgas strādnieku kūrijā gulstas uz likvidatoriem, kas, zinādami, ka viņi ir mazākumā, jauca vairākuma gribu. Ka likvidatoru atteikšanās lozēt ir sašutumu modinošs un strādnieku kustībā nedzirdēts ikviena sociāldemokrātā pienākuma pārkāpums lua. Nolēma publicēt šo rezolūciju presē un vienprātīgi uzstāties strādnieku vidū par Badajevu un pret likvidatoru aģitāciju".

Sī rezolūcija nepieciešama. Badajeva jautājums jau iekļuvis starptautiskajā presē. Steklovs avīzē „Neue Zeit“[38] iespiedis izvairīgas, bet nekrietnas frāzes. Vācu brošūrā, ko likvidatori izdevuši vācu valodā sakarā ar Starptautisko kongresu, nodrukāts velns zina kas. Klusēt nevar. Tieši kūriju deputātiem jāpārbauda fakti un jā pieņem attaisnojošs lēmums, protams, Badajevam atturoties.

Uzrakstīts 1912. p. novembri Iespiests pēc noraksta, kas saala-

Iespiests pirmoreiz bājies policijas departamenta archive

Priekš Vasiļjeva

6. XII

Dārgais draugs, attiecībā uz 9. janvari visai svarīgi jau iepriekš apdomāt un sagatavot lielu. Jau iepriekš jābūt gatavai lapiņai ar aicinājumu uz mītiņiem, vienas dienas streiku un demonstrācijām (tas jāizlemj uz vietas, uz vielas labāk redzams)lu6. Vajag „izlabot^11 15. novembra kļūdu, izlabot pret oportunistiem, protams. Lapiņas lozungiem jābūt trim, pamata, revolucionārajiem lozungiem (republika, 8 stundu darba diena un muižnieku zemes konliska-cija), īpaši uzsverot 300 gadu ilgo Romanovu dinastijas „negodu". Ja nav pilnīgas un vispilnīgākās pārliecības, ka iespējams nodrukāt lapiņu Pēterburgā, vajag jau iepriekš laikus sagatavot to šeit un atvest. Likvidatoru nekaunība Ja-gelo jautājumā ir neredzēta. Ja mums ir visi seši no strādnieku kūrijas, — nevar klusu ciešot pakļauties kaut kādiem sibiriešiem. Sešniekam katrā ziņā jānāk klajā ar visasāko protestu, bet, ja viņu majorizē, jāiespiež protests avīzē ,,Djeņ“ un jāpaziņo, ka viņi apelē pie apakšslāņiem, pie strādnieku organizācijām. Likvidatori grib uzpūst savu vairākumu un izdabūt cauri šķelšanos ar Polijas sociāldemokrātiju. Vai patiešām sešu slrādniccisko guberņu strādnieku pārstāvji pakļausies Skobeļeviem un Ko vai nejaušam sibīrietim lt,u? Rakstiet biežāk un vairāk, mazliet sīkāk.

Avīzes ,,Luč“ raksti pret streikiem ir vislielākais zemis-kums. Vajag asi uzstāties nelegāli. Rakstiet drīzāk, pie kura no jusu nospraustajiem šadas uzstāšanas plāniem jūs apstājaties.

Sveiciens.

P. S.* Atdodiet dokumentu — ar to dzīvot nav ērti, var būt, ka īpašnieks ir Pēterburgā.

Pirmoreiz iespiests 1923. g. grāmatā:

„No auižu „Zvezda*' im ,,Prauda“ Iespiests pēc noraksta, ko izgata-

1911.-1911. g. lail^ueta", 1H izlaidums nojusi N. K. Krupskaja

REFORMISMA SLIMĪBA

„Аг ко mēs slimojam?" — jautāja nesen avīzē ,,Luč“ autors, kas 15. novembra streika ietekmē sarakstījis pamācošu feļetonu ar šādu nosaukumu.

Atbilde ir skaidra no šādiem diviem citātiem:

„Liekas, tiem, kas pretendē uz vadoņu lomu, jābūt skaidram, ka prasība pēc izņēmuma nolikumu atcelšanas un koalīciju brīvības ir viens, pie tam šāsdienas un tuvākās nākotnes cīņas uzdevums, bet pastāvošās iekārtas grozīšana, par ko runāts uzsaukumā, — kaut kas cits. To var sasniegt, nevis spēlējot streiku, ko mēs redzam tagadējā laikā, bet neatlaidīgi plānvcidigi strādājot, iekarojot vienu poziciju pēc otras, sasprindzinot visus spēkus, teicami organizējoties un iesaistot šai cīņā ne tikai strādnieku šķiru vien, bet plašas tautas masas...

Apzinīgi izturēdamies pret saviem uzdevumiem, plānveidīgi uzstādamies savu interešu aizstāvēšanai, neuzliesmojot šodien, lai rītdien atdzistu, mēs radīsim sev gan spēcīgas arodorganizācijas, gan atklātu politisko partiju, kurām neviens neuzdrošināsies uzlikt roku“.

Pietiek ar šiem cilaliem, lai pateiktu autoram: vaicājiet labāk, mīļais, ,,ar ko jūs pats slimojat?". Un mēs jums atbildēsim: jūs slimojat ar reformismu, tas ir acīm redzams. Jums ir „uzmācīga ideja", stolipiniskas strādnieku partijas ideja. Slimība bīstama. Avīzes ,,Luč“ dakteri galīgi sa-dakterēs.

Autors pilnīgi noteikti un apzinīgi sludina pretsvarā vispārējām politiskās brīvības prasībām ,.alklālu politisko partiju". Divu minēto cilātu salīdzināšana neatstāj šai ziņā nekādas šaubas. Izgrozīšanās te būtu veltīga.

Mēs jautāsim autoram: kāpēc gan sīkburžuaziskās demokrātijās oportunistu „atklātā partija" (1906. g. „enesi") un lielburžuaziskā liberālismā „atklātā partija" (1900.—1907.

un turpmāko g. k.-d.) izrādījās utopija, bet jūsu „atklātā^14 strādnieku partija nav utopiska?

Jūs atzīstat (vai vismaz „atklātā^44 uzstāšanās vēlēšanās liku jums atzīt), ka kadeti ir kontrrevolucionari, ka viņi nav demokrāti, nav masu partija vispār, bet turīgās buržuāzijas partija, „pirmās kūrijas" partija. Un, lūk, jūs, „saprātīgais realais politiķis", „uzliesmojumu un dūru kratīšanas" ienaidnieks, izvirzāt it kā strādnieku vārdā tādu „tuvāko" prasību, kas kadetiem izrādījās utopiska, nesasniedzama!! Jūs esat liels utopists, bet utopija jums ir maza, sīka, nožēlojama.

Paši to neapzinādamies, jūs esat saindējušies ar modē nākušu slimību — tagad ir tāda sērgai — ar pagurumu, mazdūšību, izmisumu, neticību. Un šī slimība grūž jūs oportunisma bedrē, par ko jau tiklab encsi, kā arī kadeti guvuši vispārēju apsmieklu.

Prasību pēc izņēmuma nolikumu atcelšanas un koali-ciju brīvības jūs atzīstat par kārtēju un lielišķīgu, „plānveidīgu" un „apzinīgu". Jūs radikāli atšķiraties no sociāldemokrātijas, jo tā saprot šādu reformu realizēšanas (un nopietnības) vispārējos apstākļus. Jūs tuvojaties progresis-ticm un oktobristiem būtiski, jo tieši šie cilvēki krāpj sevi un citus ar pļāpāšanu ... par reformām un „brīvībām" uz tagadējā lietu stāvokļa pamala. Itāļu reformists Biso-lati kļuva neuzticīgs strādnieku šķirai reformu dēļ, ko solīja liberal и ministrs Džiolili, „atklāti" pastāvot visu šķiru partijām. Bet jūs kļūstat neuzticīgi strādnieku šķirai reformu dēļ, ko no Makarova negaida pat lzgojevi un Bul-gakovi!

Jūs nicinoši runājat par „streiku spēli". Šeit man nav iespējas atbildēt jums šai punktā, kā pienākas. Tikai īsi norādīšu, ka dziļu vēsturisku kustību nosaukt par „spēli" ir vienkārši negudri. Jūs dusmojaties uz streikiem, kā dusmojas avīze „Novoje Vremja" (sk. 17. novembra nr-u, Ņez-namova rakstu), lzgojevi un Bulgakovi. Bet dusmojaties jūs tāpēc, ka dzīve nesaudzīgi sadragā jūsu liberālās ilūzijas. Strādnieku masas pilnīgi atzīst, ka nepieciešama organizācija, sistēma, sagatavošana, plānveidība, bet pret jūsu valodām viņi izturas un izturēsies nicinoši.

Grūto slimību, kas jūs saindējusi, radījis ļoti izplatīts bacilis. Tas ir liberālās strādnieku politikas jeb, citiem vārdiem, likvidatorisma bacilis. T'as lido gaisā. Tomēr, lai kā jūs dusmotos uz notikumu gaitu vispār, it īpaši uz 15. novembri, tomēr izrādās, ka šādam bacilim šī gaita ir nāvējoša.

,,Pravda*\ 1R0. лr.p 1912, o.

29. иолгшЬг!

Paraksts: V. 11 j i n $ Iespiests pēc avīzes „Pravda“ teksta

«RIMŠANA NABADZĪBA KAPITĀLISTISKAJĀ SABIEDRĪBA

Buržuāziskie reformisti un viņiem līdzi daži oportunisti no sociāldemokrātijas rindām apgalvo, ka masu grimšana nabadzībā kapitālistiskajā sabiedrībā nenoliekot. „Nabadzībā grimšanas teorija, luk“, esot nepareiza: masu labklājība, kaut arī lēnām, tomēr augot, — bezdibenis starp mantīgajiem un nemantīgajiem nevis padziļinoties, bet samazinoties.

Pēdējā laikā visu šādu apgalvojumu melīgums atsedzas masu priekšā arvien vairāk un vairāk uzskatāmi. Dzīves dārdzība aug. Strādnieku izpeļņa, pat tad, ja streiku cīņa ir pati neatlaidīgākā un strādniekiem visvairāk veiksmīga, aug daudz lēnāk, nekā paaugstinās nepieciešamie darba spēka izdevumi. Bet līdzās tam kapitālistu bagātība aug galvu reibinošā ātrumā.

Te būs daži dali attiecībā uz Vāciju, kur strādnieku stāvoklis, pateicoties augstākam kultūras līmenim, pateicoties streiku un biedrošanās brīvībai, pateicoties politiskai brīvībai, arodbiedrību biedru miljoniem, strādnieku avīžu lasītāju miljoniem, ir nesalīdzināmi labāks nekā Krievijā.

Pēc buržuāzisko socialpolitiķu datiem, kuri balstās uz oficiāliem avotiem, strādnieku darba alga Vācijā pēdējos 30 gados vidēji augusi par 25u/o. Tajā pašā laika periodā dzīves izmaksa paaugstinājusies vismaz par 40%!!

Gan pārtikas produkti, gan apģērbs, gan kurināmais, gan dzīvokļi — viss cēlies cenā. Strādnieks grimst nabadzībā absolūti, t. i., tieši kļūst trūcīgāks nekā agrāk, spiests dzīvot sliktāk, ēst trūcīgāk, vairāk dzīvot pusēdis, mitināties pagrabos un bēniņos.

Tomēr vēl uzskatāmāka ir strādnieku relation grimšana nabadzībā, t. i., viņu daļas samazināšanās sabiedrības ienākumā. Strādnieku salīdzināmā dala kapitālistiskajā sabiedrībā, kas strauji iedzīvojas bagātībā, kļūst arvien mazāka, jo arvien straujāk iedzīvojas bagātībā miljonāri.

Krievijā nav ienākuma nodokļa, nav datu par bagātības augšanu turīgajās sabiedrības šķirās. Mūsu vēl bēdīgākā īstenība aizsegta ar aizkaru — ar tumsas, apslēptības aizkaru.

Vācijā ir precizi dati par mantīgo šķiru bagātību. Piemēram, Prūsijā pirmie 10 miljardi mārku (5 miljardi rubļu), ko apliek ar nodokļiem, piederēja 1902. gadā — 1 853 personām, bet 1908. gadā — 1 108 personām.

Vislielāko bagātnieku skaits ir samazinājies. Viņu bagātība augusi: 1902. gadā katram no viņiem vidēji bija īpašumi par 5 miljoniem mārku (2L/2 milj. rubļu), bet 1908. gadā — par 9 miljoniem mārku (4'/г milj. rubļu)!

Runā par „augšējiem 10 000“. Prūsijā „augšējam 21 tūkstotim" bagātnieku bi ja īpašumi par 13*/2 miljarda mārku, bet pārējiem I 300 000 ar nodokli apliktiem īpašniekiem — par 3 miljardiem mārku.

Četriem lielākajiem Prūsijas miljonāriem (vienam firstam, vienam hercogam un 2 grafiem) 1907. gadā bija īpašumi par 149 miljoniem mārku, bet 1908. gadā — par 481 miljonu mārku.

Kapitālistiskajā sabiedrībā bagātība aug neticami strauji — līdztekus strādnieku masu grimšanai nabadzībā.

„Provda", 181. nr., 1912. g.

Iespiests pēc avīzes „Prauda" teksta

80. novembri Paraksts: V.

STRĀDNIEKU ŠĶIRA

UN TAS ,,PARLAMENTARA“ PĀRSTĀVĪBĀ

Apzinīgajiem strādniekiem Krievijā ne jau pirmo reizi darīšana ar kolektivu strādnieku šķiras pārstāvību Valsts domē. Un katru reizi, kad izveidojās šāda pārstāvība II, HI, IV Domē (nerunājam par pirmo, ko s.-d. vairākums boikotēja), katru reizi bija vērojams, ka паи saskaņas starp ieskatiem, uzskatiem, virzienu, kāds ir sociāldemokrātijas vairākumam un tās pārstāvībai Domē.

Precizi dati par šo nesaskaņu ir attiecībā uz otro Valsts domi. 1907. gada pavasarī oficiāli un neapstrīdami tika konstatēts, kādi uzskati, virzieni, strāvas vai frakcijas ir pārsvarā sociāldemokrātijā un kādi — Domes s.-d. frakcijā.

Izrādījās, ka, sūtot pa vienam delegātam no katriem 500 s.-d. strādniekiem, toreiz boļševikiem bija 105 delegāti, meņševikiem 97, nefrakcionarie bija 4.107

Acīm redzams pārsvars boļševisma pusē.

„Nacionālo" s.-d. vidū poļiem bija 44 delegāti, bundis-liem — 57 un latviešiem — 29. Tā kā tolaik latviešu vidū stiprs pārsvars bija oportunisma, meņševiku un Bunda pretiniekiem, tad arī „nacionālistu" vidū vispār „virzienu" samērs bija tāds pats kā to samērs sociāldemokrātijas krievu" daļā.

Pa tam Domes s.-d. frakcijā tolaik bija 36 meņševiki un 18 boļševiki, — bet strādnieku kūrijas deputātu vidū — 12 meņševiki un 11 boļševikiloe. Skaidrs, ka pārsvars bija meņševikiem.

Tātad sociāldemokrātijā un Domes frakcijā „virzienu" spēki sadalījās nevis vienādi, bet tieši pretējā veidā.

Vai tā ir nejaušība?

Nē. Novērots, ka visās pasaules zemēs pēc vispārēja likuma strādnieku partiju parlamentam pārstāvju sastāvs, salīdzinot ar pašu strādnieku partiju sastāvu, ir oporfunis-tiskāks. Šās parādības iemeslu nav grūti saskatīt: pirmkārt, visas buržuāzisko valstu vēlēšanu sistēmas, pat visdemokrātiskākās, īstenībā aprobēto strādnieku vēlēšanu tiesības vai nu pēc vecuma (Krievijā tiek prasīti 25 gadi), vai ar pastāvīgu dzīves vielu, vai ar pastāvīgu darba vietu (Krievijā pusgadu) utt. Tamlīdzīgi aprobežojumi parasti vissmagāk gulstas tieši uz jaunākajiem, apzinīgākajiem un drosmīgākajiem proletariāta slāņiem.

Otrkārt, strādnieku partiju neproletariskie elementi — strādnieku savienību ierēdņi, sīksaimnieķeļi, kalpotāji un it īpaši „inteliģence^11 — lai kādas ir vēlēšanu tiesības buržuāziskajā sabiedrībā — daudz vieglāk (savas nodarbošanās, „sabiedriskā*1 stāvokļa, sagatavošanās dēļ utt.) specia lizējas „parlamentārā" profesijā.

Kādi secinājumi izriet no šā fakta un kāds bija stāvoklis trešajā un ceturtajā Domē, salīdzinot ar 11 Domi. — šiem jautājumiem mēs veltīsim nākošo rakstu.

t,Pravda'\ 191. nr„ 1912. g.

Iespiests pēc avizes „Prauda" teksta

12. decembrī Paraksts: V. /.

NACIONĀLISTU „SAMIERINĀŠANĀS"

AR KADETIEM

Vislielākais polifiskais rezultāts Domes debatēs sakarā ar valdības deklarāciju ir aizkustinošā nacionālistu, oktob-ristu un kadetu apvienošanās. Mūsu, Krievijas tā sauktā „sabiedrība" tiktāl pakļaujas skaļai un lētai frāzei, ka sevišķi jāuzsver šis patiesais tās parādības rezultāts, ka visas partijas nāca klajā ar savu kritiku par principiāliem politikas jautājumiem.

„Parlijas pazudušas" — rakstīja nacionālistiskā avīze „Novoje Vremja" (13199. nr.). „Dep. Maklakova lieliskā runa (7. decembra sēdē) apvienoja visu Valsis domi, kas aplaudēja viņam, aizmirsdama visus parliju rēķinus un doinsturpibas“.

Šīs atsauksmes, ko devusi nacionālistiskā avīze, visādas pielīšanas, ebreju un cittautiešu rīdīšanas galvenais organs, jāiegaumē un jāpārdomā katram, kas nopietni interesējas par politiku.

Nevis „aizmirsdami" partiju domstarpības, plaukšķināja Makiakovam oklobristi un nacionālisti, gučkovieši un novovremenieši, bet tāpēc, ka viņi pareizi saprata dziļo vienprātību slarp liberālo buržuāziju un nacionālistiem muižniekiem.

MakIakovs atsedza šo vienprātību iekšējās un ārējās politikas visdziļākajos jautājumos. „Ja Krievija nemeklē kara. tad viņa no tā arī nebaidās" — izsaucās šis kadets, pie kam nacionālisti ilgi aplaudēja. Kā gan viņi varēja neaplaudēt? Ikvienam politiski izglītotam cilvēkam ir skaidrs, ka kadeti ar šiem vārdiem izteica savu piekrišanu kara draudu politikai, militārismā, sauszemes un jūras bruņojumu politikai, kas apspiež un izputina tautas masas.

Liberāļi, kas atbalsta militārismu, reakcijai nav bīstami.

jo reakcionāri pilnīgi pareizi spriež: militārismā atbalstīšana — tas ir darbs, bet liberāli izsaucieni — tukši vārdi, ko, reakcijai valdot, nevar gluži vienkārši realizēt dzīvē. .,Dod tu mums miljonus bruņošanās vajadzībām — mēs lev dosim aplausus par liberālām frazēm“, lūk, ko saka un ir spiests teikt ikviens gudrs dzimtkungs muižnieks Domes Balalaikiniem.

Bet Maklakova pozicija iekšējā politikā? Vai tas ir nejauši, ka labējais garīdznieks „apmierināts līdz kaklam^11, kā liecina pati ,,Reč“, — vai arī tas, ka „Novoje Vremja" aizraudamās pārdrukā Maklakova „vadmolivu": ,.lai Krievija nebūtu sadalīta divās nometnēs, — zemes iedzīvotājos un valdībā"?

Nē, tas nav nejauši, jo ar savām vaimanām, ka vēlama „samierināšanās", Maklakovs īstenībā piebalso Kokovco-vam. Kokovcovs arī vēlas „samierināšanos")

Kokovcovs nevēlas pārmaiņu sabiedrisko spēku savstarpējās attiecībās. Maklakovs neparādīja, ka viņš kaut mazliet saprastu to, kāda pārmaiņa nepieciešama un ar ko to var sasniegt. „Samierināšanās" ir tieši tas vārds, kas aizsedz vienīgo nopietno jautājumu par šādas pārmaiņas nosacījumiem un līdzekļiem, — aizsedz ar sapuvušu frāzi, kas neko neizteic, kas notrulina masu pilsonisko apziņu, ieaijā tās.

Nicināšanu pelnījusi tā „sabiedrība", kas spējīga plaukšķināt Maklakova runām par „samierināšanos".

Turpretim strādnieku pārstāvja Maļinovska runā sakarā ar ministru kabineta deklarāciju tiklab nacionālisti, kā arī kadeti pacentās nepamanīt, kā jautājumus nostāda demokrātijā. Bet Ma|inovskis jau arī savu runu teica pavisam, pavisam ne šai publikai.

Iespiests pēc avīzes „Pravda“ teksta

„Pravda*\ 19\. /гг., 1912. g.

15. decembri

NACIONALLIBERAĻI

Pēdējos gados krievu liberālismā vidū skaidri vērojama zināma noslāņošanās. No vispār liberālās nometnes sāk nošķirties ,,īslā“ buržuāzijā. Liberālais kapitāls izveido savu īpašu partiju, kurā jāaiziet daudziem buržuāzijas elementiem (un tic aiziet), kas agrāk gājuši ar oktobrisliem, un uz kuru, no otras puses, iet vismērenākie, lielburžua-ziskie, ,,solidie“ elementi no kadetu partijas.

,,Progresislu“ grupa III un IV Domē un tāpat „progre-sivā“ grupa Valsts padomē |oli tuvas tam, lai k|ūtu par šās nacionalliheralās buržuāzijas oficiālo partijas pārstāvību parlamenta arēnā. Nesenais ,,progresistu“ kongress pēc būtības jau ari nosprauda to nacionalliberalo programu, ko tagad realizē avīze „Russkaja Molva“100.

Ko grib tā sauktie „progresisti"? Kāpēc mēs viņus saucam par nacionallibera|iein?

Viņi negrib, ka muižnieki un birokrāti valda pilnīgi un nedalīti. Viņi tiecas — un saka to tieši — pēc mērenas, šauras cenza konstitūcijas ar divpalātu sistēmu, ar antidemokrātiskām vēlēšanu tiesībām. Viņi grib „stipru varu", kura ietur „patriotisku" politiku, kas ar uguni un zobenu iekaro jaunus tirgus „tēvijas rūpniecībai". Viņi grib, lai birokrāti rēķinātos ar viņiem tāpat kā ar Puriškevičiem. Un tad viņi gatavi aizmirst „vecos rēķinus" ar reakcionāriem un strādāt ar viņiem roku rokā, radot „lielo" kapitālistisko Krieviju.

No oklobristu partijas šos cilvēkus šķir tas, ka pēdējā ir pārāk stiprs muižnieku elements, un tas, ka viņa piekāpīga līdz nespēkam. No kadetu partijas viņus šķir nepatika pret kadetu demagoģisko koķetēšanu ar demokrātiju. Melīgās kadetu valodas par vispārējām vēlēšanu tiesībām, par

zemes piespiedu atsavināšanu (kaut arī izpērkot) šiem „nopietnajiem" konstitucionalistiem šķiet pilnīgi liekas un nepieļaujamas.

Nacionalliberaļi cērt tieši: nevajag bīties apvainojumu par „reakcionāro spēku veicināšanu", vajag tieši cīnīties pret „aicinājumiem sagrābt muižnieku zemi" un „naida kurināšanu pret mantīgajām šķirām"; „militārās varenības" jautājumos nedrīkst būt ne labējo, ne kreiso:

„Mēs esam atgriezusies dzimtenē... Krievijas armija, tā ir... mūsu armija... Krievijas liesa, lā nav Seinjakas, bel mūsu tiesa... Krievijas ārējā varenība — tā nav godkārīga birokrātijas iedoma, tas ir mūsu spēks un prieks*4. (Sk. avīzes „Husskaja Molva*4 programa-tiskos paziņojumus.)

NacionalIibera|iem Krievijā neapšaubāmi ir zināma „nākotne". Tā būs „īstās" kapitālistiskās buržuāzijas partija, kādu mēs redzam arī Vācijā. Tīri inteliģentiskie, vāji „pamatotie" liberālie elementi paliek pie kadetiem. Nacio-nallibcraļi dabū sev tādus ideologus kā Struvi, Maklakovu, Prolopopovu, Kovaļevski un citus, kas jau sensenis ar vienu kāju stāv reakcionāru nometnē. Pie viņiem pašiem katrā ziņā piesliesies arī vismērenākie „Šipova" zemstu-muižnieciskie elementi, kas arī aizstāv šauru cenza konstitūciju, — „konstitūciju" bagātajiem. (Ne velti Struves kgs nesen tik mīļi atcerējās Šipova kgu ...)

„Progresistu" sapņi par „stipru varu", kas ietur liberālu politiku, tuvākajā laikā, protams, nav realizējami. Gaviļnieki joprojām ir Chvostovi un Puriškeviči. Var jau būt, ka nacionalliberāļu partija pašlaik vēl arī galīgi neizveidosies un viņu avīze ies bojā, kā pirms 3 gadiem gāja bojā avīze „SIovo" no, kas, vispār ņemot, sprauda sev tos pašus mērķus. (Tomēr Domē „progresisti", salīdzinot ar kadetiem, kļuvuši samērā stiprāki.) Bet atklāta nacionalliberalās buržuāzijas uzstāšanās katrā ziņā nozīmē, ka šķiru pretrunas Krievijā ievērojami nobriest.

Kapitālistiskās buržuāzijas pašnoteikšanās kustībai strādniekiem jāliek pretim desmitkāršota enerģija sanas organizācijas un savas šķiriskās pašnoteikšanās darbā.

Iespiests pēc avīzes ,,Pi4wda“ teksta

„Prnvfin**. *200. nr„ 19i2. /.

22. decembri

PAR ATTIECĪBĀM PRET LIKVIDATORISMU UN PAR VIENĪBU

TEZES

1. 4 gadus ilga cīņa pret likvidatorismu.

Partija novērtē likvidatorismu 1908. g. decembri. Likvidatorismu nosoda nevis par legālo darbu, bet par partijas graušanu. Antilikvidalorisma uzvaras legālajā arēnā 1912. g. (,,Pravda“ un vēlēšanas).

2. Likvidatori izdara šķelšanu. Likvidatori atšķēlušies no partijas. Viņu iniciativas grupas — šķelšanās produkts un izpausme.

3. 1912. g. augusta konferej^e ir antipartejiska pēc sastāva, kā bija spiesti atzīt ppt samiēriiātāji.

Nav pieļaujams./Ka s.-ct. paAijas vārdā uzstājas ārzemju grupiņa^^Kam nav tiešu pilnvaru no jebkādas s.-d. organizyjrfj^iKfievijā un kas nedarbojas saskaņā ar to.

4. Augusta konI7?*«itces rfezoJudijad par kustības pamatjautājumiem un visjftraņs pamatjautājumā par nelegālās partijas pilnīgu un patiT*Hi^ atzīšanu raksturīgas, pavisam maigi izsakoties, ar „diplomaliju“, t. i„ ar izvairīšanos no tiešas atbildes uz jautājumu. Īstenībā tās ir likvidatoriskas rezolūcijas.

o. Likvidatoru grupas politiskā izturēšanās žurnālā ,,Naša Zarja“ un avīzē ,,Luč“ pēc konferences (augusta) parādīja, ka šī grupa ir neapšaubāmi antipartejiska, kas izpaudās (a) atklātas partijas sludināšanā; (b) zobgalībās legālajā presē par „pagrīdi^44; (c) cīņā pret revolucionāriem streikiem un pret revolucionāru masveida cīņu vispār.

18. sēj.

Nepieciešama noteikta cīņa pret šo grupu kā antipar-tejisku.

6. Legālajā presē vienības sludināšana, kas izvairās no lietas būtības un aptumšo to, proti: jautājums par nelegālās partijas atzīšanu īstenībā ir strādnieku krāpšana.

7. Nelegālajā organizācijā absolūti nepieciešama visu virzienu un nokrāsu vienība. Aicinājums uz šo vienību.

Sarakslits 1912. q. decembri Pirmoreiz iespiests 1939. q. žurnālā

•.Boļševik" 1. nr-ff Iespiests pēc rokrakstu

KSDSP CENTRĀLĀS KOMITEJAS UN PARTIJAS DARHINIEKU APSPRIEDES PAZIŅOJUMS UN REZOLŪCIJAS^111

Iespiests 1913. g. februāri atsevišķā brošūrā KSDSP CK izd.

Iespiests pēc brošūras teksta, kas solid zināts: „Po-irjojutm" — ar rokrakstu. „Rezolūcijas" — ar hekio-grafēto izdevumu

PAZIŅOJUMS

Šā gada februārī nolika KSDSP CK apspriede ar partijas darbiniekiem. Apspriedei izdevās piesaistīt Pēterburgas (piecus), Maskavas apgabala (divus), Dienvidu (divus), Uralu un Kaukazijas nelegālo partijas organizāciju biedrus. Izdarīt vēlēšanas vietējās organizācijās nebija iespējams, un tāpēc apspriede nekonslruējās kā konference. Daļa CK locekļu nevarēja piedalīties policejisku iemeslu dēļ.

Gandrīz visi apspriedes dalībnieki bija ļoti rosīgi piedalījušies dažāda veida legālās slrādnieku biedrībās un tā saucamajās „legālajās iespējamībās“. Tādējādi apspriedes sastāvs nodrošināja pareizu ainu par visu partijas darbu visos galvenajos Krievijas rajonos.

Apspriedei bija 11 sēdes, un tā izstrādāja rezolūcijas šādos dienas kārtības punktos: 1) Res'olucionarie uzplūdi, streiki un partijas uzdevumi. 2) Nelegālās organizācijas celtniecība. 3) Domes s.-d. frakcija. 4) Partijas prese. 5) Apdrošināšanas kampaņa. 0) Attiecības pret likvidatorismu. Jautājums par vienību. 7) Par „nacionālām^11 s.-d. organizācijām.

Rezolūcijas tika pieņemtas vienbalsīgi — izņēmums bija tikai viena biedra atturēšanās divos „apdrošināšanas" rezolūcijas punktos un kāda cila — par „nacionālās" rezolūcijas detaļām.

Apspriedes rezolūcijas, ko apstiprinājusi CK, dod partijas pieredzes kopsavilkumu un vadošu līniju visos svarīgākajos s.-d. darba jautājumos tagadējā Krievijā.

* *

*

Sociāldemokrātijas svarīgākais uzdevums — sistemātiski ņemt vērā 1912. gada pieredzi, tāpēc ka šis gads bija lielā, vēsturiskā lūzuma gads Krievijas strādnieku kustībā. Tas vēl maz, ka atplūdus un sabrukumu nomaina atdzīvošanās. Strādnieku šķira pārgājusi uz masveida uzbrukumu kapitālistiem un cara monarchijai. Ekonomisko un politisko streiku vilnis pacēlies tik augstu, ka Krievija šai ziņā atkal stāv priekšā visām, pat visvairāk attīstītām zemēm pasaulē.

Šis fakts, protams, neliks nevienam apzinīgam strādniekam aizmirst to, ciktāl aizsteigušies mums priekšā brīvo zemju proletārieši masu organizēšanas un šķiriskās audzināšanas darbā. Bet šis fakts pierādīja, ka Krievija iegājusi jaunas revolūcijas briešanas posmā.

Uz strādnieku šķiru gulstas lielais uzdevums cīņā revolucionāri modināt un audzināt visas demokrātiskās masas, vadīt tās uz vareno spiedienu, kam jādod Krievijai brīvība un republika, sagraujot Romanovu monarchiju. Vispusīgi atbalstīt masu atklāto revolucionāro cīņu, to organizēt, to paplašināt, padziļināt un pastiprināt — tāds ir pārdzīvojamā momenta pamatuzdevums. Tas nav sociāldemokrāts, kas nav apzinājies šo uzdevumu, kas nestrādā vienā vai otrā nelegālā organizācijā, grupā vai šūniņā, kura kalpo revolūcijas attīstīšanas lietai.

* *

*

Proletariāta revolucionārie uzplūdi 1912. gadā bija galvenais virzītājs visu atzītajām pārmaiņām demokrātiskajā noskaņojumā. Gan IV Domes vēlēšanās, gan tādas legālās strādnieku preses radīšanas darbā, kura sludinātu kaut vai viselementārākos marksisma teorijas pamatus, sociāldemokrātijā izcīnījusi lielas uzvaras. Cara valdība nevarēja aizkavēt šos panākumus vienīgi tikai tāpēc, ka atklāta revolucionārā masu cīņa pārgrozīja visu sabiedriski politisko stāvokli. Turpinādama savu nelokāmo, neatlaidīgo, sistemātisko darbu noteikti visu un visādu „legālo iespējamību" izmantošanā, sākot ar melnās Domes tribini un beidzot ar kuru katru atturības biedrību, KSDSP neaizmirst ne mirkli, ka partijas biedra augstā nosaukuma cienīgs tikai tas, kas visu darbu masās patiesi veic partijas lēmumu garā, kuri pārdomāti un pieņemti, raugoties no augošās revolūcijas

V. ]. Ļeņina rokraksta „Paziņojums" par KSDSP CK apspriedi ar partijas darbiniekiem pirmā lappuse. — 1913. g. janvāris

Samarmdfs

viedokja, bet nevis no trešā junija „legalitātes" viedokļa. Mūsu uzdevums — nevis ļauties tam sajukumam un sabrukumam, kas palicis no 1908.—1911. gada laikmeta, bet cinīties pret to. Mūsu darbs — nevis peldēt līdzi chao-liskā un bezprincipu legalisma straumei, bet izmantot visu legālo, lai pakāpeniski sagrupētu visu dzīvo ap nelegālo partiju. Mūsu lozungs — nekādu mieru ar tiem, kas ļaunprātīgi izmanto legalismu, lai sētu skepticismu un vienaldzību pret masu revolucionāro cīņu vai pal tieši bremzētu to.

Nevis mūsu prasību pazemināšanā ir to realizējamības ķīla. nevis mūsu programas apcirpšanā, nevis taktikā, kur maz attīstītus cilvēkus pievelk ar mānīgo lozungu, ka viena vai otra konstitucionālā rei'orma viegli panākama, pastāvot Krievijas carismam. Nē. Šī ķīla — masu audzināšana konsekventa demokrātismā garā un apziņā, ka konstitucionālās ilūzijas ir māņi. Šī ķīla — revolucionārā progresivās šķiras, proletariāta organizācija un lielais revolucionārais masu entuziasms.

Kontrrevolūcijas trakošanas laikmets atstājis mums mantojumā idejisku jucekli un sabrukumu, organizatorisku sairumu daudzos strādnieku kustības centros, savrocību un piespiestu atraušanos no partijas — vienos, nievājošu un pat ļaunprātīgu izturēšanos pret „pagrīdi", kas glabā revolūcijas novēlējumus un izstrādā revolucionāru taktiku, — otros. Likvidatoru atšķelšanās no sociāldemokrātiskās partijas, faktiska nošķiršanās, bet vielām sociāldemokrātisko principu aizmiršana un „nacionālo" sociāldemokrātisko organizāciju sabrukums — viss tas līdz pēdējai pakāpei saasināja prasību pēc vienības.

Sociāldemokrātiskā proletariāta vienība — nepieciešams viņa uzvaru nosacījums.

Sociāldemokrātiskā proletariāta vienība nav iespējama, ja nav viņa partijas — KSDSP vienības.

Un te mēs uzreiz redzam, ka nevar izšķirt šās vienības jautājumu, neizšķirot ne tikai vārdos, bet arī darbos jautājumu par nelegālās partijas nepieciešamību. Kas runā par vienību, sludinādams tai pašā laikā „atklātu strādnieku partiju", tas krāpj sevi un strādniekus. Kas runā par vienību, izlikdamies, ka šo jautājumu var izšķirt, var noskaidrot, var kaut vai tikai nostādīt legalitātes ietvaros, — tas krāpj sevi un strādniekus.

Nē. Nevis tukšas frāzes par „vienību" legālajā presē, nevis vienošanās ar dažādām „šķirti klīstošām" inteliģentu grupiņām, nevis ārzemju sarunu diplomātijā, bet vienīgi tikai apvienošanās uz vietām, visu strādnieku, kas ietilpst KSDSP, patiesa saplūšana vienotā nelegālā organizācijā, — tikai vienīgi tas izšķir vienības jautājumu.

Strādnieki jau paši, no pašas apakšas, ķērušies pie vienības jautājuma šā vienīgi nopietnā, vienīgi iielišķīgā atrisinājuma. Apspriede aicina visus sociāldemokrātus stāties uz šā ceļa.

Sociāldemokrātiskie strādnieki viscaur atjauno KSDSP vienotās nelegālās organizācijas rūpnīcu šūniņu, fabriku un rūpnīcu komiteju, rajonu grupu, visu pilsētu centru, visvisādu legālo iestāžu sociāldemokrātisko grupu utt. veidā. Kas pats sevi negrib nolemt nespēcīgam vienpatņa stāvoklim, — lai iet šajās organizācijās. Nelegālās partijas atzīšana, revolucionārās masu cīņas atbalstīšana šeit tiek realizēta pašu strādnieku kontrolē.

* *

*

Sabrukuma periods pāriet. Sācies spēku vākšanas laiks. Jel saliedēsimies nelegālajās KSDSP organizācijās. Tās neaizver durvis nevienam sociāldemokrātam, kas vēlas tajās strādāt, kas vēlas palīdzēt proletariāta organizācijai, viņa cīņai pret kapitālu, viņa revolucionārajam spiedienam pret cara monarchiju, kurš jau sācies.

Vispār nacionālā politiskā krize Krievijā briest lēnām, bet nemitīgi. Trešā jūnija sistēma bija pēdējais mēģinājums glābt melnsimtniecisko cara monarchiju, mēģinājums atjaunināt to, nodibinot savienību ar buržuāzijas augš-slāņiern, un šis mēģinājums piedzīvojis krachu. Krievijā zemniecības un pilsētu buržuāzijas vidū jaunie demokrātijās spēki aug un pieņemas spēkā nevis ik dienas, bet ik stundas. Atrūk nekā līdz šim palielinās uz laukiem un pilsētās proletāriešu skaits, aug viņu organizētība, viņu salie-dētlba, viņu pārliecība par savu neuzvaramlbu, ko pastiprina masu streiku pieredze.

KSDSP, organizējot nedalītā vienībā šā proletariāta priekšpulkus, jāved tas uz revolucionārām kaujām mūsu veco revolucionāro prasību vārdā.

KSDSP Centrālā Komiteja

1913. g. februārī

REZOLŪCIJAS

REVOLUCIONĀRIE UZPLODl, STREIKI UN PARTIJAS UZDEVUMI

1. Visizcilākais fakts strādnieku kustības un Krievijas revolūcijas vēsturē 1912. gadā ir tas, ka ievērojami attīstījusies proletariāta streiku cīņa, tiklab ekonomiskā, kā arī politiskā. Politisko streikotāju skaits sasniedzis miljonu.

2. Sevišķas uzmanības vērts ir 1912. gada streiku cīņas raksturs. Strādnieki daudzos gadījumos vienlaicīgi izvirza ekonomiskās un politiskās prasības, ekonomisko streiku posmu nomaina politisko posms un otrādi. Cīņa pret kapitālistiem par kontrrevolūcijas atņemtajiem 1905. gada iekarojumiem un augošā dzīves dārdzība ceļ arvien jaunus un jaunus strādnieku slāņus, izvirzīdama viņu priekšā politiskos jautājumus visasākajā formā. Visi šie ekonomiskās un politiskās cīņas savienošanās un savīšanās veidi, radīdami revolucionāru masu streiku, ir kustības varenuma nosacījums un ķīla.

3. Neapmierinātības un sacelšanās eksploziju sākums flotē un karaspēkā, kurš iezīmēja 1912. gadu, ir neapšaubāmā sakarā ar revolucionāriem strādnieku masu streikiem un norāda uz rūgšanas un sašutuma augšanu plašās demokrātijās aprindās un it īpaši zemniecībā, kas piegādā galveno karaspēka vairumu.

4. Visi šie fakti sakarībā ar zemes iedzīvotāju vispārējo pavirzīšanos pa kreisi, kura izpaudās IV Domes vēlēšanās, kaut arī melnsimtnieciskā cara valdība visnekaunīgākā veidā tās viltoja, galīgi parādīja, ka Krievija no jauna iegājusi atklātas revolucionārās masu cīņas posmā. Jaunā revolūcija. kuras sākumu mēs pārdzīvojam, ir carisma trešā jūnija politikas bankrota neizbēgams rezultāts. Šī politika nevarēja apmierināt pat visiztapīgāko lielburžuaziju. Bet tautas masu stāvoklis k|uva vēl beztiesiskāks, it īpaši apspiestajām tautībām, bet zemniecība no jauna novesta līdz tam, ka badojas miljoni un miljoni.

5. Šādos apstākļos revolucionāri masu streiki ir izcili svarīgi vēl arī tāpēc, ka tie ir viens no visiedarbīgākajiem līdzekļiem, lai pārvarētu apatiju, izmisumu un sadrumstalotību lauksaimniecības proletariātā un zemniecībā, modinātu to politiskai pašdarbībai, iesaistītu to iespējami vienprātīgākās, vienlaicīgās un plašās revolucionārās cīņās.

6. Partijas organizācijām, paplašinot un pastiprinot aģitāciju par KSDSP tuvākajām prasībām — demokrātisku republiku, astoņstundu darba dienu un visas muižnieku zemes konfiskāciju zemniecības labā — jāizvirza savā darbībā vienā no pirmajām vietām vispusīga revolucionāro masu streiku atbalstīšana un tāpat visāda veida revolucionāro masu cīņu attīstīšana un organizēšana. It īpaši nepieciešams izvirzīt kā kārtējo uzdevumu revolucionāru ielu demonstrāciju rīkošanu, gan apvienojot tās ar politiskiem streikiem, gan arī kā patstāvīgu uzstāšanos.

7. Dažu kapitālistu piemērotais lokauts (masveida atlaišana) pret streikojošiem strādniekiem izvirza strādnieku šķirai jaunus uzdevumus. Nepieciešams uzmanīgi apsvērt streika ekonomiskos apstākļus katrā rajonā, katrā rūpniecības nozarē, katrā atsevišķā gadījumā, izraugot lokautu atvairīšanai jaunus cīņas veidus (piem., itāļu streiku) un aizstājot politiskus streikus ar revolucionāriem mītiņiem un revolucionārām ielu demonstrācijām.

8. Daži legālās preses orgāni, pilnīgi neatkarīgi no tā, kā tie vērtē vienu vai otru streiku, kopīgi aģitē pret revolucionāriem masu streikiem. Tādu aģitāciju veic ne vien liberālā prese, bet, piemēram, arī likvidatoru grupa avīzē ,,Luč“, pretēji ievērojamai to strādnieku daļai, kas tā vai citādi atbalsta šo avīzi. Ievērojot to, visu partejisko s.-d. strādnieku uzdevums: 1) noteikti cīnīties pret šo grupu; 2) sistemātiski un neatlaidīgi izskaidrot visiem strādniekiem, nešķirojot pēc virzieniem, cik liels ir norādītās sludināšanas ļaunums, un 3) saliedēt visus proletāriskos spēkus, lai tālāk attīstītu revolucionāro aģitāciju un masu revolucionāro cīņu.

NELEGĀLĀS ORGANIZĀCIJAS CELTNIECĪBA

1. Rezumējot strādnieku kustību un partijas darbu par

1912. gadu, apspriede konstatē, ka:

jaunais masu revolucionāro ciņu vilnis, kas sācies, pilnīgi apstiprinājis KSDSP agrākos (un it īpaši 1912. gada janvara konferences) lēmumus jautājumā par partijas celtniecību. Streiku cīņas gaita 1912. gadā, s.-d. vēlēšanu kampaņa IV Valsts domes vēlēšanās, apdrošināšanas kampaņas gaita utt. neapšaubāmi parādījušas, ka vienīgi pareizais organizatoriskās celtniecības tips pārdzīvojamā laikmetā: nelegālā partija kā partijas šūniņu suina, ko apņem legālo un puslegālo strādnieku biedrību tīkls.

2. Nelegālās celtniecības organizatorisko formu pielāgošana vietējiem apstākļiem ir katrā ziņā obligātā. Nelegālo šūniņu aizsegšanas veidu dažādība, iespējami lielāka lokanība, pielāgojot darba veidus vietējiem un sadzīves apstākļiem, ir nelegālās organizācijas dzīves spējas ķīla.

3. Pašreizējā momentā galvenais kārtējais uzdevums organizatoriskās celtniecības laukā: radīt visās fabrikās un rūpnīcās tīri partejiskas nelegālās rūpnīcu komitejas, kuras sastāv no visaktīvākajiem strādnieku elementiem. Milzīgie strādnieku kustības uzplūdi rada apstākļus, kuros partijas rūpnīcu komiteju atjaunošana un pastāvošo nostiprināšana kļūst iespējama gandrīz visās vietās.

4. Apspriede norāda, ka tagad pilnīgi nobriedusi nepieciešamība radīt no savrupām vietējām grupām vienu vadošu organizāciju katrā centrā.

Kā visas pilsētas organizācijas tips izvirzījusies, piemetam, Pēterburgā vadošā pilsētas komiteja, kas radīta, savienojot to principu, ka šo komiteju ievēlē no rajona šūniņām, ar kooptacijas principu.

Šāds organizācijas tips dod iespēju nodibināt visciešākos un tiešākos sakarus starp vadošo orgānu un zemākajām šūniņām un tai pašā laikā ļauj radīt sastāvā šauru, kustīgu un visvairāk nokonspirētu izpildu orgānu, kam ir tiesība katrā momentā uzstāties visas organizācijas vārdā. Apspriede ieteic arī citiem strādnieku kustības centriem šādu tipu ar grozījumiem, kas izriet no vietējiem un sadzīves apstākļiem.

5. Nolūkā nodibināt ciešus sakarus starp vietējām organizācijām un CK un tāpat nolūkā virzīt un apvienot partijas darbu apspriede atzīst, ka neatliekami nepieciešams organizēt apgabalu centrus galvenajos strādnieku kustības rajonos.

6. Kā viens no svarīgākajiem praktiskajiem uzdevumiem pastāvīgu dzīvu sakaru nodibināšanā starp CK un vietējām s.-d. grupām, kā arī elastīgu vietējā darba vadīšanas veidu radīšanā lielajos strādnieku kustības centros, — tiek izvirzīta uzticības personu sistēma. Uzticības personām jārekru-tējas no strādniekiem, kas vada vietējo darbu. Vienīgi tikai apzinīgie strādnieki ar saviem spēkiem var nostiprināt un nodrošināt centrālo partijas aparatu uz vielām, kā arī visā Krievijā.

7. Apspriede izsaka vēlēšanos, lai CK iespējami biežāk organizētu apspriedes ar vietējiem partijas darbiniekiem, kas darbojas dažādās s.-d. darba nozarēs.

8. Apspriede atgādina vairākkārtīgos partijas lēmumus attiecībā uz to, ka strādnieku partija nav spējīga pastāvēt citādi kā ar regulārām biedru maksām, strādnieku savāktiem līdzekļiem. Bez šādas līdzekļu vākšanas, it īpaši tagadējos apstākļos, partijas kaut vai visvienkāršākās centrālās (vietējās un Viskrievijas) iestādes pastāvēšana ir absolūti neiespējama.

9. fNav publicējams.)

PAR DOMES S.-D. FRAKCIJU

l. Apspriede konstatē: neraugoties uz to, ka valdība izdarījusi .nedzirdētas vajāšanas un viltojusi vēlēšanas, neraugoties uz to, ka daudzās vietās pilnīgi izveidojies melnsimt-nieciski liberals bloks pret s.-d., — KSDSP guvusi milzīgas uzvaras IV Domes vēlēšanās. Gandrīz visur pieaudzis par s.-d. nodoto balsu skaits 2. pilsētas kūrijā, ko sociāldemokrātijā arvien vairāk izrauj no liberāļu rokām. Bet strādnieku kūrijā, kas mūsu partijai ir galvenā, KSDSP saglabājusi nedalītu noteikšanu, pie kam strādnieku šķira, ievēlēdama par kuriju deputātiem tikai boļševikus, sevišķi vienprātīgi uzsvērusi savu nelokāmo uzticību vecajai KSDSP un tās revolucionārajiem novēlējumiem.

2. Apspriede apsveic IV Domes s.-d. deputātu enerģisko darbību, kas izpaudusies daudzās Domes runās, pieprasījumu iesniegšanā un deklarācijas nolasīšanā, kura visā visumā pareizi izteikusi sociāldemokrātijas pamatprincipus.

3. Atzīdama, ka vienīgi pareizā ir mūsu partijā nodibinājusies tradicija, pēc kuras Domes s.-d. frakcija ir organs, kas pakļauts partijai kā kaut kam nedalītam tās centrālo iestāžu personā, —apspriede konstatē, ka strādnieku šķiras politiskās audzināšanas un Domes darba pareizas nostādīšanas interesēs partijai nepieciešams uzmanīgi izturēties pret katru s.-d. frakcijas soli un tādējādi realizēt partijas kontroli pār frakciju.

4. Apspriede nevar neredzēt, ka s.-d. frakcija tieši pārkāpusi partijas pienākumu rezolūcijā attiecībā uz Jagelo. Šī rezolūcija atbalsta Bunda šķeltniecisko soli, kurš noslēdzis vienošanos ar nesocialdemokratisku partiju (PFS) pret Polijas sociāldemokrātiem un kurš izdabūjis cauri nesocial-demokratu Jagelo pretēji visiem sociāldemokrātiskajiem balsotājiem, kas strādnieku balsotāju kolēģijā bija vairākumā. Tādējādi frakcija padziļinājusi šķelšanos strādnieku vidū Polijā un apgrūtinājusi vienotības darbu visā partijā.

5. Biedrs Čchenkcli, frakcijas vārdā aizstāvēdams kulturāli nacionālo autonomiju, it kā lai „radītu nepieciešamās iestādes katras tautības brīvai attīstībai^11, ir tieši pārkāpis partijas programu m. Būtībā pilnīgi tādu pašu formulējumu noraidīja speciālā balsošanā partijas II kongress, kas apstiprināja tās programu^113. Piekāpšanās pret nacionālistiskām noskaņām, arī pat šādā apslēptā veidā, proletariāta partijai nav pieļaujama.

6. S.-d. frakcijas balsošana par progresistu (bet īstenībā par oktobristu) pārejas formulu sakarā ar ministru kabineta deklarāciju un patstāvīgas s.-d. formulas neiesniegšana ir nolaidība, kas partijai jāatzīmē, ņemot vērā ļaunprātīgos liberālās preses komentārus^114.

7., 8. un 9. (Nav publicējami.)115

PAR NELEGĀLO LITERATŪRU

Apspriedusi jautājumu, ka nepieciešams vispusīgi attīstīt nelegālo izdevniecību, un izstrādājusi šai jautājumā vairākus konkrētus norādījumus, apspriede neatlaidīgi

aicina partijas visas vietējās organizācijas, visas strādnieku šūniņas un atsevišķus strādniekus uz lielāku patstāvību un ierosmi transporta un sakaru izveidošanā ar CK biroju, lai izplatītu nelegālu literatūra.

PAR APDROŠINĀŠANAS KAMPAŅU

Konstatēdama, ka strādnieku šķira un tās partija, neraugoties uz visām vajāšanām, attīstījušas lielu enerģiju proletariāta interešu aizstāvēšanas darbā sakarā ar apdrošināšanas likuma ievešanu, — apspriede uzskata, ka:

1. Nepieciešama visnoteiktākā un vienprātīgākā cīņa pret valdības un kapitālistu mēģinājumiem piespiest strādniekus, lai tie ievēlē savus pilnvarotos slimokasēs pa tumšo — nepieļaujot strādnieku sapulces.

2. Strādniekiem visur jācenšas panākt, lai sapulces viņiem vēlamo pilnvaroto kandidātu iepriekšējai nozīmēšanai varētu tikt sarīkotas bez iepriekšējas atļaujas.

3. Strādniekiem jārīko revolucionāri mītiņi, lai protestētu pret tām varmācībām un izsmieklu, kas saistītas ar apdrošināšanas likumu ievešanu.

4. Katrā ziņā nepieciešams iepriekš uzmest pilnvaroto kandidātu saraksta projektu, kurā būtu visietekmīgākie sociāldemokrāti strādnieki, un vienprātīgi aizstāvēt šo sarakstu arī tur, kur neizdodas sarīkot nekādas sapulces.

5. Apspriede atzīst, ka pilnvaroto vēlēšanu boikotēšana nelietderīga un kaitīga. Pašlaik kapitālistu galvenie pūliņi vērsti uz to, lai neļautu strādniekiem iegūt savā varā zināmās proletāriskās fabriku un rūpnīcu šūniņas, par kādām jākļūst strādnieku slimokasēm. Boikots, pašreizējā momentā saskaldīdams strādniekus, veicinātu tikai minētos kapitālistu nolūkus.

0. Cīņu par pareizām slimokasu delegātu vēlēšanām nedrīkst pārtraukt ne uz brīdi. Ar visiem līdzekļiem, visiem spēkiem, izmantojot katru labvēlīgu momentu, neļaujot uzņēmējiem ne mirkli domāt, ka ražošanas normālā gaiļa nodrošināta, un paplašinot un atlīstot strādnieku cīņu, reizē ar to nedrīkst atteikties no mēģinājuma izdabūt cauri s.-d. sarakstu pretēji visiem šķēršļiem. Vēlēšanas neizslēdz tālāko cīņas attīstību. Gluži otrādi — ievēlējot par delegātiem konsekventus sociāldemokrātus strādniekus, mēs

27 IS. sēj.

atvieglosim tālāko ciņu par pareizām vēlēšanām, kurā delegāti visvisādi palīdzēs strādniekiem.

7. Visur, kur vēlēšanas notiek bez sapulcēm, nepieciešams aģitēt — ar visiem līdzekļiem, kas strādniekiem pieejami — lai pilnvarotos pārvēlētu, pamatojoties uz patiesas vēlēšanu brīvības principiem un sarīkojot sapulces.

8. Domes s.-d. frakcijai nekavējoties jāiesniedz jauns pieprasījums sakarā ar to, ka strādniekiem neļauj rīkot vēlēšanu sapulces.

9. Visu aģitāciju sakarā ar apdrošināšanas ievešanu nepieciešams izdarīt ciešā sakarā ar visa lietu stāvokļa apgaismošanu cariskajā Krievijā, izskaidrojot mūsu sociālistiskos principus un revolucionārās prasības.

PAR ATTIECĪBĀM PRET L1KYTDATORISMU UN PAR VIENĪBU

1. Partijas četru gadu cīņa pret likvidatorismu pierādīja, ka pilnīgi pareizs tas novērtējums, ko KSDSP 1908. gada decembra visas partijas konference izteica šādos vārdos:

„Partijas inteliģences vienas daļas mēģinājumi likvidēt pastāvošo KSDSP organizāciju un aizslāt to ar bezveida apvienību legalitātes ietvaros par katru cenu, kaut arī pēdējā'būtu jāpērk ar acīm redzamu atteikšanos no partijas programas, taktikas un lradicijām“.

Tātad likvidatori tiek nosodīti ncbūj ne par legālā darba nepieciešamības izvirzīšanu, bet par atteikšanos no nelegālās partijas un par tās graušanu.

Krievijas pirmās marksistiskās strādnieku dienas avīzes noorganizēšana un tas, ka strādnieku kūrijā par kūrijas deputātiem tika ievēlēti tikai boļševiki, galīgi pierādīja, ka partija pratusi apgūt legālo darbību, atstumdama nost likvidatorus.

2. Aiziedami no nelegālās partijas un grupēdamies atsevišķi no vietējām organizācijām, likvidatori izdarīja šķelšanos, ko viņi nostiprināja, radīdami vairākās vietās, it īpaši Pēterburgā, tā sauktās iniciativas grupas. KSDSP 1912. gada janvara konference, kura nolēma, ka žurnālu „Naša Zarja“ un „Djelo 2izņi“ literātu likvidatoriskā grupa, kas ir iniciativas grupu kodols, „galīgi nostādījusi sevi ārpus

partijas"[39], — ar to tikai konstatēja likvidatoru izdarīto šķelšanos.

3. 1912. gada augusta konference, kas nosauca sevi par „KSDSP organizāciju konferenci", īstenībā izrādījās par likvidatoru konferenci, jo tās galvenā un vadošā daļa bija likvidatoru literārā grupa, kas atšķēlusies no partijas un atrauta no Krievijas strādnieku masām.

4. Apzinīgo strādnieku lielum lielā vairākuma uzticība nelegālajai partijai piespieda augusta konferenci šķietami piekāpties pret partejiskumu un it kā atzīt nelegālo partiju. Īstenībā visas šās konferences rezolūcijas caur un cauri piesātinātas ar likvidatorismu, un tūliņ pat pēc konferences žurnāls „Naša Zarja" un avīze ,,Luč", kas bija paziņojusi, ka pievienojas augusta lēmumiem, vēl jo stiprāk sāka likvi-dalorisko sludināšanu

a) par atklātu partiju,

b) pret pagrīdi,

c) pret partijas programu (kulturāli nacionālās autonomijas aizstāvēšana, III Domes agraro likumu revizija, republikas lozunga atvirzīšana otrajā vielā u. tml.),

d) pret revolucionāriem masu streikiem,

e) par reformistisku, vienīgi tikai legālu taktiku.

Tāpēc noteikta cīņa pret žurnālā „Naša Zarja" un avīzes

,.Luč" likvidatoru grupu un viņu sludināšanas dziļā kaitīguma izskaidrošana strādnieku masām joprojām ir viens no partijas uzdevumiem.

5. Kampaņa par „vienību", ko likvidatori sākuši legālajā presē, noklusē un aptumšo galveno jautājumu par iestāšanos nelegālajā partijā un par darbu lajā, tādējādi maldinot strādniekus, jo šo jautājumu legālajā presē nevar pat izvirzīt. Īstenībā likvidatori joprojām izturas šķeltnieciski, ko sevišķi uzskatāmi parādīja vēlēšanas Pēterburgā: kad balsotāji sadalījās divās vienādās daļās, tieši likvidatori noraidīja priekšlikumu — izdarīt lozēšanu, kas vienīgā varēja novērst strādnieku sadalīšanos buržuāzisko partiju priekšā.

6. Ar nosacījumu, ka tiek atzīta nelegālā KSDSP organizācija un iestāšanās tajā, visu virzienu un nokrāsu s.-d.

strādnieku vienība ir neapšaubāma nepieciešamība un to pavēloši diktē visas intereses, kādas ir strādnieku kustībai.

Apvienošanās tieši uz šādiem pamatiem jau realizēta Naivas rajona organizācijā Pēterburgā un vairākās provinces organizācijās.

7. Apspriede visenerģiskākā, veidā atbalsta šādu apvienošanos un rekomendē itin visur nekavējoties sākt šādu pašu apvienošanos no apakšas, no rūpnīcu komitejām, rajonu grupām utt., pie kam biedriem strādniekiem faktiski vajag pārbaudīt, vai nelegālās organizācijas atzīšana un gatavība atbalstīt masu revolucionāro cīņu un revolucionāro taktiku tiek realizēta. Tikai attiecīgi šai faktiskajai vienības radīšanai no apakšas notiks galīga partijas saliedēšanās un pilnīga vienības nostiprināšanās Viskrievijas mērogā.

PAR „NACIONĀLAJĀM" S.-D. ORGANIZĀCIJĀM

1. 1912. gada pieredze pilnīgi apstiprinājusi KSDSP (1912. g.) janvara konferences lēmuma pareizību šajā jautājumā^40. Nesocialdemokrata Jagelo kandidatūras atbalstīšana no Bunda puses pret poļu s.-d. un partijas programas pārkāpšana par labu nacionālismam no likvidatoru, Bunda un latviešu s.-d. (1912. g.) augusta konferences puses jo sevišķi uzskatāmi atsedza l'ederalistisko principu pilnīgu bankrotu s.-d. partijas uzbūvē un „nacionālo" s.-d. organizāciju savrupības lielo kaitīgumu proletariāta lietai.

2. Tāpēc apspriede neatlaidīgi aicina visu Krievijas tautību strādniekus dot visnoteiktāko pretsparu reakcijas karojošajam nacionālismam, cīnīties prel visām un visādām nacionālistisku gara izpausmēm darba ļaužu masās un visciešāk saliedēt un sakļaut s.-d. strādniekus uz vietām vienotās KSDSP organizācijās, kas vada darbu katrā vietējā proletariātu valodā un kas darbos realizē vienību no apakšas, kā tas jau sen tiek darīts Kaukazijā.

3. Apspriede izsaka dziļu nožēlu sakarā ar šķelšanos poļu sociāldemokrātijas rindās, kura ārkārtīgi vājina Polijas s.-d. strādnieku cīņu. Apspriede spiesta konstatēt, ka poļu sociāldemokrātijas Galvenā valde, nepārstāvēdama šobrīd

poļu proletariats poļu s.-d. organizāciju vairākumu, cīņā pret šo vairākumu lieto nepieļaujamus līdzekļus (piem., visas Varšavas organizācijas turēšana nepamatotās aizdomās par provokāciju). Apspriede aicina visas partijas organizācijas, kas saskaras ar poļu s.-d. strādniekiem, sekmēt poļu sociāldemokrātijas paliesas vienības radīšanu.

4. Apspriede jo sevišķi atzīmē galējo oportunismu un lik-vidatorismu Bunda pēdējās (IX) konferences lēmumos, kas atmetusi republikas lozungu, nobīdījusi pēdējā vielā nelegālo darbu un kas parādījusi, ka aizmirsti proletariāta revolucionārie uzdevumi. Tādu pašu nosodīšanu pelna Bunda pretošanās visu s.-d. strādnieku apvienošanai uz vietām (Varšavā, Lodzā, Viļņā utt.), — apvienošanai, kuras nepieciešamību kopš 190(5. gada daudzkārt pieprasījusi KSDSP savos kongresos un konferencēs.

ā. Apspriede apsveic latviešu organizācijas revolucionāros s.-d. strādniekus, kas neatlaidīgi ved propagandu anti-likvidatoriskā garā, un izsaka nožēlu, ka Latvijas sociāldemokrātijas CK tiecas atbalstīt antipartejiskos likvidatoru soļus.

(5. Apspriede izsaka stingru pārliecību, ka iesākušies revolucionārie uzplūdi — masveida ekonomiskie un politiskie streiki, ielu demonstrācijās un pārējie atklātās revolucionārās masu cīņas veidi — palīdzēs uz vietām s.-d. strādniekiem pilnīgi saliedēties un apvienoties bez jebkādas tautību atšķirības, līdz ar to pastiprinot spiedienu pret visu Krievijas tautu apspiedēju — carismu, kā arī pret visu Krievijas nāciju apvienojošos buržuāziju.

ANGĻU STRĀDNIEKU KUSTĪGA 1912. GADA

Visizcilākais notikums pagājušajā gadā bija ogļraču streiks. Ja dzelzceļstrādnieku streiks 1911. gadā jau parādīja Brilanijas strādnieku „jauno garu“, lad ogļraču streiks noteikti izveidoja laikmetu.

Lai kā gatavojās ,,karam“ valdošās šķiras, lai kā buržuāzijā centās nožņaugt nepaklausīgo kapitala vergu pretošanos, tomēr streiks izdevās. Ogļraču organizētība bija priekšzīmīga. No streiklaužiem nebija ne vēsts. Par ogļu iegūšanu ar zaldalu vai nepieredzējušu melnstrādnieku palīdzību nevarēja būt ne runas. Un pēc sešu nedēļu ilgas cīņas buržuāziskā Anglijas valdība ieraudzīja, ka apstājas visas zemes rūpnieciskā dzīve, ka realizējas strādnieku

dziesmas vārdi: „visi rati dārdēt stāja, tiklīdz tava roka • <( 110 maja ...

Valdība sāka piekāpties.

„Visvarenākās, kāda jebkad pastāvējusi, vispasaules impērijas premjerministrs ieradās ogjrūpnicku streikojošo vergu delegātu sapulcē un lūdzās, lai tie piekrīt kompromisam". Tā attēlo cīņas iznākumu kāds informēts marksists.

Anglijas valdība, kas parasti gadiem ilgi baro strādniekus ar „rītdienām" savos reformu solījumos, tagad jau nopietni sākusi steigties. Piecās dienās jauno likumu izrāva cauri parlamentam! Šis likums ieveda darba algas minimumu, f. i., noteikumus par tāda algas apmēra noteikšanu, par kuru zemāk tā nedrīkst slīdēt.

Tiesa, šis likums, tāpat kā visas buržuāziskās reformas, ir nožēlojams puslīdzeklis un pa daļai vienkārša strādnieku

krāpšana, jo, nosakot zemāko algas apmēru, uzņēmēji lomēr apspiež savus algotos vergus. Bet tomēr visi, kas pazīst Anglijas strādnieku kustību, apgalvo, ka pēc ogļraču streika Anglijas proletariats vairs nav tas. Strādnieki ir iemācījušies cīnīties. Viņi saskatījuši to ceļu, kas viņus novedīs pie uzvaras. Viņi sajutuši savu spēku. Viņi vairs nav tās paklausīgās aitiņas, kas viņi tik ilgi šķita par prieku visiem algotās verdzības aizstāvjiem un slavinātājiem.

Anglijā sabiedrisko spēku samērā noticis pagrieziens, kas nav izsakāms skaitļos, bet ko jūt visi.

Diemžēl partijas lietās progress Anglijā nav liels. Šķelšanās starp „Britanijas sociālistisko partiju^11 (agrāko S.-d. federāciju) un „Neatkarīgo^11 (no sociālismā) „strādnieku partiju^11 turpinās. Šās otrās partijas parlamenta locekļu oporlunistiskā izturēšanās, tāpat kā vienmēr, rada strādnieku vidū sindilcalistiskas vēsmas. Laime, ka tās nav stipras.

Anglijas arodbiedrības lēnām, bet nelokāmi pievēršas sociālismam — pretēji daudziem parlamenta locekļiem, kas nākuši no strādniekiem un kas neatlaidīgi aizstāv liberālās strādnieku politikas vakardienu. Bet šie pēdējie mohikāņi vakardienu nenoturēs!

Iespiests pēc auizes ^Pravdu" teksla

,,Pravda^4‘, /. nr., 1913. y. 1. janvari l’cuaksts: \V.

LABĀK VEĻU NEKA NEKAD

Man ļoli vēlu jānāk klajā ar atspēkojumu tam, ko L. Martovs rakstīja avīzē ,,Luč“ (37. nr-ā 1У12. g. 28. oktobri). Bet ko lai dara? Nepatiesību pateikt — viegli. Bet, lai sameklētu patiesību, dažreiz nepieciešams daudz laika.

L. Martovs avīzes ,,Luč“ 37. nr-ā apbēris mani ar visizmeklētākajiem lamu vārdiem un „tumšām^11 insinuācijām, kas šim rakstniekam parastas. Desmit gados pieradis pie šiem L. Martova elpas paņēmieniem, es pat neizlasīju viņa rakstu līdz galam. Bet kolēģi norādīja man, ka L. Martovs piedēvējot biedram Ilazem, Vācijas s.-d. centrālās komitejas loceklim, vārdus, it kā „Ļeņins krāpjot Internacionāli1^41.

Lai sameklētu patiesību, vajadzēja meklēt Martova vārdu avotu. Viņš atsaucās uz kaut kādas avīzes „Gazeta Gorno-rabočich^11 („Kalnraču Avīze^11) 225. nr-u. To es neatradu. Avīzē ,,Vor\vārts“[41] (Vācijas s.-d. partijas centrālajā orgānā) nav tādu vārdu. Es tos atradu tikai avīzē „Bremer Biirger-Zeitung11^42 (s.-d. Bremenes organs).

Nācās pieprasīt pašam Ilazem, lai neatdarinātu L. Mar-lova vieglprātību.

Vācijas s.-d. centrālajai komitejai lika nosūtīts rakstisks pieprasījums.

Lūk, Hazes atbilde:

Vācijas sociāldemokrātiskās partijas centrālā komiteja.

Bertinē, 1912. g. 31. decembrī

(iodājamic biedri! Atbildot uz Jīīsu iesniegumu, daru Jums zināmu, ka raksls, kas pēc Jūsu vārdiem dots avīzē „Luē" sakarā ar manu

runu Starptautiskajā sociālistiskajā birojā, neatbilst patiesībai. Sēdē lika apspriests jautājums, vai OK var pretendēt uz pārstāvību Starptautiskajā sociālistiskajā birojā. Es teicu, ka tas nav pieļaujams, jo pat pēc viņas pašas paziņojuma Organizācijas komiteja nav vis organizācija, bet grib būt tikai grupu savienība, lai atjaunotu organizācijas vienību. Sakarā ar to es ierosināju jautājumu, kam tad tieši ir tiesības pārstāvēt Krievijas partiju tās tagadējā stāvoklī, un piezīmēju, ja pareizs ir apgalvojums, ka Centrālā Komiteja savās attiecībās ar Starptautisko biroju uzstājas kā ,,KSDSP“, tad šis nosaukums var radīt pārpratumus.

Tādējādi šeit nav bijis nekāda uzbrukuma Ļeņinam, un vispār piezīmei nebūt nebija apvainojošs raksturs. Es gribēju vienīgi tikai noskaidrot lietu stāvokli sakarā ar iepriekš minēto apgalvojumu un vispirms ierosināt jautājumu, vai nav pienācis laiks rīkoties, lai apvienotu visas krievu un poļu grupas. Es ļoti nožēloju, ka Ļeņina nebija klāt.

Tikai pilnības dēļ norādīšu, ka vārds „krāpšana" nav nācis par manām lūpām.

Ar biedrisku sveicienu Haze.

Tātad, lai tūkstošo reizi apbērtu mani ar lamu vārdiem, L. Martovs atkārtojis (līdzi kaut kādai personai) nepatiesību par Ilazi.

Haze bija pret pārstāvību Organizācijas komitejai, Haze neapstrīdēja CK pārstāvību.

Haze neuzskata OK par visas KSDSP pārstāvi, ietilpinādams KSDS Partijā arī ,,nacionaJus“ un likvidatorus, bet arī pati CK, cik man zināms, nekad nav pretendējusi pārstāvēt nedz vienus, nedz otrus.

„Nacionaļiem" (poļiem, Bundam, latviešiem) ir savi īpaši pārstāvji.

Aprobežojos ar šo faktisko atspēkojumu...

N. Ļeņins

Sarakstils 1913. у. 6. (19.) januari

Iespiests pēc avīzes teksta

Iespiests 1913. о. II. janvārī avīzes t%Pravda** 8. nr-ā

REVOLUCIONĀRĀ STREIKA UN IELU DEMONSTRĀCIJU ATTĪSTĪBA

Sen jau aizrādīts un vispār atzīts, ka 1912. gads ir ievērojama parādība streiku cīņas attīstībā. Bet ne visi ir sapratuši un pareizi apsvēruši šo parādību.

Ņemsim gada pirmo 11 mēnešu datus par politiskajiem streikiem. Mēs dabūjam:

Pirmajos 9 mēnešos politisko streikotāju skaits pēc vispiesardzīgākā aprēķina sasniedz ap 700 tūkst, cilvēku. Streiki sakarā ar pilnvaroto izskaidrošanu Pēterburgā aptvēra līdz Г>0 tūkst, strādnieku, protesta streiks pret nāves sodiem Sevastopolē un 15. novembra streiks Domes atklāšanas dienā pēc Maskavas fabrikantu biedrības ziņām aptvēra 188 tūkst, cilvēku. Tie ir dati līdz 20. novembrim. Skaidrs, ka 900 tūkstoši ir minimāls skaitlis. Atskaitot pat ar 1905.—1907. g. grūti salīdzināmos 100 tūkstošus (rūpnīcas ārpus fabriku un rūpnīcu inspekcijas kompetences), dabūjam 800 tūkstošus.

Katrā ziņā kustība bez vārda runas pāraugusi 1906. un 1907. gadu un mazliet atpalikusi no 1905. gada!

Ko tas nozīmē?

Kustības visas tautas vēriens šobrīd, protams, daudz mazāks nekā 1905. gadā. Tātad revolucionāro uzplūdu sakums neizmērojami augstāks tagad, nekā tas bija priekš

pirmās revolūcijas. Tātad nākošā olrā revolūcija jau tagad uzrāda proletariātā daudz lielākus revolucionārās enerģijas krājumus. Pieaudzis proletariāta skaits — minimum^43 par ‘20 procentiem. Pieaugusi proletariāta koncentrācijā. Sakarā ar paātrinātu atbrīvošanos no saistībām ar zemi kļuvis spēcīgāks tīri proletāriskais kustības pamatbalsts. Palielinājusies milzīgos, uzskailci nepieejamos apmēros iedzīvotāju proletāriskā un pusproletariskā masa ,,mājrūpniecībā“, amatniecībā un lauksaimniecībā.

Beidzot, pieaudzis vadošās demokrātiskās šķiras apzinīgums, pieredze un noteiktība. Tam visi piekrīt, bet ne visi uzdrošinās izdomāt līdz galam, kas no tā izriet. Ne visi uzdrošinās ieskatīties patiesībai acīs un atzīt, ka mūsu priekšā ir revolucionārie masu streiki, revolucionāro uzplūdu sākums.

Uz to vispirms norāda svarīgākais un visobjektīvākais fakts, kas vismazāk pieļauj subjektivus iztulkojumus: kustības apmēri. Nevienā zemē pasaulē — kur nav revolucionārās sabiedriskas situācijās apstākļu — nebūtu bijis iespējams vairākas reizes gadā visdažādāko iemeslu dēļ sacelt uz politisku cīņu simtiem tūkstošu strādnieku. Bet pie mums šādi uzplūdi notiek sliehiski, notiek tāpēc, ka desmiti miljoni pusprolclarisko un lauku iedzīvotāju pārnes, ja tā atļauts izteikties, uz savu avangardu koncentrēta sašutuma noskaņojumu, kas līdzīgi avotam laužas uz āru, plūst pāri malām.

Krievijas strādnieku 1912. g. revolucionārajam streikam piemīt vārda tiešā nozīmē visas lautas raksturs. .To ar visas tautas kustību nepavisam nav jāsaprot tāda, ar kuru — buržuāziski demokrātiskās revolūcijas apstākļos — solidārā visa buržuāzijā vai arī kaut liberālā buržuāzijā. Tā skatās tikai oportunisli. Nē. Visas tautas kustība ir tā, kas izteic visas zemes objektivās vajadzības, vēršot savus smagos sitienus pret zemes attīstību traucējošā ienaidnieka centrālajiem spēkiem. Visas tautas kustība ir tā, kuru atbalsta iedzīvotāju milzīgā vairākuma simpātijās.

Tieši tāda ir šā gada politiskā strādnieku kustība, kuru ar simpātijām atbalsta visi strādājošie un ekspluatējamie, visa demokrātijā, lai cik tā būtu vāja, nomākta, izkliedēta, nevarīga. Liberālismā un demokrātijās noteiktāka savstarpēja norobežošanās (kas panākta ne bez cīņas pret tiem, kuri sapņoja par „Domes izraušanu no reakcijas rokām“) ir jaunās kustības milzīgais ieguvums. Lai gūtu panākumus, revolūcijai pēc iespējas noteiktāk jāzina, ar ko var kopā doties kaujā, kas nav uzticams sabiedrotais, kur ir īstais ienaidnieks.

Lūk, kāpēc tik lielu nozīmi iegūst liberāļu (kadetu) tiešā uzstāšanās pret jaunu revolūciju. Lūk, kāpēc jo sevišķi svarīgs (salīdzinot ar Eiropu) taisni tagad Krievijā ir republikas lozungs, kas attīra cīņu alkstošās demokrātijās apziņu no tām monarchistiskām (arī „konstitucionālām*') ilūzijām, kuras tā vājināja 1905. gada spiedienu. Vēsturiska nozīme Krievijas jaunas revolūcijas kāpinājuma procesā ir diviem momentiem: pirmkārt, apriļa un maija streikiem, kad Pēterburgas strādnieki, lai gan viņu vadošā organizācija — PK bija arestēta, — izvirzīja republikas, 8 stundu darba dienas un zemes konfiskācijas lozungu. Otrkārt, novembra streikiem un demonstrācijām (sk. vēstules no Rīgas un Maskavas^117; Pēterburgā bija tas pats, bet aresti likvidēja mūsu korespondentus). Šo demonstrāciju lozungs bija ne tikai „nost ar nāves sodu! nost ar karu!“, bet arī „lai dzīvo revolucionārā strādnieku šķira un revolucionārā armija!**.

Pēterburgas, Rīgas un Maskavas ielās proletariats sniedza roku zemnieku karaspēka avangardam, kas varonīgi bija sacēlies pret monarclīiju.

* *

*

Liberālā buržuāzijā ir pret jaunu revolūciju, pret revolucionāru masu streiku. Het liberāļi nepavisam nav pret politiskiem streikiem vispār, ja tie liecina tikai par„rosību“ un atbalsta tikai konstitucionālo reformu liberālo lozungu. Un objektivi, neatkarīgi no viņu „labajiem** vēlējumiem, vienkārši konlrrevolucionarās buržuāzijas sulaiņi ir mūsu likvidatori, kuri abus vēsturiskos uzplūdu momentus atzīmēja ar „uzstāšanos**... pret revolucionāriem streikiem!! Avīzes „Ņevskij Golos** 1. nr-ā 1912. gada 20. maijā, neaizmirstamais un nesalīdzināmais V. Ježovs sacēlās pret

ekonomisko streiku „sarežģīšanu" ar politiskajiem un, otrādi, pret to „kaitīgo sajaukšanu" (sal. avīzes „Social-Demokrat" 27. nr„ 4. Ipp.*).

1912. gada novembrī likvidatoriskā avīze ,,Luč“ arī devās karagājienā pret streikiem. Nevērīgus ļaudis tā pēc lain centās novirzīt „nepareizās sliedēs", atsaucoties uz to, ka arī s.-d. frakcija bijusi pret 15. novembra streiku. Bet, kas kaut cik iedziļinās notikuma jēgā, tas te viegli saskatīs avīzes ,,Luč“ blēdības.

Tiesa, gan s.-d. frakcija, gan PK atzina 15. novembra streiku par nesavlaicīgu. Viņas brīdināja no minētā streika minētajā dienā. Strādnieku preses pienākums bija ziņot par to. Kā ,,Luč“, tā „Pravda" to izdarīja.

Bet ,,Luč“ izdarīja ne tikai to.

Pēc 15. novembra notikuma (kad viscītīgāk streikoja tas pats Viborgas rajons, kas līdz šim visvairāk bija saistīts ar meņševikiem), pēc tam kad kustība bija izaugusi līdz demonstrācijai, visgudrā avīze ,,Luč“ nāca klajā ar rakstiem (ievadraksts un pēc 17. novembra ievadraksta 21. novembra feļetons), kuros bija iireļļ^tfvel „spēku bīstamo šķiešanu", iegalvojumi, ka^^JgJg?! īgiārtojot streikus, no tiem sāks novērsties^>igļļ^^^'^aSļeklēsim citus ceļus", „ar uzliesmo ju^rfrtnTffi^^jļjrfcānes^niegsi", vaimanas pret „streika spēli"^4^3V"^)^ ļJ •'/

Lūk, tāda jūsuVfHpzņfija", Aiķmdatoru kgi, kura jau sen zināma Peterbiif^^radnjļfekMm gan no avīzes „Ņcv-skij Golos", gan no jfS^'^ļcjati^as grupas" locekļu runām, radīja pamatotu пакНГтуnutnāšanu pret jums Pēterburgas strādniekos. Atseviwte Цжмкя var būt nesekmīgs vai var noliki neizdevīgā moratoļa. Bet runāt par „streika spēli", kad notiek viena no vislielākajām kustībām pasaulē, kura sacēlusi kājās gandrīz miljonu proletāriešu, atļauts tikai liberāļiem un kontrrevolucionariem!

Biežos streikos var izsīkt strādnieku spēki. Pilnīgi iespējams, ka tad būs jāaicina uz īsākiem streikiem, uz rūpīgāk sagatavotām demonstrācijām. Bet 15. novembra nolikums tieši ievērojams ar jaunu soli uz priekšu demonstrāciju kustībā!

i! Sk. ša sējuma 92. un 93. Ipp. Red.

Tā vietā, lai godīgi atzītu savu kļūdu (jo jūs acīm redzami esat kļūdījušies 15. novembra novērtējumā), — jūs, likvidatori, uzsākāt kā visnekaunīgākie liberāļi runāt par revolucionārā uzsaukuma „politisko analfabētismu*4, jūs — liberālās politikas ābeces gudrību algremotājil

Lai spriež strādnieki, ko vērtas likvidatoru lišķīgās runas par viņu „vienību** ar partiju, ja viņi revolucionāro streiku un demonstrāciju tapšanas un attīstības laikmetā sāk cīņu pret tiem, nozākājot legālajā presē nelegālos uzsaukumus!!

❖

Likvidatoru karagājienam pret streikiem, starp citu, ir daudz dziļāks cēlonis. Likvidatori ir liberāļu vergi. Bet liberāļiem patiesi kļūst nepatīkami revolucionāro streiku neatlaidības dēļ. Sācis rūkt un pat plosīties „progresists** fabrikants. Miļukovi sākuši bažīties par sava „bloka** drošību ar Rodzjanko.

Likvidatoriskā polilika kalpo, lai strādniekus pakļautu liberāļiem. Marksistiskā politika paceļ strādniekus līdz zemniecības vadītāju lomai. Par to nevar runāt legāli, likvidatoru kgi, bet par to vajag domāt un runāt tam, kas grib būt revolucionārs sociāldemokrāts.

Brīvajā, konstitucionālajā Eiropā, politiskais streiks pagaidām (kamēr vēl nav sākusies sociālistiskā revolūcija) kalpo cīņai par atsevišķām reformām. Verdziskajā, azia-tiskajā, cariskajā Krievijā, kura tuvojas nākošajai buržuāziski demokrātiskajai revolūcijai, politiskais streiks ir vienīgais nopietnais līdzeklis, lai iekustinātu, saviļņotu, izraisītu nemieru, saceltu revolucionārai cīņai zemniecību un labāko zemniecības karaspēka daļu! Par laimi Krievijai, pagājis jau tas laiks, kad nebija citu, kas „ielu tautā**, kā vienīgi varonīgie vienpatņi narodņiki. Paiet tas laiks, kad vienpatņi teroristi varēja runāt par tautas „saviļņo-šanu“ ar teroru. Šie bēdīgie laiki Krievijai jau aiz muguras. Revolucionārais proletariats piektajā gadā atrada sev cilu „ceļu uz lautu**, citu līdzekli, kā iesaislil masas kustībā.

Šis līdzeklis ir revolucionārais streiks, neatlaidīgs streiks, kas pārsviežas no vienas vielas uz otru, no viena zemes gaķi uz otru, atkārtots streiks, — streiks, kas cīņā par ekonomiskajiem uzlabojumiem ceļ atpalikušos uz jaunu dzīvi, — streiks, kas pienaglo pie kauna staba un nosoda ikvienu izcilu carisma varmācības, patvaļas un nozieguma aktu, — streiks-demonstracija, kas paceļ sarkano karogu galvaspilsētu ielās, kas nes revolucionārās runas un revolucionārus lozungus pūli, tautas masā.

Šādu streiku nevar izraisīt mākslīgi, bet to nevar arī apturēt, kad tas sācis pārņemt simtus un simtus tūkstošus.

Lai liberālis, aizkustināts par to, ka viņu nosēdinājuši krēslā blakus ,,pašam“ Bodzjanko, saka strādniekiem: „brālīši! nevajag uzliesmojumu, meklējiet cilu ceļu, pievērsieties mierīgai arodnieciskai kustībai, nopietni gatavojieties atklātai eiropiskai partijai, nedumpojiet zemnieku, nešķiediet enerģiju streikos, citādi „mums" zudīs simpātijās pret jums“!

Strādnieki pratīs novērtēt šādas runas un atmaskot tās pat jebkura avīzes ,,Luč“ rakstnieka „gandrīz vai marksistisku" izteicienu tērpā.

Strādnieki pievērsīs visu uzmanību tam, lai stichiski augošo revolucionāro streiku apzinīgi atbalstītu, spēcinātu, attīstītu, nostiprinātu lai nolūkā, lai sagatavotu zemniekus un karaspēku uz sacelšanos. Ja streiki strādniekus nogurdina, tad tie jārīko pārmaiņus, dodot atpūtu vieniem un mudinot cīņai atpūtušos vai „svaigus" spēkus. Jārīko īslaicīgāki streiki. Dažkārt streiki jāaizstāj ar demonstrācijām. Bet pats galvenais, — lai streiki, mītiņi, demonstrācijās notiktu nepārtraukti, — lai visa zemniecība un viss karaspēks uzzinātu par strādnieku neatlaidīgo cīņu, — lai sādža, pat visnomaļākā, redzētu, ka pilsētās ir nemierīgi, ka ,,savējie“ sacēlušies, ka viņi cīnās uz dzīvību un nāvi, ka viņi cīnās par labāku dzīvi, par augstāku algu, par to, lai izbeigtu valdības nelietības un patvaļu, par muižnieku zemes atdošanu zemniekiem, par cara muižnieciskās monarchijas gāšanu, par republiku. Vajadzīgs, lai sādžas apslāpētais niknums un aizturētā kurnēšana līdz ar sašutumu kazarmās atrastu sev pievilkšanas centru strādnieku revolucionārajā streikā. Pie lā jāslrādā, rokas nenolaižot, — un mēs piedzīvosim to dienu, kad proletariats kopā ar zemniecību un karaspēku, tautai saceļoties, padzīs muižniekus, nogāzīs cara monarchiju.

P. S.* „Luc" progresē: pēc vaļsirdīgā V. A. (56. nr.) — diplomats F. 1).,1S (65. nr.). Bet ar visu „diplomātiju" F. D. runu būtība — lā pati: pret revolucionāro streiku! Mūsu priekšā tīrasiņu liberālis, kam pat prātā nevar ienākt, ka streiki modina zemniekus, ved tos uz sacelšanos, attīsta revolucionāro aģitāciju masās, modina karaspēku, ka no streikiem (ciktāl tie nogurdina) jāpāriet uz ielu demonstrācijām utt.

F. D. novazātās liberālās frāzes par „cīņu organizēšanās tiesību dēļ" kā „kārtējo uzdevumu" — konstitucionālā reforma „dienas kārtībā" pie Treščenko! — lūk, vienīgie aizsegi, kas masko avīzes ,,Luč“ cīņu pret revolucionāriem streikiem. Pamaz, likvidatoru kgi!

..Sncial-Demokrat", 30. nr„ 1913. a. Iespiests per arises ,,Sori«t-l)nn:i-

12. (25.) janvari krāt" tekstu

— Poslscriptum — pierakstījums. Red.

SĀKOTNĒJAIS POSTSKRIPTUMS PIE RAKSTA „REVOLUCIONĀRĀ STREIKA UN IELU DEMONSTRĀCIJU ATTISTlBA“lie

Vēršam s.-d. īpašu uzmanību uz F. D. „Taktikas piezī-mēm“ avīzē ,,Luč”. Cik drīz izgaisa ārišķīgās samierināšanās un Trocka garā sastādīto „apvienošanas” frāžu noskaņojums! Cik acīm redzami parādījās avīzes ,,Luč“ realais virziens — atsegtais likvidatorisms!

Legālajā orgānā F. D. sistemātiski karo ne vien pret revolucionāriem masu streikiem (par sacelšanos nav nemaz ko runāt), bet arī pret jebkuru revolucionāru aģitāciju masās. Pēc lietas būtības F. D., negribot parādīdams, ka viņam ir pilnīga idejiska radniecība ar bundislisko revolūcijas „svītrošanu”, iet daudz tālāk nekā V. A. (avīzes ,,Luč“ 56. nr-ā). Lūk, pie kā noved likvidatoru atteikšanās no tieša, skaidra, formālā „momenta vērtējuma”: īstenībā F. D. izdara tieši larinisku vērtējumu, noliegdams objektīvos apstākļus, kas prasa no strādniekiem organizācijas revolūcijai, masu vispār un zemniecības it īpaši iesaistīšanai revolucionārajā kustībā.

Pie F. D. rakstiem mēs vēl atgriezīsimies.

Sarakstīts 1913. u. januari

Iespiests pirmoreiz Iespiests pēc rokraksta

■16 18. sēj.

Šķelšanas polījas sociāldemokrātijā

Tagadējā šķelšanās Polijas sociāldemokrātijā ir tā konflikta auglis, kurš sācies jau pirms dažiem gadiem. Jau partijas VI kongresā 1908. gadā starp Galveno valdi — no vienas puses, un Varšavas organizāciju un Dombrovas rajona organizāciju — no otras puses, izpaudās tik ļoti asa pretruna, ka kongress noraidīja priekšlikumu izteikt Galvenajai valdei uzticību. Konflikts bija organizatorisks, bet tam bija liela politiska nozīme. Perifērija pieprasīja, lai būtu iespēja ietekmēt partijas politisko poziciju, centās panākt to, lai organizācijas plaši apspriestu visus partijas soļus.

Galvenā valde tomēr palika to pašu cilvēku rokās. Un tās vairākums ar diezgan pazīstamo Tiško priekšgalā — izmantodams partijas novājināšanos, iekrišanu un kontrrevolūcijas apstākļus — nekļuva neuzticīgs savai taktikai. KSDS Partijā Tiško saimniekoja un intriģēja P un LSD vārdā, nebūt nevaicādams, kāda ir pēdējās griba. Partijas politikā sākās principu trūkuma un svārstību laikmets, piemēram, jautājumā par arodbiedrībām, par attiecībām pret PPS, par PSD taktiku KSDSP iekšienē. Biedriem, kas atsedza pretrunas Galvenās valdes politikā un kas prasīja pēc konsekventas, principiālās līnijas, Galvenā valde aizspieda ciet muti, nepieļaudama diskusijas presē un, kas vēl ļaunāk, pastāvīgi solīdama atklāt diskusiju „tuvākajā laikā" un tad pie viena nodrukāt arī pret šo taktiku vērstos biedru protestus. Tiško pretinieki pašā Galvenajā valdē, visi veci, visai partijai labi pazīstami darbinieki, tika pa vienam vien izstumti. Viens atteicās no atkārtotas ievēlēšanas jau VI kongresā, pateikdams, ka darbs kopā ar Tiško nav iespējams, otrs tika izstumts 1909. gadā, trešais atteicās no piedalīšanās Galvenajā valdē 1911. gadā.

Bet, kustībai uzplūstot un atdzīvojoties, kopš 1911. gada sākuma neapmierinātība sāka izpausties arī uz vietām. ,,Dumpja“ priekšgalā nostājās Varšavas organizācija, vissvarīgākā un visspēcīgākā un galvenais — viskonsekventākā revolucionārā ziņā un tāda, kas kopš 1905. gada līdz šai dienai atradās Polijas sociāldemokrātijas kreisajā spārnā.

Galvenā valde, protams, sāka uztraukties un taisījās „novērst". Kā uzbrukuma signālu izmantoja 1911. gada decembra Varšavas starprajonu konferenci. Šī konference uzdrošinājās pieprasīt, lai tuvākajā partijas konferencē spēcīgāk būtu pārstāvēts „novads", t. i., līdz ar to — bezdievīga doma — lai Galvenās valdes ietekme konferencē tiktu vājināta. Bet tas vēl nebūtu nekas: tādu rezolūciju pieņēma arī Lodzas konference. Varšava rīkojās noziedzīgāk: viņa parādīja, ka neprasa to velti, bet politiska nolūka dēļ. Viņa pieņēma vairākas politiskas rezolūcijas, kas Tiško nepatika: starp citu izteica nepatiku par to, ka Galvenā valde nav tai iesniegusi savas darbības pārskatu, pieprasīja, lai Galvenā valde iepazīstinātu partiju ar savu darbību KSDSP iekšienē un netaisītu „Krievijas" politiku slepus no Polijas strādniekiem u. tml.

Sākās atklāta cīņa. Tiško dusmas izgāzās daudzos „cirkulāros" un „izskaidrojumos". Viņš „izskaidroja", ka 1) Varšavas organizācija minusi kājām partijas statūtus un sākusi šķelšanu; 2) ka viņas rezolūcijas esot boikotisma, otzovisma un anarehisma izpausme; 3) ka viņai neesot nekādu idejisku domstarpību ar Galveno valdi un šķelšanās tātad zaudējot jebkādu politisku pamatu; 4) ka Varšavas organizācija nepastāvot, konference bijusi fiktiva, tātad nekādas šķelšanās nav un neesot bijis; 5) ka Varšavas organizācija neesot pratusi patstāvīgi izdot nevienu lapiņu, atstādama visu literāro darbu Galvenajai valdei; ka Varšavas organizācija nelikumīgi radījusi pati savu šķelšanas techniku un izdodot savas lapiņas. Tāpat viņš personīgi, ar ģimenes sīkumiem raksturoja pāris Varšavas „inteliģentu varcholovu*" un paskaidroja, ka viņi izdarījuši šķelšanu, bet organizācijā neesot strādājuši un nestrādājot.

* — intrigantu, lieti.

2.s*

Beidzot, redzēdams, ka Varšavas organizācija paliek pie sava, Tiško nolēma lietot... „varonīgus*1 līdzekļus. Viņš nolēma sasaukt fiktivu konferenci un nepielaist tajā opozīciju — t. i., lielum lielo daļu novadā strādājošo biedru. Šai nolūkā Tiško visspēcīgāko — Varšavas organizāciju pasludināja... par „atlaistu**, un no diviem trijiem Tiško aģentiem tika nodibināta atsevišķa šķeltnieciska „Varšavas organizācija**.

Bet visvairāk sašutuma rada -— „motivējums**, ar kādu Tiško „atlaida** Varšavas organizāciju. Tiško pasludināja, ka šī viņam nepaklausīgā organizācija neesot nekas cits kā policijas provokācijās ierocis. Nevienu kaut vai vismazāko nopietno faktu, kas to apstiprinātu, Tiško līdz šim nav minējis. Nevienu kaut vai vienas aizdomās turamās personas vārdu viņš nav publicējis. Vēl vairāk: lai atstātu sev atkāpšanās ceļu, Tiško paziņojumā Starptautiskajam birojam bailīgi rakstīja, ka Varšavā, tāpat kā kurā katrā organizācijā, kas darbojas tagadējos apstākļos, ļoti viegli varējusi ieperināties provokācijā.

Tomēr Varšavas organizāciju Tiško atzina par labāku „atlaist** un pat paziņot, ka tā atrodoties ārpus KSDSP robežām. Kā lasītājs redz, tad tā jau vairs nav frakcionara cīņa, bet tieši kaut kāda kriminālistikā.

Protams, ka, pārāk aizraudamies, Tiško ar šo soli radīja vēl desmitkārt lielāku sašutumu. Komisija, ko Tiško pats iecēla provokācijās izmeklēšanai, uzstājās pret viņu. Tiško atbildēja tā, ka izslēdza no partijas trīs tās ilggadējus biedrus, PSD darbiniekus, kas baudīja vispārēju uzticību. 44 veci darbinieki publicēja visdedzīgāko protestu pret „Galvenās valdes** darbību, kas pazemo ikvienu revolucionāru. Gan novadā, gan ārzemēs, visur prasa saukt pie atbildības „Galveno valdi**. Varšavas organizācija, protams, nav likvidējusies par prieku Tiško, bet joprojām dara savu darbu, kas apstākļos, kādi radušies, ir tik grūts. Vēlēšanas strādnieku kūrijā Varšavā spoži izvedusi tieši „opozicija**. Vēlēšanas deva s.-d. absolūtu vairākumu pār visām pārējām partijām. No 34 s.-d. pilnvarotajiem 31 — opozicijas piekritējs, 2 — svārstīgie un tikai viens ir Tiško piekritējs. Toties provincē, kur „darbu** veic Galvenā valde un tās piekritēji, vēlēšanu kampaņa zaudēta visās vietās.

Sīkā, necienīgā ēšanās, ko radījusi Tiško izturēšanās, jācer, drīz vien aizies pagātnē, un skaidrāk iezīmēsies principiālās domstarpības. Konkrētāk izpaudīsies ari Polijas s.-d. strādnieku vēlēšanās organizatoriski ciešāk saistīties ar krievu biedriem. Tiško izturēšanās KSDS Partijā noveda Galveno valdi pie tā, ka tā pilnīgi atrāvās no visas partijas dzīves, ka tai nav neviena sabiedrotā KSDSP un abas puses (likvidatori un antilikvidatori) vienādi rausta plecus sakarā ar Tiško un viņa „Galvenās valdes1^44 dīvaino un bezidejisko „taktiku^11.

Polijas sociāldemokrātijā pārdzīvo grūtu laiku. Bet izeja ir jau iezīmējusies. Visi PSD veselīgie elementi saliedējas. Un nav tālu vairs laiks, kad PSD būs partejisko s.-d. strādnieku organizācija, kuriem ir savi principi un sava taktika, bet nevis rotaļa bezprincipu intriganta rokās.

Atzīstam, ka paziņojumu par šķelšanos PSD vajadzīgs papildināt ar dažām ziņām par tālāko notikumu gaitu, kāda ir apvainojumam „provokācijā^11. Par to mums ziņo sekojošo:

Rozā Luksemburga (Starptautiskā sociālistiskā biroja locekle no PSD) uzrakstījusi SSB papīriņu, ka, sak, Varšavas komiteja ir šķēlāji un atrodas ochrankas rokās, paziņodama, ka tas neesot publicēšanai!

Bet tai pašā laikā Tiško pats publicēja šo neģēlību Polijas s.-d. literatūrā!!

Ļeņins, saņēmis no SSB sekretārā Hismaņa Tiško papīriņa norakstu, nosūtīja, protams, Hismanim vēstuli, ka šāda rīcība ir „visnodevīgākais^11 atriebības akts, ka Maļec-kis un Gaņeckis, bijušie GK locekļi, partijā visiem pazīstami; — ka izmeklēšanas komisija, ko iecēlis pats Tiško, nav atradusi nekādas provokācijās; — ka runāt presē par provokāciju politisko pretinieku vidū, neminot vārdus, ir visnetīrākā un nekrietnākā lieta^44.

Galvenā valde atbildēja ar kailu lamāšanos.

Notika Bazeles kongress. Varšavas komitejas delegāciju vienbalsīgi atzina visi KSDSP delegāti, gan likvidatori, gan latvieši, gan vperjodieši, gan bundisti, gan troekisti!

Vēlēšanās Varšavā ievēlēja divus strādnieku balsotājus s.-d., kas abi bija Varšavas komitejas piekritēji, Tiško un Ko pretinieki.

Tiško paralēlās organizācijas fiktivitate pierādīta visu acu priekšā. Godīgais ceļš — ņemt atpakaļ apvainojumu par provokāciju — Tiško ar viņa Galveno valdi nav pa plecam.

Bet labāki par visiem ir mūsu likvidatori un viņu OK, kuriem patīk „vienība". Avīze ,,Luč“, kas oficiāli pieslienas augusta konferencei, divi reizes iespieda nekrietnos Tiško melus!!

Pirmo reizi to izdarīja kāds kungs, kas noslēpies aiz iniciāļiem. Otro reizi — Augustovska kungs^120.

Vareni drosminieki! Viņi izplata nekrietnības un — slēpjas aiz Galvenās valdes muguras. Mums, sak, te nav nekādas daļas, mēs neatbildam, mēs neizplatām nekrietnības, mēs ,,tikai“ paziņojam par faktu, ka notikusi iespiešana (nekrietnība) Galvenās valdes vārdā!!

Martovs, Trockis, Libers, latvieši un Ko anonimi izplata Tiško nekrietnības, slēpdamies aiz Tiško muguras — legālajā presē, kur dokumentus citēt nevari!

„Social-Demokrat", 30. nr„ 1913. g. Iespiests pēc avīzes „Sociat-Demo-

12. (25.) janvarī krāt'* teksta

PAR BOĻŠEVISMU lsl

Boļševisma izcelšanās nesaraujami saistīta ar tā sauktā „ekonomisma^11 (oportunisma, kas noliedza strādnieku šķiras politisko cīņu un viņas vadošo lomu) cīņu pret revolucionāro sociāldemokrātiju 1897,—1902. g. Bunda atbalstīto ekonomismu sakāva un izstūma pazīstamajā kampaņā, ko izdarīja vecā ,,Iskra“ (Minchenē, Londonā un Zenevā 1900.—1903. g.), kura uz marksisma un revolucionāro s.-d. principu pamata atjaunoja s.-d. partiju (nodibinātu 1898. g„ bet pēc tam arestos sagrautu). KSDSP II kongresā (1903. g. augustā) iskrieši sašķēlās: viņu vairākums (boļšinstvo) aizstāvēja vecās ,,Iskras“ principus un taktiku, bet mazākums (meņšinstvo) pagriezās uz oportunismu, kur tos atbalstīja agrākie ,,Iskras“ ienaidnieki — ekonomisti un bundisti. No tā radās nosaukumi: boļševisms un meņše-visms (boļševiki un meņševiki). 1903. un 1904. g. galvenais cīņas priekšmets bija meņševiku oportunisms organizatoriskajos jautājumos. Kopš 1904. g. beigām par galve-nām kļūst atšķirības taktikā. Jaunās, pie meņševikiem pārgājušās ,,Iskras“ „zemstu kampaņas plāns“ (1904. g. rudenī) sāka aizstāvēt taktiku — „neiebiedēt liberāļus". 1905. gads galīgi noformēja domstarpības taktikā (boļševiku kongress, KSDSP III kongress 1905. g. maijā Londonā un tadpat meņševiku „konference" Zenevā). Meņševiki centās pielāgot strādnieku šķiras taktiku liberālismam. Boļševiki izvirzīja par strādnieku šķiras mērķi buržuāziski demokrātiskajā revolūcijā: novest to līdz galam, vest sev līdzi demokrātisko zemniecību pretēji liberālismā nodevībām. Galvenās abu virzienu nesaskaņas praksē — 1905. g. rudenī: boļševiki par Buligina Domes boikotu, meņševiki par piedalīšanos. 1900. g. pavasarī — tas pats attiecībā uz

Vites Domi. I Domē: meņševiki par lozunga — Domes (kadetu) ministru kabinets — atbalstīšanu, boļševiki par lozungu — kreiso (s.-d. un trudoviku) izpildu komiteja, lai organizētu tiešu masu cīņu ult. Sīkāks apskats iespējams tikai ārzemju presē. Stokholmas kongresā (1906. g.) uzvarēja meņševiki, Londonas (1907. g.) — boļševiki.

1908. un 1909. g. no boļševikiem atšķēlās ,,vperjodieši“ (machisms filozofijā un ,,otzovisms“ vai III Domes boikots politikā: Bogdanovs, Aļeksinskis, Lunačarskis u. c.).

1909. —1911. g., cīnīdamies pret viņiem (salīdzini V. Iļjina „Materialisms un empiriokriticisms", Maskavā, 1909. g.[45]), kā arī pret likvidatoriem (meņševiki, kas noliedza nelegālo partiju), bojševisms kļuva tuvāks partijniekiem meņševīķiem (Pļechanovam u. c.), kas pasludināja noteiktu ciņu pret likvidatorismu. Boļševiku orgāni: ,,Vperjod“ un „Pro-ļetarij" (Ženevā, 1905. g.), „Novaja Žizņ“ (S.-Peterburgā, 1905. g.), ,,Volna“, ,,Echo“ u. c. (S.-Peterburgā, 1906. g.), ,,Proļetarij“ Somijā (1906. un 1907. g.), Ženevā (1908. g.) un Parizē (1909. g.), ,,Social-Demokrat“ Parizē (1909.— 1912. g.). Dažu galveno boļševisma darbu kopsavilkums V. Iļjina grāmatā „12 gados“, S.-Peterburgā, 1908., turpat sīkāks literatūras norādījums. Galvenie boļševiku rakstnieki: G. Zinovjevs, V. lļjins, J. Kameņevs, P. Orlovskis u. c. Pēdējos gados boļševiki bija galvenie līdzstrādnieki avīzēs: ,,Zvezda“ (1910.—1912. g.), „Pravda^45^1 (1912. g.) S.-Peterburgā un žurnālos: ,,Misļ“ (1910. g.) Maskavā, „Prosveš-čeņije“ (1911.—1913. g.) S.-Peterburgā.

Sarakstīts 1913. g. janvara pirmajā pusē

Pirmoreiz iespiests 1913. g. grāmatā: N. .4. Rubakins, „Grāmatu vidū“ Iespiests pēc grāmatas teksta

II sēj., 2. izdevums, Maskavā

PUANKARĒ IEVĒLĒŠANAS NOZĪME

Francijas jaunais republikas prezidents tiek pastiprināti apsveikts. Ieskatieties melnsimtnieciskajā grautiņu avīzē „Novoje Vremja“ un liberālajā avīzē ,,Reč“: cik aizkustinoša vienprātība, apsveicot prezidentu Puankarē, izsakot savu patiku!

Vērtējot jautājumus par ārpolitiku un par lietu stāvokli rietumu zemēs, sevišķi uzskatāmi atsedzas mūsu melnsimtnieku un mūsu liberāļu dziļā iekšējā radniecība. Kad tiklab vieni, kā arī otri apsveic „nacionālo" prezidentu Puankarē, ko ievēlējusi Francijas lielburžuazijas un klerikāli feodālās reakcijas savienība, — ikvienam kļūst skaidrs, ka melnsimtnieki un liberāļi atšķiras tikai uzskatos par cīņas paņēmieniem pret sociālismu.

Bet Puankarē ievēlēšana rada lielāku interesi, nekā domā čaklie „apsveicēji". Apzinīgie strādnieki, apdomādami šo vēlēšanu nozīmi, aizrāda uz trim apstākļiem.

Pirmkārt, Puankarē ievēlēšana nozīmē vēl vienu soli uz priekšu Francijā gaidāmās šķiru cīņas saasināšanā. Puankarē bija premjerministrs palatā, kurā ir radikāļu vairākums. Bet par prezidentu viņš ievēlēts pret radikāļu kandidātu Pamsu, ievēlēts ar klerikāli feodālās reakcijas palīdzību, viņu ievēlējis labējais bloks.

Ko tas nozīmē? Francijā pie varas ir pēdējā buržuāziskā partija, radikāļi. Tās atšķirība no „reakcijas" kļūst arvien mazāka. Pret sociālistisko proletariātu arvien ciešāk saliedējas visa buržuāzijā, no radikālās līdz reakcionārai, un arvien vairāk izlīdzinās robežas starp vienu un otru. Sevišķi spilgti 1as izpaudās Puankarē ievēlēšanā. Šāda saliedēšanās — droša pazīme, ka šķiru pretrunas ir ārkārtīgi saasinājušās.

Otrkārt, zīmīga ir Puankarē karjera — tipiska buržuāziskā veikalnieka karjera, kurš pārdod sevi pēc kārtas visām partijām politikā un visiem bagātniekiem ,,ārpus“ politikas. Pēc profesijas Puankarē jau kopš 20 gadu vecuma ir advokāts. 26 gadu vecumā viņš jau bija kabineta priekšnieks, 33 gadu vecumā — ministrs. Bagātnieki un l'inanču dūži visās zemēs augstu vērtē šādu veiklu karjeristu politiskos sakarus. ,,Spožs“ advokāts deputāts un politisks krāpnieks, tie „civilizētajās*1 zemēs ir sinonīmi.

Treškārt, zīmīga ir Francijas sociālistu demonstrācijā, ievēlējot Puankarē. Balsošana par Vaļjanu bija demonstrācijā par godu Komūnai. Vaļjans ir dzīva atmiņa par to. Pietiek kaut reizi redzēt, kā Parizcs strādnieki sagaida Vaļjanu, kas balts kā ūbele parādās uz tribīnes, lai saprastu to.

Un, lūk, tai pašā Versaļā, kur 1871. gadā buržuāziskā Francija centās pārdot dzimteni Bisinarkam, lai apspiestu proletariāta sacelšanos — tai pašā zālē, kur pirms 42 gadiem skanēja zvēriskie mclnsimlniecisko Francijas muižnieku bļāvieni, kuri alka sev karaļa, strādnieku šķiras deputāti balsoja par veco komunaru.

„Pravda", 11. nr., 1913. ģ.

Iespiests pēc avīzes ,,Pravda" teksta

15. janvari Paraksts: V. 1.

VAĻSIRDĪGI

Mēs jau atzīmējām savā avīzē, ka Valsts padomē izkritis cauri Domes likumprojekts par zemstes ievešanu Archan-geļskas gub. Bet pie šā fakta nozīmes, kurš ar visu savu nenozīmīgumu tai pašā laikā ir ārkārtīgi raksturīgs, jāpakavējas vēl un vēl.

Gandrīz pusgadsimtu pastāv muižnieciskā zemste, kas nodrošina neapšaubāmu pārsvaru feodālajam (krieviski: dzimtbūtnieciskajam) muižnieka tipam. Un tikai dažās guberņās, piem., Vjatkas, kur gandrīz nav dzimtmuižnieku zemesīpašuma, zemstei ir zcnmieciskāks raksturs; bet toties šeit tā vēl vairāk sapīta visdažādāko ierēdniecisko aizliegumu, šķēršļu, aprobežojumu un paskaidrojumu tīklā. Pēc šādas zemstes, kas, kā liekas, padarīta nekaitīga un apcirpta, jau vairāk nekā pusgadsimtu tiecas arī Archan-geļskas guberņa.

Un, lūk, melnās, muižnieciskās un buržuāziskās III Domes lēmumu par Archangeļskas zemstes ievešanu Valsts padome noraidījusi. Ar kādu pārsteidzoši spilgtu gaismu šis ,.sīkums“ apstaro mūsu „atjauninātās" iekārtas būtību! Kāda lieliska mācība attiecībā uz politikas šķiriskajām saknēm!

Zemstes pretinieku argumenti Valsts padomē liek izteikti vaļsirdīgi: redziet, tur, lūk, neesot muižnieku. Visā guberņā tikai 2 660 des. „privātā" zemesīpašuma — izsaucies Sli-šinska kgs, referents Valsts padomē.

Tātad, ja nav dižciltīgo muižnieku, tad „tauta" nav izaugusi pat līdz ceļu labošanai un slimnīcu ierīkošanai. Bet, ja muižnieku nav, tad tie jāievieš tieši vai netieši.

Jāievieš no kurienes? No Krievijas centra, kur to pieliekami. Melnzemes centra muižnieki, kur dzimtbūšanas pēdas ir vissvaigākās, kur visvairāk saglabājušās „klaušas^11 (saimniecības atstrādāšanas sistēma), kur nedalīta ir Kur-skas zubriem līdzīgo zubru kundzība, valdonība un valdīšana, — lūk, uz ko var balstīties valsts un sabiedriskajās lietās. Sājā nozīmē Valsts padomes izturēšanās pret Ar-changeļskas zemstes jautājumu ir visai pamācoša un uzskatāma mūsu valstiskuma mācība.

„Prauda", 13. nr., 1913. g.

Iespiests pēc avīzes ,,Pravda‘' teksta

17. janvari

Paraksts: V.

BRIANA KABINETS

Pazīstamais renegats Brians, kas kādreiz bija arehirevo-lucionars un „vispārējā streika^1' sludinātājs, atkal nokļuvis ministru kabineta priekšgalā Francijā. Tāpat kā Džons Bernss Anglijā, viņš kļuvis par strādnieku šķiras nodevēju un pārdevies buržuāzijai.

Interesants ir viņa jaunā kabineta sastāvs. Tajā valda trijnieks: Žonars—Eljens—Bodens. Kas tās par figūrām?

Ielūkojieties liberāļu avīzēs, piein., avīzes ,,Reč“ 11. nr-ā. Jūs ieraudzīsit ļoti sīku stāstu par to, kur ministri mācījušies, kur kalpojuši. Jūs ieraudzīsit nekaunīgu reklāmu un vēlēšanos pieglaimoties: Žonars — karaļa Eduarda draugs! Bodens — komunara brāļa vai māsas dēls!

„Žomini un Žomini, bet par šņabi ne pušplēsta vārda"122. Par lietas būtību avīze ,,Rcč“ klusē. Bet šī būtība ir ļoti vienkārša: viss trijnieks — pati rūdītākā un bezkaunīgākā f'inanču veikalnieku un afēristu kompānijā. Eljens ir piedalījies visos netīrajos miljonu skandālos, sākot ar Panamu. Viņš — veikalnieks linanču operāciju nozarē kolonijās, kas līdzīgas mūsu baškiru zemei... Žonars ir piedalījies tikpat ,,tīrā“ koncesijas iegūšanā ārkārtīgi bagāto dzelzs rūdu izmantošanai Veneā (Āfrikā). Viņa radiņi sēž vislielāko akciju kompāniju valdēs. Bodens — kapitālistu, uzņēmēju un kuģubūvētavu īpašnieku rokaspuisis. Viņa vieta ir tieši flotes ministrijā... tuvāk pie flotes pasūtījumiem un piegādēm!

Nekur tik skaidri kā Francijā neapstiprinās Marksa vārdi: buržuāziskās valdības ir kapitālistu šķiras komiji^123. Fn Francijas lielais progress ir tas, ka strādnieku šķira norāvusi visus melu aizsegus, padarījusi neskaidro par skaidru, „nometusi no važām neīstās puķes, kas tās rotāja — nevis tādēļ, lai cilvēce joprojām nēsātu šīs važas, kuru veids nesagādā nekāda prieka un nekādas baudas, bet tādēļ, lai tā nokratītu važas un stieptu roku pēc dzīva zieda“ 124.

Iespiests pēc avizes ,,Pravda“ teksta

„Pravda'*# 24. nr., 29/3. g. 18. janvari Paraksts: I.

VĒLĒŠANU REZULTĀTI

IV Domes vēlēšanu Kampaņa apstiprināja to vēsturiskā momenta vērtējumu, ko marksisti devuši kopš 1911. gada. Šis vērtējums tika izteikts tā, ka pirmais posms Krievijas kontrrevolūcijas vēsturē ir beidzies. Sācies otrais posms, ko raksturo buržuāziskās demokrātijās „vieglo pulku^11 mošanās (studenlu kustība), strādnieku ekonomiskā un vēl vairāk neekonomiskā uzbrūkošā kustība u. tml.

Ekonomiskā depresija, noteiktais kontrrevolūcijas uzbrukums, demokrātijās atkāpšanās un viņas spēku sabrukums, renegatisko, „vechovisko^11, likvidatorisko ideju trakošana „progresivajā nometnē^11, — lūk, ar ko atšķiras pirmais posms (1907.—1911.). Bet otrais posms (1911. un 1912.) gan ekonomiskā, gan politiskā, gan idejiskajā ziņā atšķiras ar pretējām pazīmēm: rūpniecības kāpinājums, kontrrevolūcijas nespēja vēl tālāk uzbrukt ar agrāko spēku vai enerģiju ult., demokrātijās mošanās, kas vechovisma, renegatisma, likvidatorisma noskaņas piespieda paslēpties.

Tāds ir vispārējais ainas fons, kas jāpatur prātā, lai pareizi novērtētu 1912. gada vēlēšanu kampaņu.

I. VELĒŠANU „TAISĪŠANA^11

IV Domes vēlēšanu atšķirīgā pazīme, kas visvairāk duras acīs, ir tas, ka valdība sistemātiski viltoja šīs vēlēšanas. Mūsu nolūks šeit nav rezumēt „vēlēšanu taisīšanu^11; par to pilnīgi pietiekami runājusi visa liberālā un demokrātiskā prese; par to pašu runā plašais kadetu pieprasījums IV Domē; šim jautājumam mums laikam izdosies veltīt īpašu rakstu, kad būs savilkti kopā plašie dokumentālie dati, kuru skaits arvien aug.

Bet pašreiz atzīmēsim vienīgi vēlēšanu taisīšanas paniat-rezultatus un šās „taisīšanas" galveno politisko nozīmi.

Garīdzniecības mobilizēšana pret liberālajiem un oktob-ristiskajiem muižniekiem; — represiju desmitkāršošana un visnekautrīgākā likuma pārkāpšana, kas vērsta pret buržuāzisko demokrātiju pilsētās un sādžās; — mēģinājumi ar tiem pašiem līdzekļiem izraut strādnieku kuriju no sociāldemokrātijas rokām — tādi ir galvenie vēlēšanu taisīšanas paņēmieni 1912. gadā. Visas šās politikas mērķis, kura atgādina bonapartisma politiku, bija labēji nacionālistiska vairākuma izveidošana Domē, un šis mērķis, kā zināms, nav sasniegts. Bet turpmāk mēs redzēsim, ka „nosargāt" agrāko trešās Domes stāvokli mūsu, atvainojiet par izteicienu, parlamentā valdībai ir izdevies; IV Domē palikuši divi vairākumi, labēji oktobristiskais un oktobris-tiski kadetiskais.

1907. gada 3. jūnija vēlēšanu likums ,,cēla“ valsts pārvaldīšanas sistēmu — un ne tikai vienas pašas pārvaldīšanas — uz dzimtkungu muižnieku bloka ar buržuāzijas virsotnēm, pie kam pirmais sociālais elements saglabāja šai blokā gigantisku pārsvaru, bet pār abiem elementiem stāvēja faktiski neapcirptā vecā vara. Par to, kāda bija un kāda paliek šās varas specifiskā daba, ko radījusi gadsimtiem ilgā dzimtbūšanas vēsture utt., pašlaik nav nemaz ko runāt. Katrā gadījumā 1905. gada pārmaiņa, vecā kraehs, atklātā un varenā masu un šķiru uzstāšanās lika meklēt savienību ar tiem vai citiem sociālajiem spēkiem.

Cerības uz „pelēci", uz zemnieku, kuras pastāvēja 1905. un 1906. g. (Buligina un Vites vēlēšanu likumi), bija sagrautas. Trešā jūnija sistēma „orientējās uz stiprajiem", uz muižniekiem un buržuāzijas dūžiem. Un, lūk, III Domes pieredze pavisam tikai kādu piecu gadu laikā sāka jau iedragāt arī šo „orientāciju"! Nevar iedomāties lielāku iztapšanu nekā oktobristu iztapšanu 1907.—1912. g., bet tomēr „neiztapa" arī oktobristi. Pat vecā, pēc dabas viņiem dziļi radniecīgā vara (tā sauc. „birokrātijā") nevarēja sadzīvot ar viņiem. Buržuāziskā politika uz laukiem (9. novembra likums) un kapitālisma daždažādā veicināšana — visu to virzīja tie paši Puriškeviči, un izrādījās, ka rezultāti ir ļoti bēdīgi. Puriškevičisms, kas bija mazliet atjaunināts,

izremontēts, atsvaidzināts ar jauno agraro politiku, ar pārstāvības iestāžu jauno sistēmu, joprojām žņaudza itin visu, bremzēdams attīstību.

Izrādījās, ka trešā jūnija sistēmā ir plaisa. Vēlēšanu „taisīšana" kļuva neizbēgama, tāpat kā vēsturiski neizbēgami ir bonapartisma paņēmieni, kad nav stingra, droša, pārbaudīta viengabalaina sociālā balsta, kad nākas laipot starp neviendabīgiem elementiem. Ja demokrātiskās šķiras nespēcīgas vai tās sevišķi novājinājuši pagaidu cēloņi, tad šādiem paņēmieniem var būt „panākumi" vairākus gadus. Bet pat Bismarka „klasiskie" pagājušā gadsimta 60. gadu vai Napoleona III piemēri — liecina, ka bez viskrasākajiem lūzumiem (Prūsijā tā bija „revolūcija no augšas" un vairāki sevišķi sekmīgi kari) lietu norise nevar iztikt.

II. JAUNĀ DOME

Lai noteiktu vēlēšanu rezultātus, ņemsim oficiālos datus par IV Domes sastāvu pēc partijām, salīdzinādami tos ar III Domi ne vien tās pastāvēšanas beigās (1912. g.), bet arī sākumā (1908. g.). Dabūjam šādu pamācošu ainu*:

* Dati no Domes izdevumiem: „Rādītājs^11 par 1908. g.; „Rokasgrāmata^11 par 1912. g. un „Valsts domes (IV) Ziņu Lapa^11, 1912., 14. nr., 1912. g. 2. decembrī, izlabotie dati līdz 1912. g. I. decembrim. — Tris nacion. grupas: poļi, baltkrievi un muhamedāņi.

29 is. sēj.

Pirmais Secinājums no šiem daliem — las, ka IV Domē palikuši divi agrākie vairākumā: labēji oktobrisliskais, kurā ir 283 balsis (65+120+98), un oklobristiski kadetiskais, kurā ir 226 balsis (98+48+59+21).

Palvaldnieciskajai valdībai praktiski vissvarīgākais ir ,,savs“ vairākums Domē. Starpība starp III un IV Domi šai ziņā niecīga. Ill Domē labēji oktobrisliskais vairākums sākumā bija 292 balsis, beigās — 268 balsis liels. Tagad ir iznācis vidējais starp šiem skaitļiem: 283.

Bet labējā vairākuma samazināšanās no 111 Domes sākuma līdz beigām ir tik ievērojama, ka valdība, ja tā paliek patvaldnieciska valdība, nevarēja neķerties pie ārkārtējiem vēlēšanu taisīšanas pasākumiem. Šī taisīšana nav nejaušība un nav atkāpšanās no sistēmas, kā lietu patīk tēlot Meijendorfiem, Maklakoviem un Ko, bet nepieciešamība, lai uzturētu „sistēmu".

Jūs, liberāļu kgi ar Maklakovu priekšgalā, runājat par „varas samierināšanos ar zemes iedzīvotājiem" (t. i., ar buržuāziju)? Bet, ja tā ir, tad viens no diviem. Vai nu jūsu runas par samierināšanos nav tukši vārdi, — tad jums jāpieņem arī „vēlēšanu taisīšana", jo šāds ir realais noteikums, lai samierinātos ar reālo varu. Jums taču tik ļoti patīk „reala politika"! Vai arī jūsu protesti pret „vēlēšanu taisīšanu" nav tukši vārdi, — un tad jums jārunā nevis par samierināšanos, bet par kaut ko, kas nemaz neizskatās pēc samierināšanās...

Trešā jūnija sistēmas otrajā vairākumā: oklobristiski liberālajā bija 252 balsis III Domes sākumā, tās beigās 235, un IV Domē tas noslīdējis līdz 226. Pēc lielas būtības tātad valdības „vēlēšanu kampaņa" ir izdevusies; valdība panākusi savu, atkal un atkal apstiprinādama praksē savu patvaldību. Jo kliegšana par labēji nacionālistisko vairākumu bija tikai kaulēšanās ar uzprasīšanu. Bet īstenībā valdībai ļoti vajadzīgi abi vairākumi, kas abi stāv uz kontr-revolucionara pamata.

Nevar vien pietiekami uzsvērt šo pēdējo apstākli, ko liberāļi notušē, lai vazātu aiz deguna demokrātiju, bet liberālie strādnieku politiķi (likvidatori) aiz muļķības. Iv.-d. bloks ar oklobristiem, kas tik spilgti atklājās Kodzjanko ievēlēšanā (bet vēl spilgtāk laikam gan bis bloks izpaudās

avīzes „Rec" nepieklājīgajās, verdziskajās frāzēs sakarā ar Rodzjanko runu), — šis bloks nepavisam nav tikai „tech-niska“ liela vien. Šis bloks izteic buržuāzijas kontrrevolu-cionaro noskaņojumu vienotību vispār, no Gučkova līdz Miļukovam; šis bloks iespējams, tikai pateicoties šim noskaņojumam.

No otras puses, arī valdībai nepieciešams liberāli oktob-ristiskais vairākums, raugoties no visas trešā jūnija režima sistēmas viedokļa. Jo III (un IV) Dome nepavisam nav „papīra^11 iestāde, kā nereti pļāpā „kreisie" narodņiki, kas neglābjami iestiguši Ropšina pārdzīvojumu un ,,otzovistu“ frāzes purvā^125. Nē. III un IV Dome — patvaldības attīstības un buržuāzijas attīstības posms — ir nepieciešams mēģinājums tuvināt tās īstenībā pēc 1905. gada uzvarām un sakāvēm. Un šā mēģinājuma fiasko būs ne vien Stolipina un Makarova, ne tikai Markova 2. un Puriškeviča, bet arī „samierinātāja“ Maklukova un Ko fiasko!

Valdībai nepieciešams liberāli oktobrisliskais vairākums, lai mēģinātu vest Krieviju uz priekšu, saglabājot Puriš-kcviēu visvarenību. Ret līdzekļu, lai iegrožotu, ierobežotu neparasti straujo, pārāk centīgo liberāli oktobrislisko ,,pro-gresismu", valdībai ir, cik uziet: gan Valsts padome, gan daudz kas cits...

III. PĀRMAIŅAS TREŠĀ JŪNIJA SISTĒMAS IEKŠIENE

Iepriekš minētie dali ir interesants materials jautājumā par politisko partiju, grupējumu un virzienu evolūciju muižnieku un buržuāzijas vidū kontrrevolūcijas laikmetā. Par demokrātiju, tiklab buržuāzisko (zemnieku), kā arī strādnieku, III un IV Domes sastāvs nesaka gandrīz neko tā vienkāršā iemesla dēļ, ka trešā jūnija sistēma līšu prātu celta, lai izslēgtu demokrātiju. Gluži tādā pašā veidā arī „nacionālās" partijas, t. i., pie „vadošās" laulības nepiederošās, 3. jūnijs speciāli nomācis un nožņaudzis.

Tāpēc mēs nodalīsim tikai labējos, oktobristus un krievu liberāļus — partijas, kuras stingri iekārtojušās trešā jūnija

29*

sistēma un kuras ta norobežojusi no demokrātijās, — un palūkosimies uz pārmaiņām šo partiju iekšienē.

No tā skaidri redzams, kā kūst tā sauc. ,,centrs“ privileģēto slāņu vidū un kā pastiprinās to labējais un liberālais spārns. Interesanti, ka liberālu skaita palielināšanās muižnieku un buržuāzijas vidū notiek ātrāk nekā labējo augšana, neraugoties uz visārkārtējākiem pasākumiem, ko valdība lietojusi, lai viltotu vēlēšanas labējo labā.

Ir cilvēki, kas sakarā ar šiem faktiem labprāt teic krāšņus vārdus par trešā jūnija sistēmas pretrunu saasināšanos, par mēreni buržuāziskā progresisma nākošo triumfu u. tml. Šie cilvēki aizmirst, pirmkārt, ka tad, ja muižnieku un it īpaši buržuāzijas vidū aug liberāļu skaits, tad visātrāk aug liberāļu labējais spārns, kas visu savu politiku ceļ vienīgi tikai uz „samierināšanos^1* ar labējiem. Par to mēs tūliņ sīki pastāstīsim. Otrkārt, šie cilvēki aizmirst, ka izdaudzi- nātā „buržuāzijas pavirzīšanās pa kreisi^11 ir tikai simptoms, kas rāda demokrātijās patiesu pavirzīšanos pa kreisi, kura vienīgā spējīga dot virzītājus spēkus nopietnai režima pārmaiņai. Treškārt, šie cilvēki aizmirst, ka trešā jūnija sistēma speciāli domāta, lai ļoti plašos apmēros izmantotu liberālās buržuāzijas un muižnieku reakcionaritates antagonismu, pastāvot daudz dziļākam viņu kopīgam antagonismam pret visu demokrātiju un it īpaši pret strādnieku šķiru.

Tālāk. Mūsu liberāļiem patīk lietu tēlot tā, ka oktobristu .sagrāvi esot radījusi „vēlēšanu taisīšana^11, kas, sak, šai „valdības pēdējā rīkojuma partijai^11 u. tml. esot atņēmusi atbalstu. Paši liberāļi, protams, šai gadījumā uzstājas godīgas opozicijas, neatkarīgu cilvēku, pat „demokrātu^11 lomā,

kurpretim īstenībā kaut kāda Maklakova atšķirība no oktobristiem ir pilnīgi iluzoriska.

Palūkojieties uz pārmaiņām, kas notikušas starp 111 un IV Domi, salīdzinot ar pārmaiņām, kas notikušas starp III Domes sākumu un beigām. Jūs redzēsit, ka III Domes iekšienē oktobristu partija zaudējusi lielāku skaitu savu biedru (28) nekā IV Domes vēlēšanās (22). Tas, protams, nenozīmē, ka „vēlēšanu taisīšanas" nav bijis; tā ir bijusi vistrakākos apmēros, it īpaši pret demokrātiju. Bet tas nozīmē, ka neatkarīgi no jebkādas vēlēšanu taisīšanas, neatkarīgi pat no valdības iedarbošanās un „politikas" vispār, notiek partejiskas norobežošanās process Krievijas mantīgo šķiru vidū, process, kur norobežojas kontrrevolūcijas labējais, dzimtbūtnieciski reakcionārais spārns no 1ās pašas kontrrevolūcijas liberāli buržuāziskā spārna.

Atšķirības starp labēji oktobristiskā Domes vairākuma atsevišķām grupām un frakcijām (labējo, nacionālistu, mēreni labējo, „centra", labējo oktobristu u. tml.) ir tikpat nestabilas, nenoteiktas, nejaušas, nereti viltīgi sagudrotas kā arī atšķirības oklobristiski liberālā vairākuma iekšienē (kreisie oktobristi, progresisti, kadeti). Mūsu pārdzīvojamam laikmetam raksturīgs nepavisam nav tas, ka oktobris-tus, kas atkarīgi no valdības, izstumj it kā neatkarīgais (un tas nu būtu Maklakovs!) konstitucionālais demokrāts. Tā ir muļķīga liberālā pasaciņa.

Raksturīgi tas, ka notiek īstu šķirisku partiju izveidošanās process un, konkrēti, spilgti opozicionāru izsaucienu un saldenu runu troksnītī par „varas samierināšanos ar zemes iedzīvotājiem" notiek kontrrevolucionarā liberālismā partijas saliedēšanās.

Krievijā visvairāk izplatītā liberālā prese pūlas visiem spēkiem, lai notušētu šo procesu. Tāpēc mēs vēlreiz pievērsīsimies preciziem Domes statistikas datiem. Paturēsim prātā, ka par partijām, tāpat kā par atsevišķiem cilvēkiem, jāspriež nevis pēc viņu vārdiem, bet pēc viņu darbiem. Īstenībā k.-d. un progresisti iet kopā visos vissvarīgākajos gadījumos, bet vieni un otri daudzos jautājumos gāja kopā ar oktobristiem gan III, gan IV Domē, gan vēlēšanās, kas nesen beidzās (Jekalerinoslavas guberņā: Rodzjanko bloks ar k.-d.!).

Jel palūkosimies uz daliem par šim trim parti jam:

Mēs redzam, ka milzīga un nemitīga ir samazināšanās oktobristiem; — niecīgi samazinās, pēc tam nedaudz palielinās k.-d.; — milzīgi un nemitīgi palielinās progresistu skaits, kas 5 gadu laikā gandrīz divkāršojies.

Ja mēs būtu ņēmuši 1908. gada datus, ko Miļukova kgs publicē 1912. g. izdevumā „Ježegodņik Reči“ („Avīzes ,,lteč“ Gadagrāmata^11), 77. lpp., tad aina iznāktu vēl daudz spilgtāka. Miļukova kgs rēķina, ka 111 Domē 1908. gadā bijuši 154 oktobrisli, 28 progresisti un 56 kadeti. Salīdzinot ar IV Domi, tas dos pavisam niecīgu kadetu skaita palielināšanos un vairāk nekā divkāršu progresistu skaita palielināšanos.

Progresisti 1908. gadā bija vairāk nekā divkārt vājāki par kadetiem. Tagad progresistu skaits ir vairāk nekā 80% no kadetu skaita.

Tātad iznāk tas neapstrīdamais fakts, ka Krievijas liberālismā kontrrevolūcijas laikā (1908.—1912. g.) visraksturīgākais — milzīgais progresisma pieaugums.

Bet kas ir progresisti?

Gan pēc sava sastāva, gan pēc savas ideoloģijas tas ir oktobrislu un kadetu maisījums.

Progresisti III Domē vēl saucās par mierīgiem atjauninātajiem, un viens no viņu vadoņiem, kontrrevoluciona-rais muižnieķelis Ļvovs, I Domē bija kadets. III Domē progresistu skaits, kā mēs redzējām, palielinājās no 25 līdz 36, t. i„ par 11 cilvēkiem; no šiem 11 deputātiem 9 pārgāja pie progresistiem no citām partijām, proti: 1 no kadetiem, 2 no mēreni labējiem, 1 no nacionālistiem un 5 no oklobris-liem.

Progresistu straujā augšana Krievijas liberālismā politisko pārstāvju vidū un rakstu krājuma ,,Vechi“ panākumi „sabiedrībā", tās ir vienas medaļas divas puses. Progresisti

praktiskajā politikā realizēja to, ko teorijā sludināja krājums ,,Vechi“, apspļaudīdams revolūciju, atteikdamies no demokrātijās, slavinādams buržuāzijas netīro bagātības iegūšanu kā dieva darbu zemes virsū utt., u. tml.

Kad kadets Maklakovs skaļos vārdos sludina varas samierināšanos ar zemes iedzīvotājiem, viņš tikai cildina to, ko progresisti dara.

Jo tālāk mēs aizejam no 1905. un 1906. g., jo skaidrāks kļūst, cik liela taisnība tolaik bija boļševikiem, atmaskojot kadetus tajā brīdī, kad viņu līksme par „uzvarām" bija vislielākā, parādot viņu partijas* īsto būtību, ko tagad arvien uzskatamāk un uzskatāmāk atsedz visu notikumu gaita.

Krievijas demokrātijā nevarēs gūt nevienu uzvaru, ja viņa noteikti neiedragās k.-d. „prestižu" masu vidū. Un. otrādi, kadetu faktiskā saplūšana ar veclioviešiem un pro-gresistiem ir viens no nosacījumiem un viens no simptomiem, kas rāda, ka demokrātijā saliedējas un nostiprinās proletariāta vadībā.

IV. PAR KO NOTIKA CĪŅA VĒLĒŠANĀS?

Šis jautājums vēlēšanām veltīto rakstu un prātojumu lielākajā daļā visvairāk tiek atvirzīts otrajā vietā vai pat pilnīgi notušēts. Bet pa tam tas ir jautājums par vēlēšanu kampaņas idejiski politisko saturu, vissvarīgākais jautājums, ko nenoskaidrojot visi pārējie jautājumi, visi parastie dati par „opozicijas procentiem" utt. pilnīgi zaudē vērtību.

Visvairāk izplatītā atbjjde uz šo jautājumu ir tā, ka cīņa notikusi par to — būt vai nebūt konstitūcijai. Tā raugās labējie. Tā raugās liberāļi. Visu labējo un visu liberālo presi caurstrāvo tas uzskats, ka patiesībā cīnījušās divas nometnes, viena par, otra pret konstitūciju. K.-d. partijas vadonis Miļukova kgs un šās partijas oficiālais organs ,,Reč“ tieši izvirzīja šo divu nometņu teoriju un turklāt k.-d. partijas konferences vārdā.

Palūkojieties jel uz šo „teoriju" no vēlēšanu rezultātā viedokļa. Kā tā izturējusi īstenības pārbaudi?

Jaunās Domes pirmo soli iezīmēja k.-d. bloks ar oktobris-tiem (un pat ar daļu no labējiem) attiecībā uz Rodzjanko „konstitucionālo" kandidatūru, kura runu, kas saturot it kā konstitucionālu programu, kadeti apsveica sajūsmas pilni^46.

Oktobristu vadonis Rodzjanko, ko, kā zināms, pieskaita labējo oktobristu skaitam, uzskata sevi par konstituciona-listu, tāpat kā Krupenskis, „centra frakcijas" jeb konserva-tivo konslitucionalistu vadonis.

Pateikt, ka cīņa notikusi konstitūcijas dēļ, nozīmē nepateikt neko, jo tūliņ pat izvirzās jautājums, par kādu konstitūciju ir runa? vai par konstitūciju Krupenska? vai Rodzjanko? vai Jefremova-Ļvova? vai Maklakova-Miļu-kova garā? Bet tālāk nāk vēl daudz svarīgāks jautājums, jautājums nevis par vēlējumiem, paziņojumiem, progra-mām, — kas paliek uz papīra, — bet par patiesiem līdzekļiem, lai sasniegtu vēlamo.

Šajā —[46]- pašā galvenajā (un vienīgi nopietnajā) punktā neatspēkots un neatspēkojami pareizs joprojām ir avīzes ,,Reč“ (117. nr-ā) 1912. g. pārdrukātais Grcdeskula kga paziņojums par to, ka jauna revolūcija neesot vajadzīga, ka vajadzīgs „vienīgi konstitucionāls darbs". Šis paziņojums idejiski politiski apvieno kadetus ar oktobristiem daudz pamatīgāk un dziļāk nekā tūkstoškārtīgie apgalvojumi par uzticību konstitūcijai un pat... demokrātijai, kas tos it kā šķirot.

No visām avīzēm, ko lasa Krievijā, laikam apmēram 90% sastāda oktobristu un liberāļu izdevumi. Iedvešot lasītājiem domu par divām nometnēm, no kurām viena ir par konstitūciju, visai šai presei ir milzīga sagandējoša iedarbība uz masu politisko apziņu. Vajag tikai padomāt, ka visa šī kampaņa beidzas ar Rodzjanko „konstitucionālo" deklarāciju, ko pieņem Miļukovs!

Nevar vien pietiekami uzstāt, ņemot vērā šādu lietu stāvokli, ka jāatkārto vecās — un daudzu aizmirstās — politiskās zinātnes patiesības. Kas ir konstitūcija? lūk, nktualais jautājums Krievijā.

Konstitūcija ir izlīgšana starp vecās (muižnieku, dzimt-būtnieciskās, feodālās, absolutiskās) sabiedrības vēsturiskajiem spēkiem un liberālo buržuāziju. Šās izlīgšanas reālos noteikumus, vecā piekāpšanās vai liberālās buržuāzijas uzvaru apmērus nosaka demokrātijās, plašo tautas masu (un vispirms strādnieku) uzvaru panākumi pār vecā spēkiem.

Mūsu vēlēšanu kampaņa tikai tāpēc varēja beigties ar to, ka Miļukovs pieņem Rodzjanko ,,deklarāciju", ka īstenībā liberalisms cenšas nevis pēc vecā privilēģiju (ekonomisko, politisko utt.) iznīcināšanas, bet pēc to sadalīšanas starp (īsi runājot) muižniekiem un buržuāziju. No tautas, demokrātijās masu kustības liberalisms baidās vairāk nekā no reakcijas: lūk, kur rodas pārsteidzošais — no kapilala ekonomiskā spēka viedokļa — liberālismā nespēks politikā.

3. jūnija sistēmā liberālismam ir ciešamas, puslegālās opozicijas monopols, un jaunas politiskas atdzīvošanās (lietojam pārāk vāju un neprecizu vārdu) sākums nostāda jaunās, augošās demokrātijās plašos slāņus šo monopolistu ietekmē. Tāpēc tagad visa būtība jautājumā par politisko brīvību Krievijā sašaurinās tieši līdz tā izskaidrošanai, ka cīnās nevis divas, bet trīs nometnes, jo tikai šai pēdējai nometnei, ko liberāļi mēģina notušēt, patiešām ir spēks, lai realizētu politisko brīvību.

1912. gada vēlēšanās cīņa nepavisam nenotika „konstitūcijas dēļ“, jo kadeti, galvenā liberālā partija, kas lielāko tiesu bruka virsū oktobristiem un tos pārspēja, savienojās ar Rodzjanko deklarāciju. Cīņa, kas bija iežņaugta trešā jūnija sistēmas policejiskās spīlēs, notika par to, lai modinātu, nostiprinātu, saliedētu patstāvīgu, no liberālismā svārstībām un „oktobrisliskām simpātijām" neatkarīgu demokrātiju.

Lūk, kāpēc aplūkot tagadējo vēlēšanu kampaņas idejiski politisko saturu tikai no ,.parlamenlara" viedokļa ir pamat-kļūda. Simtkārt reālāks nekā visas „konstitucionālās" pro-gramas un platformas ir jautājums par to, kā dažādas partijas un grupas izturējās pret politisko streiku kustību, kas iezīmēja 1912. gadu.

Lai jebkuras zemes buržuāziskās partijas atšķirtu no proletāriskām, viens no labākajiem pārbaudes līdzekļiem: attiecības pret ekonomiskiem streikiem. Ja jau zināma partija savā presē, savās organizācijās, savā parlamentārā darbībā necīnās kopā ar strādniekiem ekonomiskos streikos, — tad šī partija ir buržuāziskā partija, lai kā tā zvērētu pie sava „tautiskuma^14, pie sava „radikālā sociālismā^14 u. tml. Krievijā, mutatis mutandis (ar atbilstošiem grozījumiem), tas pats jāsaka par partijām, kas grib, lai tās uzskata par demokrātiskām: nedievojies ar to, ka tu uz tāda un tāda papīriņa esi uzrakstījis konstitūciju, vispārējas vēlēšanu tiesības, koaliciju brīvību, tautību tiesību vienlīdzību u. tml., — šiem vārdiem ir graša vērtība, bet parādi man savus darbus attiecībā pret 1912. gada politisko streiku kustību! Arī šis kritērijs vēl nav pilnīgs, bet tomēr tas ir lietišķīgs kritērijs un nevis tukšs solījums.

V. DZĪVE PĀRBAUDA VELĒŠANU LOZUNGUS

Vēlēšanu kampaņa tāpēc ir izcili interesanta ikvienam apzinīgam politiskajam darbiniekam, ka tā dod objektīvu materiālu jautājumā par dažādu sabiedrības šķiru uzskatiem, noskaņām un tātad arī par interesēm. Pārstāvības iestādes vēlēšanas šajā ziņā var salīdzināt ar iedzīvotāju skaitīšanu: vēlēšanas dod politisku statistiku. Protams, šī statistika mēdz būt laba. (pastāvot vispārējām uti. vēlēšanu tiesībām), mēdz būt arī slikta (mūsu, atvainojiet par izteicienu, parlamenta vēlēšanas); protams, šo statistiku, — tāpat kā katru citu, —- jāiemācās kritizēt un ar kritiku izlielot. Protams, beidzot, šī statistika jāņem sakarībā ar visu sociālo statistiku vispār, un, piemēram, streiku statistika tiem, kas neslimo ar parlamentārā kretīnisma slimību, bieži vien izrādīsies simtkārt nopietnāka un dziļāka nekā vēlēšanu statistika.

Bet aiz visām šīm atrunām neapšaubāms paliek tas, ka vēlēšanas dod objektīvu materiālu. Subjektīvo vēlējumu, noskaņu, uzskatu pārbaudei, ņemot vērā pie dažādām šķirām piederošo iedzīvotāju masu balsošanu, vienmēr jābūl vērtīgai politiķim daudzmaz nopietnā šā vārda nozīmē. Partiju cīņa īstenībā, vēlētāju priekšā, saskaitot rezulta-lus — vienmēr dod materiālu, kas pārbauda mūsu izpratni par to, kāds ir sabiedrisko spēku samērs zemē, kāda ir to vai citu „lozungu" nozīme.

No šā viedokļa mēs arī mēģināsim aplūkot vēlēšanu rezultātus.

Jautājumā par politisko statistiku galvenais, kas šeit jāsaka, ir tas, ka tās lielākā daļa acīm redzami nederīga, jo pavisam nekaunīgi tikuši piemēroti administrācijas „pasākumi": „izskaidrošana", spiediens, aresti, izsūtīšana utt., u. tml. bez gala. Cerevaņina kgs, kas, piemēram, žurnālā ,,Naša Zarja" 9.—10. nr-ā savilcis kopā rezultātus pēc datiem par vairākiem simtiem balsotāju, kuri pieder pie dažādām kūrijām, spiests atzīt, ka opozicionāro balsotāju procenta pazemināšanos (salīdzinot ar III Domes vēlēšanām) 2. pilsētas un zemnieku kūrijā „būtu smieklīgi“ uzskatīt par pierādījumu, ka nolikusi pavirzīšanās pa labi. Vienīgā kūrija, attiecībā uz kuru Mimrecovi, Chvostovi. Tolmačevi, Muratovi un Ko nav varējuši izdarīt viltošanu, tā ir 1. pilsētas kūrija. Un tā parādīja, ka „opozicionāro" balsotāju skaits audzis no 56% līdz 67%, pie kam oktob-risti noslīdējuši no 20% līdz 12%, bet labējie — no 24% līdz 21%.

Bet, ja „izskaidrošana" pilnīgi iznīcinājusi vēlēšanu statistikas nozīmi attiecībā uz balsotājiem, ja demokrātiskās šķiras, kas vispār izslēgtas no privileģētajiem trešā jūnija ļaudīm, pašas izbaudījušas šo izskaidrojumu jaukumu, tad liberālismā izturēšanās pret demokrātiju tomēr parādīja sevi vēlēšanās. Šai punktā tomēr radies objektivs materials, kas dzīves pieredzē ļauj pārbaudīt to, ko domājuši un teikuši dažādi „virzieni" pirms vēlēšanām.

Jautājums par liberālismā attiecībām pret demokrātiju nepavisam nav „tikai partijas" jautājums, t. i., tāds, kas svarīgs tikai no kādas stingri partejiskas līnijas viedokļa. Nē. Šis jautājums ir vissvarīgākais katram, kas liecas pēc politiskas brīvības Krievzemē. Šis jautājums ir tieši par to. kā tad lai izcīna visa tā, kas Krievijā ir kārtīgs un godīgs, kopīgo tieksmju priekšmetu.

Marksisti, sākdami 1912. gadā vēlēšanu kampaņu, nostādīja tieši centrā konsekventa demokrātismā lozungus pretsvarā liberālajai strādnieku politikai. Iespējama divējāda

šo lozungu pārbaude: pirmkārt, ar prātošanu un citu zemju pieredzi; otrkārt, ar 1912. gada kampaņas pieredzi. Pareizi vai nepareizi ir marksistu lozungi, tam tagad jābūt redzamam pēc tā, kādas attiecības īstenībā izveidojušās starp liberāļiem un demokrātiem. Šās lozungu pārbaudes objek-tivisms jau ir tieši tas, ka nevis mēs paši pārbaudījām tos, bet masas, un ne tikai masas vispār, bet it īpaši mūsu pretinieki.

Vai vēlēšanās un vēlēšanu rezultātā liberāļu un demokrātijās attiecības izveidojušās tā, kā gaidīja marksisti? vai tā, kā gaidīja liberāļi? vai tā, kā gaidīja likvidatori?

Lai gūtu skaidrību šai jautājumā, vispirms atcerēsimies šīs ,,gaidas“. 1912. gada pašā sākumā, kad vēlēšanu jautājums tikko kā izvirzījās, kad k.-d. (viņu konferencē) bija izkārts vienotās opozicijas (t. i., divu nometņu) un tā uzskata karogs, ka bloki ar kreisajiem oktobris-tiem pieļaujami, — strādnieku prese izvirzīja jautājumu par lozungiem Martova un Dana rakstos avīzē „Zivoje

I)jelo“, F. L—ko^126 un citu rakstos avīzē ,,Zvezda“ (11. (47.) un 24. (60.) nr-ā, bet avīzē „Zivoje Djelo“ 2., 3. un 8. nr-ā).

Martovs izvirza lozungu: „izsist reakciju no tās pozicijām Domē“; Dans — „izraut Domi no reakcijas rokām“. Martovs un Dans pārmeta avīzei ,,Zvezda“, ka tā draudot liberāļiem un tiecoties izspiest no liberāļiem vietas Domē.

Trīs pozicijas iezīmējās skaidri:

1) K.-d. par vienotu opoziciju (t. i., par 2 nometnēm) un par to, ka pieļaujami bloki ar kreisajiem oktobristiem.

2) Likvidatori par lozungu: „izraut Domi no reakcijas rokām“, atvieglot k.-d. un progresistiem „iešanu uz varu“ (Martovs avīzes „Zivoje Djelo“ 2. nr-ā). Neizspiest no liberāliem vietas demokrātu labā.

3) Marksisti pret lozungu: „izraut Domi no reakcijas rokām", jo tas nozīmē izraut muižnieku no reakcijas rokām. „Praktiskais uzdevums vēlēšanās mums nepavisam nav „izsist reakciju no tās pozicijām Domē“, bet gan stiprināt demokrātiju vispār, it īpaši strādnieku demokra-liju“ (F. L—ko avīzes ,,Zvezda“ 11. (47.) nr-ā)*. Liberāļiem vajag draudēt, vietas no viņiem izspiest, iet kaujā pret viņiem, nebīstoties no iebiedēšanas ar kliedzieniem par melnsimtnieku briesmām (viņš pats 24. (60.) nr-ā*). Liberāļi „nāk pie varas^11 tikai tad, kad demokrātijā uzvar pretēji liberālismā svārstībām.

Domstarpības starp marksistiem un likvidatoriem ir ārkārtīgi dziļas un nesamierināmas, lai cik viegla dažādiem lāga vīriem liktos nesamierināmā samierināšana vārdos. „Izraut Domi no reakcijas rokām^11 — tas ir vesels ideju loks, vesela politikas sistēma, kas objektīvi nozīmē hegemonijas atdošanu liberāļiem. „Izraut demokrātiju no liberāļu rokām“ — pretēja politikas sistēma, kas bāzējās uz to, ka tikai tāda demokrātijā, kura izkļuvusi no liberāļu atkarības, spējīga īstenībā iedragāt reakciju.

Jel palūkojieties, kas īstenībā iznācis no kaujas, par kuru šādi sprieda un prātoja līdz tās sākumam.

Ņemsim kā liecinieku, kas nosaka kaujas rezultātus, V. Ļevicka kgu no žurnālā „Naša Zarja“ (9.—10. nr-ā), — droši vien šo liecinieku neviens gan neturēs aizdomās par labvēlību pret avīžu ,,Zvezda“ un ,,Pravda“ līniju.

Luk, kā šis liecinieks nosaka kaujas rezultātus, kura notikusi 2. pilsētas kūrijā — kā zināms, vienīgajā kūrijā, kurā bija kaut vai attāla līdzība „eiropiskām" vēlēšanām un kurā ir kaut vai vismazākā iespēja savilkt kopā rezultātus par liberālismā un demokrātijās „satikšanos".

Liecinieks saskaitījis, ka s.-d. uzstājušies 63 reizes, no kurām piecos gadījumos bijusi piespiedu atteikšanās no kandidatūras, piecos — vienošanās ar citām partijām un 53 patstāvīgas uzstāšanās gadījumi. No šiem 53 gadījumiem — četri četrās lielajās pilsētās un 49, ievēlējot balsotājus.

No šiem 49 gadījumiem deviņos nav zināms, pret ko cīnījušies s.-d.; trijos gadījumos — pret labējiem (visos trijos s.-d. uzvara); vienā gadījumā pret trudovikiem (s.-d. uzvara); pārējos 36 gadījumos — pret liberāļiem (21 s.-d. uzvara; 15 sakāves).

Nodalot krievu liberāļus, dabūjam, ka s.-d. cīnījušies pret viņiem 21 cadīiumā. Te būs rezultāti:

Tātad s.-d. galvenie pretinieki bijuši liberāļi (3G gadījumi pret 3); galvenās sakāves sociāldemokrātiem sagādājuši kadeti.

Tālāk, no 5 vienošanās gadījumiem divos bijusi kopēja opozicijas vienošanās pret labējiem; trijos ,,runa var būt par kreiso bloku pret k.-d.“ (kursivs mans; žurnālā ,,Naša Zarja“ 9.—10. nr-a 98. lpp.). Tātad vienošanās gadījumu skaits ir mazāks nekā 7m no uzstāšanās gadījumu skaita vispār. No vienošanās gadījumiem 60°/o gadījumu ir vienošanās pret k.-d.

Beidzot, 4 lielajās pilsētās rezultāti ir šādi:

Tātad visās 4 lielajās pilsētās s.-d. cīnās pret kadetiem, pie kam 1 gadījumā k.-d. uzvar pārbalsošanā ar oktobristu palīdzību (pieskaitot viņiem „Baltijas konstitucionālās partijas" kandidātu).

Paša liecinieka secinājumi:

„Kadefu monopolam uz pilsētas demokrātijās pārstāvēšanu tuvojas gals. S.-d. tuvākais uzdevums šajā nozarē — atkarot liberālismam pārstāvību visās 5 pilsētās, kur ir patstāvīga pārstāvniecība. Psicholo-ģiskie" (??) „un vēsturiskie" (bet ekonomiskie?) „priekšnosacījumi tam —- demokrātiskā vēlētāja ,.pavirzīšanās pa kreisi", k.-d. politikas bankrots un proletariāta pašdarbības jaunā mošanās — pastāv jau tagad" („NaŠa Zarja", cit. burtn. 07. lpp.).

Progresisli uii k.-d. kopā ar progresistiem vai trudovikiem.

VI. „BEIGAS" ILŪZIJĀM ATTIECĪBA UZ K.-D. PARTIJU

1. Fakti pierādījuši, ka patiesā nozīme kadetu lozungam par „vienoto opoziciju" vai „divām nometnēm" bija tā, ka liberāļi piešmauca demokrātiju, ar krāpšanu piesavinājās demokrātijās mošanās augļus, apcirpa, notrulināja, padarīja nespēcīgu šo vienīgā spēka mošanos, kurš spējīgs virzīt Krieviju uz priekšu.

2. Fakti pierādījuši, ka vienīgā vēlēšanu cīņa, kas kaut cik līdzīga „atklātai", „eiropiskai", bija tieši tas, ka demokrātijā tika rauta laukā no liberāļu rokām. Šis lozungs bija dzīvā dzīve, šis lozungs izteica reāli notiekošo jaunās demokrātijās mošanos uz jaunu kustību. Bet likvidatoru lozungs „Domes izraušana no reakcijas rokām" bija liberāli inteliģentiska pulciņa satrunējusi izdoma.

3. Fakti pierādījuši, ka tikai tā „trakā" cīņa pret k.-d., likai tā „kadetu ēšana", par ko mums izteica pārmetumus liberāļu kalpi, likvidatori, kuriem trūkst rakstura, pauda īstu īstas masu kampaņas vajadzību, jo darbos kadeti izrādījās vēl sliktāki, nekā mēs tos tēlojām. Izrādījās, ka kadeti ir tieši melno sabiedrotie pret s.-d. Priedkalnu, pret s.-d. Pokrovski!127

Tas taču ir vēsturisks lūzums Krievijā: melnie, kas nonāca līdz aklumam naidā pret k.-d. un kas saskatīja galveno ienaidnieku kadetos, ar notikumu gailu novesti pie tā, ka mēģina izdabūt cauri k.-d. pret s.-d. Šajā šķietami mazajā laktā izpaužas vislielākais partejiskais pagrieziens, kas rāda, cik ārišķīgi būtībā bijuši melno uzbrukumi k.-d. un otrādi — cik viegli patiesībā Puriškevičs un Miļukovs atraduši sevi, atraduši savu vienību pret s.-d.

Dzīve ir parādījusi, ka mēs, boļševiki, ne tikai neesam pārāk zemu novērtējuši iespējamos blokus ar k.-d. (2. stadijā u. tml.), bet drīzāk arvien vēl esam novērtējuši tos pārāk augstu, jo īstenībā radušies vairāki gadījumi, kur k.-d. bloķējušies ar oktobristiem pret mums! Tas, protams, nenozīmē, ka mēs atteiktos (kā gribēja daži vakarējie otzo-visli un viņu draugi, kuru prāts ir mazāks nekā viņu centība) izmantot vairākos gadījumos, guberņas vēlēšanu sapulcēs, piem., mūsu blokus ar k.-d. pret labējiem. Tas nozīmē, ka mūsu kopējo līniju (3 nometnes; demokrātijā pret k.-d.) dzīve apstiprinājusi un vēl vairāk nostiprinājusi.

Pie tā paša. Ļevieka, Čerevaņina kgs u. c. žurnālā ,,N:iša Zarja“ līdzstrādnieki ar visādas uzslavas cienīgu centību un čaklumu savākuši vērtīgu materiālu mūsu vēlēšanu statistikai. Žēl, ka viņi nav sakopojuši materiālus — kas viņiem acīm redzot ir bijuši — par to gadījumu skaitu, kur kadetiem bijuši tieši un netieši bloki ar oktobristiem un labējiem pret s.-d.

Priedkalns un Pokrovskis nav vienīgie; guberņu vēlēšanu sapulcēs daudz vēl ir bijis analoģisku gadījumu. Tos nevajag aizmirst. Ir vērts tiem pievērst mazliet vairāk uzmanības.

Tālāk. Mūsu „liecinieks^11, kas spiests izdarīt iepriekš minētos secinājumus par k.-d., nepavisam nav padomājis, kādu tad novērtējumu par k.-d. partiju apstiprinājuši šie secinājumi. Kas nosauca k.-d. par pilsētas demokrātijās partiju? Un kas kopš 1906. gada marta un varbūt arī vēl agrāk, tika pierādījis, ka šī liberāļu partija turas ar to, ka tā krāpj demokrātisko vēlētāju?

Tagad likvidatori tāpat kā Jāņi Aizmāršīgie sākuši skandināt: „к.-d. monopolam’ tuvojas beigas"... Tātad „monopols" ir bijis? Ko tas nozīmē? Monopols ir konkurences novēršana. Vai s.-d. konkurence pret k.-d. 190(5. un 1907. gadā tika vairāk novērsta nekā 1912. g.??

V. Ļevieka kgs atkārto vulgāro frāzi, nedomādams par to vārdu nozīmi, kurus viņš izrunā. Monopolu viņš saprot „vienkārši" lajā nozīmē, ka pārsvarā bijuši k.-d., bet tagad tam ir beigas. Bet, kungi, ja jūs pretendējat uz marksismu, tad va jag taču kaut mazliet apdomāt jautājumu par partiju šķirisko raksturu un nevis tik bezrūpīgi izturēties pret saviem vakar teiktajiem vārdiem.

Ja k.-d. ir pilsētas demokrātijās partija, tad viņu pārsvars nav ..monopols", bet pilsētas demokrātijās šķirisko interešu rezultāts! Bet, ja viņu pārsvars pēc pāris vai vairāk gadiem ir izrādījies par „monopolu", t. i„ par kaut ko nejaušu un nenormālu no kapitālisma vispārējo un pamatlikumu un no šķiru savstarpējo attiecību viedokļa kapitālistiskajā sabiedrībā, — tad jāsecina, ka tic cilvēki, kas kadetu partiju uzlūkoja par pilsētas demokrātijās partiju, bijuši opor-tunisti, ļāvušies acumirklīgiem panākumiem, pielūguši moderno kadelisma spožumu, novirzījušies no marksistiskas k.-d. kritizēšanas uz liberāli verdzisku izturēšanos pret viņiem.

V. Ļevieka kga secinājums pilnīgi viss vārdu pa vārdam apstiprina to 1907. gadā Londonā pieņemto boļševiku lēmumu par k.-d. partijas šķirisko dabu, kuru tik traki apstrīdēja meņševiki. Ja pilsētu demokrātijā gājusi līdzi kadetiem „tradicijas dē( un tāpēc, ka liberafi to tieši krāpa“, kā teikts šajā lēmumā, tad šādā gadījumā pilnīgi saprotams, ka 1908.—-1911. g. smagās mācības izklīdinājušas „konstitucionālās ilūzijas^11, satricinājušas „tradiciju", atmaskojušas „krāpšanu" un līdz ar to darījušas galu ..monopolam".

Mūsu laikos pārāk izplatīta tīša un netīša pagātnes aizmiršana, — līdz pēdējai pakāpei vieglprātīga izturēšanās pret precizāin, tiešām, skaidrām atbildēm uz visiem svarīgajiem politikas jautājumiem un pret šo atbilžu pārbaudīšanu pieredzes bagātajā laikā 1905.—1907. un 1908.— 1912. g. Demokrātijai, kas mostas, nav nekā postošāka par šādu aizmiršanu un šādu izturēšanos.

Vil. PAR KADAM „MILZĪGĀM BRIESMĀM DZIMTMUIŽNIEKU ZEMESĪPAŠUMAM"

Cerevaņina kgs, savilkdams kopā vēlēšanu cīņas rezultātus, rēķina, ka opozicijai „tīri mākslīgi, tikai ar pavisam ārkārtējiem paņēmieniem izrautas 49 vietas". Šo vietu pieskaitīšana patiesi iekarotām pēc viņa domām dod skaitli 207, t. i., tikai par 15 mazāk, nekā ir absolūtais vairākums. Autora secinājums: „uz trešā jūnija sistēmas pamata, ja nebūtu ārkārtējo mākslīgo paņēmienu, muižnieciski dzimt-būtnieciskā reakcija būtu piedzīvojusi vēlēšanās pilnīgu un noteiktu (??!) sakāvi".

„Šo milzīgo briesmu priekšā — turpina autors — kas draudēja dzimtmuižnieku zemcsīpašumam‘' ... popu sadursmes ar muižniekiem nav svarīgas (cit. burtn. 85. lpp.ļ.

Lūk, kādas sekas lozungam par Domes izraušanu no reakcijas rokām! Čerevaņins sāpīgi sodījis Martovu, aiz-

:« !.s, srj runādams viņa lozungu līdz absurdam un nostiprinādams, tā sakot, kopā ar „vēlēšanu cīņas rezultātiem" likvidalo-risko iluziju rezultātus.

Progresistiski kadetiskais vairākums IV Domē būtu „milzīgas briesmas dzimtmuižnieku zemesīpušumam"! Tā ir taisni pērle.

Tomēr tā nav pārtcikšanās, bet neizbēgams visa tā idejiskā satura rezultāts, ko liberāļi un likvidatori centās ielikt vēlēšanu kampaņā.

Milzīgā progresislu lomas palielināšanās, salīdzinot ar k.-d., — tas, ka šie progresisti iemieso politikā visu to rene-gatismu (vechovismu), kas ir kadetiem, — pašu kadetu faktiskā pāriešana, klusējot un slepus, uz progresisma pozi-ciju, — visu to likvidatori negribēja redzēt, un viss tas noveda viņus līdz ,,čerevaņiniskai“ pērlei. „Nevajag pārāk daudz runāt par kadetu kontrrevolucionarismu" — tā vai apmēram tā kādreiz rakstīja trudoviks (narodņiks likvidators) Vodovozova kgs. Gluži tāpat raudzījās mūsu likvidatori.

Viņi aizmirsuši pat III Domes mācību, kur kadets Bere-zovskis oficiālā runā „izskaidroja" k.-d. agraro programu un pierādīja, ka tā izdevīga dzimtkungiem muižniekiem. Un tagad, 1912. gadā, lai gaidītu no „opozicionārās" muižnieku Domes, no progresistiem, šiem mazliet pārtaisītajiem oktobristiem, „milzīgas briesmas dzimtmuižnieku zemeslpašumam"...

Paklausieties, Čerevaņina kgs... fantazējiet, bet ziniet taču mērul

Sakarā ar Čerevaņina rezumējumu par likvidatoru taktiku mums ir lieliska vēlēšanu rezultātu ilustrācijā. IV Dome ar 132 balsīm pret 78 pieņēmusi progresistu pārejas formulu.

Tieši oktobrists Antonovs bija tas, kas oficiāli paziņoja, ka šī visvulgārākā, tukšākā formula, būdama oktobrislu formula, viņu pilnīgi apmierinot! Protams, Antonova kgm taisnība. Progresisti iesniedza tīri oklobristisku formulu. Progresisti nospēlēja savu oktobrislu un kadetu samierinātāju lomu.

Oktobrisms ir sakauts, lai dzīvo oktobrisms! „Sakauts" ir

Gučkova oktobrisms, sveiks un vesels ir Jefremova-Ļvova oktobrisms^47.

VIII. SAKĀVES AIZSEGŠANA

Mums vēl jāapskala vēlēšanu rezultāti vissvarīgākajā, strādnieku kūrijā.

Ka šī kūrija ir s.-d. pusē, par to nevienam nav bijis un nav šaubu. Šeit vairs nenorisinājās cīņa pret narodņikiem: viņu vidū neatgadījās, ka tiktu dots pretspars narodņi-ciskajam likvidatorismam (žurnālam ,,Počin“ 128 Parizē un enesiem Pēterburgā) un narodņiciskajam otzovismam, un šis apstāklis, ka nebija pretspara dekadentiskajiem virzieniem, padarīja kreisos narodņikus par nulli.

Strādnieku kūrijā cīņa notika tikai starp marksistiem un liberālajiem strādnieku politiķiem, likvidatoriem. Marksisti tieši un skaidri,.atklāti un bez nicināmas izvairīšanās 1912. gada janvarī pasludināja, ka strādnieku kūrijā (un tikai tajā) nav pieļaujama vienošanās ar strādnieku partijas ārdītājiem^48.

Tas ir vispār zināms lakts. Tāpat vispār zināms, ka likvidatoru augusta konferenci pat samierinātājs Pļechanovs nosaucis par „nožēlojamu", likvidalorisku (pretēji žurnālā „Naša Zarja“ zvērestiem) un viņas rezolūcijas — par „diplomātiju", t. i„ tiešāk runājot, par krāpšanu.

Ko tad parādīja vēlēšanu rezultāti?

Vai tie ir vai nav devuši objektivu materiālu jautājumā par to, kāds bijis janvara un augusta paziņojumu sakars ar īstenību? Kura pusē izrādījušies strādnieku šķiras izraudzītie?

Par to ir visprecīzākais statistiskais materials, ko likvidatori (velti!) cenšas notušēt, aizsegt, noslāpēt ar kliedzieniem un lamām.

Sākot ar otro Domi (pirmo s.-d. vairākums boikotēja), ir preciza uzskaite par Domes deputātiem, kas nākuši no marlā un līdz 227 aprilī (skailot tikai strādnieku grupu līdzekļu vākšanas).

Mūsu priekšā ir viens no klasiskajiem paraugiem, kā kustība, kam reformistisks raksturs pilnīgi svešs, dod kā blakus produktu vai nu reformas, vai piekāpšanos, vai ietvaru paplašināšanu u. tml.

Reformisti izdara nodevību attiecībā pret strādnieku kustību, kad tās lielajam vērienam viņi dod reformistiskus lozungus (kā dara mūsu likvidatori). Bet reformisma pre-1 tinieki izrādās ne vien uzticīgi neapcirptiem proletariāta lozungiem, bet izrādās, ka viņi ir arī labākie „praktiķi^11: tieši plašais vēriens, tieši neapcirptie lozungi jau arī nodrošina to spēku, kas kā blakus produktu dod vai nu piekāpšanos, vai reformu, vai ietvaru paplašināšanu, vai kaut jel pagaidu nepieciešamību augšslāņiem paciest netīkamo apakšslāņu atdzīvošanos.

Kamēr likvidatori 1908.—1912. g. lamāja „pagrīdi^11, attaisnoja „bēgšanu^11 no tās, pļāpāja par „atklātu partiju^11,— no viņiem aizgāja visa strādnieku kūrija, un viņi neprata izmantot pirmos un lielos apri|a un maija viļņa uzplūdus!

Martova kgs žurnālā „Naša Zarja^11 atzīst šo viņam bēdīgo apstākli, ietērpdams atzīšanos sevišķi jocīgā formā. Viņš lamā un atzīst par nullēm p|echanoviešu un vperjodiešu grupas, ko faču paši likvidatori vakar tēloja kā „centrus^11 un virzienus pretēji mūsu prasībai — rēķināties tikai ar Krievijas organizācijām. Un Martovs, rūgtuma, ļaunuma pilns, ar bezgalīgi daudziem indīgiem (bureņiniski indīgiem) vārdiņiem atzīst, ka, sak, „ļeņiniskais^11 „sektantiskais pulciņš^11 „noturējies^11 un „pat pāriet uzbrukumā^11, „nostiprinājies arēnās, kam nav nekā kopīga ar pagrīdi^11 („Naša Zarja^11, cit. burtn. 74. Ipp.).

Bet visa šī Martova atzīšanās rada smaidu. Cilvēka daba ir tāda, ka tad, kad ienaidnieks dara kļūdu, mēs jūtam ļaunu prieku, — bet, kad viņš sper pareizu soli, mēs dažkārt bērnišķīgi dusmojamies.

Pateicamies par komplimentu, ko jums nācās adresēt mums, liberālais likvidator! Kopš 1908. gada beigām mēs prasām, lai tiktu izmantotas kustības atklātās formas, 190!). gada pavasarī mēs šā iemesla dēļ pāri raucām sakarus ar vairākiem draugiemUn, ja izrādījās, ka šajās ,,arēnās" mēs esam spēks, tad tikai tāpēc, ka mēs neupurējām garu formas dēļ. Lai īstajā laikā izmantotu formu, lai uztvertu aprīļa uzplūdus, lai gūtu strādnieku kūrijas simpātijās, kas marksistam dārgas, vajadzēja neatteikties no vecā, neizturēties pret to renegatiski, bet stingri nosargāt lā idejas, tā tradicijas, tā materiālos substrātus. Tieši ar šim idejām bija piesātināti aprīļa uzplūdi, tieši tās bija pārsvarā 1912. gada strādnieku kūrijā, un tikai tie, kas tām bija uzticīgi visās arēnās un visās formās, varēja iet vienā līmenī gan ar šiem uzplūdiem, gan ar šo kūriju.

Iespiests pēc žurnālā teksta

Sarakstīts 1913. o. janvari /espie.i/s 1913. g. janvari žurnālu .ProsveUeņije” 1. nr-ā Paraksts: V. 11 / i n s

DZĪVE MĀCA

Kas patiesi interesējas par atbrīvošanās kustības likteņiem mūsu zemē, tas nevar neinteresēties vispirms par mūsu strādnieku kustību. Uzplūdu gadi, tāpat kā kontrrevolūcijas gadi, skaidrāk par skaidru parādīja, ka strādnieku šķira iet uisu atbrīvošanās spēku priekšgalā un ka tāpēc strādnieku kustības likteņi visciešākajā veidā savijas ar Krievijas sabiedriskās kustības likteņiem vispār.

Ņemiet līkni, kas attēlo strādnieku streiku kustību pēdējos astoņos gados 1 Un pamēģiniet uzzīmēt šādu pašu līku līniju, kas allēlo visu Krievijas atbrīvošanās kustību, kā tā vispār aug un pagrimst šajos gados. Abas līknes pilnīgi sakritīs. Starp visu atbrīvošanās kustību visumā, no vienas puses, un strādnieku kustību, no olras, pastāv visciešākais, nesaraujamākais sakars.

Ielūkojieties datos par streiku kustību Krievijā, sākol ar 1905. gadu.

1912. aptuveni apmēram IV2 miljona (ekon. un polit.)

Vai tad šie dati visuzskatāmākajā veidā neparāda, ka Krievijā visas tautas visas atbrīvošanās cīņas labākais barometrs ir Krievijas strādnieku streiku kustība?

Visaugstākie (1905. g.) uzplūdi dod apmēram 3 miljonus streikotāju. 1906. un 1907. gadā kustība krīt, bet paliek vēl loti augstā līmenī, streikotāju vidējais skaits ir 1 miljons. Pēc tam kustība strauji sāk iet lejup un krīt — krīt līdz pat 1910. gadam ieskaitot: 1911. gads ir lūzuma gads. Līkne sāk — kaut gan vēl nedroši — celties. 1912. gads ir jaunu loti lielu uzplūdu gads. Līkne noteikti un droši ceļas līdz 1906. gada līmenim un acīm redzot ietur kursu uz to gadu, kad trīs miljonu lielais skaitlis pārspēja pasaules rekordu.

Ir sācies jauns laikmets. Tagad par to nevar būt nekādu šaubu. 1913. gada sākums ir labākais galvojums par to. No atsevišķiem daļējiem jautājumiem strādnieku masa dodas uz kopīgā jautājuma nostādni. Visplašāko masu uzmanība nekoncentrējas vairs tikai uz atsevišķām mūsu, Krievijas dzīves nekārtībām vien. Jautājums tiek izvirzīts par šo nekārtību visu kopumu, visā visumā, runa ir nevis par reformām, bet par reformu.

Dzīve māca. Dzīvā cīņa vislabāk atrisina tos jautājumus, kas vēl nesen bija tik lieli strīda jautājumi. Palūkojieties tagad, pēc 1912. gada, kaut vai uz mūsu strīdiem par „peti-ciju kampaņu" un par „koaliciju brīvības" lozungu. Ko rādīja pieredze?

Savākt kaut vai tikai dažus desmitus tūkstošu strādnieku parakstu zem visai mērenas pelicijas — izrādījās neiespējami. Bet miljons dalībnieku vienos pašos politiskajos streikos — izrādījās par faktu. Valodas par to, ka nevajagot iet tālāk par „koaliciju brīvības" lozungu, jo citādi, sak, masas nesapratīs mūs un nemobilizēsies, — ir izrādījušās tukšas un nesaturīgas no dzīves atrautu cilvēku valodas. Bet dzīvās, reālās miljonu masas mobilizējušās tieši ap visplašākajām, vecākajām, vismazāk apcirptajām formulām. Tikai šīs formulas ir iededzinājušas masu entuziasmu. Kurš īstenībā ir gājis kopā ar masām un kurš bez viņām un pret viņām — tas tagad tiek parādīts pietiekami pārliecinoši.

Rosīgā, svaigā, varenā pašu masu kustība aizsviež kā nederīgas grabažas mākslīgās, kabinetos izperinātās receptes un iet uz priekšu, arvien uz priekšu.

Te ir mūsu acu priekšā noliekošās grandiozās kustības vēsturiskā jēga.

15. nr., 1913. q. ti

19. janvarī Iespiests pēc avīzes „Pravaa teksta

JAUNA DEMOKRĀTIJĀ

Avīzes ,,Reč“ jaungada numura rakstā „Raibas sastapšanās" Tana kgs skāris svarīgu jautājumu, uz kuru strādniekiem jāvērš nopietna uzmanība. Tas ir jautājums par jaunās demokrātijās augšanu.

„Lūk, jau kādu gadu vai mazliet vairāk, — raksta Tana kgs, — dzīves gultne atkal sāk mainīties uu izgaist. Ūdens nevis plok, bet rodas klāt, dievs zina, no kurienes, no apakšzemes dzīlēm un no tāliem avotiem. Trīs gadi viss bija kluss un tukšs. Tagad parādās ļaudis, izlien cils pēc cita no dažādām spraugām un nomaļiem kakliem...

... Visinteresantākie ir zemnieku kārtus cilvēki, kas nākuši no apakšas. Viņu vārds ir leģions. Viņi ierīkojušies dzīves vidējās nozarēs un pat grasās uz augstākajām, it īpaši provincē. Techniķi, statistiķi, agronomi, skolotāji, visādi zemstu kalpotāji. Visi viņi cits citam līdzīgi. Sejā pelēki, platiem kauliem, lācīgi pēc izskata; uz refleksiem noslietas, turpretim sīksti kā kaķi... Dzīve, kā redzams, pavirzījusies vēl par vienu pakāpienu, jo mēs, raznočinci, — salīdzinot ar viņiem — esam tādi paši, kādi bija dzimtmuižnieki, salīdzinot ar mums“.

Trāpīgi un pareizi teikts, kaut gan nav jāaizmirst, ka tiklab vecie, kā arī jaunie „zemnieku kārtas" raznočinci, demokrātiskā inteliģence un pusinleliģence — ir buržuāzijā atšķirībā no muižniekiem dzimtkungiem.

Bet ir dažādu slāņu buržuāzijā, kuriem piemīt dažādas vēsturiskas iespējamības. Buržuāzijas virsotnēm un bagātajai buržuāziskajai inteliģencei: advokātiem, profesoriem, žurnālistiem, deputātiem ult., gandrīz vienmēr piemīt tieksme uz savienību ar Puriškevičiem. Ar viņiem šo buržuāziju saista tūkstoši ekonomisku pavedienu.

Turpretim zemnieku buržuāzijā un jaunā „zemnieku kārtas^1 inteliģence ar tūkstoš pavedieniem saistīta ar beztiesiskās, nomāktās, tumšās, izsalkušās zemniecības masām un pēc visiem savas dzīves apstākļiem ir naidīga jebkādam puriškevičismam, jebkādai savienībai ar to.

Sī jaunā, skaitā daudz lielākā, miljonu dzīvei daudz tuvākā demokrātijā strauji mācās, kļūst spēcīgāka, aug. Viņa pilna lielāko liesu ar nenoteiktām opozicionārām noskaņām, viņa pārtiek no liberālām sēnalām. Uz apzinīgajiem strādniekiem gulstas lielais un atbildīgais uzdevums palīdzēt šai demokrātijai atbrīvoties no liberālo aizspriedumu ietekmes. Tikai samērā ar to, kā viņa pārvarēs šos aizspriedumus, nokratīs no sevis liberālo ilūziju nabadzi gumu, pārtrauks sakarus ar liberāļiem un sniegs roku strādniekiem, — viņai, jaunajai demokrātijai Krievijā, būs lemts izdarīt kaut ko nopietnu brīvības lielas labā.

.tPrand<?*9 15. nr„ 1913. (j.

Iespiests pēc avīzes „Pravda" teksta

Ji>. janvari Paraksts: T.

PAR NARODiyiCLSMU

A. V. P. kgs^1’0 žurnālā „Russkoje Bogatstvo" 12. nr-ā uzrakstījis „vadošu" rakstu par „kārtējo" tematu ar virsrakstu: „Tautas vai proletāriskais socialisms?".

Sis raksts pats par sevi gauži nenopietns un nesaturīgs. Tik tukšu vārdu savārstījumu, tādu izvairīgās, kailās frāzes vaļu, tādu uzskatu maisījumu (eklektismu) sen jo sen neesam sastapuši „vadošajos" rakstos šajā narodņiku žurnālā, ko uzskata par nopietnu žurnālu.

Bet raksts raksturīgs ar to, ka skar visai nopietnu un akutu jautājumu par narodņicisma sairšanu. Narodņicisms ir Krievijas zemnieku demokrātijās ideoloģija (uzskatu sistēma). Tāpēc ikvienam apzinīgam strādniekam uzmanīgi jāseko, kā mainās šī ideoloģija.

I

Narodņicisms ir ļoti vecs. Par tā ciltstēviem uzskata Iler-ccnu un Černiševski. Iedarbīgā narodņicisma uzplaukums bija 70. gadu revolucionāru „iešana lautā" (zemniecībā). Narodņiku ekonomisko teoriju vispilnīgāk izstrādāja V. V. (Voroncovs) un Nikolajs —ons^131 pagājušā gadsimta 80. gados. XX gadsimta sākumā sociālisti revolucionāri visvairāk noformētā veidā pauda kreiso narodņiku uzskatus.

1905. gada revolūcija, parādīdama visus Krievijas sabiedriskos spēkus atklātā masveida šķiru darbībā, deva ģeneralpārbaudi narodņicismam un noteica tā vietu. Zemnieku demokrātijā — lūk, narodņicisma vienīgais realais saturs un sabiedriskā nozīme.

Krievijas liberālā buržuāzijā pēc sava ekonomiskā stāvokļa spiesta liekties nevis uz Puriškeviča un Ko privilēģiju iznicināšanu, bel uz to sadalīšanu starp dzimtkungiem un kapitālistiem. Turpretim buržuāziskā demokrātijā Krievijā — zemniecība — spiesta tiekties uz visu 5o privilēģiju iznicināšanu.

Frāzes par narodņiku „sociālismu^41, par „zemes socia-lizaciju“, vienlīdzīgumu u. tml. ir tukša literatūra, kas ietērpj reālo faktu — zemnieku tiekšanos uz pilnīgu vienlīdzību politikā un uz pilnīgu dzimtbūtnieciskā zcmes-īpašuma iznīcināšanu.

1905. gada revolūcija galīgi atklāja šo narodņicisma sociālo būtību, šo viņa šķirisko dabu. Masu kustība — gan 1905. gada zemnieku savienību veidā, gan zemnieku cīņas veidā uz vietām 1905. un 1900. gadā, gan vēlēšanu veidā abās pirmajās Domēs (,,darba“ grupu nodibināšana) — visi šie lielie sociālie fakti, kas mums darbībā parādīja zemnieku miljonus, aizmēza kā putekļus narodņicisko it kā sociālistisko frāzi un atsedza kodolu: zemnieku (buržuāzisko) demokrātiju ar milzīgu vēl neizmantotu spēku krājumu.

Tas, kuru visdiženākā laikmeta pieredze jaunajā mūsdienu Krievijā nav iemācījusi atšķirt narodņicisma reālo saturu no tā literārās čaulas, — tas nav glābjams, to nevar ņemt nopietni, tas var būt rakstītājs (tāds kā A. V. P. no žurnālā „Russkoje Bogatstvo“), kas rotaļājas ar vārdiņiem, bet nevis politisks darbinieks.

Nākošajā rakstā tuvāk palūkosimies uz narodņicisma sairšanu un uz šo rakstītāju.

Il

1905. gada pieredze tieši tāpēc ir milzīgi svarīga, ka tā lika pārbaudīt narodņiku teorijas masu kustībā. Un šī pārbaude uzreiz noveda pie narodņicisma sabrukuma, viņa teoriju kraeha.

Jau pirmajā eseru kongresā 1905. gada decembrī no viņiem sāk nodalīties „tautas sociālisti^14, kas galīgi atdalījās 1900. gadā uz rudens pusi.

Šie „tautas sociālisti^44 aizsteidzās priekšā mūsu likvidatoriem. llz mata tāpat viņi skandināja par „atklāto partiju^44, uz mata tāpat likvidēja konsekventas demokrātijās lozungus un runāja renegatu valodas (sk., piemēram, Pešecho-nova kga rakstus žurnālā „Russkoje Bogatstvo^44 1906. gada 8. nr-ā). Tie bija zemnieku kadeti, un otrā Dome (ko neboikotēja narodņiki, pat eseri) pierādīja, ka zemnieku deputātu lielākā daļa gāja līdzi oportunistiem no žurnālā „Russkoje Bogatstvo“, bet mazākā — līdzi eseriem. Otrā Dome galīgi apstiprināja to, kas bija jau redzams no „brīvības dienu" (1905. g. rudenī un 1900. g. pavasarī) narod-ņiciskajām avīzēm, proti: eseri nevar būt nekas cils kā tikai Krievijas zemnieku demokrātijās kreisais spārns, ārpus tā viņi nav nekas.

Narodņicisma sairšana apstiprina to arvien skaidrāk un skaidrāk. Kontrrevolūcijas trakošanas laikā šī sairšana gāja strauji: kreisie narodņiki paši sevi „atsauca^1* no Domes trudovikiem. Veco partiju faktiski likvidēja, jaunu nenodibināja. Renegatisms (līdz pat Ropšina kauna pilnajiem darbiem „Bālais zirgs", „Tas, kas nav bijis") atrada sev plašu ceļu pat uz „kreisajiem" narodņikiem. Viņu viena daļa („počinovci") pamet, boikotu. Daļa sliecas uz marksismu (N. Suchanovs, — kaut gan jucekļa viņam vēl ir milzums). Daļa — uz anarchismu. Sabrukums visumā nesalīdzināmi stiprāks nekā sociāldemokrātiem, jo ir oficiāli centri, bet nav skaidras, izturētas, principiālās līnijas, kas spējīga cīnīties pret pagrimšanu.

Un, lūk, A. V. P. kgs rāda mums šās idejiskās pagrimšanas paraugu. Kādreiz narodņikiem bija sava teorija. Tagad ir atlikušas tikai visās malās sagramstītas, uz marksismu attiecinātas „atruniņas". Ikviens veiklas buržuāziskās avīželes feļetonists, kam nav nekādu principu, ne ar ko neriskēdams, ne ar ko sevi nesaistīdams, nekādu pārliecību nepauzdams, parakstīs A. V. P. kga rakstu „tautas" sociālismā aizstāvēšanai. Jo „lautas" socialisms ir vistukšākā frāze, kas der tikai tam, lai izvairītos no jautājuma, kāda šķira vai sociālais slānis viscaur pasaulē cīnās par sociālismu.

Pietiek minēt divus A. V. P. kga pļāpāšanas paraugus.

... „Izrādās, — vieš raksta, — ka partija, kas apguvusi proletāriskā sociālismā doktrīnu, īstenībā gatava attīstīt savus spēkus arī uz citu, „pusprolctnrisko" un pat „buržuāzisko" slāņu rēķina".

Vai nav liesa, 4. klases ģimnāzistā cienīgs iebildums! Visas pasaules sociālistiskajās partijās ir gan pusproleta-rieši, gan buržuji... tātad9 Tātad. — secina A. V. P. kgs,— var noklusēt to faktu, ka tikai proletariats visā pasaulē I) sistemātiski cīnās pret kapitālistu šķiru un 2) ir s.-d. partiju masveida atbalsts.

Otrs piemērs:

„Ņemiet kaut vai .studentus — raksta veiklais A. V. P. kgs — tā taču ir visīstākā buržuāzijā, bet sociālisti viņu vidū, nezinu, kā tagad, bet vēl nesen sastādīja gandrīz vai vairākumu".

Nu, vai tad tas nav nesalīdzināmi? Vai tad šis arguments nav naivas eseru ģimnazistīles cienīgs? Nepamanīt pēc 1905.—1907. g., kā norobežojušies uz visu politisko cīņu arenas desmiti miljoni zemnieku un miljoni strādnieku,— tin piešķirt nozīmi (kā argumentam pret „proletārisko sociālismu"!) tam faktam, ka Krievijā liberālā un demokrātiskā skolu jaunatne simpatizē eseriem un esdekiem! Klausieties, A. V. P. kgs, ziniet taču mēru ...

Apzinīgajiem strādniekiem jāietur pret narodņikiem tieša un skaidra politika. Nesaudzīgi izzobot it kā sociālistiskās frāzes un neļaut slēpt tajās vienīgi nopietno jautājumu par konsekvento demokrātismu,

„Tautas" socialisms, vienlīdzīgums, zemes socializacija, kooperācijas, darba princips? To nav vērts pat atspēkot. Dzīve un revolūcija to jau sen pavisam aizslaucījusi no nopietno politikas jautājumu lauka. Ar šo pļāpāšanu jūs tikai slēpjat nopietnu jautājumu: par demokrātismu. Jums jāpasaka skaidri un tieši, vai jūs esat uzticīgi konsekventas demokrātijās lozungiem? Vai jūs gribat un vai jūs protat iemiesot šos lozungus sistemātiskā darbā prccizi noteikta sociālā slāņa masu vidū? Ja jā, — strādnieku demokrāts ir jūsu sabiedrotais un draugs pret visiem demokrātijās ienaidniekiem. Ja nē, — ejiet prom, jūs esat vienkārši pļāpātājs.

,.l>ravda,,t 16. un 17. nr., 1913. p.

Iespiests pēc avīzes Pravda“ teksta

'70. un ‘22. janvari Paraksts: V. 1.

SOCIĀLDEMOKRĀTIEM^182

Pilnīgi pārdrukājam Pēterburgas avīzes ,,Luč“ pēdējā numura (1913. g. 19. janvara, 15.—101. nr-a) ievadrakstu:

STRĀDNIEKU MASAS UN PAGRĪDE

„Metālistiem atkal noraidīta arodbiedrības reģistrācijā. Neraugoties uz visu piekāpšanos, ko strādnieki bija ar mieru izdarīt, valdības iestāde atzinusi itin visus paragrāfus par nepieņemamiem. Vai te rīkojusies fabrikantu un rūpnieku biedrība, kas uzstājusi, kā vienu laiku ziņoja avīzes, lai metālistiem neatļautu jaunu arodbiedrību, vai valdības iestāde pati nolēmusi nepieļaut šādas arodbiedrības pastāvēšanu — tas lielas būtību negroza. Pēterburgas strādnieku visprogresīvākajai un viskulturālākajai daļai tiek laupītas pat tās nožēlojamās tiesības, kas viņiem pieder, pamatojoties uz pagaidu noteikumiem par savienībām un biedrībām.' Cik daudz spēku iztērēts, cik daudz dzīvību gājis bojā cīņā par šo tiesību krikumu, ko tagad pilnīgi iznīcina ar vienu rokas mājienu!

Un kas visdīvainākais — tas, ka plašas strādnieku masas nepavisam neatsaucas uz šo tiesību laupīšanu. Visu pēdējo, pret legālajām organizācijām vērsto vajāšanu ietekmē šur tur strādnieku vidē pat atdzīvojas un kļūst stiprākas simpātijās pret „pagrīdi". Mēs nebūt neaizveram acis uz šo pēc mūsu domām bēdīgo laktu, liet, nebūdami pieraduši klanīties stiehisma priekšā, mēs cenšamies izprast tā jēgu.

Tagadējās valodas par „pagrīdi" ievērojamā mērā atgādina vecos, tagad, liekas, pamatīgi aizmirstos strīdus par teroru. Terora priekšā arī daudzi „klanījās", lai aizmaskolu paši savu nederīgumu. Sak, labi, ka eksislē varoņi, bet mēs jau kaut kā vilksimies viņiem nopakaļ. Tā arī tagad. Mums slinkums padomāt, slinkums meklēt jaunus ceļus, un mēs gaidām, lai pagrīde izlemj mūsu vietā, un tikai tad mēs darbosimies uz cila atbildību. Izdosies — labi, neizdosies — mums ir uz ko novelt vainu.

Uūk, šī psicholoģija, kain, mēs nenoliedzam, ir saknes mūsu tagadējos politiskajos apstākļos un kas pietiekami izskaidrojama ar tiem smagajiem upuriem, kuri jau ziedoti uz atklātās kustības allara, — lūk, šī psicholoģija, kas pilna neatlaidības, neapzinīgas vēlēšanās „nebūt klāt" neveiksmes gadījumā, tad arī diktē dažiem strādnieku masas slāņiem atdzimstošo cienību pret pagrīdi. Mēs runājam par

cienību prel pagrīdi, bet ne par bēgšanu pagrīdē, lāpēc kn faktiski pagrīdē vienmēr ir bijuši tikai vieninieki, — masai pagrīdē nav nekā ko darīt, — bet tad nu šie vieninieki, kas neviena priekšā nav atbildīgi, komandēja masu uzstāšanos.

Bet saka, ka visas „legālās iespējamības" esot izsmeltas un rezultātā mūsu legālās organizācijas esot gandrīz pilnīgi iznicinātas. Lūk, tieši tas ir nepareizi, ka izsmeltas visas iespējamības. īstenībā vēl gauži maz realizēta tā galvenā iespējamība, bez kuras nav domājama neviena strādnieku šķiras uzvara. Mēs runājām par masu plānveidīgu piedalīšanos savu organizāciju aizstāvēšanā. \?iss, kas tika darīts līdz šim, lika darīts gan nepietiekami plānveidīgi, gan nepieliekami piedaloties masām. Tūkstoši parakstu zem petīcijas par koalīciju brīvību nav nekas, salīdzinot ar simtiem tūkstošiem fabriku un rūpnīcu strādnieku. Mūsu arodbiedrību, izglītības un visādu citādu biedrību biedri, kuru skaits sniedzas desmitos un reti kad simtos, ir mazs piliens, salīdzinot ar milzīgo strādnieku skaitu, kas nodarbināti zināmā profesijā, kas dzīvo zināmā kvartālā u. tini. Bet taču faktiski tādu personu, kas patiesi interesējas par arodbiedrībām un darbojas tajās, — ir vēl daudz mazāk.

Masa, izvirzījusi visbīstamākajos legālo organizāciju posteņos labāko strādnieku inteliģences da|u, viegli nolaiž rokas un gatava pamest pašu darbu, kad šie avangarda cīnītāji izrauti no viņas rindām. Tieši te ir tagadējās strādnieku kustības vājuma sakne, un tieši te ir neskartais sīvā un neatlaidīgā s.-d. darba lauks".

Grūti iedomāties vēl pilnīgāku, vēl precīzāku un vēl daiļrunīgāku dokumentu, kas apgaismo mūsu s.-d. partijas sāpīgos jautājumus, nekā šis raksts. Avīzes ,,Luč“ 101. nr-a ievadrakstā izdarīts ievērojami pareizs kopsavilkums visiem simt avīzes ,,Luč“ numuriem un visai piecus gadus ilgajai likvidatoru — P. B. Akselroda, F. Dana, V. Ježova, Ļevicka, Potresova, Martova, Marlinova utt. propagandai.

Lai pamatīgi komentētu šo ievadrakstu, būtu jāsaraksta vesels sējums, atkārtojot to, ko risu virzienu marksisti teikuši 1009.—1912. g. presē pret likvidatoriem.

Atzīmēsim tikai šo to. Strādnieku masā atdzīvojas un kļūst spēcīgākas simpātijās prel pagrīdi, atdzimst cienība pret to. Atzīt šo faktu par bēdīgu nozīmē būt liberālim, bet nevis s.-d., būt kontrrevolucionaram, bet nevis demokrātam. Pagrīdes salīdzināšana ar teroru ir nedzirdēta zākā-šanās par revolucionāro darbu masās. Vienīgi pagrīde izvirza un alrisina briestošās revolūcijas jautājumus, virza

s.-d. revolucionāro darbu, piesaista strādnieku masas tieši ar šo darbu.

31 18. s6j.

Pagrīdē vienmēr ir ietilpuši un ietilpst visapzinīgākie, viskrietnākie avangarda strādnieki, kurus masa visvairāk mīl. Pagrīdes sakars ar masām tagad var būt un mēdz būt vēl plašāks un ciešāks nekā agrāk, lielāko tiesu tāpēc, ka masas ir apzinīgākas, bet pa daļai arī pateicoties tieši „legālajām iespējamībām^11. Muļķīgas un nekrietnas ir valodas par atklātu partiju, bet mūsu s.-d. partijas šūniņām, to darbam masās „legālās iespējamības^1* nepavisam nav izsmeltas un nevar būt „izsmeltas^11.

Vai patiešām avīzes ,,Luč“ 101. nr-a ievadraksts nesapu-rinās visus s.-d.? Vai patiešām atradīsies kaut vai viens „virziens^11 s.-d. vidū, kurš iecietīgi izturēsies pret šādu sprediķošanu?

Vai patiešām šis rezumējošais ievadraksts nepalīdzēs atrisināt sāpīgo jautājumu par s.-d. partijas vienību?

Likvidatorisma diplomāti galīgi atmaskoti avīzes „Luč^11 101. nr-ā. Viņiem norauta maska. Par vienību ar avīzes ,,Luč“ un žurnālā „Naša Zarja^11 likvidatoru grupu tagad var runāt tikai liekuļi.

Laiks tiem s.-d„ kas līdz šim dažādu iemeslu dēļ svārstījās, nedeva noteiktu atbildi uz jautājumu, pieļāva izvairīgā veidā „vienošanos^11 ar avīzi ,,Luč“, aizsedza ar vārdiem par „vienību^11 apvienošanos ar avīzi „Luč^11, — laiks viņiem beidzot izbeigt svārstīšanos un izteikties tieši.

Nav iespējama vienība ar avīzi „Luč^11, pilnīgi iespējama un neatliekami nepieciešama ir vienība pret avīzi ,,Luč“. Jo runa ir par „pagrīdes“ vienību, par nelegālās s.-d. partijas, IvSDSP, vienību un par šās partijas revolucionārā darba vienību masās.

Sarakstus 1913. g. 22. janvari f4. februāri)

Iespiests pēc lapiņas teksta

Iespiests atsevišķā la[)ii)ā uz hektogrāfā

AZEFU PASAULE

Nacionālistiskā prese sacēlusi briesmīgu troksni sakarā ar Aļechina „gadījumu". Apžēlojieties! Austrieši apvainojuši Krieviju, bez vainas arestējuši krievu inženieri, turēdami viņu aizdomās par spiegošanu, ņirgājušies par arestēto! „Patriotiskiem" izlēcieniem pret Austriju nebija gala.

Un, lūk, tagad atklājusies visa mechanika — vienkāršā, vecā, sen pazīstamā šās lietas mechanika. Aļechina kgs kļuvis par upuri Austrijas policijas „līdzstrādniekam" Veis-manim, kas par 2 000 kronām (800 rubļiem) mēnesī okšķerējis Krievijas spiegus Austrijā.

Krievu inženieris, kas nav pratis vāciski un acīm redzot turklāt bijis vēl pusmežonis, naivi uzķēries uz provokatora makšķeres, kurš viņu vadājis apskatīt arsenālus.

„Novoje Vremja" un citas mūsu avīzes, kas pieder pie melnsimtnieku un valdības virziena, ar pilnu krūti aizstāv Krievijas Azel'us. Bet, kad izrādījies, ka Azel's ir Austrijas dienestā, tad uzticamie Krievijas pavalstnieki iedegušies ..godīgā" sašutumā.

Bet turklāt izrādījies, ka Veismanis ir kādreizējais Krievijas spiegs un provokators. Šā Veismaņa karjera ir visai pamācoša.

Viņa tēvs turējis atklāto namu. Dēliņš pēc šādas sagatavošanās kļuvis par Krievijas spiegu Austrijā, Vinē, turklāt uzmanīdams Krievijas politiskos emigrantus. Tādējādi Veismanis no 1901. līdz 1905. gadam kalpojis Krievijas policijai, vienā un tai pašā laikā būdams gan militārs, gan politisks spiegs.

Pēc tam Veismanis sastrīdējies ar Krievijas policiju un pārgājis Austrijas policijas dienestā.

Ļoti vienkārši.

Nabaga Aļechins kļuvis par kādreizējā Krievijas spiega upuri. Nu, kā gan lai sulainiskās krievu avīzes neizjūt sašutumu par šo Austrijas „ļauno viltību'*?

,tPraoda". 20. nr., 1913. g.

Iesviests pēc avīzes Praoda" teksta

25. januari Paraksts: W.

BURŽUĀZIJĀ UN REFORM ISMS

Avīzes ,,Reč“ prālojumi sakarā ar aktualo jautājumu par streikiem ir vērti, ka strādnieki pievērš tiem milzīgu uzmanību.

Liberāļu avīze citē oficiālos datus par streiku kustību:

Garām ejot atzīmēsim, ka skaitļi par 1912. gadu ir acīm redzami pārāk samazināti: saskaitīti tikai 511 tūkstoši politisko streikotāju. Viņu bija pāris reižu vairāk. Atgādināsim turklāt, ka vēl tikai 1912. gada maijā ,,Reč“ noliedza mūsu strādnieku kustības politisko raksturu un apgalvoja, ka visai kustībai esot tikai ekonomisks raksturs. Bet mēs tagad domājam pakavēties pie lietas otras puses.

Kā novērtē šo parādību mūsu liberālā buržuāzijā?

„Nav apmierinātas Krievijas pilsoņu politiskās apziņas^1' (kāpēc tikai apziņas??) „painatvajadzības^11 — raksta ,.Heč“.

„Strādnieku Šķira itin visur ir viskustīgākais un visuzņēmīgākais pilsētas demokrātijās slānis... visdarbīgākais tautas slānis... Konstitucionālos apstākļos... normālā politiskā situācijā... netiktu zaudēti (Pulilova streika dēļ) desmiti tūkstoši darba dienu tādā ražošanas nozarē, kas tagad, ievērojot ārējos sarežģījumus, gūst ārkārtīgu svaru^1' (19. nr.).

Buržuāzijas viedoklis ir skaidrs. ,,Mēs“ gribam imperiālismā, citu zemju sagrābšanas politiku. ,,Mūs“ traucē streiki. ,,Mēs“ zaudējam virsvērtību par „zaudētām" darba dienām. ,-,Mēs“ gribam, lai strādnieku ekspluatācija būtu tikpat „normālā" kā Eiropā.

Lieliski, liberāļu kgil Jūsu vēlēšanās ir likumīga, jūsu tieksmi mēs esam gatavi atbalstīt... ja ... /я tā nav nedzīva, nav tukša!

,,Reč‘‘ turpina: „Prūsijas valstsvīri (vajadzēja teikt: Prūsijas muižnieki) ne jau aiz simpātijām pret brīvībām deva „legalizāciju s.-d. partijai“. Reformas nes pienācīgus augļus, ja tās tiek dotas īstā laikā".

Tāds ir mūsu buržuāzijas pabeigtais rel'ormisms. Tā aprobežojas ar nopūtām, tā vēlas pārliecināt Puriškevičus, nedarīdama viņiem pāri, samierināties ar viņiem, neiz-skauzdama viņus. Ikvienam domājošam cilvēkam jābūl skaidram, ka ,,s.-d. partijas legalizēšanas" lozungs pēc savas objektivās nozīmes (t. i., neatkarīgi no atsevišķu grupiņu labiem nodomiem) ir šā nožēlojamā un nespēcīgā buržuāziskā reformisma neatraujama sastāvdaļa.

Piezīmēsim tikai vienu. Bismarkam reformas izdevās vienīgi tāpēc, ka viņš izgāja ārpus reformisma ietvariem: viņš, kā zināms, izdarīja vairākas „revolūcijas no augšas", viņš aplaupīja pasaules visbagātāko zemi par 5 miljardiem franku, viņš varēja dot tautai, ko bija apreibinājusi zelta straume un neredzētie militārie panākumi, vispārējas vēlēšanu tiesības un īstu likumību.

Liberāļu kgi, vai jūs nedomājat, ka kaut kas līdzīgs iespējams Krievijā?? Kāpēc tad jūs pat sakarā ar jautājumu par Archangeļskas zemsti (tā tik ir „reforma"!) pasludinājāt, ka reformas Krievijā esot bez jebkādām izredzēm??

„Pravda", 23. nr., 1913. q.

Iespiests pēc avīzes „Pravda" teksta

29. jauvarī Paraksts: T.

PAR ATKLĀTU PARTIJU

Avīze ,,Luč“, kura folies vairāk prot „trokšņot" inteliģentu aprindās, jo mazāk to lasa strādnieki, turpina savu propagandu atklātas strādnieku partijas labā ar centību, kas būtu labāka darba cienīga.

Šās avīzes jaungada ievadrakstā mēs lasām veco nepatiesību, il kā 1912. gads esot „izvirzījis par savu kārtējo lozungu un kaujas karogu strādnieku Krievijai jautājumu par cīņu koaticiju brīvības dē] un jautājumu par cīņu sociāldemokrātiskās strādnieku partijas atklātas pastāvēšanas dēļ“.

Ikviens, kas patiesi saskāries ar strādnieku masu kustību 1912. gadā un uzmanīgi vērojis tās politisko seju, lieliski zina, ka likvidatori no avīzes ,,Luc“ šeit saka nepatiesību. Par kārtējo lozungu un kaujas karogu strādnieki izvirzīja ko citu. Tas sevišķi uzskatāmi bija redzams, piem., maija dienās, kad paši strādnieki, kas atradās dažādu virzienu priekšgalā (un pat narodņiku mazākumam piedaloties s.-d. vairākuma vidū), izvirzīja citu lozungu, pacēla citu „kaujas karogu".

Inteliģenti no avīzes ,,Luč“ to zina, bet savu mazticību, savu izpratnes šaurību, savu oportunismu viņi uztiepj strādniekiem. Pazīstama un ne jau jauna aina! Tomēr Krievijā tamlīdzīga sagrozīšana tās autoriem jo vieglāk paliek nesodīta tāpēc, ka zināmās arēnās tai ir „atklātas" izpausmes monopols.

Bet avīzes ,,Luč“ nepatiesība paliek nepatiesība. Un tā pastiprinās, kad ,,Luč“ turpina:

..Strādnieku masu HITS, gada politiskās mobilizācijas centrā stāvēs tieši šis lozungs". . .

Citiem vārdiem sakot: pretēji strādnieku masām, kas raidījušas jau citu lozungu, inteliģenti no avīzes ,,Luč“ apgraizīs un apcirps to! Brīvam pieder brīvība — tomēr jūs, kungi, nepavisam nedarāt sociāldemokrātisku, bet gan liberālu darbu.

Lai lasītājs atceras neseno avīzes ,,Luč“ strīdu ar ,,Pravdu“ par atklāto partiju. Kāpēc pat kadetiem nekas neiznāca ar atklāto partiju? — vaicāja ,.Pravda***. Bet avīzē ,,Luč“ F. D. atbildēja:

„Kadeti atzina savu gribēšanu par utopiju", kad viņiem neapstiprināja statūtus, bet likvidatoriem biia „neatlaidīgs plānveidīgs darbs, tie iekaroja vienu poziciju pēc otras" (sk. avīzes ,,Luč“ 73. nr-u).

Jūs redzat: F. D. ir izvairījies no atbildes! Arī k.-d. bija neatlaidīgs darbs, arī viņi „iekaroja pozicijas“ legālajā literatūrā un legālajās savienībās. Bet atklātas partijas nai> pat k.-d.

Kāpēc tad kadeti joprojām sapņo un runā par atklātu partiju? Tāpēc, ka viņi ir kontrrevolucionarās liberālās buržuāzijas partija, kas ar mieru samierināties ar Puriš-kevičiem par zināmu nelielu piekāpšanos pret liberāļiem, par nelielu piekāpšanos pret k.-d. „mierīgo^49^1 atklāto partiju.

Luk, kada ir objektiva, t. i., no labiem vēlējumiem un skaistiem vārdiem neatkarīgā, nozīme runām par atklātu partiju trešā jūnija režima laikmetā. Šīs runas pauž atteikšanos no konsekventas demokrātijās un miera sludināšanu ar Puriškevičicm.

Ne jau tas ir svarīgi, pēc kāda mērķa tiecas likvidatori ar savu atklātās partijas propagandu, kādi ir viņu nodomi un izredzes. Tas ir subjeklivs jautājums; zināms, ka ari elle esot bruģēta ar „labiem** nodomiem. Svarīgi ir tas, kāda ir atklātas strādnieku partijas propagandas objektivā nozīme, pastāvot trešā jūnija režimam, pastāvot neatklātai liberāļu partijai uti.

Šī objektivā nozīme, kas piemīt likvidatoru runām par atklāto partiju, ir atteikšanās no demokrātijās galvenajiem un visas lautas noteikumiem un prasībām.

ikviens apzinīgs strādnieks tāpēc arī izturas pret likvidatoru propagandu noraidoši, jo jautājums par „atklāto partiju” ir pama/jautājums, jautājums tieši par strādnieku šķiras partijas pastāvēšanu. Likvidatoru propaganda pašu īstas strādnieku partijas pastāvēšanu iedragā tieši pašos pamatos.

,,Pravda*\ 24. nr1МЯ. u.

Iespiests pic avīzes ,,Pravda" teksta

30. januari Paraksts: T.

ZEMNIEKU ZEMES MOBILIZĀCIJĀ

Par zemes mobilizāciju sauc zemcsīpašuma pāriešanu no rokas rokā. Attiecībā pret mūsu zemniekiem līdz šim tiklab likumā, kā arī „sabiedriskajā” domā (pat liberālajā, kadetu vidū) saglabājies dzimtbūtnieciskais uzskats, ka zemnieku zemes mobilizācijā kaitīga un ka to vajag aizliegt vai aprobežot.

No demokrātijās viedokļa jau tādas domas pieļaušana vien, ka zemniekiem — pieaugušiem cilvēkiem un pilntiesīgiem pilsoņiem — var aizliegt vai apgrūtināt viņu zemes pārdošanu, ir visnekaunīgākā zākāšanās par zemniecību. Tikai tādā zemē kā Krievijā, kur visi ierēdņi un liberāļu vairākums vēl piesātināti ar veco dzimtbūtniecisko uzskatu par aizbildnībā esošo, nesaprātīgo, nepilntiesīgo „zemnie-ciņu“, var pastāvēt šāda izturēšanās pret mobilizāciju.

No saimniecības viedokļa visādu mobilizācijas aizliegumu un aprobežojumu kaitīgums ir milzīgs. Cik necik ciešamos dzīves apstākļos zemnieks nekad nepārdos savu zemi. Bet, ja trūkums vai cili apstākļi (pārceļošana, strādājošā nāves gadījums u. tml.) piespiež pārdot, tad nekāds likums nenoturēs. Likumu vienmēr apies, un aizliegumi tikai pasliktinās zemes pārdošanas noteikumus.

Žurnālā „Russkaja Misļ“ — vislabējāko kadetu, liberāļu un melnsimtnieku maisījuma organa — janvara burtnīciņā kāds kņazs V. Oboļenskis, kuram, kā redzams, ir parastais melnsimtnieciski liberālais uzskats par mobilizāciju, bijis spiests minēt faktus, kas pierāda, ka tās ierobežojumi ir muļķīgi un kaitīgi. Aizliedz pirkt iedalīto zemi nezemnie-kiem. Pircējs ierakstās zemniekos! Aizliedz pirkt vienam vairāk par sešām personām domāto iedalītās zemes daudzumu. Pircējs noslēdz fiklivus, neīstus līgumus uz radinieku vārda u. tml.I Aizliedz ieķīlāt iedalīto zemi. Ar to tieši tiek atviegloti spekulantu stiķi, tiek apgrūtināta zemes iegūšana vidējiem zemniekiemI

Tikai dzimtkungi un liekuļi var gaidīt no mobilizācijas ierobežošanas „palīdzību*1 zemniekiem. Apzinīgie zemnieki meklē izeju pavisam kur citur.

Iespiests pēc avtzes „Prauda** teksta

,,Pravda", 26. nr., 1913. о 1. februāri Paraksts: T.

KAUT KAS РАК STREIKIEM

Avīze ,,Luč“ vairākos rakstos ir uzstājusies pret masu streikiem.

Protams, mēs šeit nevaram iebilst avīzei ,,Luē“ tā, kā viņa to ir pelnījusi.

Aprobežosimies ar nedaudzām tīri teorētiskām piezīmēm par avīzes ,,Luč“ propagandas raksturu. Centīgi minēdami piemērus no rietumu zemēm, tūkstoš veidos atkārtodami vārdiņus: „anarchosindikalisms" u. tml., — avīzes ,,Luč“ rakstītāji līdz ar to atseguši savu Krievijas 1912. gada streiku vēsturiskā savdabīguma pilnīgu neizpratni.

Nekur Eiropā streikiem XX gadsimtā nav bijis, nav un nevar būt tādas nozīmes kā Krievijā laikmetā, ko mēs pārdzīvojam. Kāpēc?

Nu tāpēc, ka visā Eiropā jau sen absolūti pabeigts demokrātisku dziļu pārveidību laikmets, bet Krievijā dienas kārtībā stāv — šā vārda vēsturiskajā nozīmē — tieši šādas pārveidības.

No tā rodas Krievijas ekonomisko, bet vēl vairāk neekonomisko streiku kā visas tautas streiku raksturs. Šāda visas tautas rakstura (no zemes demokrātisko pārveidību viedokļa) nav Eiropas streikiem, kuri ir pavisam citādu pārveidību priekšvēstneši. Tālāk, streiku attiecības Krievijā pret sīko lauksaimniecības ražotāju (zemnieku) stāvokli atkal tomēr nepavisam nelīdzinās šīm attiecībām rietumu zemēs.

Uzlūkojot visu to kopā, mēs sapratīsim, ka avīzes ,,Luč“ propaganda atstāj ēnā tieši visas lautas demokrātisko nozīmi, kāda ir ekonomiskiem un neekonomiskiem streikiem 1912. gada Krievijā. Proletariāta kā hegemona (vadītāja) uzstāšanās pretēji antidemokrātiskajām liberāļu noskaņām, —

493

KAUT KAS PAR STREIKIEM

Jūk, kas ir vissvarīgākais un vēsturiski savdabīgais mūsu streikos. Un tieši to nesaprot un nevar saprast no sava likvidatoriskā viedokļa avīzes ,,Luč“ rakstītāji.

Runa, saprotams, nepavisam nav par viena vai otra atsevišķa streika lietderības novērtēšanu. Runa nepavisam nav par to, ka nepieciešams visaugstākā mērā plānveidīgi sagatavot streiku un dažreiz pat aizstāt to ar līdzīgu darbību. Runa ir par to, ka likvidatori vispār nesaprot to nozīmi, kāda ir streikiem vispār un kas „koalici ju brīvības" vai „atklātas partijas" lozungu padara nepiemērotu, neatbilstošu pašreizējam lietu stāvoklim.

Likvidatori nevis atsevišķiem gadījumiem, bet visam kustības raksturam liek minušu tur, kur marksisti un apzinīgie strādnieki liek plusu. Lūk, kāpēc strādnieki bija taisnīgi sašutuši un ir sašutuši par avīzes ,,Luč“ propagandu.

.J'ravda**, 27. nr., 1913. p.

Iespiests pčc avīzes ,,Pravda" teksta

Л februārī

Paraksts: I.

KRIEVI UN NĒĢERI

Kas par dīvainu salīdzinājumu? — nodomās lasītājs. — Kā var nostādīt blakus vienu rasi ar vienu nāciju?

Salīdzinājums ir iespējams. Nēģeri vēlāk par visiem atbrīvojās no verdzības un līdz šim laikam nes uz saviem pleciem vissmagākās verdzības pēdas — pat progresivajās zemēs, jo kapitālisms nevar „ietilpināt" citādu atbrīvošanu kā tikai tiesisko un arī šo pēdējo visādi apcērp.

Par krieviem vēsture saka, ka viņi „gandrīz" atbrīvojušies no dzimtbūšanas verdzības 18(51. gadā. Apmēram tajā pašā laikā, pēc pilsoņu kara ar Amerikas vergu īpašniekiem, atbrīvojās no verdzības nēģeri Ziemeļamerikā.

Amerikas vergu atbrīvošana notika ar mazāk „reformatoriskiem" paņēmieniem nekā krievu vergu atbrīvošana.

Tāpēc tagad, pēc pusgadsimta, krievos ir palicis daudz vairāk verdzības pēdu nekā nēģeros. Un būtu pat precizāk, ja mēs runātu ne tikai par pēdām, bet arī par iestādēm... Bet mēs šajā rakstiņā aprobežosimies ar vienu mazu ilustrāciju pie teiktā: ar lasīt un rakstīt prašanas jautājumu. Ir zināms, ka analfabētisms — arī ir verdzības pēdas. Iedzīvotāju vairākums nevar prast lasīt un rakstīt zemē, ko apspiež pašā, Puriškeviči u. tml.

— Krievijā ir 73°/o analfabētu, neskaitot bērnus līdz 9 gadu vecumam.

Ziemeļamerikas Savienotajās Valstīs nēģeru vidū ir WJ//V» analfabētu (1900. g.).

Uz tādu civilizētu, progresivu zemi, kāda ir Ziemeļamerikas republika, kā negods gulstas šāds nejēdzīgi augsts analfabētu %. l'n katram turklāt zināms, ka visjiār nēģeru stāvoklis Amerikā ir civilizētas zemes necienīgs: kapita-

lisms nevar dot pilnīgu atbrīvošanos un pat ne pilnīgu vienlīdzību.

Pamācoši, ka balto vidū Amerikā ir tikai 6% analfabētu. Bet, ja mēs sadalīsim Ameriku bijušos vergu īpašnieku rajonos (Amerikas „Krievijā") un tādos, kas nav vergu īpašnieku rajoni (Amerikas ne-Krievijā), tad dabūsim, ka analfabētu procents balto vidū ir: 11—12% pirmajos, 4—6% otrajos!

Bijušos vergu īpašnieku rajonos analfabētu procents balto vidū ir divkārt augstāks. Verdzības pēdas gulstas ne tikai uz nēģeriem 1

Negods Amerikai nēģeru slāvokļa dēļ!...

fespies fs pēc rokraksta

Sarakstīts 1913. y. janvara beigas Pirmoreiz iespiests 1925. g- turnala Krasnaja ftiva” 3. nr-ā Paraksts: W.

PAR KĀDU ATKLĀJUMU

Buržuāziskā sabiedrība dzīvo un luras vienīgi tikai ar miljonu algolo darbu. Bez tā — nedz muižnieku ienākumi, nedz kapitālistu peļņa, nedz dažādi „atvasināti** pārlikušas dzīves avoti, tādi kā honorāri, algas u. c., nebūtu iespējami. Bet bads ir tas spēks, kas miljonus sadzen algotņu rindās.

Tas ir vecs, vispār zināms, novazāts fakts. Buržuāziskā publika pie tā pierod un to „nemana^11. Bet laiku pa laikam kliedzoši trūkuma un nabadzības fakti līdzās greznībai liek — it īpaši, ja draud briesmas buržuju kgu veselībai un labklājībai! — izdarīt „atklājumus**. Katrā lielā pilsētā, ikvienā lauku nomalē pēkšņi „atklāj** drausmīgu, riebīgu, cilvēka necienīgu netīrību, nabadzību, postu. „Atklāj**, dara zināmu publikai caur „lielajām** avīzēm, parunā dienu vai divas un aizmirst. Paēdis izsalkušo nesaprot...

Nesen Pēterburgā kāds Dr. Kozlovskis, kas apskatījis Roždestvenskas iecirknī 251 dzīvokli, kuros izīrē gultasvietas, iepazīstināja publiku ar vienu šādu „atklājumu**.

„Tumšas, mitras istabas, smacīgs gaiss, netīrība, gulēšana uz lādēm, uz grīdas, drausmīgs sablīvējums (251 dzīvoklī 3 578 iedzīvolāji), uz sienām nospiestas blaktis, aina drausmīga" („Novoje Vremja", 13236. nr.).

Tautas veselības biedrība, kas klausījusies šo ziņojumu, nolēmusi izstrādāt jautājumu... ierosināt lūgumu... lūgt, lai izpētī... t. i„ izdarījusi visu, ko varējusi.

Daži skaitļi no S.-Peterburgas pilsētas statistikas par 1911. gadu. „Ubagu šķirošanas un aizgādības īpašas iestā-des“ rīcībā nokļuvuši 16 960 ubagi. No tiem 1761 nodots tiesai — netraucē tīros kungus! — 1371 nosūtīts uz dzini-teni (lauki „pieraduši*4 pīties ar nabadzību), 1892 atstāti aizgādībai iestādes patversmēs un 9 694 — atbrīvoti.

Tomēr ir taču pūlējušies iestādē, izdarījuši „šķirošanu**, ne velti viņiem maksā algu.

Tai pašā 1911. gadā pilsētas darba biržā (aiz Maskavas vārtiem) griezušies 43156 melnstrādnieki, meklēdami darbu. Darbu dabūjuši 6 076 cilvēki.

„Atbrīvotie** (ubagi no „aizgādības**, melnstrādnieki no darba) pārnakšņo uz ielas, naktspatversmēs, gultasvietu dzīvokļos ... Materials atklājumiem.

,,lrtwda,\ 29. nr., 1913.

Iespiests pēc avizes ,,Piavda“ teksta

5. Jcbruarī Paraksts: V. /.

ANGLIJAS STRĀDNIEKU PARTIJAS KONGRESS

No 29. līdz 31. janvārim j. st. Londonā notika britu Strādnieku partijas XIII kongress. Piedalījās 500 delegāti.

Kongress pieņēma rezolūciju pret karu un ar ievērojamu vairākumu — rezolūciju, kas uzaicina partijas pārstāvjus parlamentā balsot pret jebkādu vēlēšanu reformas projektu, ja lajā vēlēšanu tiesības nav paredzētas arī sievietēm.

Anglijas „Strādnieku partija", pastāvēdama līdzās opor tunistiskajai „Neatkarīgajai strādnieku partijai" un sociāldemokrātiskajai „Britanijas sociālistiskajai partijai", ir kaut kas līdzīgs plašai strādnieku partijai. Tas ir kompromiss slarp sociālistisko partiju un nesocialisliskām arodbiedrībām.

Šo kompromisu radījušas Anglijas vēstures īpatnības, strādnieku šķiras aristokrātijas nošķiršanās nesocialistis-kās, liberālās arodbiedrībās. Šo biedrību pagriešanās uz sociālismu, kura jau sākusies, rada dzīvē ļoti daudzus pārejas, sarežģītus stāvokļus.

Piem., jautājumā par partijas disciplinu pieņemta rezolūcija, kas draud ar izslēgšanu no partijas par partijas un parlamenta frakcijas lēmumu pārkāpšanu.

Radušies strīdi, kas nav iespējami nevienā citā zemē: pret ko ir vērsta šī rezolūcija, pret liberāļiem vai pret sociālistiem?

Liela tā, ka parlamentā no 40 strādnieku deputātiem 27 ir nesocialistilt Trīspadsmit sociālistus — teica Vils Toms. socialists, iebilzdams pret rezolūcija, — grib sasaistīt pakļautībā nesocialistiem. Pat Brass Gleižers, Neatkarīgās -strādnieku partijas biedrs, kas aizstāvēja rezolu-ciju, atzina, ka ir kāds pusducis tādu strādnieku deputātu, kuru viela konservativo vidū.

Rezolūcija tika pieņemta.

Rezolūciju par to, lai partijas telpās izkārtu ne vien opor tunistiskās dienas avīzes „Dienas Vēstnesis" plakātus, — izgāza ar vairākumu: 643 000 pret 398 000 balsīm. Balsojot šeit tiek skaitīts biedru skaits, ko delegāti pārstāv.

Kongresā vairākums bija nesocialistiem un gauži vājiem sociālistiem. Bet atskanēja noteiktas balsis, ka strādnieku masa nav apmierināta ar šādu partiju, ka viņa prasa no deputātiem mazāk spēlēt likumdošanu un vairāk veikt sociālismā propagandu.

„Pravda", 30. nr.. 1913. p.

Ir.spiesls pēc avīzes „Pravda“ teksia

*>. februārī Paraksts: R.

KONSTITUCIONĀLO ILUZIJU BOJA EJA

„Mums, paldies dievam, ir konstitūcija" — pēc 1907. gada 3. jūnija izsaucās Miļukova kgs. Ar šādiem jocīgiem apgalvojumiem mierināja sevi liberālās buržuāzijas vadonis, aizsegdams viņas neuzticēšanos tautai, viņas nevēlēšanos, viņas bailes atkāpties no „konstitucionālā" ceļa.

Visai raksturīgi, ka tieši tagad, kad tas pats Miļukova kgs vai viņa uzpūtīgā kroņa liberālā avīze ,,Reč" atzīst „sabiedrisko uzplūdu sākšanos" (20. nr-ā), kļūst acīm redzams šo konstitucionālo iluziju krachs. Vēlēšanās izvairīties no nepatīkamās īstenības (un no nepatīkamās nepieciešamības iet pa ceļu, kas nelīdzinās „konstitucionālajam"), — vēlēšanās ieaijāt sevi un citus ar „konstitucionāliem" vārdiņiem, lūk, kur ir šo iluziju pamats.

Bet paskatieties uz liberāļu atsauksmēm par pašreizējo momentu!

„Domē garlaicīgi, tāpēc ka nav cīņas" (25. nr-ā).

Kungi, jums taču labpatikās paziņot, ka mums esot konstitūcija!

,,Visi vārdi pateikti. Tagad vajadzīgi darbi, bet nav ticības uz tiem. No tā rodas arī apalija" (turpat).

Jūs ieaijājāt sevi ar ticību uz vārdiem, lielāko tiesu adresēdami tos oktobristiem. Jūs atzīstaties tagad, ka esat aizseguši ar šiem vārdiem ticības trūkumu uz darbiem.

Jūs paši esat pasludinājuši sev, liberāļu kungi, savu sodu.

Demokrātijai vispār, — it īpaši strādniekiem — ticības vārdiem (par konstitūciju) nav bi-[50]

Sarakstīts 1913. u. janvara beifjūs

Iespiests pirmoreiz Iespiests pēc rokraksta

PATEICAMIES PAR VAĻSIRDĪBU

Pateicamies melnsimtnieku avīzei „Novoje Vremja" par Valsts padomes labējo vadoņa Kobiļinska vaļsirdīgo vārdu iespiešanu. Pateicamies arī pašam „vadonim".

„Allaž alklājas — lā izsaucies Kobiļinska kgs — ka Valsts domes locekļi nemāk un neprot strādāt likumdošanas darbu... Tā raksta tikumus tikai bodnieki.

...Mums uzbrūk, ka mēs esot noraidījuši likumprojektu par zemstes ievešanu Archangeļskas guberņā .. . Valsts dome nepavisam nav padomājusi par to, ka kulturālu elementu trūkuma un vājas apdzīvotības dēļ Archangeļskas guberņā tur zemstes valdēs būtu jāievēlē, kā šeit zobojās, viens mužiks, viens briedis un viens lācis.

... Katrā ziņā muziķu zemstes izveidošanu, kādu to projektēja III Valsts dome, mēs nepieļausim".

Nu, kā gan lai nepateicamies par .šādu vaļsirdību labējo vadonim Valsts padomē, l. i., Valsts padomes vadonim?

Novazāto, neko neizteicošo, pret Valsts padomi vērsto liberālo frāžu vielā mēs no sirds rekomendējam lasītājiem šo skaidro, patieso jautājuma nostādni par Valsts padomi.

Bodnieki Valsts domē ... mužiki, lāči zemstē ... bodniekus un mužikus nepielaidīsim. Lūk, muižnieka dzimtkunga tiešā valoda.

Un ievērojiet: viņam taisnība, šim dzimtkungam, ka Valsts domē nav vairākuma bez „bodniekiem", t. i., apzinīga strādnieka (un nevis mežonīga muižnieka) valodā runājot, — bez buržuāzijas. Viņam taisnība, šim muižniekam, ka īstenībā pašvaldība būtu zemnieka (šim vārdam apzinīgie strādnieki dod priekšroku pret izteicienu: „muziķu", ko plaši lielo mežonīgie muižnieki) pašvaldība. Zemnieki ir vairākumā.

Valsts padome nepavisam nav nejauša politiska iestāde, bet Šķiras organs — lūk, ko saka Kobiļinska patiesīgā runa.

Si šķira ir lielie muižnieki. Viņi nepielaidīs „bodnieku un mužiku“.

Mācieties jel, Krievijas liberālie „bodnieku" kungi, ok-lobristu un kadetu kgi, no Kobiļinska, kā nopietni jānostāda politiskie jautājumi!

Iespiests pēc aulzes „Pravda" teksla

„Pravda", 35. nr., 1913 o-1i. februāri

VIENĪBAS JAUTĀJUMS

Kostromas strādnieku deputātā Šagova vēstule „Pravdai" (22.—226. nr.) ārkārtīgi skaidri norādīja, ar kādiem noteikumiem strādnieki uzskata par realizējamu sociāldemokrātijas vienību. Daudzu citu strādnieku kūrijas deputātu vēstules (,,Pravda“, 21.—28. nr.) apstiprināja šo uzskatu. Pašiem strādniekiem „no apakšas*1 jārealizē vienība. Likvidatoriem nevajag cīnīties pret pagrīdi, bet pašiem iestāties tajā.

Var pabrīnīties, ka pec tik skaidras un tiešas jautājumu nostādnes sastopam Trocka vecās, krāšņās, bet pilnīgi nesaturīgās frāzes avīzē ,,Luč“, 27. (113.) nr-ā. Ne vārda par jautājuma būtību! Ne mazākā mēģinājuma minēt precīzus faktus un vispusīgi iztirzāt tos! Ne mājiena par reāliem vienošanās noteikumiem! Kaili izsaucieni, augstprātīgi vārdi, uzpūtīgi izlēcieni, kas adresēti pretiniekiem, kurus autors nenosauc, iespaidīgi svarīgi apgalvojumi, — lūk. visa Trocka bagaža.

Kungi, tas neder. Jūs runājat „ar strādniekiem** kā ar bērniem, gan biedēdami viņus ar briesmīgi bargiem vārdiem („pulciņu šaurības važas**, „drausmīgā polemika**, „mūsu partijas vēstures feodāli dzimtbūtnieciskais pe-riods“) — gan „pierunādami** viņus, kā pierunā, nepārliecinot un lielu neizskaidrojot, mazus bērnus.

Strādnieki neļaus sevi nedz iebiedēt, nedz pierunāt. Viņi paši salīdzinās gan avīzi ,,Luc“, gan ,,Pravdu“, izlasīs, piem., ievadrakstu avīzes ,,Luč“ 101. nr-ā („Strādnieku masas un pagrīde**) — un vienkārši atmetīs ar roku Trocka deklamācijai.

„Šķietami principiālo jautājumu par pagrīdi visas sociāldemokrātijas daļas praksē atrisina pilnīgi vienādi^1'... kur-sivā raksta Trockis. Pēterburgas strādnieki zina pēc pieredzes, ka tas tā nav. Strādnieki kaut kurā Krievijas malā, ja izlasīs minēto avīzes ,,Luč“ ievadrakstu, uzreiz redzēs, ka Trockis novirzās no patiesības.

„Smieklīgi un nejēdzīgi apgalvot, — lasām viņa rakstā,— it kā starp avīžu ,,Luč“ un ,,Pravda“ politiskajām tendencēm pastāvot nesamierināma pretruna^11. Ticiet, mīļais autor, ka strādnieki nenobīsies nedz no vārda „nejēdzīgs^11, nedz no vārda „smieklīgs^11, bet palūgs jūs runāt ar viņiem kā ar pieaugušiem, pēc būtības: izklāstiet taču šīs tendences! pierādiet taču avīzes ,,Luč“ 101. nr-a ievadraksta „samic-rinātibu^11 ar sociāldemokrātiju!

Nē. Ar frāzēm, pat ar „samiernieciskām^11, pat ar vissaldenākajām, jūs nepaēdināsit strādniekus.

„Mūsu vēsturiskās frakcijas, boļševisms un meņševisms, — raksta Trockis, — pēc savas izcelšanās ir tīri inletiģcntiski veidojumi".

Tas ir liberāļu pasakas atkārtojums. Turpretim patiesībā visa Krievijas īstenība nostādījusi strādnieku priekšā jautājumu par attiecībām pret liberāļiem un pret zemniecību. Ja arī nebūtu nekādas inteliģences, strādnieki nevarētu apiet šo jautājumu: iet līdzi liberāļiem vai vadīt zemniekus pret liberāļiem.

Liberāļiem ir izdevīgi attēlot domstarpību pamatu kā tādu, ko ienesuši „inteliģenti^11. Bet Trockis tikai ceļ sev negodu, atkārtodams liberāļu pasaku.

Iespiests pēc avizes ,,Prauda” teksta

„Рrauda”, 39. nr., 1913. p.

16. februāri

KAS NOTIEK NARODŅICISMĀ, UN KAS NOTIEK UZ LAUKIEM?

Žurnāls „Russkoje Bogatstvo^4* parāda mums tieši tas divas strāvas Krievijas dzīves narodņiciskajā vai trudovis-kajā straumē vai plīidumā, kuras var izsekot ari pēc citiem, taisnākiem, tiešākiem politiskās zināšanas avotiem.

Atcerēsimies, piemēram, debates I un II Domē. Diemžēl, vienas un otras stenografiskie pārskati tagad izņemti no pārdošanas. Tā vai citādi, tomēr milzīgais politiskais materials Krievijas zemniecības un Krievijas trudovisma uzskatu un tieksmju pētīšanai, kurš atrodas šajos pārskatos, pa daļai jau kļuvis, pa daļai nākotnē kļūs par ikviena izglītota cilvēka ieguvumu. Galvenais secinājums, kas izriet no šā materiala, ir tas, ka inteliģenti trudoviki (ietilpinot šeit ari inteliģentus eserus) un zemnieki trudoviki ir būtiski dažādi politiskie virzieni.

Inteliģenti narodņiki sliecas uz samierinošu vai „vispār cilvēcisku^4* frāzi. Viņos vienmēr jūtams liberālis. Šķiru cīņas viedoklis viņiem organiski svešs. Viņi ir rezonēlāji. Viņi velk demokrātisko zemniecību atpakaļ, no dzīvas un tiešas cīņas pret tās šķirisko ienaidnieku uz miglainu, izmocītu, nespēcīgu it kā sociālistisku frāzi.

Zemnieki narodņiki abās pirmajās Domēs — uguns, kaislība. Viņi pilni tieksmes uz tiešu un izšķirošu darbību. Viņi ir tumši, neizglītoti, naivi, bet pret savu šķiras ienaidnieku viņi saceļas tik tieši, nesamierināmi, naidīgi, ka jūs jūtat visnopietnāko sabiedrisko spēku.

Citiem vārdiem sakot: inteliģenti narodņiki ir pavisam vāji sociālisti un gļēvi demokrāti. Zemnieki trudoviki nepavisam nespēlē sociālismu, kurš viņiem absolūti svešs, bet viņi ir „iekšēji'1, sirsnīgi, dedzīgi un spēcīgi demokrāti. Vai zemnieku demokrātijā uzvarēs Krievijā, — to neviens nevarēs pareģot, jo tas atkarīgs no pārāk sarežģītiem objektīviem apstākļiem. Bet pavisam neapšaubāms, ka trudoviskā zemniecība var uzvarēt tikai pretēji tām tendencēm, ko viņas kustībā ienes narodņiciskā inteliģence. Dzīves spējīgā, svaigā, patiesā demokrātijā ir spējīga uzvarēt, pastāvot labvēlīgiem vēsturiskiem apstākļiem, — bet „sociālistiskā" frāze, narodņiciskā rezonēšana nekad nevar uzvarēt.

So secinājumu es uzskatu par vienu no svarīgākajām Krievijas revolūcijas mācībām, un es nezaudēju cerību kādreiz pamatot to, sīki analizējot narodņiku runas abās pirmajās Domēs un minot citu 1905.—1907. gada politisko materiālu. Bet pašlaik man gribas atzīmēt, ka šo secinājumu lieliski apstiprina žurnālā „Russkoje Bogat-stvo“ — galvenā un vissolidākā narodņiku organa — pēdējā (1912. g. 12. nr-a) burtnīciņa.

Divi raksti šajā burtniciņā rada neapšaubāmi tipisku iespaidu. A. V. P. kga raksts („Tautas vai proletāriskais socialisms?11) ir „tautas sociālistu^11 un eseru inteliģentisko prātojumu paraugs.

Ja būtu neizbēgams, ka Krievijas zemniecības masveida spēks tiek virzīts tā, kā tas „iznāk" pēc A. V. P. un Ko kgu prātojumiem, tad Krievijas buržuāziskās demokrātijās lieta būtu neglābjami zaudēta. Jo no frāzēm un rezo-nēšanas nevar rasties vēsturiska darbība. Šāda narodņi-cisina impotence ir galīga.

Krjukova kga rakstā „Bez uguns^11 kāds saldens prieste-rītis stāsta par zemniecību un zemnieku dzīvi, un zemnieku psieholoģiju, tēlodams zemniecību tieši tādu, kāda tā pati ir uzstājusies un uzstājas. Ja šis tēlojums ir pareizs, tad Krievijas buržuāziskajai demokrātijai — tieši zemniecības personā — lemta liela vēsturiska darbība, kurai kaut cik labvēlīgos ar to cieši saistīto parādību apstākļos ir visas izredzes kļūt par uzvarošu.

Lai to paskaidrotu, īsumā raksturosim A. V. P. kga „idejas" un minēsim dažus citātus no tā, kā saldenais prieste-rītis tēlo krievu zemniecību.

A. V. P. kgs aizstāv narodņicisma pamatus pret žurnālā ,,Zaveti“ („Novēlējumi") rakstītāju Suchanovu, kas atdod marksismam daudzas kardinālas teorētiskas narodņicisma premisas, pie tam sludinādams kaut ko līdzīgu marksistu apvienošanai ar narodņikiem.

А. V. P. kgs pret apvienošanos neiebilst, bet narodņicismu principus „atdot" negrib. Un, lūk, tieši tas, ka tāds neapšaubāmi kompetents un izcils narodņiks kā А. V. P. kgs aizstāv narodņicisma principiālo tīrību un noteiktību, skaidrāk par skaidru rāda, ka viņa pozicija ir pilnīgi neglābjama, ka Šāds narodņicisms ir absolūti dzīves nespējīgs.

Suchanova kgs aizrunājies līdz tam, ka sociālistiskā šķira pēc savas dabas esot vienīgi tikai proletariats. Protams, ja domājam kaut vai cik necik konsekventi, tas nozīmē atzīt marksismu un uz visiem laikiem pārvilkt krustu narodņiciskajam sociālismam.

A. V. P. kgs saceļas pret Suchanova kgu, bet viņa argumenti ir kaut kas neredzēti nožēlojams. Tās ir vienas vienīgas atruniņas, labojumiņi, jautājuma zīmes, eklektiskas piezīmes par tematu, ka revizionisms „pārmērīgi uzpūš" labojumus, ko dzīve izdarījusi teorijai, bet ortodoksija tos veltīgi apstrīd. Putriņa, ko pasniedz A. V. P. kgs, uz mata līdzīga visās Eiropas zemēs parastajiem „humanitāro" buržuju iebildumiem pret šķiru cīņu un šķiru sociālismu.

To galveno un vispār zināmo faktu, ka visā pasaulē tikai proletariats sistemātiski ik dienas cīnās pret kapitālismu, ka tieši viņš ir sociālistisko partiju masveida balsts. A. V. P. kgs neuzdrošinās noliegt. Ka, jo brīvāka politiskā ziņā ir zeme, toties mazāk zemniecība pauž kaut vai pavisam vāju socialistiskumu, — to A. V. P. kgs nevar nezināt. Un viņš vienkārši spēlē ar Eiropas buržuāzisko profesoru un oporlunislu domu drumslām, lai lietu sarežģītu. un pat nemēģina izvirzīt pret marksismu kaut vai ko līdzīgu viengabalainai, tiešai, skaidrai sociālai teorijai.

Tāpēc nav nekā garlaicīgāka par A. V. P. kga rakstu. Nav nekā tāda, kas uzskatamāk rādītu narodņiciskā sociālismā pilnīgo idejisko nāvi Krievijā. Tas ir miris. A. V. P. kga „idejas" jūs visā pilnībā atradīsit ikvienā buržuāziskā socialreformisliskā izdevumā Rietumos. Atspēkot tās nav arī interesanti.

Bet, ja Krievijā narodņiciskā is socialisms ir miris, ja to nogalinājusi 1905. gada revolūcija un apbedījuši A. V. P.

kgi, ja no tā palikusi tikai satrunējusi frāze, tad Krievijā zemnieku demokrātijā, kas nebūt nav sociālistiskā, bet tāda pati buržuāziskā, kāda bija demokrātijā Amerikā I860, gadā, Francijā XVIII gadsimta beigās, Vācijā XIX gadsimta pirmajā pusē utt., u. tini., — šī demokrātijā ir dzīva.

Saldenā priestcrīša vēstījums par laukiem, kuru atstāsta Krjukova kgs, pilnīgi to apstiprina. Bet tas, ko ziņo Krju-kovs, — piezīmēsim garām ejot, — varbūt vēl spilgtāk un precizāk izriet no demokrātijās noteiktā ienaidnieka vecho-vieša Bulgakova novērojumiem žurnālā „Russkaja Misļ“ (1912. g. 11. nr-ā: „Vēlēšanās").

„Verdziskums un gļēvulība", — saka Krjukova rakstā prieslerītis par krievu garīdzniecību — „tic vienmēr ir bijuši!... Bet starpība ir iā, ka nekad nav bijis tik drausmīgi mierīgas, klusas atkrišanas no baznīcas kā šobrīd. Baznīcā it kā būtu apdzisis dzīvības gars. Atkārtoju: ne vien inteliģence aizgājusi, — tauta aizgājusi... tas jāatzīst, — es taču divi gadus esmu bijis lauku garīdznieks".

Saldenais prieslerītis atceras piekto gadu. Prieslerītis toreiz skaidrojis zemniekiem manifestu.

„Es, lūk, gaidīju — viņš gaužas — ka atvērsies acis, būs cieša savienība, mīlestība, saprāts, skaidra apziņa, mošanās, enerģija... Acis gan tā kā atvērās, bet vienotības un vienprātības vietā — naids un brāļu karš. Un vispirms sādža skāra tieši arī mani — un kārtīgi. Liekas, ka es ar visu sirdi un dvēseli biju par viņu... Skaidroju 1ās pašas brīvības un visu citu. Un kā manī klausījās! Es, lūk, domāju, ka plašāk par to, ko es stāstīju, nemaz nevar izstāstīt, bet nē... iespiedās sādžā arī citādas valodas. Un, lūk, jaunie skaidrotāji ievārīja daudz biezāku putriņu: par zemīti, vienlīdzību un kungiem. Protams, zemnie-ciņi to saprata un apguva vienā mirkli. Un pirmais darbs bija nākt pie manis un paziņot, ka baznīcas uzturēšanai maksāšot man nevis divus simtus, bet simtu ...

...Tomēr mani it sevišķi apbēdināja nevis šis fakts — par simt rubļiem, bet kopsumā viss tas, kas tik pēkšņi izveidoja jauno sādžas seju. Kā gan no visām pusēm centās atvērt viņai acis, atbrīvot viņu no plēves, apgaismot šo viņas tumsību! Un, ja taisnību runājam, paspēja. Aklais cilvēks tomēr ieraudzīja maķenīt gaismas, un kopš šā

mirkļa viņš vairs nav akls___kaut arī nav kļuvis redzīgs. Bet līdz ar

šo pusredzīguniu viņam radās tikai visrūgtākā atzīšana un vissmacē-jošākais naids . . . Un dažreiz viņš varbūt nopūtīsies par savu tumšo nezināšanu. Tāds naids izaudzis sādžā, tāds naids, ka liekas, tagad viss gaiss piesātināts ar to... Nazis, runga, sarkanais gailis. Acīm redzamais nespēks, dedzinošās, neatriebtās pārestības, savstarpēja laulāšanās, naids bez izšķirības, skaudība pret visu, kam vairāk labklājības, mājīguma, mantības. Arī agrāk, protams, bija skaudība, gan naids, gan bēdas, gan smirdošais grēks, bet ļaudis ticēja dieva prātam un pasaulīgo labumu nīcībai, ticēja un atradu spēku ciest, paļaujoties uz atmaksu viņpasaulē. Šobrīd šās ticības vairs nav. Šobrid tur ir šāda ticība: mēs — verdzinātāji, viņi — verdzinātie. No visiem spriedelējumiem par brīvību lauku augsnē izaugušas nezāles un vein ābols... Un, lūk, tagad šis jaunais likums par zemi, — brālis sacēlies pret brāli, dēls pret tēvu, kaimiņš pret kaimiņu! Sācies tāds naids un juceklis, ka sādža tajā noslāps, katrā ziņā noslāps".

Šajā zīmīgajā sādžas aprakstā, ko devis saldrunīgais prieslerītis (vistīrākais narodņiks inteliģents!), mēs pasvītrojām dažus sevišķi raksturīgus vārdiņus.

Priesterltis — „mīlestības" piekritējs, ,,naida" ienaidnieks. Šajā ziņā viņš pilnīgi vienis pratis ar to tolstojisko (var arī teikt: to kristīgo), dziļi jo dziļi reakcionāro viedokli, ko pastāvīgi attīsta mūsu kadeti ttn kadetiem līdzīgie. Pasapņot par kaut kādu „zemes sociāli zaciju", papļāpāt par kooperāciju „sociālistisko" nozīmi, par „zemes turēšanas normām" šāds priesterītis droši vien labprāt ir ar mieru, bet, lūk, kad lieta nonāca līdz naidam „mīlestības" vietā, te viņš uzreiz sarāvās, nošļuka un sāka pinkšķēt.

Sociālismā vārdos, Iražu „sociālismā" („tautas un nevis proletāriskā") — cik vien vēlaties, to arī Eiropā katrs saprātīgs sīkpilsonis atzīs par pareizu. Nu, bet ja lieta nonākusi līdz „naidam" „mīlestības" vielā, tad ir finals. Humānās frāzes socialisms — mēs esam par; revolucionārā demokrātijā — mēs esam pret.

To, ko saka saldenais priesterītis par novazāto tematu — „huligānisms" sādžā, tas no faktiskās puses nav itin nekas jauns. Bet no viņa paša nostāsta skaidri redzams, ka „huligānisms" ir dzimtkungu ieviests jēdziens. „Dedzinošās, neatriebtās pārestības" — lūk, ko konstatē saldenais prieslerītis. Bet tas neapšaubāmi ir kaut kas visai, visai tāls no huligānismā".

Marksisti savā cīņā pret narodņicismu kopš seniem laikiem uzskatījuši par savu uzdevumu graut maņilovisinu. saldenās frāzes, sentimentālo pāri šķirām stāvošo viedokli, vulgāro „tautas" sociālismu, kas cienīgs kaut kāda franco ..radikalsocialisla". kurš rūdīts veikalnieciskos paņēmienos un afērās. Bet reizē ar to marksisti kopš seniem laikiem uzskatījuši par tikpat obligātu savu uzdevumu nošķirt narodņiku uzskatu demokrātisko kodolu. Narodņiku socialisms — pūstoša un smirdoša maita. Zemnieku demokrātijā Krievijā, ja Krjukova rakstā to pareizi attēlo saldenais priesterīlis, ir dzīvs spēks. Un tas arī nevar nebūt dzīvs spēks, kamēr saimnieko Puriškeviči, kamēr badojas pa trīsdesmit miljoni uzreiz.

„Naids bez izšķirības^4’, mums saka. Pirmkārt, tā nav visa patiesība. „Izšķirību^44 neredz Puriškeviči, neredz ierēdņi, neredz sentimentāli jūsmīgie inteliģenti. Otrkārt, taču pat strādnieku kustības sākumā Krievijā bija zināms „naida bez izšķirības^44 elements, piemēram, tādā veidā, ka pagājušā gadsimta 60.—80. gados streikojot dauzīja mašinas. Tas drīz izbeidzās. Ne jau tas ir galvenais. Tā būtu vulgaritāte — prasīt, lai cilvēki, kas, dzīvodami minētajos apstākļos, zaudējuši pacietību, rīkotos ar „baltiem cimdiem^44.

Būtiskais ir tas, ka dziļi tiek sarauti sakari ar veco, neglābjami reakcionāro pasaules uzskatu, ka dziļi tiek apgūta tieši tā mācība par „verdzinātiem^44, kura ir nevis nāves miega, bet dzīvas dzīves ķīla.

Narodņiku socialisms līdz pat viskreisākajam ir satrunējis. Dzīvs un dzīves spējīgs ir uzdevums — attīrīt, apgaismot, modināt, saliedēt demokrātiju, apzināti saraujot sakarus ar „mīlestības^44, „pacietības^44 u. tml. mācībām. Saldenais priesterītis skumst. Bet mums ir pilnīgs pamats priecāties par bagāto rosīgā darba lauku.

„Prosoeščeņiie", 2. m\, 1913. o.

februāri lespiesls pēc iurnaia „Prosve&fie-

Paraksts: V. /. fju/e" leksla

AUGOŠA NESASKAŅA

PUBLICISTA PIEZĪMES

Nesen notika k.-d. deputātu kārtējā apspriede ar šās partijas vietējiem darbiniekiem.

Apsprieda, kā jau varēja gaidīt, pašreizējā politiskā momenta īpatnības. Liberāļi šo momentu novērtē šādi:

„Tiek griezta vērība uz lo, ka aug nesaskaņa slarp zemes vajadzībām pamatlikumdošanū un neiespējamību apmierināt tās, pastāvot tagadējai likumdošanas iestāžu uzbūvei un pastāvot tagadējām varas attiecībām pret tautas pārstāvību".

Valoda tā samudžināta kā diegu kamols, ar kuru jau ilgi rotaļājies kaķēns. Mūsu nabaga liberāļi, nav kur viņiem skaidri izteikt savas domāsi

Bet ielūkojieties tuvāk: lielākā nelaime ir nevis tā, ka liberāļiem nav kur teikt, bet gan tā, ka nav ko teikt. Aug nesaskaņa ne vien slarp zemes vajadzībām un „tagadējās iekārtas" bezcerīgumu utt., — bet arī starp zemes vajadzībām un liberālismā nespēcību.

Liberālie politiķu kgi, kāpēc nav iespējams apmierināt zemes vajadzības? K.-d. atbilde: traucē tagadējā likumdošanas iestāžu uzbūve un tagadējā varas izturēšanās pret tautas pārstāvību.

Secinājums: nepieciešama citāda uzbūve un citāda varas izturēšanās. Kāda tieši, to mēs redzēsim, iztirzādami nākošajos rakstos k.-d. apspriedes „četras tezes".

Bet vispirms mums jāizvirza galvenais jautājums: ar ko tad izskaidrojama „tagadējā" „uzbūve un izturēšanās"? No kurienes var rasties kas citāds? Kadeti par to nav pat padomājuši! Viņu klusēšana šajā galvenajā jautājumā nonāk līdz iesīkstējušam, aziatiskam mietpilsoniskumam, tamlīdzīgam, ka esot bijuši slikti padomnieki, varot būt labi padomnieki...

Vai nav kāds sakars, k.-d. kgi, starp „tagadējo" un kādas šķiras, piemēram, lielo muižnieku šķiras, interesēm? Vai visbagātāko buržuju? Vai nav pilnīgas saskaņas starp „tagadējo" un noteiktu šķiru interesēm? Vai nav skaidrs, ka stāties pie politiskā momenta apspriešanas, neņemot vērā savstarpējās attiecības starp visām šķirām, nozīmē nodarboties ar tukšu pļāpāšanu?

Un tomēr! Kadetiem, lai aizsegtu „augošo nesaskaņu" starp savu politiku un zemes vajadzībām, nav nekā cila kā pļāpāšana.

it

Mūsu liberāļiem vispār — un viņiem līdzi ari liberālajiem strādnieku politiķiem (likvidatoriem) — patīk runāt un vēlreiz runāt par Krievijas „eiropizēšanu". Pavisam maziņu taisnībiņu šeit izmanto, lai aizsegtu lielu netaisnību.

Nav šaubu, ka Krievija, vispār runājot, eiropizējas, l. i„ pārkārtojas pēc Eiropas ģīmja un līdzības (pie kam „Eiropai" tagad, pretēji ģeogrāfijai, jāpieskaita Japana un Ķina). Bet šī eiropizacija vispār notiek kopš Aleksandra II, ja ne kopš Pētera Lielā, noliek gan uzplūdu laikā (1905.), gan reakcijas laikā (1908.—1911.), notiek gan policijā, gan Markova tipa muižniekos, kas „eiropizē" savus pret demokrātiju vērstās cīņas paņēmienus.

Vārdiņš „eiropizacija" izrādās tik vispārējs, ka tas kalpo tikai lietas sarežģīšanai, aktualu politikas jautājumu aptumšošanai.

Liberāļi grib Krievijas eiropizēšanu. Bet arī Apvienotās muižniecības padome ar savu 1900. g. 9. novembra (1910. g. 14. jūnija) likumu tiecas uz eiropizaciju.

Liberāļi grib eiropisku konstitūciju. Bet konstitūcijas, kas nodibinājušās dažādās Eiropas zemēs, bija ilgas un smagas šķiru cīņas rezultāts starp feodālismu un absolu-tismu -— no vienas puses, buržuāziju, zemniekiem un strādniekiem no otras. Bakstītās un nerakstītās konsti-tucijas, ar kurām mūsu reakcionārus „kaunina" liberāļi, ir tikai uzrakstīti čupas rezultāti, kas radušies pēc daudzām smagi gūtām jaunā uzvarām pār veco un daudzām sakāvēm, ko vecais sagādājis jaunajam.

Liberāļi grib, lai pie mums rezultāti rastos bez tā plusu un minušu kopuma, kas sastāda rezultātus! Liberāļu pro-grama un liberāļu taktika nonāk, lūk, pie kā: lai pie mums izveidojas eiropiska kārtība bez tās smagās cīņas, kas šo kārtību radījusi Eiropā!

Saprotams, ka mūsu Kobiļinski saņem liberāļu vēlēšanos un argumentus ar nicinošiem izlēcieniem pret „bodniekiem" un „mūziķiem". — Liberāļu kgi, jūs gribat, — saka Kobiļinski, — uzrakstīt uz papīra tās uzvaras, ko jās vēl neesat dzīvē izcīnījuši.

Ill

K.-d. apspriede pieņēma taktikas jautājumā 4 tezes. Pirmajā teikts:

„Visas opozicijas fronles apvicnolās darbības taktika, būdama nepieciešams nosacījums, lai realizētu kārtējo Valsts domes lietišķīgo darbību, tomēr negarantē nedz stabila un pastāvīga Valsts domes vairākuma iegūšanu opozicijas likumprojektiem, nedz patiesu to likumprojektu realizēšanu, kurus opozicija varētu izdabūt cauri Valsts domē ar Domes centra palīdzību".

Šis penterējums, tulkojot krievu valodā, nozīmē, lūk, ko:

Liberāļi tikai kopā ar oklobrisliem var sastādīt Valsis domē vairākumu. Tāds vairākums nav pastāvīgs, un viņa lēmumi dzīvē neliek realizēti.

Pareizi. Bet secinājums no tā ir tāds, ka nosaukt šos lēmumus par „nepieciešamu", „kārtēju" un „lietišķīgu" (I??) darbību nozīmē krāpt pašiem sevi un krāpt tautu.

Izgāzdami labējos, balsojot kopīgi ar oklobrisliem, neraudzīsimies no viedokļa, ka IV Domē jānodarbojas ar likumdošanu, nesēsim konstitucionālās ilūzijas — lūk, ko kadetiem vajadzēja teikt tautai, ja viņi būtu gribējuši būt demokrāti ne tikai vārdos vien.

K.-d. apspriedes pirmā ,,leze“ pārsteidz ar savu nelogis-kumu. Īstenībā nerealizējamu likumprojektu pieņemšana, ko izdara nepastāvīgs un nedrošs IV Domes vairākums, tiek dēvēta par „lietišķīgu" darbību!! Paši k.-d. simtiem

33 18. sēj.

reižu saukuši to un pareizi saukuši par sīkumu cilāšanu un garlaicību.

Bet k.-d. taktika, kas ir brēcoši nejēdzīga no loģikas viedokļa, kļūst saprotama no šķiru interešu viedokļa. Atcerēsimies to, ko teica sociāldemokrāti par III un IV Domi, sākot ar 1907. gadu. — Domē ir divi vairākumi, viņi teica: labēji oktobristiskais un oktobristiski kadetiskais. Abi slāv uz kontrrcvolucionara pamata (sal. žurnālu „Prosvešče-ņije“, 1913., 1. nr., 13. lpp.)*.

Kadetu apspriede 1913. gada februārī apstiprināja to, ko mēs teicām savos oficiālajos lēmumos kopš 1907. gada.

„Visas opozicijas frontes apvienotās darbības taktika... ar Domes centra palīdzību" tāpēc jau arī ir nepieciešama k.-d., ka tie, tāpat kā oktobristi, stāv uz kontrrevolucio-nara pamata. Pastāvot vienu un otru iekšējai radniecībai, ir saprotams, ka viņi sliecas uz kopīgu „lietišķīgu" darbību, neskatoties uz to, ka tagad tā ir bezcerīga.

Oktobristi savā presē mūžīgi činkst, lamā revolūciju, lamā valdību, labējos, Valsts padomi, — bet Domē aprobežojas ar to, ka izteic vēlēšanos pēc reformām un iet līdzi valdībai.

Kadeti savā presē vēl vairāk činkst, lamā revolūciju, lamā valdību, labējos, Valsts padomi un oktobristus, — bet Domē aprobežojas ar to, ka izteic vēlēšanos pēc reformām un cenšas pielāgot savu opozicionarismu oktobristiem.

IV

K.-d. apspriedes otrā teze skan:

„Valsts domes kā likumdošanas un politiskā faktora būtisku pastiprināšanos var sasniegt, tikai realizējot trīs pamatnoteikumus: vēlēšanu likuma demokratizēšanu (vispārējas vēlēšanu tiesības), radikālu Valsts padomes reformu un ministru kabineta atbildīgumu".

Šeit izklāstītās taktikas būtību var izteikt ar vienu vārdu: reformisms.

Vēstures zinātne mums saka, ka zināmas politiskās kārtības rel'ormistiskās un nereformistiskās pārmaiņas atšķirība, vispār runājot, ir tā, ka, notiekot pirmajai — vara paliek agrākās valdošās šķiras rokās; notiekot otrajai —■ vara pāriet no agrākās šķiras rokām jaunas šķiras rokās.

* Sk. šā sējuma 449. un 450. lpp. lied.

Kadeti nesaprot vēsturisko pārveidību šķirisko pamatu. Te no teorijas viedokļa ir kadetu pamatkļūda.

No prakses viedokļa norādītā teorētiskā atšķirība izteicama tā: vai nu daļējais mainās, pie kam nemainīts paliek vispārējais un galvenais, vai arī mainās šis pēdējais.

Dažādās zemēs dažādos vēstures momentos buržuāzijā ir bijusi reformistiska, ir bijusi arī tāda, kas ar reformismu nav aprobežojusies. No otras puses, strādnieku šķira, nekad neatzīdama, ka reformas ir spējīgas radīt būtiskas pārmaiņas, nebūt neatsakās, pastāvot zināmiem apstākļiem, izvirzīt tuvākās prasības reformu veidā.

Lieta tātad nonāk līdz tam, ka kadeti uzskata par neapstrīdamu kundzības saglabāšanu tagadējās valdošās šķiras,

t. i., feodālā tipa zemes lielīpašnieku, rokās. Kadeti joprojām turas pie viedokļa, kāds ir opozicijai ar ģenitivu, joprojām turas pie uzskata, ka „Krievijā, paldies dievam, ir konstitūcija".

Citiem vārdiem sakot, kadetu „trīs pamatnoteikumi" — tie ir liberālās buržuāzijas ieteiktie noteikumi — mīlīgi sadalīt ekonomiskās un politiskās privilēģijas starp feodālo zemesīpašumu un kapitālu.

Oktobristi turas pie tā paša viedokļa („varas samierināšana ar zemes iedzīvotājiem" — ne īsti oktobrista, ne īsti kadeta Maklakova valodā), pie kam oktobristi izvirza zemes-īpašumam daudz „iztapīgākus“ dalīšanas noteikumus.

Oktobristu lielā iztapība bankrotēja. Kāds pamats gaidīt citādu rezultātu no kadetu mazās iztapības? No refor-misma viedokļa oktobristi daudz konsekventāki, jo tam, kas turas pie šā viedokļa, tam jāaprēķina reformu pieņe-mainība, bet oktobristu „reformas" daudz labāk „pieņemamas".

Secinājums viens: aug nesaskaņa starp liberāļu reformismu un zemes vajadzībām.

V

K.-d. apspriedes trešā teze skan:

„šo apstākļu sagatavošana jāpadara par k.-d. taktikas pamatuzdevumu, pie kam kārtējā likumdošanas darbība, ciktāl tā izrādīsies izpildāma, jāizmanto kopīgi ar pārējām opozīcijas grupām un ar centru, bet nav jānostāda pretrunā ar šo pamatuzdevumu realizēšanu'1 (,,Ileč“, 34. nr., 4. februārī).

33‘

Iepriekšējā ,,teze“ bija piekāpšanās pret kreisajiem kadetiem vai, pareizāk, bija ēsma demokrātijai: atbalstiet mūs, kadetus, jo mēs esam „demokrāti", mēs esam par vispārējām vēlēšanu tiesībām!

Pēc galvas mājiena pa kreisi ;— nopietns pagrieziens pa labi: trešajā tēzē, tulkojot no nevienam nesaprotamas valodas krievu valodā, teikts: mēs, k.-d., atzīstam kārtējo likumdošanas darbu kopīgu ar progresistiem un oktob-ristieml I -

Bet šī „kārtējā" likumdošana taču dod nerealizējamus likumprojektus, kā tas atzīts pirmajā tēzē? Kadetiem ir atruniņa: „ciktāl izpildāma". Tas ir, tiešāk runājot, ar sīkumu cilāšanu mēs nodarbosimies, bet atbildība par to lai gulstas uz oktobristiem! Mūsu kadeti patiešām ir jok-pēteri...

Tālāk. Nedz progresisli, nedz oktobristi, daudz konsekventāk nekā k.-d. turēdamies pie reformistiska viedokļa, nepiekrīt tādām „pārmērīgi" liberālām prasībām kā vispārējas vēlēšanu tiesības, radikala Valsts padomes reforma

u. tml. Kā gan kadeti, kas joprojām pretendē uz demokrātismu, var pasludināt kopīgu kārtējo likumdošanas darbību ar šiem īstajiem demokrātijās pretiniekiem?

Arī te kadetiem ir atruniņa: mēs, k.-d., esam nodarbināti ar vispārējo vēlēšanu tiesību sagatavošanu, ar sagatavošanu kopīgā darbībā ar oktobristiem, kura „nav jānostāda pretrunā ar" vispārējo vēlēšanu tiesību „realizēšanu"!

Spraudziņa skaidri redzama: mēs paziņojam, ka Rodz-janko runa ir „konstitucionālā", mēs balsojam (nevis kļūdīdamies, kā s.-d., bet aiz pārliecības) par oktobristu pārejas formulu sakarā ar ministru kabineta deklarāciju, jo viss tas nerunā pretim vispārējo vēlēšanu tiesību „sagatavošanai"!!

Te jau vairs nevar teikt, ka kadeti ir jokpēteri. Te biītu jālieto cits vārds ...

Visās Eiropas zemēs kontrrevolucionarā, no demokrātijās novērsusies liberālā buržuāzijā joprojām apgalvo, ka tā esot nodarbināta (kopīgi ar nacionalliberaļiem Prūsijā, kopīgi ar visiem progresistiem Francijā) ar „galveno" demokrātisko reformu sagatavošanu.

Tā buržuāzijā, kas galīgi pārgājusi uz reformistiska ceļa, ir satrunējusi buržuāzijā, bezspēcīga savā liberālismā, nelabojama demokrātisko pārmaiņu darbā, naidīga strādniekiem, aizgājusi no lautas pie labējiem.

VI

K.-d. apspriedes pēdējā, ceturtā teze skan:

„Apspriede atzīst par savlaicīgu līdz ar minēto trīs lozungu izvirzīšanu ierosināt jautājumu par parlamentārās cīņas aktivāku taktikas pasākumu lietošanu".

Tikai parlamentārās? un tikai ierosināt jautājumu?

Ko gan īsti nozīmē: „parlamentārās cīņas aklivāki taktikas pasākumi", — to zina allachs. Kadetu apspriede gluži kā ar nodomu formulējusi savas lezes visnesaprotamākajā valodā.

Runājot par aklivākiem pasākumiem, kadeti acīm redzot grib parādīt, ka viņi kļūst kreisāki. Bet tā, proti, ir vienīgi tikai izrādīšanās, jo neko noteiktu no tā nevar izlasīt.

Kādi parlamentārās cīņas „pasākumi", vispār runājot, var tikt nosaukti par aklivākiem?

Nebalsot par oktobristu un progresistu pārejas formulām.

Neteikt runas par „varas samierināšanos ar zemes iedzīvotājiem".

Nekad neklusēt, kad labēji oktobristiskais vairākums realizē antidemokrātiskus pasākumus.

Nepiekrist vispārējo, principiālo debašu slēgšanai un apcirpšanai.

Ieteicam visiem un katram, kas saskaras ar kadetiem, neaizmirst vaicāt viņiem: vai viņi „ierosinājuši" jautājumu par aktīvākiem pasākumiem? kā viņi šo jautājumu atrisinājuši, ja viņi sataisījušies to ierosināt? kā viņi īstenībā piemēro „aktivākos pasākumus"?

Zeme kļūst kreisāka. Jauna demokrātijā mostas dzīvei. Ārišķīgam, tik tikko jūtamam kadetu pavirzienam pa kreisi ir pilnīgi noteikta politiska nozīme: piekrāpt šo jauno demokrātiju, vest to sev līdzi, uzdoties par tās pārstāvjiem.

Demokrātijās aktualais uzdevums ir izjaukt šo krāpšanu. Kas no smagajām pagātnes mācībām nav guvis secinājumu, ka, kadetiem pat daļēji vadot demokrātiskos elementus, neizbēgami rodas svārstības, nodevības, apkaunojošas sakāves bez cīņas, — tas neko nav iemācījies. Tas jāuzskata par demokrātijās ienaidnieku.

VII

Visā visumā ņemot, kadetu apspriede ir interesants dokuments par mūsu „centra*1 politisko dzīvi. Parasti šādiem dokumentiem, preciziem un formāliem organizēto partiju lēmumiem prese pie mums pievērš maz uzmanības. „Rezolūcijas** labprāt neieredz. Priekšroku dod intervijām un tenkām.

Bet nopietna izturēšanās pret politiku prasa partijas lēmumu visuzmanīgāko iztirzāšanu, un marksisti šādas iztirzāšanas labā darīs visu, kas no viņiem atkarīgs.

Mēs nosaucām kadetus par „centru". Tā pieņemts saukt oktobristus, kas stāv starp labējiem un opoziciju.

Tomēr, — tiklab no politisko partiju šķirisko pamatu viedokļa, kā arī no mūsdienu politikas būtības viedokļa vispār, — nevar aprobežoties ar Domi, analizējot partijas, nevar oktobristus vien uzskatīt par „centru**.

Palūkojieties uz mūsu partiju šķiriskajiem pamatiem: labējie un nacionālisti, vispār, — dzimtkungi muižnieki. Viņi ir par tagadējā režima saglabāšanu un „pastiprinā-šanu“.

Oktobristos, progresistos un kadetos mēs redzam muižnieku, kas neapšaubāmi ir buržuāziskākā tipa, un pēc tam arī ļoti daudz lielburžuazijas. Visas šīs partijas grib reformas. Visas viņas izveido īstu centru starp muižniekiem dzimtkungiem un demokrātiju (zemnieku un strādnieku).

Buržuāzijā baidās no demokrātijās vairāk nekā no reakcijas; tas attiecas tiklab uz progresistiem, kā uz kadetiem. Pēdējo divu partiju opozicionarisms, protams, jāņem vērā praktiskos ikdienas politikas uzdevumos, bet šis opozicionarisms nedrīkst aizsegt mums šo partiju šķirisko radniecību ar oktobristiem.

Dzimtkungi muižnieki valda gan vieni paši, gar blokā ar buržuāzijas virsslāņiem. Dzimtkungi ir pret reformām. Buržuāzijā, vispār runājot, ir par reformām, pie kam viņa aprobežojas ar reformistisku poziciju, ko nevar teikt ne par zemnieku, ne — it īpaši — par strādnieku demokrātiju.

Kadetu apspriede mums skaidri rāda kadetu reformismu kā viņu sevišķo taktiku. Vissvarīgāk — noskaidrot sev šās taktikas sakaru ar buržuāzijas šķiriskajāin interesēm un šās taktikas nepietiekamību, tās „augošo nesaskaņu" ar zemes vajadzībām. Vissvarīgāk — noskaidrot k.-d. loti dziļo radniecību ar oktobristiem un to, ka kadetu vadībā demokrātijai nav absolūti iespējami itin nekādi panākumi.

VIII

Mans rakstiņš bija jau pabeigts, kad es saņēmu avīzes „Golos Moskvi" 30. nr-u ar kadetu apspriedei veltītu redakcijas rakstu „Kas tad tālāk?".

Šis raksts sakarā ar Domes balsošanām 6. februārī (pārejas formulas pieņemšana sakarā ar Kaso paskaidrojumiem)’” ir tik svarīgs un tik spilgti apgaismo jautājumu par kadetu izturēšanos pret oktobristiem, ka katrā ziņā kļūst nepieciešams parunāt par viņiem.

Oktobristu oficiālais organs ..Golos Moskvi" attēlo kadetu apspriedi (viņš nezin kāpēc dēvē to par konferenci) kā kreiso k.-d. ar Miļukovu priekšgalā uzvaru pār labējiem k.-d.

„Likumdošanas darbība — tā atstāsta avīze „Golos Moskvi" k. d. rezolūciju — var tikt izmantota vienīgi tiktāl, ciktāl tā nerunā pretim šiem pamatuzdevumiem" (t. i„ vispārējām vēlēšanu tiesībām, Valsts padomes reformai un ministru kabineta atbild īgumam).

„Vienkāršāk runājot, šādas formulas pieņemšana ir tikpat kā atteikšanās no jebkāda likumdošanas darba reālās realizējamības robežās, un kadetu opozicija kopš šā brīža gūst atklātu neatbildīgas opozīcijas raksturu".

„Golos Moskvi" no tā secina, ka alliek tikai atlaist Domi, jo oktobristi nekad nenostāšoties tik „nesamierināmā" (nejokojietl) kadetu „pozicijā", nekāda vairākuma Domē neesot, „pilnīgs bezcerīgums"...

Lūk, kā tiek rakstīta vēsture!

Lūk, kur lieliski atsedzas visdziļākā radniecība starp k.-d. un oktobristiem un viņu „ķildu" īstais raksturs: miļie rājas...

6. februārī Maskavā oficiālais oktobristu organs, kā mēs redzējām, pasludina, ka oktobristu un kadetu bloks pēc k.-d.

apspriedes, kas notika pirms 4. februam (4. februāri ,,Reč“ publicēja par apspriedi), esot pilnīgi izjucis.

Tajā pašā 6. februārī S.-Peterburgā IV Valsts domē oklob-risti un kadeti kopā, ar 173 balsīm pret 153, pieņem oktobristiski kadetisku pārejas formulu pie Kaso paskaidrojumiem — formulu, ko pēc tam pārbaudes balsošanā noraidīja nejauši II

Labi, vai nav tiesa?

Mūsu priekšā ir tiešām klasisks paraugs, kā savus politiskos „veikaliņus*1 nostrādā oklobristi un kadeti. Viņi nekādā „blokā** nesastāv, pasarg dievs! Bet viņi publikas piešmaukšanai tik „veikli** sadala savā starpā lomas, ka nekāds formāls bloks nedotu viņiem šādas „ērtības**. Kadeti redz, ka zeme kļūst kreisāka, ka rodas jauna demokrātijā, un tāpēc viņi spēlē uz kreisumu, laizdami apgrozībā caur savu apspriedi dažas absolūti neko neizteicošas, pavisam nesaturīgas, bet kreisām līdzīgas frāzes. Oktob-risti atbalsta publikā šo noskaņu vai iespaidu, it kā kadeti būtu kļuvuši kreisāki, atbalsta ar to, ka avīzes „Golos Moskvi** redakcijas rakstā oficiāli pasludina k.-d. poziciju par nesamierināmu, pasludina, ka vairākuma izveidošanās Domē, savienojoties oktobrisliem ar k.-d., ir neiespējama, grauj k.-d. kreisuma dēļ, trokšņo par Domes atlaišanu uti., u. tml.

Bet īstenībā — šajā troksnītī līgst ar k.-d. un tieši sava visasākā izlēciena laikā pret k.-d. kreisumu salīgst ar viņiem par kopēju formulu!!

„Gan vilki paēduši, gan kazas dzīvas**. Gan demokrātijā izvazāta aiz deguna, apkrāpta, ievilkta kadetu barā (k.-d. taču ir tik kreisi... paskatieties, kā oktobristi lamā viņus kreisuma dēļ!), gan oktobristu un kadetu bloks melnajā Domē saglabāts, nostiprināts, attīstīts.

Tā ir gribas izsaukties: ak debess! Kad gan Krievijas demokrātijā sapratīs šo vienkāršo liberāli kadetiskās šmaukšanas mechaniku? Un taču visās Eiropas zemēs liberālie buržuāzijas politiķi tā vai citādi nospēlē tieši šo pašu spēli: lautas priekšā, vēlēšanu dēļ, oficiāli uzstājoties, kliedz un dievojas, ka viņi ir demokrāti, radikāļi (Vācijas „brīvdomātāji**, Loid-Džordžs un Ko Anglijā), pat sociālisti (radikalsocialisti Francijā). Bet patiesībā, savā īstajā politikā, iet kopā ar neapšaubāmi antidemokrātiskām valdībām un partijām, ar dažādu nokrāsu un dažādu tautību oktobristiem.

Cik veca ir šī vēsture, un cik bezgalīgi bieži to atkārto kadetil

IX

„Golos Moskvi“ apgalvo, ka pirms vēlēšanām k.-d.

,,nikni polemizējuši ar kreisajiem, pierādīdami, ka nepieciešams likumdošanas darbs reālo apslākju robežās. Tas ari deva pamalu cerēt, ka Domes cenlrs spēs vienolies ar opoziciju. Bet pēc vēlēšanām k.-d. partijas vadītāju uzskatos notika būtiska pārmaiņa. Miļukova iesniegtā un konferences pieņemtā rezolūcija jautājumā par Domes taktiku pašos pamatos atšķiras no visa tā, kas vēlēšanu laikā tika teikts acīm redzot tādēļ, lai piesaistītu savā pusē pilsētas lielburžua-zijas balsis. Pēdējā nezin vai būtu bijusi ar mieru atbalstīt kadetus, pastāvot platformai, ko tagad izvirzījusi konference".

Lūk, prātojumu paraugs, kuros nezini, par ko brīnīties: vai par naivo viltību, vai par naivo aprobežotību.

Nekādas pārmaiņas k.-d. uzskatos nav. Viņi vienmēr bijuši un paliek liberāļu partija, kas ar krāpšanu ved sev līdzi demokrātiju. Arī 1912. gada vēlēšanās kadeti liel-buržuazijas priekšā pirmajā rindā izvirzīja savu ,,īsto“ seju, savu „solidaritāti^1* kā veikalnieki, savu „saprātīgumu** kā kapitālistu šķiras kalpi. Bet demokrātiskā vēlētāja priekšā tie paši k.-d. tai pašā laikā zvērēja, ka viņi esot demokrāti un ka viņu taktika Domē ne ar ko būtisku neatšķiroties no sociāldemokrātiskās.

Šās kadetu politikas divas puses — katras liberālās partijas nepieciešams „uzvalka piederums** visās civilizētajās zemēs. Protams, atsevišķi partijas biedri nereti izvēlas par savu specialitāti, vieni — spēlēt demokrātismu, otri — vest pie prāta „aizrāvīgos** un ieturēt „nopietnu** buržuāzisku politiku. Bet tā taču mēdz būt visās zemēs. Piemēram, pazīstamais liberālais šarlatans Anglijā, Loid-Džordžs, tēlo runās tautas priekšā sevi tieši par revolucionāru un tik tikko ne par sociālistu, bet īstenībā sitas ministrs politikā iet līdzi savam vadonim Askvilam, kas nemaz nav sliktāks par konservativo.

Ja avīzes „Golos Moskvi** raksts tēlo Miļukova kgu kā kreiso kadetu pārstāvi, tad tas rada tikai smaidu. Īstenībā

Miļukova kgs ir oficiālās kadetu diplomātijas pārstāvis, kura samierina partijas nedemokrātisko būtību ar demokrātisku frāzi.

„Golos Moskvi“ raksta:

,,So Miļukova kga jauno „pēcvēlēšajiu" poziciju konference ne tuvu nav vienprātīgi atzinusi par pareizu. Ievērojama daļa konferences locekļu mēģināja uzstāt, ka jāietur vienošanās taktika ar Domes centru, lai izdabūtu cauri atsevišķus projektus un kultūras reformas. Sā viedokļa piekritēji mēģināja pierādit, ka, apspriežot dažādus likumprojektus, frakcijai jāielaižas kompromisos, cenšoties realizēt tos liberālā garā un nebūt nepadarot tos nepieņemamus". Seko izlēciens pret ,.kadetu slaveno disciplinu" un k.-d. „bezierunu paklausību" Miļukova kga „palvaldnieciskajai gribai '.

Spēle ir acīm redzama. Šūts ar baltiem diegiem. Oktob-risti „ķircina^11 labējos kadetus, cenzdamies attēlot viņus kā uzvarētos un izaicināt viņus uz noteiktāku cīņu pret k.-d. kreisajiem. Bet šādas oktobristu spēles dēļ (kas būtu neiespējama, ja k.-d. un oktobristi nebūtu vienas ģimenītes locekļi) neizzūd neapstrīdamais fakts, ka nokrāsas starp kreisajiem un labējiem k.-d., starp mūsu liberālismā Loid-Džordžiem un Askvitiem ir atšķirīgas.

Paraugieties uz avīzi „Russkaja Molva“. Šis progresistu organs, kompromisa sludināšanas organs starp oktobris-tiem un k.-d., pievāc sev arvien vairāk oficiālo k.-d. partijas biedru. Ne uzreiz, bet pakāpeniski pēc „vechoviešu" vadoņa Struves tur gadījies gan Mansirevs, gan Maklakovs, gan Oboļenskis, gan Gredeskuls, gan Aleksandrovs. Ka šāda publika vilka uz lielāku tuvināšanos ar oktobrisliem, tas ir neapšaubāms. Tas citādi nevarēja būt. Bet tikpat neapšaubāms, ka Miļukovs mēģina samierināt viņus ar „kreisajiem k.-d.“ ap platformu, kam demokrātiskā izkārtne un oktobristiska būtība.

X

Dažādu partiju pārejas formulas Domē sakarā ar Kaso paskaidrojumiem ir ļoti interesantas. Tās dod mums pre-cizu, dažādu partiju deputātu oficiāli apstiprinātu materiālu politiskajai analīzei. Parasti šim materiālam visvairāk ari trūkst tieši analizēs. Tas pazūd dienas preses rakstiņos vai Domes stenografisko pārskatu kaudzē. Bet pie tā ir ļot i vērts apstāties, lai noskaidrotu dažādu partiju īsto dabu.

f

Nākamajā dienā pēc neuzticības formulas pieņemšanas avīzes ,,Reč“ redakcijas rakstā teikts: „Tādējādi Krievijas sabiedrība dabūja no Valsts domes to, uz ko tai bija tiesības cerēt“ (37. nr-ā, 7. februārī). Iznāk it kā tā, ka „sabied-rībai“ vajag tikai zināt: vai Dome uzticas Kaso kgm vai ne, neko vairāk!

Tas nav pareizi. Tautai un demokrātijai vajag zināt neuzticības motīvus, lai saprastu cēloņus parādībai, kuru politikā atzīst par nenormālu, un lai prastu atrast izeju uz normālo. K.-d., oktobristu un s.-d. apvienošanās ap vienu vienīgu vārdu „neuzticamies1^51 dod pārāk maz šajos Joti ļoti nopietnajos jautājumos.

Te būs oktobristu pārejas formula:

„Valsts dome... atzīst: I) vidusskolu skolēnu jebkādu iesaistīšanu politiskajā cīņā par postošu Krievijas jauno spēku garīgajai attīstībai un par kaitīgu normālai sabiedriskās dzīves gaitai; 2) brīdināšanas pasākumu nepieciešamību tādos gadījumos, kad varas iestādes savlaicīgi informētas par nevēlamām parādībām vidusskolās, un nevis nogaidīšanu, kamēr šīs parādības gūs nenormālu raksturu^51; 3) noteikti izsakās pret to, ka skolēniem piemēro tos policejiskos pasākumus, kas dabiskās pedagoģiskās iedarbības vietā bez skolas priekšniecības ziņas tikuši lietoti 1912. 10. XII; 4) atzīst par anlipedagogisku to gausumu, ar kādu izšķir no mācības iestādēm izstumto skolēnu likteni, un, gaidīdama, ka šis gadījums tūdaļ tiks likvidēts skolēniem labvēlīgā nozīmē, — pāriet pie kārtējiem darbiem".

Kādas ir šā votuma politiskās idejas?

Politika skolā ir kaitīga. Skolēni ir vainīgi. Tomēr sodīt viņus vajag pedagogiem, bet nevis policistiem. Ar valdību mēs esam neapmierināti nepietiekamas „labvēlības^52 dēļ un gausuma dēļ.

Tās ir antidemokrātiskas idejas. Tā ir liberālā opozicija: vecās varas sistēma lai paliek, bet lietot to vajag maigāk. Sit, bet ar mēru un ne publiski.

Paraugieties uz progresislu pārejas formulu:

...„Dome atzīst: 1) lautas apgaismošanas ministrija, būdama

informēta par to, kas pēdējā laikā nolicis S.-Pēterburgas vidē

jās mācības ieslādēs, ir vienaldzīgi izturējusies pret saviem pienākumiem un nav aizsargājusi vidusskolas pret policijas ielaušanos tajās; 2) paņēmieni, ko atļāvušies policisti, ko tautas apgaismošanas ministrija pieņēmusi bez prolcsta un kas izpaudās skolu kratīšanā, bērnu aizturēšanā un turēšanā iecirknī arestā un nepieļaujamos izmeklēšanas veidos, nevar tikt nekādā veidā attaisnoti, jo vairāk tāpēc, ka šajā gadījumā notikusi nevis valsts drošības sargāšana, bet kārtības atjaunošana vidusskolās; 3) visa taulas apgaismošanas ministrijas pasākumu sistēma, kas vērsta uz skolas atsvešināšanu no ģimenes, ar cietsirdīgu formālismu, kurš nomāc jaunās paaudzes tikumisko un garīgo attīstību, rada apstākļus, kas veicina nenormālu parādību rašanos skolu dzīvē. Dome, atzīdama tautas apgaismošanas ministrijas paskaidrojumus par neapmierinošiem, pāriet pie kārtējiem darbiem".

Šī formula iesniegta 30. j'anvarī, un progresisti tadpat paziņoja, ka balsošot par oktobristiem, ja tic pastiprināšot neuzticību. Šās kaulēšanās rezultātus mēs redzējām iepriekš.

Uz kāda pamata varēja notikt kaulēšanās? Uz tā pamala, ka pastāv vienošanās par galveno.

Progresisti arī uzskata politiku skolā par nenormālu, arī prasa „atjaunot kārtību" (dzimlbūtniecisku). Viņiem arī ir opozicija ar ģenitivu, opozīcija nevis pret vecās varas sistēmu, bet pret šās sistēmas lietošanu — „vienaldzīgu, cietsirdīgu" u. tml. Pirogovs 1860. gados piekrita, ka vajagot pērt, bet prasīja, lai pērtu ne jau vienaldzīgi, ne jau cietsirdīgi. Progresisti nav pret to, ka tagadējie sociālie elementi „atjaunotu kārtību", bet tiem tiek dots padoms darīt to „līdzjūtīgāk". Cik liels progress pie mums pusgadsimta laikā!

Kadetu pārejas formula:

„Noklausījusies tautas apgaismošanas ministra paskaidrojumus un atzīdama: 1) ka tajos pilnīgi sajaukts pedagoģiskais viedoklis ar policejisko viedokli; 2) ka šie paskaidrojumi pilnīgi noliedz tos normālos pamatus, uz kuriem var tikt nodibinātas draudzīgus attiecības sadarbībā starp skolu un ģimeni; 3) ka ministrijas politika, radīdama dziļu neapmierinātību skolēnu vidū un pilnīgi pamatotu uzbudinājumu sabiedrībā, pati sekmē tās atmosfēras izveidošanos, kas veicina skolu jaunatnes agru ievilkšanu politiskajā darbībā, un tādējādi pali rada apstākļus, kuru rašanās tai bija jānovērš; 4) ka izturēšanās pret skolēniem kā pret valsts noziedzniekiem kropļo visvairāk apdāvināto augošās paaudzes locekļu dzīvi, izrauj no tās rindām daudzus upurus un rada draudus Krievijas nākotnei, — Dome atzīst ministra paskaidrojumus par neapmierinošiem un pāriet pie kārtējiem darbiem".

Šeit daudz maigākā un vairāk frāzēm aizplīvurotā veidā arī tiek nosodīta ,,agra“ ievilkšana politikā. Tas ir antidemokrātisks viedoklis. Gan oktobristi, gan kadeti nosoda policijas pasākumus tikai tāpēc, ka to vietā prasa brīdināšanu. Sistēmai vajagot nevis izklīdināt sapulces, bet tās brīdināt. Skaidrs, ka ar šādu reformu sistēma vienīgi tikai uzposīsies, bet nemainīsies. Mēs neesam apmierināti ar ministrijas politiku, — saka k.-d., — un viņiem iznāk gluži kā oktobristiem, ka iespējams vēlēties, lai šī politika mainās bez kaut kā daudz dzi|āka.

K.-d. izsakās pret valdību daudz asāk nekā oktobristi, un politiski neattīstīti elementi aiz šā vārdu asuma nepamana, ka k.-d. un oktobristiem liberālā, antidemokrātiskā jautājuma nostādne ir pilnīgi identiska.

Domei nopietni jāmāca tautai politika. Kas mācās politiku pie kadetiem, tas savu apziņu sagandē un nevis attīsta.

Ka oktobristi, progresisti un kadeti ir līguši un salīguši ap kopīgu formulu, tā nav nejaušība, bet viņu idejiski politiskās solidaritātes rezultāts galvenajā jautājumā. Nav nekā niecīgāka par kadetu politiku: lai paskaidrojumi tiklu atzīti par neapmierinošiem, piekrist, ka tieši tiek nosodīta politika skolās. Bet kadeti piekrita tam tāpēc, ka viņi paši nosoda ,,agru“ ievilkšanu politikā.

Darba grupas formula:

„Ņemot vērā.: 1) ka rupjo varmācību, kas 1912. 9. XII tika vērsta pret vidusskolu audzēkņiem un kas pārsteidza sabiedrību ar kauna pilno ochrankas nodaļas piesaistīšanu vidusskolu audzēkņu pedagoģiskās uzraudzības darbā, tautas apgaismošanas ministrs Kaso kgs savā paskaidrojumā atzina vienīgi par pilnīgi pareizu un ar ļaunu prieku izzoboja sabiedrības uzskatus; 2) ka izsekošanas un ochrankas sistēma, kas ir visas apvienotā ministru kabineta un konkrēti tautas apgaismošanas ministra Kaso politikas rezultāts, ved uz galīgu sagrāvi un nākotnē draud ar smagiem satricinājumiem augošai paaudzei, — Valsts dome prasa: tūdaļ uzņemt atpakaļ visus 9. XII atlaistos un, atzīdama tautas apgaismošanas ministra Kaso paskaidrojumus par neapmierinošiem, — prasa tūlītēju viņa atkāpšanos, un pāriet pie kārtējiem darbiem".

Šī formula, stingri runājot, ir asi liberālā formula, bet tā, kas bija jāsaka demokrātam atšķirībā no liberāļa, lajā nav. Arī liberālis var atzīt, ka tas ir negods — piesaistīt ochranku pedagoģiskajā uzraudzībā, bet demokrātam jāpasaka (un jāiemāca tas tautai), ka nekādai „Uzraudzībai" nav tiesību uzbrukt brivai politisko pulciņu un pārrunu rīkošanai. Arī liberālis var nosodīt „visu apvienotā ministru kabineta politiku", bet demokrāts Krievijā lai paskaidro, ka ir daži vispārēji apstākļi, kuru dēļ kurš katrs cits ministru kabinets būtu spiests ieturēt būtībā to pašu politiku.

Trudoviku formulas demokrātisms izpaužas tikai tās toni, autoru noskaņojumā. Noskaņojums ir politisks simptoms, nav vārdam vietas. Bet nebūtu grēks prasīt no pārejas formulas pārdomātu domu un ne tikai „garīgi pacilātu" noskaņojumu.

Sociāldemokrātu pārejas formula:

„Noklausījusies lautas apgaismošanas ministra paskaidrojumus un saskatot tajos: 1) apņēmību cīnīties pret dabisko un iepriecinošo skolu jaunatnes tiekšanos paplašināt savu garīgo apvārsni ar pašmācību un uzturēt biedriskus sakarus: 2) mēģinājumu attaisnot ierēdnieciskā formālismā, spiegošanas un policejiskās izsekošanas sistēmu, kas liek ieviesta augstākajās, vidējās un zemākajās skolās, kas garīgi un morāli kropļo jaunatni, nesaudzīgi apspiež jebkādus patstāvīgas domas un rakstura neatkarības dīgļus un rada pašnāvību epidēmiju skolēnu vidū, — Valsts dome atzīst šos paskaidrojumus par neapmierinošiem. Atzīdama līdz ar to, ka 1) policejiska viedokļa kundzība tautas izglītības darbā nesaraujami saistīta ar ochrankas kundzību pār visu Krievijas dzīvi, ar jebkādas organizētas pilsoņu pašdarbības apspiešanu un viņu beztiesiskumu un ka 2) vienīgi valsts iekārtas un valsts pārvaldes sistēmas radikala pārveidošana spējīga atbrīvot pilsoņus no policijas pinekļiem, atbrīvot no tiem arī skolu, — Valsts dome pāriet pie kārtējiem darbiem^11.

Nezin vai var atzīt par nevainojamu arī šo formulu. Nevar nevēlēties, lai tā būtu populārāk un pamatīgāk izteikta, nevar nenožēlot, ka nav norādīts, ka nodarbošanās ar politiku ir likumīga, utt., u. tml.

Bet mūsu kritika, kas izteikta par visām formulām, nepavisam nav vērsta uz rediģēšanas detaļām, bet vienīgi tikai uz autoru galvenajām politiskajām idejām. Demokrātam vajadzēja pateikt galveno: pulciņi un pārrunas ir dabiski un iepriecinoši. Te ir lietas būtība. Jebkādā veidā nosodīt iesaistīšanu politikā, kaut arī „agru", ir liekulība un obskurantisms. Demokrātam vajadzēja pacelt jautājumu no „apvienotā ministru kabineta*1 līdz valsts iekārtai. Demokrātam vajadzēja atzīmēt „nesaraujamo sakaru**, pirmkārt, ar „ochrankas kundzību**, otrkārt, ar feodālā tipa lielo muižnieku šķiras kundzību ekonomiskajā dzīvē.

Sarakstīts 1913. g. 6.-9. (19.-22.)

februārī

Iespiests pēc žurnālā teksta

Iespiests 1913. g. martā un apriti žurnālā „ProsvešČeņije" «3. un 4. nr-ā Paraksts: V. I ļ j l n s

DAŽI „ZEMES IERĪCĪBAS" REZULTĀTI

Kādi ir jaunās agrarās politikas rezultāti? Šis jautājums interesē — un pilnīgi pamatoti — visus strādniekus. Valdības statistika liek vesta tik slikti un tik neobjektivi, ka tai uzticēties nevar. Nav šaubu, ka jaunā agrarā politika ir buržuāziskā politika, bet to pārzina vienīgi tikai Puriške-viču, Markovu kgi un Ko, t. i., vecā tipa dzimtkungi. No šādas „pārzināšanas^1* grūti gaidīt kaut ko citu kā tikai krachu.

Atzīmēsim V. Oboļenska kga secinājumus žurnālā „Rus-skaja Misļ^11 pēdējā burtnīciņā (1913., 2. nr-ā). Šis žurnāls ir melnsimtnieciski kadetisks. Raksta autors arī ir kontr-revolucionars, — tātad liecinieks, kas drīzāk runā par labu muižniekiem. Šis autors atradis Samaras guberņā apriņķi (Novouzenskas), kur esot „milzīgi^11 „zemes ierīcības^11 panākumi: lielākajai daļai mājsaimnieku zeme iedalīta vienkopus.

Un tomēr secinājums, pie kāda bijis spiests nonākt autors, ir šāds:

... „Kas attiecas uz jaunās agrarās reformas tuvākajiem rezultātiem, tad ... nezin vai tos var atzīt kaut kādā mērā par iepriecinošiem . .. Ievērojams daudzums iedalītās zemes pārgājis par pusvelti no zemnieku pusproletariešiem turīgo zemnieku un uzpircēju-speku-lantu rokās... Pieaugusi nomas maksa... Atšķirība kultūras spēju ziņā starp viensētu un obšēinas, slreijgabalos izkaisītās zemes turēšanu ir pavisam niecīga... Jaunais likums... veicinājis pretrunu saasināšanos starp saimnieciskās dzīves apstākļiem un tās iekšējo saturu... Varbūt zemnieku doma tagad strādā enerģiskāk, nekā strādāja viskarstākajā pagājušās revolūcijas laikā".

Par to, kurp liecas zemnieku rosīgā doma, liberālim no žurnālā „Russkaja Mis]11 nav nemaz ko vaicāt. Ne velti viņš pilnīgi atstājis novārtā jautājumu par dzimtbūlnie-cisko saimniecību uz muižnieku zemes.

Bet par liberālā muižnieka secinājumiem ir vēris padomāt. Visas pretrunas saasinājušās, pieaugusi ekspluatācija, pieaugusi nomas maksa, pavisam niecīgs ir saimniecības progress. Nevis ,,varbūt“, bet droši vien zemnieku doma strādā.

„Pranda'% 45. nr., 1913. q. 23. februāri Paraksts: V. 1.

Iespiests pēc avizes t,Pravda“ teksta

34 18. sčj.

KARĻA MARKSA MAClBAS VĒSTURISKIE LIKTEŅI

Galvenais Marksa mācībā ir — proletariāta kā sociālistiskās sabiedrības radītāja pasaulvēsturiskās lomas noskaidrošana. Vai notikumu gaiļa visā pasaulē ir apstiprinājusi šo mācību pēc tam, kad Markss bija to publicējis?

Pirmoreiz Markss to izvirzīja 1844. gadā. Marksa un Engelsa „Komunistiskais Manifests*1, kas iznāca 1848. gadā, dod jau viengabalainu, sistemātisku, līdz šim joprojām labāko šās mācības iztirzājumu. Pasaules vēsture kopš šā laika nepārprotami dalās trijos galvenajos periodos: 1) no 1848. gada revolūcijas līdz Parizes Komūnai (1871.); 2) no Parizes Komūnas līdz Krievijas revolūcijai (1905.); 3) pēc Krievijas revolūcijas.

Metīsim skatienu uz Marksa mācības likteņiem katrā no šiem periodiem.

I

Pirmā perioda sākumā Marksa mācība nepavisam vēl nevalda. Tā ir tikai viena no ārkārtīgi daudzajām sociālismā frakcijām jeb virzieniem. Turpretī valda tādas sociālismā formas, kas pamatā radniecīgas mūsu narodņicismam: vēstures kustības materiālistiskā pamata neizpratne, neprasme atšķirt kapitālistiskās sabiedrības katras šķiras lomu un nozīmi, demokrātisko pārveidību buržuāziskās būtības aizsegšana ar dažādām it kā sociālistiskām frāzēm par „lautu**, „taisnīgumu**, „tiesībām** u. tml.

1848. gada revolūcija dod nāvīgu triecienu visām šīm p/'rmsmarksistiskā sociālismā trokšņainajām, raibajām, kliedzošajām formām. Revolūcija visās zemēs parāda sabiedrības dažādās šķiras darbībā. Republikāniskās buržua-

zijas izdarītā strādnieku apšaušana 1848. gada jūnija dienās Parizē galīgi nosaka, ka vienīgi proletariātam ir sociālistiskā daba. Liberālā buržuāzijā simtkārt vairāk baidās no šās šķiras patstāvības nekā no jebkuras reakcijas. Gļēvulīgais liberalisms lien rāpus tās priekšā. Zemniecība apmierinās ar feodālismā palieku atcelšanu un pāriet kārtības pusē, tikai retumis svārstīdamās starp strādnieku demokrātiju un buržuāzijas liberālismu. Izrādās, ka visas mācības par nešķiru sociālismu un par nešķiru politiku ir tukšas blēņas.

Parizes Komūna (1871.) pabeidz šo buržuāzisko pārveidību attīstību; republika, t. i„ tā valsts iekārtas forma, kurā šķiru attiecības izpaužas visneaizsegtākajā veidā, par savu nostiprināšanos varēja pateikties vienīgi proletariāta varonībai.

Visās cilās Eiropas zemēs vēl vairāk sarežģītā un vēl mazāk pabeigtā attīstība noved pie tās pašas izveidojušās buržuāziskās sabiedrības. Pirmā perioda (1848.—1871.), vētru un revolūciju perioda, beigās pirmsmarksistiskais socialisms nomirst. Dzimst patstāvīgas proletāriskās partijas: pirmā Internacionāle (1864.—1872.) un Vācijas sociāldemokrātijā.

(1

Otrais periods (1872.—1904.) atšķiras no pirmā ar „mierīgu" raksturu, ar to, ka nav revolūciju. Rietumi jau ir galā ar buržuāziskām revolūcijām. Austrumi līdz tām vēl nav izauguši.

Rietumos iestājas laika posms, kad notiek „mierīga" sagatavošanās uz nākamo pārveidību laikmetu. Visur veidojas proletāriskās, savos pamatos sociālistiskās partijas, kas mācās izmantot buržuāzisko parlamentārismu, radīt savu dienas presi, savas izglītības iestādes, savas arodbiedrības, savus kooperativus. Marksa mācība gūst pilnīgu uzvaru un — vēršas plašumā. Lēni. bet neatlaidīgi virzās uz priekšu proletariāta spēku salasīšanas un savākšanas process, viņa sagatavošanas process nākamajām kaujām.

Vēstures dialektika ir tāda, ka marksisma teorētiskā uzvara piespiež tā ienaidniekus pārģērbties par marksistiem. Iekšēji satrunējušais liberalisms mēģina sevi atdzīvināt

sociālistiskā oportunisma veidā. Spēku sagatavošanas periodu lielajām kaujām viņi iztulko kā atteikšanos no šīm kaujām. Vergu stāvokļa uzlabošanu cīņai pret algoto verdzību viņi izskaidro kā vergu atteikšanos par piecām kapeikām no savām tiesībām uz brīvību. Gļēvulīgi sludina „sociālo mieru** (t. i., mieru ar verdzības iekārtu), atteikšanos no šķiru cīņas ult. Sociālistisko parlamentāriešu, strādnieku kustības dažādo ierēdņu un „simpatizējošās** inteliģences vidū viņiem ir ļoti daudz piekritēju.

Ill

Oportunisti nebija paguvuši izlielīties ar „sociālo mieru" un ar to, ka vētras neesot nepieciešamas „demokrātijās** apstākļos, kad atklājās jauns lielāko pasaules vētru avots Āzijā. Krievijas revolūcijai sekoja Turcijas, Pērsijas, Ķinas revolūcija. Mēs tagad dzīvojam tieši laikmetā, kad plosās šīs vētras un Eiropā manāms to „relleksivais atspulgs^1*. Lai kādi arī būtu lielās Ķinas republikas likteņi, pret kuru tagad trin zobus dažādas „civilizētas** hiēnas, tomēr nekādi spēki pasaulē neatjaunos veco dzimtbūšanu Āzijā, nenoslaucīs ņo zemes virsas tautas masu varonīgo demokrātismu aziatiskās un pusazialiskās zemēs.

Dažus cilvēkus, kas nepiegriež vērību masu cīņas sagatavošanas un attīstības apstākļiem, izšķirošās cīņas ilgā novilcināšanās pret kapitālismu Eiropā novedusi līdz izmisumam un līdz anarehismam. Mēs tagad redzam, cik tuvredzīgs un gļēvs ir anarehisliskais izmisums.

Nevis izmisumu, bet spirgtumu vajag gūt no fakta, ka astoņsimt miljonu Āzijas iedzīvotāju ierauti cīņā par tiem pašiem Eiropas ideāliem.

Āzijas revolūcijas mums parādījušas to pašu liberālismā rakstura trūkumu un nelietību, to pašu demokrātisko masu patstāvības ārkārtīgo nozīmi, to pašu proletariāta skaidri redzamo norobežošanos no visvisādas buržuāzijas. Kas gan pēc Eiropas, gan Āzijas pieredzes runā par nešķiru politiku un par nešķiru sociālismu, to der vienkārši ietupināt krātiņā un visiem rādīt blakus kaut kādam Austrālijas ķenguram.

Pēc Āzijas sāka kustēties — tikai ne aziatiski — arī Eiropa. 1872.—1904. gada „mierīgais" periods izbeidzies uz mūžīgiem laikiem. Dārdzība un trestu spaidi rada nepiere-

dzēlu ekonomiskās cīņas saasināšanos, kas izkustinājusi no vietas pal liberālismā visvairāk sagandētos angļu strādniekus. Mūsu acu priekšā briest politiska krize pat pašā ,,akmensciclajā“ buržuāziski junkuriskajā zemē Vācijā. Trakā bruņošanās un imperiālismā politika rada tagadējā Eiropā lādu „sociālo mieru", kas visvairāk līdzinās pulvera mucai, liet visu buržuāzisko partiju deģenerēšanās un proletariāta nobriešana neatlaidīgi iet uz priekšu.

Pēc marksisma rašanās katrs no trim lielajiem vispasaules vēstures laikmetiem devis tam jaunus apstiprinājumus un jaunus triumfus. Bet marksismam kā proletariāta mācībai vēl lielāku triumfu atnesīs nākošais vēstures laikmets.

,tPr<wda‘\ 50. nr.t 1913. p.

I. martā

Paraksts: V. /. Iespiests pēc auīzes ,tPravda“ teksta

LIELA MUIŽNIEKU UN SĪKA ZEMNIEKU ZEMTURĪBA KRIEVIJA

Sakarā ar tikko kā pagājušo 1861. gada 19. februāra gadadienu nebūs lieki atgādināt pašreizējo zemes sadali-iumu Eiropas Krievijā.

Pēdējo oficiālo slalistiku par zemes sadalījumu Eiropas Krievijā izdevusi iekšlietu ministrija, un šī statistika attiecas uz 1905. gadu.

Pēc šās statistikas datiem lielmuižnieku, kam ir pāri par 500 desetinām zemes, bijis (noapaļojot) apmēram 30 000. zemes viņiem — apmēram 70 000 000 desetinu.

Apmēram 10 000 000 trūcīgo zemnieku sētām ir tikpat zemes.

Tātad uz vienu lielmuižnieku vidēji iznāk apmēram 330 trūcīgo zemnieku ģimenes, pie kam katrai zemnieku

ģimenei zemes ir apmēram 7 (septiņas) deselinas, bet katram lielmuižniekam — apmēram 2 300 (dilti tūkstoii trīssimt) desetinu.

Lai to uzskatāmi parādītu, sastādīts iepriekš iespiestais rasējums.

Lielais baltais četrstūris vidū, — tā ir lielmuižnieka muiža. Mazie kvadrātiņi visapkārt, — tie ir sīkie zemnieku zemes gabali.

Pavisam 324 kvadrātiņi, bet baltā četrstūra laukums līdzinās 320 kvadrātiņiem.

„Prauda^1", 31. m\, 1913. p.

2. martā iespiests pēc Quizes „Pravda** teksta

NEĪSTAS notis

Miļukova kga runa Valsts domē jautājumā par vispārējām vēlēšanu tiesībām izcili interesanla tāpēc, ka oratoram nācās pieskarties daudziem tematiem, kas demokrātijai ļoti nozīmīgi.

Mūsu presē vispār — tai skaitā arī liberālajā — arvien vairāk nostiprinās riebīgs bezprincipu paradums: mēģināt atkratīties ar slavinošiem (Ļitovceva kgs avīzē ,,Reč“) vai lamu pilniem rakstiņiem par runām Domē un nekad neanalizēt runu idejisko saturu!

Strādnieki buržuāziskajam politikanism'am netic. Strādnieki grib mācīties politiku. Atsaukdamies uz šo vēlēšanos, mēs izdarīsim mēģinājumu analizēt Miļukova kga runu.

.....Jūs, — saka Mi|ukova kgs, griezdamies visu laiku pie oktob-

ristiem, — jūs neesat saistīti ar varu ne vien ar noteiktām saistībām, jūs neesat saistīti ar varu pat ar pateicību" —

jo vēlēšanas, lūk, lika viltotas pret jums.

Miļukova kgs — viens no visvairāk izglītotiem kadetiem, profesors, redaktors uti., visnopietnākajā veidā attīstīja šo argumentu un pat piemetināja:

.....ac.īin redzot Krievijā nav tā sabiedriskā slāņa, kas atbalstītu

tagadējo valdības politiku"... (avīzes „Hossija" 2230. nr.).

Šo prātojumu neīstums ir brēcošs. Tas pats Miļukova kgs tālāk citēja francūzi Šalti, kas pareizi saka, ka „uzdevuma mezgls“ „ir agramis jautājums".

„Lai dabūtu konserva!ivu III Domi, — saka Sals, — vajadzēja pārcelt vairākumu no zemniekiem uz muižniekiem... Zemesīpa-šuma un bagātības aristokrātija var izveidot bloku, kam ir 5/s balsu (ievēlējot Valsts domes locekļus pēc mūsu vēlēšanu tikuma), bet mazākums ir burtiski saspiests: zemniekus, vidusšķiru un pilsētas demokrātiju likumdevējs aicina nevis vēlēt, bet noskatīties vēlēšanās, nevis piedalīties tajās, bet būt klāt".

Gudri un pareizi spriež reakcionārs Šais. Pateicamies Miļukova kgm par interesantiem citātiem,... kas ļiūrs/iēj Miļukova kga fružainību! Acīm redzot Krievijā ir sabiedrības ,,slānis“ (muižnieku feodāļu vai dzimtkungu šķira), kas atbalsta valdības politiku un ar šķiru saišu interesēm saistīts „ar varu". Bet būt saistītam ar „pienākumu" un „pateicību1^53 vispār ir muļķība, — atcerieties to, mācītais kadeta kgs!

Nākošajā rakstā^53 mēs parādīsim, kā šis mācītais kadets — gluži kā runcis ap karstu biezputru — laipojis un līkumojis ap to „uzdevuma mezglu“ (t. i., agraro jautājumu), ko pareizi norādījis reakcionārs Šais.

„Prauda^53\ 55. nr„ 1913. u. ,

7. marla

Paraksts: V. /. Iespiests pēc avīzes ,,Pravda“ tekstu

„UZDEVUMA MEZGLS-

Mēs redzējām, ka franču reakcionārs Sals, ko citē Miļu-kova kgs, pareizi atzīst, ka agrarais jautājums ir tā „uzdevuma mezgls", kurš jāatrisina Krievijai^54.

Miļukova kgs cilājis gudrā reakcionāra gudros vārdus, bet itin nekā tajos nav sapratis!

. .. „To zemnieku, ko jūs (l. i„ oktobristi un valdība: Miļukova kgs ar viņiem sarunājasl) iedabūjāt šeit ar savām rokām, vai to var padarīt atkarīgu? Viņš lāču runā par zemi no šās katedras un runā to pašu, ko runāja I un II Valsts domes neatkarīgais zemnieks. Nē. kungi, Krievijas dzīvē nav elementa, kas būtu neatkarīgāks un neto kārnāks par krievu zemnieku'[54]. (Aplausi pa kreisi un balsis: pareizi.i

Acīm redzot plaukšķinājuši vieni paši liekulīgie kadeti, jo visiem zināms, pirmkārt, ka III un IV Valsts domē zemnieki runā ne gluži „to pašu", bet kaut ko vājāku nekā I un II Valsts domē, — un, otrkārt, ka Krievijas dzīvē ir neatkarīgāks un nelokāmāks elements. Taču pašam Mijukova kgm bija /aatzīst savā runā, ka „visvairāk" Krievijas politiskās brīvības labā esot izdarījuši strādnieki. Vai tad „neatkarību" var mērīt ar citu mērauklu?

Bet ne jau tā ir lielas būtība. Būtība ir tā, vai tagad ir samierināmas 130 000 muižnieku un zemnieku masu intereses? Miļukova kgs „papļāpājis ap" šo jautājumu, lai izvairītos no atbildes.

Bet S. Ļitovceva kgs, ko avīze ,,Reč“ salīgusi P. Miļukova cildināšanai, rakstīja, ka viņa runa

„izklīdināja miglu, kas bija ap šo aso un slrīdīgo jautājumu. Vispārējās vēlēšanu tiesības līdz šim laikam daudziem šķiet kaut kāds biedēklis, revolucionarisma kalngals'[54].

Lūk, vēl un vēlreiz fražainības paraugs!

Mācieties no reakcionāra Sala, liberālie pļāpātāju kgi! Uzdevuma mezgls ir agrarais jautājums. Vai tagad šajā jautājumā ir samierināmas 130 000 muižnieku ģimeņu un 10000 000 zemnieku ģimeņu intereses? Jā vai nē?

Lūk, kur vispārējo vēlēšanu tiesību jautājuma „mezgls^1', Miļukova kgs, un jūs sagandējat tautas politisko apziņu, piesārņodami ar frāzēm šo lietas būtību, kas ir acīm re dzama ikvienam saprātīgam cilvēkam.

Ja jūs atbildēsit uz jautājumu ar jā, — es jūs atspēkošu ar jūsu paša atzinumu, ka 111 un IV Valsts domē zemnieki sakot (kaut arī vājāk) „to paŠu“, ко I un 11 Valsts domē.

Ja jūs atbildēsit uz jautājumu ar nē, — tad sabrūk visa jūsu pļāpāšana, ka vispārējām vēlēšanu tiesībām tagadējā Krievijā esot samierinošs, ne „vienpusīgs“ raksturs.

Un zinātniskā atsaukšanās uz Bismarku — viena vienīga bērnišķība, jo Bismarks ,.deva“ vispārējas vēlēšanu tiesības tad, kad muižnieku un visu turīgo, pat vidējo zemnieku vienas daļas intereses, Vācijai buržuāziski attīstoties, jau bija samierinātas.

Varbūt vērīgs lasītājs jautās: vai no tā neizriet, ka Krievijā vispārējas vēlēšanu tiesības nav iespējamas? — Nē, mēs atbildēsim vērīgajam lasītājam, no tā izriet vienīgi tas, ka Krievijā reformislisks viedoklis nav iespējams.

.,PruudQ*\ f>G. nr1913. g. v. marta

Iespiests pēc aoizes Prauda“ teksta

Paraksts: V. /.

LIBERĀĻI IZSKAISTINA DZIMTBŪŠANU

Liberālais vēsturnieks Miļukova kgs, k.-d. partijas vadonis, nesen rakstīja avīzes ,,Reč“ ievadrakstā:

„Sociālā nevienlīdzība (dziiulbūšanu) Krievijā izrādījās trauslāka un nejaušāk radīta nekā jebkur citur civilizētajā pasaulē. Šī nevienlīdzība nepretodamās (!!!) piekāpās pret pirmo spalvas vilcienu. Miļutins un Solovjovs viegli realizēja to, ko jau Aleksandra 1 laikā pareģoja kā iespējamu grafs Slroganovs“.

Mēs esam pieraduši pie tā, ka visi liberālie un daļa narodņiku vēsturnieku izskaistina dzimtbūšanu un dzimt-būtniecisko valsts varu Krievijā. Bet līdz tik apkaunojošām „pērlēm^14 kā mūsu minētā ir aizrunājušies ne visi.

Nevis trausla un nevis nejauši radīta bija dzimtbūšana un dziintbūlnieciskā muižnieku kārta Krievijā, bet daudz „spēcīgāka^11, cietāka, varenāka, visspēcīgāka „nekā jebkur citur civilizētajā pasaulē^11. Nevis „nepretodamās^11, bet ar vislielāko prelošanos tā atdeva savu privilēģiju daļiņas. Vai varbūt liberāļa kgs norādīs mums „civilizētajā pasaulē^11 piemērus, kas līdzīgi Černiševska liktenim?

Miļutins un Solovjovs paši aizstāvēja dzimtkungu privilēģijas un šo privilēģiju neparasti smago „izpirkšanu". Miļukova kgs, to noklusēdams, sagroza vēsturi, kas liecina par pusgadsimtu ilgo „dzīves spēju^11, kāda ir dzimlbūtnie-ciskajām privilēģijām, neaprobežotajai varai un visvarenībai pēc Miļutina un Ko, pēc „viņu" dzimlbūlnicciskās reformas.

Kāpēc liberālie vēsturnieki izskaistina dzimtbūšanu un dzimtbūtnieciskās reformas? Tāpēc, ka šādu reformu darbiniekos viņi redz viņiem patīkamo verdzisko izturēšanos dzimtkungu priekšā, bailes no demokrātijās, kuras viņus iepriecina, viņiem tuvo tiekšanos uz bloku ar reakciju, viņiem pazīstamo šķiru cīņas izskaistināšanu.

Runa ir par tālu pagātni. Un tai pašā laikā toreizējā un pašreizējā liberāļu („pēc vaiga un ierēdņu sirdi" U4) izturēšanās pret šķiru ciņu ir vienas kategorijas parādības.

Izskaistinot dzimtbūšanu, Miļukova kgs lieliski attēlojis pats sevi, savu partiju un visu Krievijas buržuāzisko liberālismu, kas pieskaita sevi demokrātijai, lai apšinuuklu vientiesišus.

„Pravda**, 57. nr., 1913. о.

Iespiests pēc avīzes ,.Hiavda" • eksiti

V. nutria Paraksts: ī.

„ZINĀTNISKĀ» SVIEDRU IZSPIEŠANAS SISTĒMA

Amerikas kapitālisms atrodas priekšā visiem. Vislielākā technikas attīstība, vislielākais progresa straujums — viss tas liek vecajai Eiropai vilkties līdzi jeņķiem. Bet Eiropas buržuāzijā pārņem no Amerikas nevis demokrātiskās iestādes, nevis politisko brīvību, nevis republikānisko valsts iekārtu, bet jaunākos strādnieku ekspluatācijas paņēmienus.

Visvairāk tagad Eiropā, bet pa daļai arī Krievijā runā par Amerikas inženiera Erederika Teilora „sistēmu". Nav nemaz tik sen, kad satiksmes ceļu inženieru institūta aktu zālē Pēterburgā Semjonova kgs lasīja referātu par šo sistēmu. Teilors pats aprakstījis šo sistēmu ar nosaukumu „zinātniskā", un viņa grāmatu cītīgi tulko un propagandē Eiropā.

Kāda tad ir šī „zinātniskā sistēma"? Tāda, lai tās pašas darba dienas laikā izspiestu no strādnieka trīsreiz vairāk darba. Liek strādāt visspēcīgākajam un veiklākajam strādniekam; atzīmē pēc īpaša pulksteņa — sekundēs un sekundes daļās — laika daudzumu, kas tiek patērēts katrai operācijai, katrai kustībai; izstrādā visekonomiskākos un visproduktivākos darba paņēmienus; uzņem labākā strādnieka darbu uz kinematogrāfa lentes ult.

Un rezultātā — tajās pašās 9—10 stundās izspiež no strādnieka trīsreiz vairāk darba, nesaudzīgi paņem visus viņa spēkus, trīsreiz ātrāk izsūc katru algotā verga nervu un muskuļu enerģijas lāsi. Agrāk nomirs? — Aiz vārtiem daudzi cili!...

Kapitālistiskajā sabiedrībā technikas un zinātnes progress nozīmē progresu sviedru izspiešanas mākslā.

Te būs piemērs no Teilora grāmatas.

Tiek salīdzināts darbs, iekraujot ratiņos čugunu, kas iet tālākā pārstrādāšanā, tiek salīdzināta vecā un jaunā, „zinātniskā" sistēma:

Kapitāls samazina savus izdevumus divkārt un vairāk. Pc|ņa aug. Buržuāzijā sajūsmināta un nevar beigt lielīties ar Teiloriem!

Sākumā strādnieks dabū pielikumu. Bet simtiem strādnieku ir atlaisti. Kas palicis, strādā četrreiz intensivāk, darbā raudamies vai pušu. Izspiedīs visus strādnieka spēkus un izdzīs viņu ārā. Ņem tikai jaunos un spēcīgos.

Spiež laukā sviedrus pēc visiem zinātnes likumiem ...

,%Pmvtiau, 60. лг., J913. q.

13, martā

Iespiests ptc avīzes , Pravda“ teksta

Paraksts: W.

MŪSU ,,PANAKUMl“

Gan finanču minislrs savā paskaidrojumu rakstā pie budžeta, gan visas valdības partijas mēģina iegalvot sev un citiem, ka mūsu budžets esot (Irošs. Pie tam starp citu atsaucas uz rūpniecības „panākumiem", kura pēdējos gados neapšaubāmi pārdzīvojusi uzplaukumu.

Mūsu rūpniecība, tāpat kā visa Krievijas tautas saimniecība, ir attīstījusies un attīstās kapitālistiski. Tas nav apstrīdams. To nemaz nav ko pierādīt. Bet aprobežoties ar datiem par „attīstību" un ar pašapmierināti lielīgiem norādījumiem: „Palielinās par tik un tik procentiem" — nozīmē aizvērt acis uz Krievijas neticamo atpalicību un nabadzību, ko atklāj šie dali.

Visas mūsu rūpnīcu un fabriku rūpniecības produktu vērtība 1908. g. bija 4 307 milj. rbļ., bet 1911. g. — apmēram 4 89f> milj. rbļ., — sajūsminās finanču ministrs.

Jel paskatieties, kāda nozīme ir šiem skaitļiem. Amerikā ik pa desmit gadiem notiek skaitīšanu. Lai sameklētu skaitli, kas līdzīgs mūsējam, jāalgriežas pie 1860. gada, kad Amerikā bija vēl nēģeru verdzība.

Amerikā I860, gadā apstrādājošās rūpniecības produktu vērtība bija noteikta 3771 milj. rbļ., bet 1870. g. jau 8464 milj. rbļ. 1910. g. mēs tur jau redzam 41 344 milj. rbļ. lielu stirnu, t. i., gandrīz deviņas reizes vairāk nekā Krievijā. Krievijā ir 160 milj. iedzīvotāju, bet Amerikā — 92 milj.

1910. g. un 31. milj. 1860. g.l

Krievijas fabriku un rūpnīcu strādnieku vidējā izpeļņa

1911. g. — 251 rbl. gadā, par 8,2% vairāk (pēc visu darba algu kopsumas) nekā 1910. g. — sajūsminās finanču ministrs.

Amerikā 1910. g. rūpniecībā nodarbinātā strādnieka vidējā izpeļņa — 1036 rubli, t. i., vairāk nekā čelrkārt augstāk kā Krievijā. 1800. gadā šī izpeļņa bija 576 rubli, t. i., divkārt vairāk nekā tagad Krievijā.

XX gadsimta Krievija, trešā jūnija „konstitūcijas^11 Krievija slāv zemāk nekā vergu laika Amerika.

Viena fabriku un rūpnīcu strādnieka gada produkcija Krievijā 1908. g. — 1 810 rbļ., bet Amerikā 1800. g. — 2 800 rbļ., bet 1910. g. — 0 204 rubļi.

Pietiek arī šo nedaudzo skaitļu, lai īsuma paskaidrotu, kas ir mūslaiku kapitālisms un kas ir šo kapitālismu žņaudzošais viduslaicīgais dzimtbūšanas jūgs, kurš nosaka plašo zemniecības masu smago stāvokli.

liet zemnieku stāvoklis nenovēršami sašaurina iekšējo tirgu līdz nožēlojamiem apmēriem un velk uz leju strādnieku, kas 1911. g. nopelna divreiz mazāk nekā Amerikas strādnieks verdzības laikmetā. Tomēr neatkarīgi no visa pārējā pasaules, tirgus apstākļi izvirza Krievijas priekšā vienu no diviem: vai nu to samīs konkurenti, kuriem kapitālisms iet uz priekšu citādā tempā un uz patiesi plaša pamata, vai arī tā atbrīvosies no visām dzimtbūšanas atliekām.

,,Prauda", 61. iir.. 1913 u.

/*. martā

Paraksts: V. Iespiests pēc avizes „Pravda“ teksta

35 18. sēj.

VIENOŠANAS VAI ŠĶELŠANĀS?

(JAUTĀJUMS PAR DOMSTARPĪBĀM DOMES S.-D. FRAKCIJĀ)

Sociāldemokrātijas sabiedrisko domu satraukuši frakcijas sašķelšanas draudi, kas izskanējuši 7 deputātu vēstulē. Jautājums pilnīgi pamatoti ieguvis akutu interesi strādnieku vidū. Nepieciešams noskaidrot sev stāvokli precizi un noteikti.

Vienā pusē — visi seši strādnieku kūrijas deputāti, t. i.. kā ikviens saprot, Krievijas strādnieku Šķiras milzīgā vairākuma pārstāvji. Otrā pusē — 7 pārējie deputāti, kam frakcijā ir nejaušs 1 balss vairākums.

Arēji strīds noliek tāpēc, ka 7 deputāti grib piespiest pārējos 6 kļūt par avīzes ,,Luč“ līdzstrādniekiem un izsakās par avīzes ,,Pravda“ un avīzes ,,Luč“ apvienošanu. Sīs 7 deputātu prasības mums liekas — teiksim tieši — vienkārši nenopietnas. Vai var kādu „ar balsu vairākumu" piespiest strādāt avīzē, ar kuras virzienu neesi vienis prālis? (Nerunājam jau nemaz par to, ka ikviena redakcija, kas sevi cienī, pati atteiktos no šādiem ar varu atvestajiem, piespiestajiem „līdzstrādniekiem"). Vai tad var nopietni runāt par „Pravdas" un avīzes ,,Luč“ apvienošanu?

Protams, nē! Un mēs tieši paziņojam, ka „Pravdas" atteikšanos no cīņas pret likvidatorismu — un tātad arī „Pravdas" apvienošanu ar avīzi ,,Luč" — mēs uzskatītu par proletariāta lielas nodevību tikmēr, kamēr avīze ,,Luč“ nav atteikusies no tikvidatorisma sludināšanas — pret „pagrīdi", pret politiskiem streikiem utt. Nopietni s.-d. darbinieki nezin vai ticēs tam, ka „Pravda" un seši strādnieku deputāti nolēmuši izdarīt pašnāvību tikai tāpēc, ka to neatlaidīgi grib avīze ,,Luč“. Par to nevar būt ne runas, un

7 deputāti labi darīs, ja vairs neatgriezīsies pie sava pilnīgi nepieņemamā un neizpildāmā ,,plāna“.

Tomēr ar to jautājums par domstarpībām frakcijā nav izsmelts. Katrs jūt, ka aiz šā strīda ārienes, kurš notiek par piespiestu līdzstrādāšanu avīzē ,,Luč“, slēpjas vēl kāds cits, nopietnāks un svarīgāks strīds. Šis strīds izsakāms šādi: kā katra no frakcijas dajām izturas pret likvidatorismu.

Un šķiet: šeit strādniekiem vispirms ir tiesības prasīt no septiņiem deputātiem, lai viņi tieši, precizi, skaidri un noteikti pasacītu, kā viņi izturas pret likvidatorismu? Septiņiem deputātiem pienākums pateikt to tikpat atklāti, kā to izdarīja seši strādnieku deputāti. 111 Valsts domes frakcijā lielum lielais deputātu vairākums bija meņševiki. Bet pret likvidatorismu viņi izturējās krasi noliedzoši. Kā tad pret to tagad izturas 7 deputāti? Viņi paši izvirzījuši jautājumu par avīzi ,,Luč“, t. i., par likvidatorismu. Tāpēc viņiem ir divkāršs pienākums pateikt atklāti un precizi: kā viņi skatās uz avīzes ,,Luč“ propagandu, kas vērsta pret pagrīdi (sk. avīzes ,,Luč“ 101. u. c. nr.), pret politiskajiem streikiem, pret strādnieku šķiras hegemoniju atbrīvošanās kustībā utt. Bez tā nevar spert ne soli, lai izk|ūtu no stāvokļa, kas radies.

Mēs sakām tieši: ja s.-d. frakcijā gadītos kaut vai viens deputāts, kas no Domes tribines sāktu teikt runas, līdzīgas avīzes ,,Luč“ 101. nr-a rakstam (simpātiju augšana pret „pagrīdi" ir „bēdīgs" fakts utt.), — ar lādu deputātu sakaru saraušana būtu neizbēgama. Un tas s.-d. deputāts, kas nepieceltos un nepateiktu, ka šis orators nepauž sociāldemokrātijas domas, kļūtu neuzticīgs savam pienākumam pret strādnieku šķiru.

Vai, šādi domādami, mēs rīkojamies taisnīgi vai ne? Šo jautājumu mēs mierīgi atstājam strādnieku izlemšanai...

Pastāvot nopietnām domstarpībām starp divām frakcijas pusēm, vienība var tikt saglabāta tikai tajā gadījumā, ja abas puses vienādi centīsies pēc vienošanās. Programas jautājumu „izlemšana" ar nejaušu vienas balss vairākumu ir šķelšanās radīšana. To saprot ikviens. Cilvēki, kas nopietni grib vienību, nekad neies pa ceļu, kur jautājumus „izlemj" šādā veidā.

Vai šāda vienošanās iespējama frakcijā tās tagadējā sastāvā? Līdz šim tā bija iespējama. Piemērs: frakcijas deklarācija, ko nolasīja IV Domes darbu sākumā. Likvida-toriskās prasības frakcija atmela nost; un las padarīja iespējamu abu daļu vienošanos. Ja ir laba griba, ja septiņi deputāti negatavo šķelšanos, tad vienošanās būs iespējama ari turpmāk visos svarīgajos politiskajos jautājumos.

Deklarācijas piemērs ir piemērs tam, ko vajag darīt, lai novērstu šķelšanos. Bet, lūk, „kulturāli nacionālās auto-nomijas“ piemērs ir piemērs tam, ko nevajag darīt, lai novērstu šķelšanos. Izvirzīt šo prasību, kā to izdarīja h. Čchenkeli, nozīmē atcelt s.-d. programu. Ja likvidatori līdz šiin apgalvoja, ka šī prasība „neesot pretrunā1^55 ar programu, tad tagad viņus atmaskojuši pat paši bundisti, kas (sk. izdevuma ,,Cail“[55] 9. nr.) apsveic Čchenkeli tieši par to, ka viņš „novērsies no sastingušā viedokļa, pie kura nacionālajā jautājumā turas oficiālā teorija**. Atcelt programu ar 7 balsīm pret (3 nozīmē gatavot Šķelšanos. To saprot ikviens apzinīgs strādnieks.

Tātad — vienošanās vai šķelšanās! Tāds ir jautājums.

Ko liekam priekšā mēs? — Vienošanos!

Vai šī vienošanās iespējama? — Jā!

Vai šī vienošanās vēlama? — Jāt

Kas ir vajadzīgs, lai šo vienošanos realizētu? — Neatcelt programu, nezākāt „pagrīdi**, palikt uzticīgiem vecajam karogam! Mūsu prasības, kā lasītājs redz, ir pieticīgas.

Par septiņu un sešu vienošanos, pret šķelšanos! Lūk, kas jāprasa visiem apzinīgiem strādniekiem.

„Pravdii'\ 62. nr., 1913. g.

15. martā

Paraksts: В. B. Iespiests pēc avizes „Pravda" teksta

„BRĪVIE NAUDAS LĪDZEKĻI^441

Valdības avīzes un to priekšgalā sulainiskā avīze ,,No-voje Vremja“ visādi lielī mūsu valdību par lieliskajiem valsts saimniecības rezultātiem. Padomājiet tikai: 450 miljoni rubju „brīvu naudas līdzek|u“I Nevis no mājas ārā, bet mājā iekšā — redziet, lūk, kā ,,mēs“ saimniekojam.

Un „Novoje Vremja^4*, melnsimtniecisko muižnieku un oklobristisko tirgotāju avīze, nonāk pie secinājuma, ka arī karot ar šādu 450 milj. rbļ. lielu krājumiņu nepavisam neesot briesmīgi.

Paskatīsimies tomēr finanču ministra paskaidrojumu rakstā pie 1913. gada budžeta sadalījuma; — vai tajā nevar atrast ne vien pašlielību (šās mantas rakstā, cik vien vēlaties!). bet arī precīzus datus par izdaudzināto „brīvo naudas līdzekļu*1 izcelšanos?

Atšķiram ministra kga paskaidrojumu rakstu un lasām tajā (1 daļas 15. Ipp.), ka piecos gados, 1908.—1912., aizņēmumi devuši valsts kasei ЗЗО'/г miljona rubļu. Tai pašā laikā aizņēmumi izpirkti par 252,1 milj. rbļ.

Tātad aizņēmumi palielinājusies visā visumā par 87,4 milj. rbj. Lūk, jums pirmais „brīvo naudas līdzekļu** ,,avols“. Kā redzat, gluži vienkāršs avots.

Bet iesim tālāk, ir zināms, ka kopš 1908. gada 1. oktobra valsts degvīna cena pacelta līdz galējiem apmēriem, proti, no 8 rbļ. uz 8 rbļ. 40 кар. par spaini (parastais, bet galda — no 11 rbļ- uz 12 rbļ.).

Šā „financialā pasākuma** rezultātā valsts degvīniņa vidējā cena piecos gados, 1908.—1912. g„ bija 8 rbļ. 48. кар. par spaini, t. i., tieši par 42 kapeikām dārgāk nekā iepriekšējos četros gados (1904.—1907. g. — 8 rbļ. 00 кар. par spaini).

Valsis kase 5 gados (1908.—1912. g.) pavisam pārdevusi— 440'/г miljona spaiņu četrdesmit grādu stipra sīvā. Peļņas palielināšanās par 42 kapeikām uz spaini devusi 185 miljonus rubļu.

Lūk, jums otrais „brīvo naudas līdzekļu** avotsl

Trešais avots, valsts dzelzceļi, devis 4 gados (1908.— 1911.) — 53 miljonus rubļu „tīras peļņas**, ja nerēķina procentu maksājumus un atmaksas par valsts kases izdotiem kapitāliem — 274 miljarda rubļu apmērā!! Pieņemsim, ka 1912. gadā šī „peļņa** ir tikpat liela kā 1911. gadā, t. i., 105 milj. rbļ. Visu piecu gadu laikā dabūjam 158 milj. rbļ. „peļņas**. Saprotams, ka tāda .valsts „saimnie-cība“, kad par izdevumiem, kas sniedzas miljardos, „nerēķina" procentus un atmaksu, vairāk līdzinās valsts taisītiem trikiem. Piezīmēsim, ka nevis kāds „kreiss žurnālists*' (pasarg dievs!), bet poti Valsts kontrole noteikusi procentus un atmaksas par valsts kases izdotiem dzelzceļu kapitāliem 397,6 miljonu rubļu apmērā 4 godos (1908.—1911.). Visos piecos gados, 1908.—1912. g., las būs 500 miljonu rubļu! Tas ir aplaupīšanas saimniecības paraugs.

Izdarām kopsavilkumu trijiem „brīvo naudas līdzekļu" avotiem:

Liekas, pietiek? Sīkākus „avotus" norādīt nav vajadzīgs.

Vai nav skaidrs, ka mūsu dzimtkungi muižnieki ir vislielākie finanču ģēniji? Aizņemties naudu, pacelt cenu uz sīvo, „nerēķināt" procentus un atmaksas par („saimniecībai") izdotiem miljardiem — vai tā nav ģenialitāte?

Vai tas nav pierādījums, ka mūsu budžets ir „drošs"?

Iespiests pčc amzes ,,Pravda" leksim

.,Pravda". 62. nr., 1913. q. 15. martā Paraksts: V.

PIEZĪMES

1 „Russkoje Iiogntstvo“ „Krievijas Bagātība") — mēneša žurnāls; iznāca Pēterburgā no 187t). līilz 1918. gada vidum. Kopš 90. gadu sākuma žurnāls bija liberālo narodņiku organs. Kopš 1900. gada „Husskoje Bogalslvo" faktiski k|ūst par puskadeliskās enesu („tautas sociālistu") partijas orgānu. — 1.

1 „Sovremeņņik" („Laika Biedrs") — literāri politisks mēneša žurnāls; iznāca Pēterburgā no 1911. līdz 1915. gadam. Ap žurnālu grupējās meņševiki likvidatori, eseri, lautas sociālisti un kreisie liberāli. Žurnālam nebija nekādu sakaru ar strādnieku masām. Ļeņins 1914. gadā definēja, ka žurnālā virziens ir narodņicisma un marksisma maisījums. — 1.

3 „Zaprosi Zizņiu („Dzīves Prasības") -— nedēļas žurnāls; iznāca no

1909. līdz 1912. gadam Pēterburgā. Žurnālā līdzi darbojās kadeti, lautas sociālisti un meņševiki likvidatori. Ļeņins nosauca šo žurnālu par „likvidatoriski trudoviski vechovisku". — 2.

4 Runa ir par Krievijas impērijas Kriminalnolikuma 129. pantu, kas noteica bargus sodus, līdz pat izsūtīšanai katorgā, par publisku uzstāšanos un sacerējumu izplatīšanu, kuri vērsti pret cara valdību. — 3.

5 R—kovs — N. A. Rožkovs, vēsturnieks, sociāldemokrāts, pieslējās meņševikiem likvidatoriem. — 3.

8 „Živoje Djelo" („Dzīvais Darbs") — legālā meņševiku likvidatoru nedēļas avīze; iznāca Pēterburgā 1912. gadā, iznāca 10 numuri. — 3.

7 Ļeņins domā „atklātās strādnieku kustības s.-d. darbinieku iniciatīvas grupas", ko dibināja meņševiki likvidatori kopš 1910. gada beigām pretsvarā nelegālajām partijas organizācijām. Likvidatori, atteikušies no revolucionārās prograinas un taktikas, tiecās iznīcināt proletariāta revolucionāro nelegālo partiju. „Inicialivas grupas" viņi uzskatīja par jaunas plašas legālus partijas šūniņām, kura pielāgojas Slolipina režimam. Likvidatoriem izdevās nodibināt „inicialivas grupas" Pēterburgā. Maskavā, Jekalerinoslavā un

Konslanlinovkā (Donbasā). Tās bija skaitā nelielas inteliģentu grupiņas, kam nebija nekāda sakara ar strādnieku šķiru. Tās uzstājās pret strādnieku streiku cīņu un revolucionārām demonstrācijām, cīnījis pret boļševikiem IV Domes vēlēšanās. „Iniciatīvo grupu" centri bija: avīze „Golos Social-Demokrata", ko izdeva ārzemēs, un likvidatoru legālie orgāni Krievijā — žurnāli ,.Našn Zarja" un „Djelo Zizņi". — 3.

* „NaSu Zarja" („Mūsu Ausma") — legāls meņševiku likvidatoru mēneša žurnāls; iznāca no 1910. līdz 1914. gadam Pēterburgā. Ap žurnālu „Naša Zarja" izveidojās likvidatoru centrs Krievijā. — 4.

“ Bulgarins, F. V. — reakcionārs žurnālists un izdevējs XIX gadsimta pirmajā pusē; denuncēja un apmeloja tā laika progresivos žurnālus un apzinīgos rakstniekus; pazīstams ar to, ka denuncējis A. S. Puškinu.

Bureņins, V. P. — žurnālists, reakcionārās avīzes „Novoje Vremja" līdzstrādnieks; nikni vajāja visu progresivo sabiedrisko un politisko virzienu pārstāvjus.

Ļeņins šos vārdus lielo kā sugas vārdus attiecībā uz tiem, kas izmanto negodīgas polemikas metodes. — 5.

10 „Vorwārt.\‘‘ („Uz priekšu") — avīze, Vācijas sociāldemokrātijas centrālais organs. Avīzē „Vorvvārls" ievietoto, pret KSDSP Pragas konferenci vērsto melu rakstu autors bija Trockis. — 5.

11 Domāta Organizācijas komiteja, kas 1912. gada janvarī nodibināta likvidatoru — Bttnda, Kaukazijas apgabala komitejas un Latvijas novada sociāldemokrātijas pārstāvju apspriedē. OK bija oficiālais organs, kas sasauca likvidatoru augusta konferenci. — 5.

13 •„Pravda“ („Taisnība") (Vines) — meņševistiski likvidatoriska avīze, frakcionars Trocka organs; iznāca no 1908. līdz 1912. gadam Vinē. Segdamās ar „ncfrakcionarisma" masku, avīze visos pamatjautājumos nostājās likvidatoru pozicijā, kā arī atbalstīja otzovislus un ulliinatistus. Avīzei palīdzēja samierinātāji, īstenībā apslēpti Trocka aģenti, Zinovjevs un Kameņevs, kas KSDSP CK plēnumā

1910. gada janvarī mēģināja padarīt šo avīzi par CK orgānu. 1912. gadā Trockis un viņa avīze bija antipartejiskā Augusta bloka organizētāji. — 6'.

13 ,,7.a Partiju“ („Par Partiju") — meņševiku un samierinātāju Parizes grupu lapiņa; tika izdota neperiodiski Parizē no 1912. gada aprija līdz 1914. gada februārim. — C.

'* Ļeņins citē A. I. īlercena darbu „Gali un sākumi" (sk. A. I. llercena ltakstu izlasi, 1937., 349. lpp.). — 8.

lr' Ļeņins citē vēstules „Vecajam biedram" (ceturto un otro vēstuli). Šk. A. I. llercena ltakslu izlasi, 1937., 385., 379. lpp. — 10.

111 „Kolokol“ (,,Zvans“) — politisks žurnāls; iznāca ar <lcvizi „Saucu dzīvosi" („V'ivos voco!“). Izdeva А. i. Iiercens un N. 1*. Ogarevs no 1857. gada līdz 1865. gada aprilim. Žurnāls iznāca Londonā A. I. Hercena nodibinātajā Brīvajā krievu tipogrāfijā un no 1865. gada līdz 1868. gada decembrim Zenevā ik mēnesi un divi reizes mēnesī. 1868. gadā žurnāls iznāca franēu valodā; reizē ar to lika iespiesti žurnālā pielikumi krievu valodā. — II.

17 „Poļarnnja Zvezda" („Polārzvaigzne") — literāri politisks rakstu krājums; to izdeva; krājuma pirmās trīs burtnīcas A. 1. Iiercens. turpmākās — A. I. Iiercens un N. P. Ogarevs Londonā no 1855. līdz 1862. gadam Brīvajā krievu tipogrāfijā. Krājuma pēdējā burtnīca izdota Zenevā 1868. gadā. Pavisam iznāca astoņas burtnīcas. — 11.

IK „Zvezda" („Zvaigzne") — Iegula boļšovistiska avīze; iznāca Pēterburgā no 1610. gada 16. (29.) decembra iidz 1912. gada 22. aprilim (5. maijam) (sākumā reizi nedēļā, no 1912. g. janvara — divi reizes un no marla — trīs reizes nedē|ā). Avīzes līdzstrādnieki bija: V. M. Molotovs, M. S. Oļminskis, N. N. Baturins, N. G. Poļelajevs, K. S. Jeremcjcvs, kā arī A. M. Gorkijs. Līdz 1911. gada rudenim avīzē „Zvezda" piedalījās meņševiki partijnieki (pļechanovieši). Avīzi idejiski vadīja (no ārzemēm) Ļeņins. Avīzē „Zvezda" Ļeņins publicēja apmēram 30 rakstus.

1912. gada pavasarī, Ļenas dienās, avīzi „Zvezda" rediģēja J. V. Staļins. īsajā laikā, kamēr J. V. Staļins bija „brīvībā", viņi publicēja avīzes 30., 31., 32. un 33. nr-ā 8 rakstus. Ļeņina un Staļina vadībā legālā avīze „Zvezda" bija kaujinieciska boļševis-tiska avīze, kas aizstāvēja nelegālās partijas programu un taktiku. „Zvezda" plaši noorganizēja strādnieku korespondenču nodaļu, nodibinādama pastāvīgus, ciešus sakarus ar strādniekiem. Tās atsevišķu numuru tirāžā sasniedza 50—60 tūkstošus. Avīzi pastāvīgi vajāja valdības represijas:, no 96 numuriem 39 tika konfiscēti. 8 uzlikts naudas sods.

„Zvezda" sagatavoja boļševiku dienas avīzes „Pravda" izdo Sanu; valdība to slēdza „Pravdas" iznākšanas dienā. — 19.

Trudoviku konference nolika Pēterburgā 1912. gada martā; tā bija veltīta lielāko tiesu IV Valsts domes vēlēšanu kampaņas jautājumiem. Konferences lēmumu vērtējums dols Ļeņina rakstā „Liberalisms un demokrātijā" (sk. Rakstu 4. izd., 17. sēj., 494.— 502. Ipp.). — 23.

“ ,,Vechi“ („Ceļazīmes") — kadetu rakstu krājums; iznāca Maskavā 1909. gada pavasarī ar N. Berdjajeva, S. Bulgakova, P. Struves, M. Heršenzona un cilu konlrrevolucionarās liberālās buržuāzijas pārstāvju rakstiem. Rakstos par krievu inteliģenci „vcchovieši" mēģināja nopelt krievu tautas labāko pārstāvju, lai skaitā V. G. Beļinska un N. G. Ccrniševska, revolucionāri demokrātiskās tradīcijas; apgānīja 1905. gada revolucionāro kustību un pateicās cara valdībai par to, ka tā „ar saviem durkļiem un cietumiem" glābjot buržuāziju „no lautas dusmām". Krājums aicināja inteliģenci kalpot patvaldībai. Ļeņins krājuma „Vechi" programu kā filozofijā, 15 publicistikā salīdzināja ar melnsimtnieku avīzes „Moskovskijc Vedomosti" programu, nosaukdams krājumu par „liberālu renegntisma enciklopēdiju", par „nepārtrauktu reakcionāru samazgu straumi, kas uzliela demokrātijai" (sk. Itakstu 4. izd„ 16. sēj. 103.—Ш. Ipp.). — 24.

21 Par avīzi „Nouoje Vremja“ („Jaunais Laiks") sk. šā sējuma 241. un 242. Ipp.

„Svel" („Gaisma") — buržuāziski nacionālistiska dienas avīze; iznāca Pēterburgā no 1882. līdz 1917. gadam.

„Golos Moskvi" („Maskavas Balss") —dienas avīze, oktobristu — rūpniecības lielburžuazijas un lielo muižnieku konlrrcvolucionarās partijas organs; iznāca Maskavā no 1906. lidz 1915. gadam. — 28

22 Raksts „Aptauja par lielkapitāla organizācijām“ publicēts žurnālā

„Prosveščeņije" 5.—7. nr-ā.

„ProsveSčerļije" („Izglītība") — boļševiku sabiedriski politisks un literārs mēneša žurnāls; lika izdots legāli Pēterburgā no

1911. gada decembra lidz 1914. gada jūnijam. Žurnālu nodibināja pēc Ļeņina norādijuma boļševiku žurnālā „Misļ" vielā, ko cara valdība slēdza un kas iznāca Maskavā. Ļeņins vadīja žurnālu „Prosveščeņije", uzturēdamies ārzemēs: rediģēja rakstus, regulāri sarakstījās ar redakcijas kolēģijas locekļiem. Žurnālā tika publicēti šādi Ļeņina darbi: „Marksisma trīs avoti un trīs sastāvdaļas", „Kritiskas piezīmes nacionālajā jautājumā", „Par nāciju pašnoteikšanās tiesībām" un citi.

Uzturēdamies Pēterburgā 1912. un 1913. g., žurnālā darbā ļoti aktivi piedalījās J. V. .Staļins. Žurnālā „Prosveščeņije" publicēts J. V. Staļina darbs „Nacionālai? jautājums un sociāldemokrātijā", kas 1914. gadā izdots atsevišķā brošūrā ar nosaukumu „Nacionālais jautājums un marksisms" (sk. J. V. Staļina „Marksismu un nacionālo jautājumu", Rakstu 2. sēj., Latvijas valsts izd., 272.—342. Ipp.). Zurnala „Prosveščeņije" pastāvīgs līdzstrādnieks bija V. M. Molotovs. Daiļliteratūras nodaļu rediģēja A. M. Gorkijs. Redakcijas kolēģijā strādāja: M. A. Saveļjevs, M. S. Oļminskis. A. I. Jeļizarova u. c. Zurnala metiens sniedzās līdz 5 tūkstošiem eksemplāru.

Pirmā pasaules kara priekšvakarā valdība žurnālu slēdza. 1917. gada rudeni žurnālā „Prosveščeņije" izdošana tika atjaunota, bet iznāca tikai viens žurnālā numurs idubullnuniurs), kurā iespiesti Ļeņina darbi „Vai boļševiki noturēs valsts varu?" un „Sakarā ar partijas programas pārstrādāšanu". — 37.

2:1 Guika, A. O. un šā raksta tekstā tālāk minētais Л. Jermanskis — meņševika likvidatora О. A. Kogann literārie pseidonimi. — 37.

!* 87. pants valsis pamatlikumos «Ieva tiesību Ministru Padomei Valsts domes darba pārtraukuma laikā iesniegt likumprojektus apstiprināšanai tieši caram. — 43.

-•« ,,Rcč“ („Valoda")—dienas avize, kadetu partijas centrālais organs; iznāca Pēterburgā kopš 1900. gada februāra; to slēdza Kara revolucionārā komiteja pie Petrogradas Padomes 1917. gada 20. oktobri (8. novembrī). — 6/.

„Ņevskaja Zvezda" „Ņevas Zvaigzne") — legālā bolšovisfisko avīze, ko iz«leva Pēterburgā 1912. gadā no 26. februāra (10.^ marta) lidz 5. (18.) oktobrim. Iznāca 27 numuri. „Ņevskaja Zvezda" sākumā iznāca reizē ar avīzi „Zvezda", un tai vajadzēja avīzi „Zvezda" aizslāt gadījumā, ja to slēgtu vai konfiscētu; pēc

1912. gada 22. apri|u (5. maija) „Ņevskaja Zvezda" iznāca slēgtās avīzes „Zvezda" vietā. Avīzē publicēti 20 Ļeņina raksti.

Avīzes redakcijā strādāja V. M. Molotovs, M. S. Oļminskis. N. N. Baturins un cili. — 54.

“7 R. U. — R. M. Blanks, publicists, kadets. — 60.

,8 Ļeņins domā P. N. Mi|ukova runu, ko tas teicis 190!). gada jūnija brokastīs pie Londonas pilsētas lordmēra laikā, kad Anglijā uzturējās III Valsts domes un Valsts padomes delegācijā. Mijukovs paziņoja, ka kadeti ir uzticīgi cara patvaldībai, uzsvērdams, ka tikmēr, kamēr Krievijā pastāv Dome, „Krievijas opozicija paliks viņa majestātes opozicija, bet ne opozicija viņa majestātei". — 60.

•„Russkije Vedomosti“ („Krievijas Ziņotājs") —■ dienas avīze; to izdeva Maskavā kopš 1863. gada Maskavas universitātes liberālie profesori un zemstu darbinieki; pauda liberālo muižnieku un buržuāzijas intereses. Kopš 1905. gada labējo kadetu organs; avīze slēgta drīz pēc 1917. gada Oktobra revolūcijas. — 66.

10 „Ņevskij Golos" („Ņevas Balss") — legālā meņševiku likvidatoru avīze; iznāca Pēterburgā 1912. gadā no maija līdz augustam. — 67.

S1 Domāts Slolipina izdotais 1906. gada 9. (22.) novembra ukazs par zemnieku izdalīšanos no obščinas.

Slolipina zemes reformas novērtējumu sk. ,,VK(b)P vēstures īso kursu", Lalv. valsts izd., 1950., 104. un 105. Ipp. — 70.

:rJ Ļeņins pirms raksta „Revolucionārie uzplūdi" publicēšanas jaunos revolucionāros uzplūdus raksturojis un boļševiku partijas uzdevumus jaunajos apstākļos definējis: 26. aprilī (9. maijā) KSDSP Ārzemju organizācijas Parizes sekcijas sēdē referātā par notikumiem Krievijā un par partijas taktiku, kādu tie diktē, un 3t. maijā (13. jūnijā) referātā par tematu „Krievijas proletariāta revolucionārie uzplūdi". KSDSP Ārzemju organizācijas Parizes sekcijas iespiestajā paziņojumā ievietots referātā plāns, kas sakrīt ar šā raksta plānu. — 80.

53 „Social-Dcmokrat" („Sociāldemokrāts") — neieķīlā avīze, KSDS1’ Centrālais Organs; tika izdota no 1908. gada februāra līdz 1917 gada janvārim; iznāca 58 numuri. Pirmais numurs iznāca Krievijā, turpmāk izdošanu pārcēla uz ārzemēm: sākumā uz Parizi, pēc tam — uz Zenevu. СО redakcija saskaņā ar KSDSP CK lēmumu tika sastādīta no boļševiku, meņševiku un Polijas sociāldemokrātu pārstāvjiem.

Avīzē „Social-Demokrat" nodrukāti vairāk nekā astoņdesmit Ļeņina raksti un rakstiņi. Avīzes „Social-Demokrat" redakcija Ļeņins cīnījās par konsekventu boļševistisku līniju. Redakcijas viena daļa (Kameņevs un Zinovjevs) samicrnieciski izturējās pret likvidatoriem, mēģināja izjaukt Ļeņina līnijas ieturēšanu. Redakcijas locekļi — meņševiki Martovs un Dans, sabotēdami darbu Centrālā Organa redakcijā, tai pašā laikā atklāti aizstāvēja likvi dalorismu orgānā „Golos Social-Deinokrala".

Ļeņina nesamierināmā cīņa pret likvidatoriem noveda pie tā. ka 1911. gada jūnijā Martovs un Dans izstājās no redakcijas sastāva. Kopš 1911. gada decembra avizi „Social-Demokrat" rodi ģēja Ļeņins.

Avīzē „Social-Demokrat" iespiesti daudzi J. V. Staļina raksti „Vēstules no Kaukazijas", „Pēterburgas strādnieku norādījums savam strādnieku deputātam", „Vēlēšanas Pēterburgā" un citi (sk. J. V. Staļina Rakstu 2. sēj., 163,—183.. 234.—236.. 254.—206. lpp.). — 8/.

34 „Tā bija — tā būs" — iekšlietu ministra Makarova vārdi, ko viņš teicis Valsts domes sēdē 1912. gada 11. (24.) aprilī, atbildēdams uz s.-d. frakcijas pieprasījumu sakarā ar apšaušanu pie Ļenns. — Sf>

35 „Nākotne” („L’Avenir") — liberāli buržuāziskā nedēļas avīze; iznāca Parizē no 1911. gada oktobra līdz 1914. gada janvārim V. L. Burceva redakcijā krievu valodā (dažus materiālus iespieda franēu valodā). Avīzē līdzi darbojās meņševiki un eseri. — 90.

36 Ļeņins domā likvidatoru Organizācijas komitejas lēmumu par Polijas sociālistiskās partijas (PPS) „kreiso" uzaicināšanu uz likvidatoru augusta konferenci.

PI’S — sīkburžuaziska nacionālistiska partija, kas dibināta 1893. gadā. Likdama savas programas pamatā cīņu par neatkarīgu Poliju, PPS piekopa separātisku, nacionālistisku propagandu poļu strādnieku vidū un tiecās atraut tos no kopīgās ciņas ar krievu strādniekiem pret patvaldību un kapitālismu. Krievijas pirmās revolūcijas ietekmē PPS 1900. gadā sašķēlās divās frak cijās: PPS „kreisajos" un PPS „labējos" (,.fraкi").

Pirmā pasaules kara gados daļa „kreiso" nostājās internaciona listiskā pozicijā un tuvinājās Polijas s.-d. partijai; 1918. gada decembrī viņi izveidoja Polijas komunistisko strādnieku partiju

„Labējie”, kuru priekšgalā bija Pijsudskis, turpināja nacional-šovinisma politiku; vēlāk no „labējiem" atdzima PPS. Nodibinoties 1918. gadā Polijas buržuāziskajai valstij, PPS, kļuvusi par valdības partiju, realizēja pretpadomju politiku un atbalstīja Polijā ielilp-stošās Rietumukrainas un Rietumballkrievijas tautu verdzināšanu. Otrā pasaules kara laikā PPS sašķēlās divās grupās. PPS reakcionāri šovinistiskā dala, kas uzstājās ar nosaukumu ,,VKN“ (,,Wolnošč, roNvnošc i nicpodlegiošč" — „Brīvība, vienlīdzība un neatkarība'1), nostājās uz sadarbības ceļa ar fašistiem. Otra da|a, kas saucās par „Polijas sociālistu strādnieku partiju", kopā ar Polijas strādnieku partiju (komunistiem) un bezpartejiskiem Polijas patriotiem cīnījās par Polijas atbrīvošanu no fašistu verdzības un par draudzīgu sakaru nodibināšanu ar PSRS. Pēc otrā pasaules kara PPS ietilpst Polijas demokrātiskās republikas valdības koali-cijas sastāvā. — 94.

*> Sk. ,,VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos", I d., 1940., 131. lpp. — 94.

38 „Dņeoņik Social-Demokrata“ („Sociāldemokrātā Dienasgrāmata") — neperiodisks organs, ko izdeva G. V. Plechanovs; iznāca 2enevā ar lieliem pārtraukumiem no 1905. gada marta līdz 1912. gada aprīlim; iznāca 16 numuri. Organa „Dņevņik" izdošana tika atjaunota 1916. gadā Petrogradā, iznāca viens numurs. — 96’.

3“ 1912. gada februārī no III Domes s.-d. frakcijas sastāva izstājās Irkutskas guberņas deputāts meņševiks likvidators T. O. Belousovs. Sk. V. I. Ļeņina rakstu „Sakarā ar deputātā T. O. Belousova aiziešanu no Domes s.-d. frakcijas" (Bakstu 4. izd.. 17. sēj., 451.—455. Ipp.). — 96.

80 Ar „politiskiem zīdaiņiem“ šeit domāti boļševiki samierinātāji, kam bija savas grupiņas Krievijā un ārzemēs; ar „radītiem diplomātiem'" — Vines troekistiskās ,.Pravdas" likvidatoru grupiņa un Bunda lideri. — 109.

41 Ļeņins domā 1905. gada 11. (25.) decembra likumu par Valsts domes vēlēšanām. Pēc šā likuma vēlētāji sadalījās 4 kūrijās: zemes-īpašnieku (muižnieki), pilsētas (buržuāzijā), zemnieku un strādnieku. Balsstiesības bija personām, kas sasniegušas 25 gadu vecumu. Zemesīpašnieku un pilsētas kūrijā bija noteikts mantas cenzs, zemnieku kūrijā tiesības vēlēt bija tikai mājsaimniekiem, strādnieku kūrijā — personām, kas nostrādājušas uzņēmumā ne mazāk par 6 mēnešiem. Vēlēšanas bija nevienlīdzīgas. Viena muižnieka balss līdzinājās 3 kapitālistu balsīm, 15 zemnieku balsīm un 45 strādnieku balsīm. Piedalīšanās vēlēšanās bija liegta: sievietēm, laukstrādniekiem, melnstrādniekicm, mājamatniekiem, mācību iestāžu audzēkņiem un personām, kas atrodas karadienestā. Strādnieku kūrijā tiesības vēlēt guva to fabriku un rūpnīcu strādnieki, kur bija ne mazāk kā piecdesmit vīriešu dzimuma strādnieku. Fabrikas un rūpnīcas, kur strādnieku skaits bija pāri par tūkstoti, vēlēja pa vienam pilnvarotam no kaira pilna lūksloša. Vēlēšanas bija daudzpakāpju: muižniekiem un kapitālistiem — divpakāpju, strādniekiem — trīspakāpju, bet zemniekiem — četr-pakāpju. — 116.

” 1907. gada 3. (16.) jūnijā cara valdība atlaida II Valsts domi un izdeva jaunu likumu par Domes vēlēšanām. Jaunais likums slipri palielināja muižnieku un lii dzniecības-rDpniecības buržuāzijas pārstāvību Domē un vairākkārt samazināja zemnieku, strādnieku un nekrievu tautību deputātu skaitu. Pilsētas kūriju sadalīja divās: lielbiiržuaziju nodalīja pirmajā pilsētas kūrijā, pārējos pilsētas vēlētājus — otrajā. Pēc jaunā likuma viens balsotājs iznāca: zemesīpašnieku kūrijā (muižnieki) — uz 230 vēlētājiem; pirmajā pilsētas kūrijā — uz tūkstoš vēlētājiem; otrajā pilsētas kūrijā — uz tā tūkstoš vēlētājiem; zemnieku kūrijā — uz 60 tūkstoš vēlētājiem un strādnieku kūrijā — uz 125 tūkstošiem vēlētāju. 6 rūpniecības guberņās: Pēterburgas, Maskavas, Vladimiras, Jekaterinoslavas,

Knstromas un Cliarkovas bija obligāti jāievēlē pa I strādnieku deputātam no strādnieku kūrijām. Trešā jūnija vēlēšanu likums nodrošināja 111 un IV Valsts domē pilnīgu kundzību melnsimlnie-ciskajam muižnieku un lielburžuazijas blokam. — 116.

*’ Sk. K. Marksa „Virsvērtības leorijas“, II sēj., 2. d., 1930., 7.—9. lpp. Ļeņins šīs Marksa lezes apskatījis un izskaidrojis darbā „Agrārais jautājums Krievijā XIX gadsimta beigās" (sk. Rakstu 4. izd., 15. sēj., 117.—119. lpp.). — 121.

44 „Strādnieku Avīze'' („Gazcla Robolnicza") — Polijas un Lietuvas sociāldemokrātijas Varšavas komitejas nelegāls organs; iznāca 1906. gadā no maija līdz oktobrim. Izdošana atjaunojās 1912. gadā. Pēc šķelšanās 1912. gadā Polijas sociāldemokrātijā radās paralēlas partijas komitejas. Bija divas Varšavas komitejas, un lika izdoti divi orgāni ar nosaukumu „Strādnieku Avīze": vienu izdeva Galvenās valdes piekritēji Varšavā, bet otru — opozicionārā Varšavas komiteja Krakovā. V'. I. Ļeņina raksts: „Stāvoklis KSDSP un tuvākie partijas uzdevumi" lika publicēts Krakovā izdodamās „Strādnieku Avīzes" 15.—16. nr-ā. Par šķelšanos P un LSD sk. V. I. Ļeņina rakstu „Šķelšanās Polijas sociāldemokrātijā" (šā sējuma 434.—138. lpp.). — 125.

48 „Golos Social-Dcmokratn" („Sociāldemokrātā Balss") — meņševiku likvidatoru organs; iznāca no 1908. gada februāra līdz 1911. gada decembrim Zenevā, pēc tam Parizē. Organa „Golos Social-Demokrātā" raksturojumu sk. Ļeņina rakstā „Likvidatoru „Balss" pret partiju" (Bakstu 4. izd., 16. sēj., 13o.—142. lpp.). — 126.

40 Domāta likvidatoru apspriede, kura notika 1912. gada janvari Krievijā un kurā lika radīta Organizācijas komiteja likvidatoru augusta konferences sasaukšanai. — 130.

47 Rakstiņu „Atbilde likvidatoriem" Ļeņins sarakstīja „Pravdai", un redakcija to saņēma 1912. g. 11. (24.) jūlijā. — 1,32.

4" „1‘ravda" („Taisnība") — legāla boļševisliska dienas avīze; nodibināta saskaņā ar V. I. Ļeņina norādījumu un pēc J. V. Staļina iniciatīvas. Pirmais „Pravdas" numurs, kas tika sagatavots J- V. Staļina vadībā, iznāca Pēterburgā 1912. gada 22. aprilī (5. maijā). Kopš

1914. gada pirmā „Pravdas" numura iznākšanas diena kļuva par strādnieku preses sveiku dienu.

„Prnvda" bija strādnieku masu avīze, to izdeva par pašu strādnieku savākto naudu. Ap avīzi veidojās plašs strādnieku korespondentu un strādnieku rakstnieku loks. Vienā pašā izdošanas gada laja lika publicētas pāri par tt tūkstoš strādnieku korespondenču. ,,Pravda“ vidēji izplatījās 40 tūkstoš eksemplāros, bet atsevišķos mēnešos tās metiens sasniedza līdz 00 tūkstoš eksemplāru dienā.

Uzturēdamies Krakovā, V. I. Ļeņins vadīja „Pravdu", gandrīz ik dienas rakstīja avīzei, deva norādījumus tās redakcijai. Periodā, kad .1. V. Staļins bija Pēterburgā, pēc bēgšanas no Nariinas trimdas, no 1912. gada 12. (25.) septembra un līdz jaunam arestam

1913. gada 23. februārī (8. martā), viņš vadoši piedalījās ,.Pravda". 1913. gada janvarī un februārī avīzes redaktors bija J. M. Sverdlovs. 1913. gada februārī J. V. Staļins kopā ar J. M. Sverdlovu reorganizēja ,,Pravdas“ redakciju pēc V. 1. Ļeņina norādījumiem. No 1912. gada maija līdz 1913. gada decembrim par „Pravdas" redakcijas sekretāru un redakcijas locekli strādāja V. M. Molotovs. Pastāvīgi redakcijas līdzstrādnieki bija M. S. Oļminskis, N. N. Baturins, К. S. Jeremejcvs, N. G. Poļetajevs, K. N. Samoilova, Л. 1. Jeļizarova un citi. ,,Pravdā“ rosīgi piedalījās IV Domes deputāti boļševiki.

,.Pravdu" pastāvīgi vajāja policija. Pirmajā pastāvēšanas gadā „Pravdu" konfiscēja 41 reizi, pret redaktoriem ierosināja 30 prāvas, visā visumā redaktori nosēdēja cietumā 47*/г mēnešus. Divu gadu un trīs mēnešu laikā cara valdība astoņas reizes slēdza „Pravdu", bet tā no jauna iznāca ar ciliem nosaukumiem: „Rabo-čaja Pravda", „Severnaja Pravda", „Pravdu t rūda", ,,Za Pravdu", „Proļelarska ja Pravda", „Pulj Pravdi", „Rabočij", „Trudovaja Pravda". 1911. gada 8. (21.) jūlijā avīzi slēdza.

„Pravdas" izdošana atjaunojās tikai pēc februāra revolūcijas. Kopš 1917. gada 5. (18.) marta „Pravda" sāka iznākt kā KSDSP Centrālās Komitejas un Pēterburgas Komitejas organs. Avīzes redakcijā ietilpa M. I. Kaļiņins, V. M. Molotovs, К. S. .lercmejevs, M. S. Oļminskis; par redakcijas sekretāri kopš pirmā numura saka strādāt M. I. Uļjanova. 12. (25.) martā no trimdas atgriezās .1. V. Staļins un 15. (28.) martā iegāja ,.Pravdas" redkolēģijas sastāvā. 5. (18.) aprilī pēc atgriešanās no ārzemēm redakcijas sastāvā iegāja V'. I. Ļeņins un nostājās „Pravdas" vadības priekšgalā. 1917. gadā no jūlija līdz oktobrim „Pravda", ko vajāja Pagaidu valdība, četras reizes mainīja savu nosaukumu un iznāca kā „Ļislok „Pravdi" ", „Proļetarij", „Rabočij", ,.Raboč j Pulj". Pēc jūlija dienām sakarā ar V. I. Ļeņina pāriešanu nelegālā stāvoklī atbildīgais redaktors bija J. V. Staļins. Kopš 27. oktobra (9. novembra) boļševiku partijas Centrālais Organs sāka iznākt ar savu nosaukumu — „Pravda". (Par „Pravdas" nozīmi sk. ,,VK(b)P vēstures īso kursu", Lalv. valsts izd., 1950., 158,—163. lpp.). — 132.

** Domāti 1) K. Markss, „Filozofijas nabadzība", 1941., 131.—141. lpp.; 2) K. Markss un F. Engelss, Raksti, XIX sēj., II d., 1917-, 202.—227. lpp.; 3) „Virsvērtības teorijas", II sēj., 1 d., 1930., 192.—202. lpp. — ПО.

36 18. sej.

10 Domāta Pēterburgas maiznieku savienības valdes rezolūcija, kurā bija izvirzīta prasība izdot anlilikvidatorisku strādnieku dienas avīzi. Valde apsveica gaidāmo „Pravdas" iznākšanu un aicināja visus savienības biedrus organizēt naudas līdzekļu vākšanu „Prav-dai“. Ziņojums par rezolūciju publicēts avīzes ,,Zvezda“ 27. nr-ā 1912. g. 8. (21.) aprilī. — 14C.

*• ,,7.aveti" („Novēlējumi") — legāls literāri politisks eseru virziena mēneša žurnāls; iznāca Pēterburgā no 1912. līdz 1914. gadam. — 152.

*s Domāts Portugāles monarchislu mēģinājums 1912. gada vasarā organizēt dumpi nolūkā atjaunot monarehiju. Dumpis tika apspiests. — 153.

83 Raksts „Pusgada darba rezultāti'' sarakstīts 1912. gada jūlija pirmajā pusē. Saglabājusies Ļeņina sarakstīšanās ar „Pravdas" redakciju sakarā ar šā raksta publicēšanu. Ļeņins vēstulē redakcijai lūdza iespiest „Г āžus pusgada darba rezultātus" ,,Pravdā“ četros numuros, atsevišķos feļetonos un pieļāva izdarīt rakstā vienīgi cenzūras labojumus. Rakstu iespieda „Pravdā", kā to bija ierosinājis Ļeņins. — 158.

M Ļeņins domā meņševiku likvidatoru draudēšanu izvirzīt IV Domes vēlēšanās strādnieku kūrijā savus kandidātus pretsvarā boļševiku kandidātiem. — lt>8.

66 „Aicinājums uz Saprātu" I,.Appeal to Reason") — Amerikas sociālistu avīze; nodibināta Kanzasas štatā (ASV) 1895. gadā; pirmā pasaules kara laikā nostājās internacionalisliskā pozīcijā. — 171.

80 „Gazeļu Kapeika" („Kapeikas Avīze") — bulvara tipa buržuāziskā dienas avīze; tika izdota Pēterburgā kopš 1908. gada; slēgta 1918 gadā. — 172.

87 Brošuru „Par patreizējo stāvokli KSDS Partijā" Ļeņins sarakstījis Krakovā, un šī brošūra pirmoreiz izdota Lcipcigā 1912. gada septembrī vācu valodā. Brošūras galvenais saturs ir KSDSP CK vēstule, kas sarakstīta 16. un 17. (29. un 30.) jūlijā. Vēstule bija atbilde uz V'ācijas s.-d. partijas Valdes aicinājumu sasaukt KSDSP ārzemju „centrus" un „grupas", lai sadalītu naudu, ko Vācijas s.-d. partijas vadība bija piešķīrusi IV Domes vēlēšanu kampaņai. KSDSP CK atteicās piedalīties apspriedē; apspriede nenolika. Vācijas s.-d. partijas Valde daļu naudas nodeva likvidatoru Organizācijas komitejai un Kaukazijas apgabala komitejas rīcībā, Bundam un Latvijas s.-d. partijas CK, līdz ar to atbalstīdama likvidatorus pret boļševikiem. Avīzes „Social-Dcmokral" redakcija nosūtīja brošūru „Par pašreizējo stāvokli KSDS Partijā" Vācijas s.-d. partijas apgabalu un novadu centriem, partijas Chemnicas kongresa delegātiem, kurš notika 1912. gada septembrī, un Vācijas svarīgāko s.-d. avīžu redakcijām. — 174.

M „Spilka" („Savienība'*) — Ukrainas .sociāldemokrātu organizācijā; radās 1904. gada beigās; ietilpa KSDSP sastāvā ar autonomas apgabala organizācijas tiesībām. KSDSP iekšējā partijas ciņu la pieslējās meņševikiem. Reakcijas periodā „Spilka" saira. 1912. gadā pastāvēja nelielas izkliedētas „Spilkas" grupiņas. Tai laika viņas iocck|u vairākums kļuva pur buržuāziskiem nacionālistiem. Troekn likvidaloriskā avīze „Pravda" (Vines) kā „Spilkas" organs iznāca tikai 1908. gadā (divi pirmie numuri). — /78.

60 II Internacionāles kārtējā (IX) Starptautiskā sociālistiskā kongresa sasaukšana bija paredzēta Vinē 1913. gada rudeni. Bet sakarā ar karu Balkanos, kas sākās 1912. gadā, lika sasaukts ārkārtējais kongress 1912. gada novembri Bazelē. — /80.

®° Runa ir par likvidatoru augusta konferenci, knra notika Vinē 1912. gada augustā un kurā noformējās antiparlejiskais Augusta bloks. Bloka organizētājs bija Trockis. Konferencē piedalījās Bunda, Kaukazijas apgabala komitejas, Latvijas novada sociāldemokrātijas pārstāvji, kā arī likvidatoru grupiņu, kas atradās ārzemēs — avīzes „Golos Social-Demokrata" redakcijas, Trocka Vines avīzes „Pravda" un grupas ,.Vperjod" — pārstāvji. No Krievijas bija atsūtījušas delegātus; Pēterburgas un Maskavas likvidatoru „iniciatīvas grupas" un likvidatoru izdevumu „Nušn Zarja" un „Ņevskij Golos" redakcijas; piedalījās arī „Spilkas" Ārzemju komitejas pārstāvis. Lielum lielais delegātu vairākums sastavēja no personām, kas dzīvoja ārzemēs un bija atrautus no Krievijas strādnieku šķiras.

Konference pieņēma anliparlejiskus likvidatoriskus lēmumus visos s.-d. taktikas jautājumos un izteicās pret nelegālās partijas pastāvēšanu.

No dažādiem elementiem nodibinātais Augusta bloks sāka izjukt jau pašā konferencē. Likvidatori nespēja ievēlēt CK un aprobežojās ar Organizācijas komitejas noformēšanu. Zem boļševiku triecieniem antiparlejiskais Augusta bloks drīz vien galīgi izjuka (sk. ,,VK(li|P vēstures Īso kursu", Latv. valsts izd., 1950., 144.—146. lpp.). — /87.

Rokrakstam nosaukuma nav. Nosaukumu devis Marksa-Kngelsa-Ļeņina Institūts. — /90.

es „Zinātnes Apskats“ („La Revue Scicntifique") — žurnāls; iznāk Parizē kopš 1863. gada. — /98.

e;i Ļeņins citē KSDSP V kongresa rezolūciju „Par attiecībām pret buržuāziskajām partijām" (sk. ,,VK(b)P kongresu, konferenēu un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos", I d., 1940., 100. lpp.). — /97.

ы Raksts „Sacelšanās armijā un flotē“ publicēts avīzes „RaboCaja Gazela" 9. nr-ā, 1912. gada 30. jūlijā (12. augustā).

„Rabofaja Gazela" („Strādnieku Avīze") — populārs boļševiku organs; lika izdota Parizē no 1910. gada 30. oktobra (12. novembra) liilz 1912. gada 30. jūlijam (12. augustam); iznāca 9 numuri. Avīzē piedalījās arī meņševiki partijnieki. Avīzes „Rnboēaja Gazela" dibinātājs un vadītājs bija Ļeņins. Ļeņins nodrukāja avīzē vairāk nekā 10 rakstus. KSDSP Pragas konference (1912. gada janvari) atzīmēja, ka „Rabofaja Gazela" noteikti un konsekventi aizstāvējusi partiju un parlcjiskuinu, un pasludināja to par KSDSP boļševiku CK oficiālu orgānu. — 201.

“ Avīzes „Italiofiaja Gazela'1 9. nr-ā minēts aplams iznākšanas datums — 12. (30.) augusts; pareizais datums — 30. jūlijs

(12. augusts). — 203.

„KSDSP vēlēšanu platformu“ V. 1. Ļeņins sarakstījis Parizē drīz pēc Pragas konferences. Krievijā vēlēšanu platformu izdeva atsevišķā skrejlapā partijas Centrālās Komitejas vārdā un izplatīja kopā ar skrejlapu „Par Parlijul", ko sarakstījis J. V. Staļins (sk. J. V. Staļina bakstu 2. sēj., 200.—204. lpp.). Skrejlapas lika nogādātas 18 punktos, lai skaitā lielākajos proletariāta centros. No krievu izdevuma pārdrukāto „KSDSP vēlēšanu platformu" ievietoja kā pielikumu avīzes . Social-Deinokrat" 26. nr-ага. So platformu atkārtoti izdeva arī daudzas vietējās boļševiku organizācijas. Tiflisā platformu pārdrukāja KSDSP CK Krievijas birojs. (Platformas tekstu sk. liakslu 4. izd., 17. sēj., 437.—442. lpp.) —20 i.

07 S. V. — Staņislavs Voļskis — A. V'. Sokolova pseidonīms; otzovists, viens no grupas „Vperjod" organizētājiem. — 200.

08 L. M. —• 1,. Martovs — viens no meņševisma lideriem: — 200.

m „Vēstuli Šveices strādniekiem" V. I. Ļeņins sarakstījis sakarā ar šādiem notikumiem. 1912. gada jūlijā KSDSP apvienotās organizācijas meņševistiski likvidatoriskais birojs Cirichē nosūtīja vēstuli s.-d. organizācijas „Die Einlracht" („Vienprātība") valdei un Šveices Strādnieku savienībai. Vēstulē birojs pasludināja sevi par KSDSP ārzemju grupu vienīgo pārstāvi Cirichē. 27. jūlijā (9. augustā) Cirichē nolika KSDSP Ārzemju organizācijas boļševiku Šveices sekcijas apspriede. Apspriedē piedalījās Ciriches, Davosas, Bernes, Eo-zanns un 7.enevas boļševiku grupu pārstāvji. Tajā apsprieda un pieņēma rezolūcijas: 1) par stāvokli partijā; 2) par stāvokli ārzemēs un 3) protesta rezolūciju pret likvidatoru biroja vēstuli. Pēdējā rezolūcija un V. I. Ļeņina vēstule, kas apstiprina boļševiku Ciriches sekcijas pilnliesīgumu, sarakstītas vācu valoda un publicētas hek-tografēlas skrejlapas veidā. — 212.

711 Domāta Krievijas fabriku un rūpnīcu uzņēmumu pētīšana, ko 1908. gadā izdarīja finanēu ministrijas rūpniecības nodaļa. Iepriekšējos datus par pētījumu rezultātiem publicēja V. J. Varzars rakstā „Impērijas apstrādājošā rūpnīcu un fabriku rūpniecība 1909. gadu sākumā" izdevuma „Vcslņik Finansov, Promišļennosli i Torgovji" f>0. ur-ā 1911. gada īl. (24.) decembrī. Ļeņins izmantojis ša raksta kopsavilkumu tabulas datus. — 223.

71 Domāts „Fabriku inspektoru pārskatu-sakopojums par 1910. gadu", S.-Peterburgā, 1911., XXXVil lpp. — 225.

77 Skaitļus Ļeņins ņēmis no „Fabriku inspektoru pārskatu sakopojuma par 1910. gadu", S.-Pēterburgā, 1911., XV^7 lpp. — 239.

Ti „Rossija" („Krievija") — policejiski inelnsimlnicciskn dienas avīze; iznāca Pēterburgā no 1905. līdz 1014. gadam. Kopš 1000. gada — iekšlietu ministrijas oficiāls organs. — 254.

74 Rakstam „Likvidatori un „vienība"" „Pravdā" pievienots specials nodalījums, kurā ir to apvainojumu kritika, kurus likvidatori izvirzījuši pret „Pravdu". Šo raksta nodalījumu sarakstījis M. S. Oļ-minskis. — 256.

75 „Zemičina" („Zemste") — melnsimtnieku dienas avīze; Valsts do mes galējo labējo deputātu organs; iznāca Pēterburgā no 1909. līdz 1917. gadam. — 26.7.

„Russkaja Misļ" („Krievu Doma") — liberāli buržuāziskā virziena mēneša žurnāls; iznāca Maskavā no 1S.40. gada līdz 1918. gada vidum. Pēc 1905. gada revolūcijas — kadetu partijas labējā spārna organs. Ļeņins šajā periodā žurnālu „Russkaja Misļ“ sauc par žurnālu „Cernosotennaja Misi" („Melnsimtnieku Doma"). — 277.

77 Ļeņins citē fragmentu no Ņekrasova poēmas „Kam Krievzemē labi dzīvot" (sk, N. A. Ņekrasova Rakstu izlasi, 1947., 217. Ipp.).

Četrrindu pants, kas tālāk citēts tekstā, ņemts no Ņekrasova dzejo|a „Nezināmajam draugam, kas man atsūtījis dzejoli „Nevar būt" “ (sk. N. A. Ņekrasova Rakstu izlasi, 1917., 135. un 136. 1pp.). — 278.

7S Vārdus „pielūgoSanās nelietībai“ Ļeņins ņēmis no Saltikova-Ščed rina pasakas-satiras „Liberālis" (sk. M. J. Sallikova-SCedrina Rakstu izlasi, 1947., 554.—557. Ipp.). — 279.

70 „Russkij Vestņik“ („Krievijas Vēstnesis") — politisks un literārs žurnāls, ko izdeva no 1856. līdz 1906. gadam. No 1856. līdz

1887. gadam žurnālu izdeva Maskavā, redaktors un izdevējs bija M. N. Katkovs. Sākumā žurnālā virziens bija liberals, no XIX gadsimta 60. gadiem žurnāls kļuva par dzimtbūtnieciskās reakcijas orgānu. Pēc Katkova nāves žurnālu „Russkij Vestņik" izdeva no

1888. līdz 1896. gadam Pēterburgā, no 1896. līdz 1902. gadam Maskavā un no 1902. līdz 1906. gadam — atkal Pēterburgā. — 281.

** Domāti šādi fakti. 1908. g. novembrī un decembrī Maskavā notika slēgtas lielrūpnieku (Gužona, Kreslovņikova u. c.) apspriedes ar kadetu darbiniekiem (Struvi, Manuitovu, Kizeveteru u. c.) „par pašreizējiem jautājumiem".

1910. gada oktobrī 111 Valsts domes loceklis F. A. Golovins paziņoja, ka noliek deputātā pilnvaras, un pēc kāda laika sāka aklivi piedalīties dzelzceļu koncesijā.

1912. gada martā 111 Domes loceklis V. A. Maklakovs, neraugoties uz savu deputātā amatu, uzstājās par aizstāvi Tagijeva — Raku naftas lielrūpnieka — prāvā, kurš lika apsūdzēts par sava kalpotāja, inženiera Rebutova spīdzināšanu. — 285.

Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu VI sēj., 1930.. 163. un

340. Ipp. — 295.

83 Sk. Marksa „Golas programas kritiku", Lalv. valsts izd., 1917.. 42. lpp. — 306.

83 III Valsis domes s.-d. frakcijas locekli A. A. VoiloŠņikovu 1911. gada 2. (15.) decembra sēdē teiklās runas dēļ par karaklausības reglamentu Domes priekšsēdētājs ierosināja izslēgt uz 5 sēdēm. Pēc Voilošņikova otrreizējās uzstāšanās tai pašā sēdē izslēgšanas laiku palielināja līdz 15 sēdēm. Kadeti balsoja par priekšsēdētāja pirmo priekšlikumu. — 308.

84 Sk. A. S. Gribojedova „Gudra cilvēka nelaimi", Raksti, 1945.,

11. lpp. — 311.

*1' Mi|ukova satikšanās ar ārlietu ministru Sazonovu, kuras laikā tika apspriesta cara valdības politika Balkanos, nolika 1912. gada septembrī. — 313.

80 Domāta K. Marksa vēstule L. Kugelmanim, kura rakstīta 1871. gada

12. aprilī un kurā dots Parizes Komūnas novērtējums (sk. K. Marksa un F. Engelsa Vēstuļu izlasi, 1947., 263. lpp.). — 318.

87 Sk. F. Engetsa priekšvārdu K. Marksa grāmatas „Filozofijas nabadzība" pirmajam vācu izdevumam (K. Markss, „Filozofijas nabadzība", 1941., 9. lpp.). — 31!).

88 Sk. ,,VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos", I d„ 1940., 100. lpp. — 335.

80 ,,Lu(" („Stars") — meņševiku likvidatoru legālā dienas avīze; tika izdota Pēterburgā no 1912. gada septembra lidz 1913. gaiļa jūlijam; pastāvēja „par līdzekļiem, ko deva bagātie draugi no buržuāzijas“ (Ļeņins). — 36U.

00 Ar „Austrijas“ federāciju domāta Austrijas sociāldemokrātiskās partijas organizatoriskā uzbūve pēc tautībām. Partijas Vines kongresā 1897. gadā vienotā partija tika likvidēta un tās vielā nodibināta federative sešu nacionālo „sociāldemokrātisko grupu" — vācu, čechu, poļu, rušinu, itāliešu un dienvidslāvu — savienība. Visas šīs grupas apvienoja kopējs kongress un kopēja Centrālā valde. Brines kongresā 1899. gadā partijas Centrālā valde lika pārveidota par federalism orgānu, kas sastāvēja no nacionālo s.-d. partiju izpildu komitejām. Organizatoriskā federalisma rezultātā vienotā Austrijas s.-d. partija sabruka. — 370.

81 Tezes „Jautājumā par dažām strādnieku deputātu mitām" „Prav-das" redakcija saņēma 1912. gada 7. (20.) novembrī, un tās lika liktas IV Domes s.-d. frakcijas deklarācijas pamatā. Pilnīgs tēžu rokraksts nav saglabājies. Pirms deklarācijas pieņemšanas notika nikna boļševiku deputātu cīņa pret frakcijas meņševistisko septiņnieku. Deklarācijas izstrādāšanā vadoši piedalījās .1. V'. Staļins. Deputāti boļševiki panāca, ka deklarācijā lika ievietotas boļševiku platformas galvenās prasības, bet meņševikiem izdevās izdabūt cauri punktu ar kulturāli nacionālās autonomijas prasību. Deklarāciju nolasīja s.-d. frakcijas vārdā Domes sēdē 11)12. gada 7. (20.) decembrī deputāts Maļinovskis (kas vēlāk atmaskots ka provokators). Deklarāciju nolasot. Maļinovskis izlaida vairākus punktus, lai skaitā punktu par vispārējām vēlēšanu tiesībām. „Prnvdas" redakciju par Domes sēdes stenogramns publicēšanu, kurā bija deklarācijas teksts, sauca pie tiesas atbildības, bet avīzi konfiscēja. — 37 t-

*s II Internacionāles ārkārtējais starptautiskais sociālistiskais kongress nolika Bazelē 1912. gada 24. un 25. novembrī (j. at.). Kongresa atklāšanas dienā nolika plaša pretknru demonstrācijā un starptautisks protesta mītiņš pret karu. Kongresa sēdē 25. novembrī vienbalsīgi tika pieņemts manifests, kas aicināja strādniekus izmantot proletariāta organizāciju un varenību revolucionārai cīņai pret kara briesmām. — 372.

•s Ļeņins domā Kutomaras un Algačinskas cietumā nolikušos nemierus politisko ieslodzīto vidū. Nemieru iemesls bija Aizbaikala kara gubernatora 1912. g. vasaras beigās izdotais rīkojums, ka Ņerčin-skas katorgas cietumos jāieved militāri noteikumi attiecībā pret politiskajiem ieslodzītajiem. Kutomaras cietuma politiskie ieslodzītie atbildēja uz to ar 15 dienas ilgu bada streiku un pašnāvībām. Tāda paša rakstura nolikumi norisinājās ari Algačinskas cietumā. Kā atbalss uz šiem notikumiem bija Pēterburgas, Maskavas. Varšavas un Rīgas strādnieku protesta streiki. S.-d. frakcijas un Darba grupas vārdā IV Domē lika iesniegts pieprasījums sakarā ar poli-lisko ieslodzīto spīdzināšanu. Ar balsu vairākumu pieprasījuma apspriešanu atlika un vēlāk vairs neatjaunoja. — 375.

•' Runa ir par zemnieku deputātu (bezpartejisko un labējo) agraro projektu, ko iesniedza III Domes apspriešanai 1908. gada 10. (23.) maijā. Projekts paredzēja tās muižnieku zemes atsavināšanu piespiedu kārtā par vidējo tirgus cenu, kuru paši īpašnieki neapstrādā. Agrārās reformas realizēšanai tika ierosināts nodibināt vietējas zemes komisijas, ko ievēlētu vispārējā balsošanā. Ļeņins šā projekta vērtējumu devis rakstā „Agrārās debales 111 Domē“ (sk. Rakstu 4. izd., 15. sēj., 2G8.—280. Ipp.). — .775.

*s Dokuments „Jautājumā par strādnieku deputātiem Domē un par viņu deklarāciju“ ir s.-d. frakcijas deklarācijas projekts. Dokumentu pārrakstījusi N. K. Krupskaja, un tas nosūtīts Domes deputātiem boļševikiem no Krakovas 1912. gada 13. (20.) novembrī. Cara policija deklarācijas projektu notvēra, un tas lika atrasts 1932. gadā policijas departamenta arehivā. — 378.

** Demonstrāciju noorganizēja pēc boļševiku — atsevišķu Pēterburgas rajonu un uzņēmumu pārstāvju — iniciativas. Dažas dienas pirms Domes atklāšanas boļševiki izplatīja uzņēmumos skrejlapu, kas aicināja strādniekus organizēt 15. (28.) novembri vienas dienas politisku streiku un demonstrāciju uz Taurijas pili. Likvidatori avīzē ,,Luč“ uzstājās pret demonstrāciju. 13. (20.) novembri

IV Domes s.-d. frakcija sasauca apspriedi, kurā piedalījās Pēterburgas komitejas, ,.Pravdas" redakcijas, vadošā likvidatoru centra — Organizācijas komitejas un likvidatoru avīzes ,,Luč“ pārstāvji. Apspriedē boļševiki atbalstīja strādnieku priekšlikumu — atzīmēt mclnsimlnieciskās Domes atklāšanas dienu ar streiku un demonstrāciju; likvidatori kategoriski izteicās pret. Pēc apspriedes s.-d. frakcija publicēja presē politiski kļūdainu paziņojumu, ka skrejlapu, kas aicina strādniekus uz streiku, neesot izdevusi neviena no autoritatīvām Pēterburgas s.-d. grupām. Neraugoties uz likvidatoru pretdarbību un uz s.-d. frakcijas politisko kļūdu, Domes atklāšanas dienā streikoja desmiti tūkstoši strādnieku. Vairākos uzņēmumos lika noorganizēti skrejošie mītiņi, kuros strādnieki pieņēma lēmumus par avīzes ,,LuC“ boikotēšanu.

Pēc demonstrācijās Domes deputāti boļševiki runāja strādnieku sapulcēs, atzīdami savu kļūdu. — 382.

Ļeņins domā Rodzjanko runu pēc Rodzjanko ievēlēšanas par IV Domes priekšsēdētāju. Savā runā Rodzjanko paziņoja par „nesatricināmu uzticību*' caram un pasludināja sevi par pārstāvnie-ciskas konstitucionālās iekārtas piekritēju. — 382.

*“ V. I. Ļeņina vēstule tika nosūtīta Л. V. Staļinam no Krakovas uz. Pēterburgu 1912. gada 28. novembrī (11. decembrī). Vēstuli pārrakstījusi N. K. Krupskaja ar kimisku paņēmienu. Ceļā vēstuli notvēra policijas departaments, atšifrēja un pārrakstīja ar rakstāmmašīnu. Vēstules noraksts atrasts departamenta arehivā. Atšifrējot daži vārdi nav saprašti, vēstulē ir izlaidumi. — 385.

m Jagelo. J. I. — Polijas sociālistiskās partijas (PPS) biedrs — lika ievēlēts par IV Domes deputātu no Varšavas pilsētas. Boļševiki kategoriski iebilda pret Jagelo uzņemšanu s.-d. frakcijā, jo Jagelo bija iekļuvis Domē ar buržuāzijas un PP.S un Bttnda bloka atbalstu. Pirmajā balsošanā s.-d. frakcija sašķēlās: 0 deputāti (meņševiki) balsoja par Jagelo uzņemšanu un 6 (boļševiki) — pret. Ar Irkut-skas deputātā — labējā meņševika Maņkova — atbraukšanu meņševiki guva pārsvaru, un Jagelo tika uzņemts par s.-d. frakcijas locekli. Ret zem deputātu boļševiku spiediena viņa tiesības frakcijā tika ierobežotas: visos partijas iekšējos jautājumos Jagelo dabūja tikai padomdevēja balsstiesības. — 385.

100 ,,Djeņ“ („Diena") — pieņemtais avīzes „Pravda" nosaukums. — 385.

101 Dokumenta tekstā ir izlaidums. Kolēģija — IV Domes s.-d. frakcijas boļševisliskā daļa. — 385.

103 Vēstulē izlaisti daži vārdi. ,,P.“ — N. G. Poļelajcvs, boļševiks, III Valsts domes loceklis. Likvidators ,,A/.“ — jādomā, ir .1. Ma-jevskis (V. A. Gulovska pseidonīms), viens no likvidatoru avīzes ,,Luē“ līdzstrādniekiem. — 387.

103 Boļševiku vēlēšanu kampaņu Pēterburgas guberņas strādnieku kūrijā, IV' Valsts domi vēlējot, vadīja J. V'. Staļins. 1912. gada 5. (18.) oklobrī sapulcējās strādnieku kūrijas pilnvaroto kongress; piedalījās 50 pilnvarotie; no sešiem kongresa ievēlētiem balsotājiem četri bija boļševiki.

Cara valdība, baidīdamās, ka sociāldemokrāti uzvarēs strādnieku kūrijā, atcēla pilnvaroto vēlēšanas 21 Pēterburgas uzņēmumā. Atbildēdama uz to, boļševiku Pēterburgas komiteja pēc J. V. Staļina priekšlikuma aicināja strādniekus uz vienas dienas politisku streiku. Streiks aptvēra līdz 100 tūkstoš strādnieku. Valdība bija spiesta piekāpties un izsludināja papildu vēlēšanas. Visos uzņēmumos, kur notika papildu vēlēšanas, strādnieki pieņēma Л. V. Sta|ina sarakstīto „Pēterburgas strādnieku norādījumu savam strādnieku deputātam". 17. (30.) oktobrī „Norādījumu"

pieņēma jaunā guberņas sapulce, bet, otrreiz ievēlējot balsotājus, balsošana nenotika pēc platformām, un tāpēc rezultātā izrādījās, ka ievēlēti 3 boļševiki un 3 likvidatori. Lai noteiktu Domes deputātā kandidātu no strādnieku kūrijas, boļševiki piedāvāja likvidatoriem lozēšanu. Likvidatori atteicās lozēt. Balsotāju guberņas kongresā par Pēterburgas guberņas strādnieku kūrijas deputātu lika ievēlēts boļševiks A. .1. Badajevs. — 387.

104 Vēstuli J. V. Staļinam pārrakstījusi N. K. Krupskaja ar ķimisku paņēmienu starp kādas cilas vēstules rindām. Dokuments atrasts policijas departamenta aktīs kontrolētās korespondences vidū.

Vasiļjevs — J. V. Staļins. — S88.

11,6 Lapiņa sakarā ar 1918. gada 9. jnnvari tika sarakstīta, pamatojoties uz šās vēstules norādījumiem, un izdota ar KSDSP Pēterburgas komitejas, Arodbiedrību centrālā biroja un KSDSP Maskavas rajona komitejas parakstu. — 888-

l<ie Domāts IV Domes deputāts labējais meņševiks 1. N. Maņkovs. — 388.

107 Ļeņins domā KSDSP V kongresa delegātu sastāvu. — 39ā.

108 Ļeņins domā II Valsts domes s.-d. frakcijas sastāvu. — 395.

1,18 ,,l‘rogresistu“ kongress nolika Pēterburgā 1912. gadā no 11. līdz

13. (no 24. līdz 20.) novembrim. Kongresā apsprieda jautājumu par frakcijas taktiku IV Domē. Kongress pieņēma lēmumu par ,,pro-gresislu" grupu organizatorisku noformēšanos partijā. Jaunas partijas programas pamatā tika likta prasība pēc konstitucionāli monarehistiskas iekārtas.

Par „progresistu" orgānu kļuva avīze „Kusskaja Molva", kas tika izdota Pēterburgā 1912. un 1913. gadā. — 399.

110 ,,Slovo“ („Vārds") — dienas avīze; lika izdota no 1904. līdz 1909. gadam Pēterburgā. No 1905. gada novembra līdz 1900. gada jūlijam tā bija oklobrislu partijas organs, bet pēc tanī — konstitucionāli monarebisliskās „mierīgo aljauninālāju" partijas organs, kuru Ļeņins sauca par „mierīgās aplaupīšanas partiju". — 400.

111 KSDSP СЖ apspriede ar partijas darbiniekiem — šo apspriedi konspirācijas apsvērumu dēļ nosauca par „februāra" apspriedi — notika Krakovā no 1912. gada 28. decembra līdz 1913. gada 1. janvārim (1913. gadā no 10. iidz 14: janvārim). Apspriedē piedalījās 14 cilvēki, lai skaitā CK locekļi V. I. Ļeņins un J. V. Staļins un IV Valsts domes deputāti boļševiki.

Apspriedi sasaucot, sagatavošanas darbu tieši veica V. I. Ļeņins un J. V. Staļins. Pēc IV Domes vēlēšanu beigām J. V. Staļins izvirzīja jautājumu, ka ārzemēs jāsasauc CK apspriede kopā ar Domes deputātiem boļševikiem. V. I. Ļeņins sūtīja J. V. Staļinam kā CK loceklim norādījumus par apspriedes sasaukšanu. Vēstulēs tika uzsvērts, ka ārkārtīgi nepieciešams, lai atbrauktu personīgi Staļins. Apspriedē priekšsēdētājs bija Ļeņins; viņš runāja par vairākiem jautājumiem, sarakstīja rezolūcijas un paziņojumu par apspriedi.

Apspriede pieņēma lēmumus svarīgākajos strādnieku kustības jautājumos un apsprieda no vielām ieradušos pārstāvju ziņojumus par partijas organizāciju stāvokli un jautājumu par avīzes „Pravda" redakcijas un žurnālā ,,Prosveščeņije“ darbu.

Apspriedes rezolūcijas apstiprināja CK, un tās lika izdotas hcktogralelā izdevumā. Februāra pirmajā pusē rezolūcijas kopā ar „Paziņojumu" tika izdotas Parizē atsevišķā brošūrā. Brošūras izdošanas noorganizēšanā piedalījās J. V. Staļins. 1913. gada aprilī partijas CK Ārzemju birojs ar cirkulāru vēstuli uzaicināja partijas organizācijas, CK pilnvarotos un atsevišķus partijas darbiniekus apspriest „februāra" apspriedes lēmumus komitejās, partijas šūniņās un pulciņos. V. I. Ļeņins vēstulē А. M. Gorkijam atzīmēja, ka apspriede „ļoti izdevās un lai būs nozīme". — М3.

112 Domāta deputātā meņševika А. I. Čchenkeli runa par valdības deklarāciju Domes sēdē 1912. gada 10. (23.) decembrī. — 4/6'.

us Formulējums, ko noraidīja KSDSP II kongress, bija bundista Goldblala priekšlikums partijas programas 8. § par „pašnoteikšanās tiesībām visām nācijām, kas ietilpst valsts sastāvā" papildināt ar: „un iestāžu nodibināšana, kuras garantē viņām pilnīgu kulturālās attīstības brīvību". — 4/6.

114 IV Domes sēdē 1912. gada 15. (28.) decembrī, pēc tam kad bija izbeigtas debates par valdības deklarāciju, kadeti, „progresisli", trudoviki un nacionālisti iesniedza pārejas formulas pie kārtējiem darbiem. Ar balsu vairākumu tika pieņemta „progresistu" formula, kurā bija izteikta pārliecība, ka valdība realizēs dzīvē 1905. gada 17. oktobra manifestu. Par šo formulu balsoja arī sociāldemokrāti. Vēlāk viņi atzina savu balsošanu par kļūdu. — 4/6.

«16 Nepublicētajos rezolūcijas punktos (7., 8. un 9.) par Domes s.-d. frakcijas darbu apspriede aicināja deputātus boļševikus panākt . frakcijā vienlīdzību ar meņševiku septiņnieku, svītrot savus uzvārdus no likvidatoru avīzes ,.Luč" līdzstrādnieku saraksta un

saliedēties partijas darba veikšanai. So rezolūcijas punktu teksts

nav saglabājies. — 416.

1,6 Ļeņins citē vārdus no vācu dzejnieka Georga llcrvega strādnieku dziesmas, kas sarakstita 1864. gadā Apvienotajai V'ācijas strādnieku savienībai. — 422.

117 Domātas korespondences no Rīgas un Maskavas, kas 1913. gada 12. (25.) janvari bija ievietotas avīzes „Social-Demokrat” 30. nr-ā. Tajās ziņots par strādnieku streikiem un demonstrācijām.

1912. gada 29. oktobrī (11. novembrī) Rīgas strādnieki noorganizēja protesta demonstrāciju pret nāves sodiem, ko Sevaslopotcs jūras kara liesa bija piespriedusi bruņukuģa „loans Zlalousls” desmit matrožiem, prel politieslodzīto spīdzināšanu Kutomaras katorgas cietumā un pret karu, kas bija sācies Balkanos. Vairāk nekā 1500 strādnieku izgāja Hīgas ielās, un iedzīvotāji izrādīja viņiem simpātijās. 30. oktobrī (12. novembrī) daudzās lielās Hīgas fabrikās sākās politisks streiks. 26. oktobrī (8. novembrī) bija sākuši streikot vairāku Maskavas fabriku strādnieki. Tika izdarīts mēģinājums organizēt demonstrāciju, bet sapulcējušos strādniekus policija izklīdināja. — 428.

1.9 V. Л. — V. M. Abrosimovs, meņševiks likvidators, vēlāk lika atmaskots kā provokators.

F. D. — F. 1. Dans, meņševiku likvidatoru lideris. — 432.

1.9 Rokrakstam nav virsraksta. Virsrakstu devis Marksa-Engelsa-Ļeņina Institūts. — 433.

<2° Augustouskis — meņševika likvidatora S. O. Ccderbauma pseidonīms. — 438.

171 Raksts „Var boļševismu“ sarakstīts N. A. Rubakina grāmatas „Grāmatu vidū“ otrajam sējumam. Ļeņins nosūtīja šo rakstu

1913. gada 12. (25.) janvarī kopā ar pavadvēstuli, kurā izvirzīja noteikumu, — iespiežot „neizdarīt itin nekādus grozījumus”. Raksts tika publicēts pilnīgi. — 439.

172 Ļeņins citē vārdus no D. V. Davidova dzejoļa „Vecā huzara dziesma” (sk. D. V. Davidova Kopotos dzejoļus, 1933., 106. lpp.). — 445.

1,3 Ļeņins domā šādu Iezi no „Komunistiskās partijas manifesta”: „.Modernā valsts vara ir tikai komiteja, kas pārvalda visas buržuju šķiras kopējās lietas” (K. Markss un F. Fngelss, „Komunistiskās partijas manifests”, Lalv. valsts izd., 1948., 42. lpp.). — 445.

124 Ļeņins citē paša tulkotu izvilkumu no K. Marksa darba „Par Ilegeļa tiesību filozofijas kritiku. Ievads” (sk. K. Marksa un F. Fngelsa Rakstu 1 sēj., 1938., 386. lpp.). — 446.

125 Ar „tlopšinn pārdzīvojumiem“ Ļeņins domā reakcionārās idejas un dekadentiskās noskaņas, kas reakcijas gados plaši izplatījās eseru inteliģences vidū un visspilgtāk izpaudās Ropšina (11. Savinkova) literārajos darbos. — 451.

150 F. L—ko — Ļeņina pseidonims. — iGO.

127 Runa ir par IV Valsts domes vēlēšanām Rīgā un Jekaterinodara. kur kadeti balsoja kopā ar labējām melnsimtnieku partijām pret sociāldemokrātu kandidātiem. — 403.

128 „Ierosme^1* (,,L’Initiative“) — narodņiciski likvidatoriska virziena žurnāls; eseru grupas izdevums. Iznāca tikai viens numurs 1912. g. jūnijā Parizē. — 467.

128 Ļeņins domā KSDSP piektās 1908. gada konferences lēmumus un avīzes ,,Pro|etarij“ paplašinātās redakcijas apspriedes rezolūcijas 1909. gada jūnijā (sk. ,,VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos”, I d., 1940., 125.—132..

142,—152. lpp.). — 470.

130 А. V. P. — А. V. Pešechonova pseidonims; viņš bija viens no „tautas sociālistu” partijas lideriem. — 47C.

131 Nikolajs —ons — N. F. Danielsona pseidonims; viņš bija viens no XIX gadsimta 80.—90. gadu liberālā narodņicisma ideolo^1 giem. — 470.

132 Raksts „Sociāldemokrātiem", kas domāts tikai partijas biedriem, lika izdots Krakovā heklografētas skrejlapas veidā. —'430.

133 Tautas izglītības ministra Kaso paskaidrojumiem Domē par iemeslu bija 44 Domes deputātu pieprasījums 1912. gada

14. (27.) decembrī sakarā ar Pēterburgas vidējo mācību iestāžu 34 audzēkņu arestēšanu sapulcē Vilinera privātajā ģimnāzijā. Slepenpolicija audzēkņus bija turējusi aizdomās par piederību pie nelegālā pulciņa. Pieprasījumu apsprieda piecās Domes sēdēs. 1913. gada 0. (19.) februārī ar balsu vairākumu pieņēma pārejas formulu pie kārtējiem darbiem, kura atzina cara ministra paskaidrojumus par neapmierinošiem. — 5W.

134 V. I. Ļeņina citētie vārdi ir divas pārfrāzētās rindas no N. A. Ņe-krasova dzejoja „Šūpļa dziesma”:

„Būsi ierēdnis pēc vaiga,

Sirdī blēdis īsts ...“

(sk. N. A. Ņekrasova Rakstu izlasi, 1947., 4. lpp.). — 54/.

1311 Rakstā „„Brīvie naudas līdzekli” “ šajā izdevumā pēc vārdiem „valsts taisītiem trikiem” līdz teikumam „Tas ir aplaupīšanas saimniecības paraugs" ietilpināts 1911. gadā atrastais iespraudums, kas nav iespiests raksta teksta pirmpublicējumā „Pravdā” (52. nr-ā. 1913. gada 15. martā un V'. I. Ļeņina Rakstu otrajā un trešajā izdevumā. — 549.

V. I. ĻEŅINA DZĪVES UN DARBĪBAS DATI

(1912. gada aprīlis — 1913. gada marts)

1912

Aprilis— apmēram divdesmitais jūnijs (j. st.).

Ļeņins dzīvo Parizē.

Aprilis, 22. (maijs, 5.).

Iznāk legālās bojševistiskās dienas avīzes „Pravda" pirmais numurs.

Aprilis, 25. (maijs, 8.).

Ļeņina raksti „IV Domes vēlēšanu kampaņa un revolucionārās sociāldemokrātijas uzdevumi", „Likvidatori pret partiju" un „Hercena atcerei" publicēti avīzes „Social-Demokrat" 2(5. nr-ā.

Aprilis. 26. (maijs, 9.).

Ļeņins KSDSP Ārzemju organizācijas Parizcs sekcijas sēdē nolasa referātu par apšaušanu pie Ļenas, par streikiem Krievijā un par partijas taktiku, ko diktē šie nolikumi.

Maijs, 6.(19.).

Ļeņina raksts „Zemes piederība Eiropas Krievijā" publicēts avīzes „Ņevskaja Zvezda" 3. nr-ā.

Maijs, 8. tin 9. (21. un 22.).

Ļeņina raksts „Trudoviki un strādnieku demokrātijā" publicēts „Pravdas" 13. un 14. nr-ā.

Maijs, 10. (23.).

Ļeņina raksts „Politiskās partijas Krievijā" publicēts avīzes „Ņevskaja Zvezda" 5. nr-ā.

Maijs. 22. (jūnijs, 4.).

Ļeņina raksti „ „Krievijas agrarā jautājuma" būtība" un „Daži rezumējumi par priekšvēlēšanu mobilizāciju" publicēti avīzes „Ņevskaja Zvezda" 6. nr-ā.

Maijs, 31. (jūnijs, 13.).

Ļeņins nolasa referātu par tematu „Krievijas proletariāta revolucionārie uzplūdi" sapulcē, kas notika satic de L’Alcazar telpās un ko organizējusi KSDSP Ārzemju organizācijas Parizes sekcija.Ļeņina raksts „Ekonomiskais un politiskais streiks" publicēts avīzes „Ņevskaja Zvezda" 10. nr-ā.

Jūnijs, 3,(16).

Ļeņina raksts „Parceļotāju jautājums" publicēts avīzes „Ņevskaja Zvezda" 11. nr-ū.

Jūnijs, 4. (17.).

Ļeņina raksti „Revolucionārie uzplūdi", „KSDSP Viskrievijas konferences lozungi 1912. g. janvarl un maija kustība", „Likvidatori pret revolucionāro masu streiku" un „ „Apvienotāji" " publicēti avīzes ..Social-Demokral" 27. nr-ū.

Ļeņins Lcipcigā nolasa referātu „Par revolucionāriem uzplūdiem Krievijā".

Jnnijs. ap divdesmito datumu (/■ st.).

Ļeņins pārceļas no Parizes uz Krakovu, lai nodibinātu ciešākus sakarus ar Krieviju, lai pastiprinātu Domes boļševiku frakcijas un avīzes „Pravda" redakcijas vadīšanu.

Jnnijs, 10.(23.).

Ļeņina raksts „Par mūsu un liberāļu polemikas raksturu un nozīmi" publicēts avīzes „Ņevskaja Zvezda" 12. nr-ā.

Jūnijs, 17. (30.).

Ļeņina raksts „Kapitālisms un „parlaments" “ publicēts avīzes „Ņevskaja Zvezda" 13. nr-ā.

Jnnijs, 21. (jūlijs, 4.).

Ļeņins apmetas Krakovā Zvcžiņecas ielā Nr. 218.

Jūnijs, 24. (jūlijs, 7.).

Ļeņina raksts ,.Vēlēšanas un opozicija" publicēts avīzes „Ņevskaja Zvezda" 14. nr-ā.

Jūnija beigas.

Ļeņins raksta rakstu „Stāvoklis KSDSP un tuvākie partijas uzdevumi". Raksts publicēts avīzes „Gazela Robotnicza" (Polijas un Lietuvas sociāldemokrātijas „rozlamoviešu" opozīcijas organa) 15. un 16. nr-ā, 3. (16.) jūlijā.

Jūlijs, 1. (14.)

Ļeņina raksti „Vēlēšanu nozīme Pēterburgā" un „Stolipina un narodņilui agrarās programas salīdzinājums" publicēti avīzes „Ņevskaja Zvezda" 15. nr-ā.

Jūlijs, 6. (19.).

Ļeņins raksta „Pravdas" redakcijai vēstuli, kurā atmasko Trocki kā zemisku meli un tenkolāju.

Jūlijs, ne vēlāk par 8. (21.).

Ļeņins raksta „Pravdas" redakcijai rakstiņu „Atbilde likvidatoriem", prasīdams noteiktāk cīnīties pret likvidatoriem IV Domes vēlēšanās.

Jūlijs, 11. (24.).

Ļeņins raksta avīzes „Ņevskaja Zvezda" redakcijai vēstuli, kur asi nosoda redakciju par baidīšanos polemizēt ar likvidatoriem.

Jūlijs. 12. (25.).

Ļeņina raksts „Šveicē" publicēts „Pravdas" 63. nr-ā.

Jūlijs, 12.—15. (25.—28.).

Ļeņinu rakstu rakstu „Pusbada darba rexullali" un nosūta to „Pravdas" redakcijai, noradīdams publicēšanas kārtību, Maksts publicēts ,.Pravdas" 78., 79.. 89. un 81. nr-ā 29. un 31. jūlijā (II. un 13. augustā), 1. un 2. (14. un 13.) augusta.

Jūlijs, 15. (28.).

Ļeņina raksts „Demokrātiju un uarodņieisins Ķinā“ publicēts avīzes „Ņevsknja Zvczdn" 17. nr-ā.

Ļeņina raksti „Itālijas sociālistu kongress" un „Krievijas „vārda brīvību" “ publicēti „Pravdas" 99. nr-ā.

Jlitijs, 17.(30.),

Ļeņins sastāda KSDSP CK vēstules tekstu, atbildēdams uz Vācijas sociāldemokrātiskās partijas Valdes pieprasījumu sakarā ar KSDSl* partijas „centru", organizāciju un frakciju apspriedes sasaukšanu nolūkā panākt vienību IV Domes vēlēšanās. Vēstule izveidoja brošūras „Par pašreizējo stāvokli KSDS Partijā" galveno saturu.

Jūlijs, II). (augusts, 1.).

Ļeņins raksta vēstuli ,.Pravdas" redakcijai, prasīdams atbildi, vai redukcija domā iekārtot avīzē noda|u, kas veltīta IV Domes vēlēšanām un vērsta pret likvidatoriem.

Ļeņins raksta vēstuli A. M. Gorki jum, vēstīdams par revolucionārajiem uzplūdiem Krievija uu par strādnieku dienas avīzes „Pravda" iznākšanu.

Jūlijs, 20.(augusts, 2.)

Ļeņins raksta vēstuli „Pravdas" redakcijai, norādīdams, ka nepieciešams pirms IV Domes vēlēšanām „izvērst polemiku" ar kadetu presi.

Ļeņina raksts „Kapitālisms un tautas patērēšana ' publicēts „Pravdas" 70. nr-ā.

Jūlijs, 22. un 21). (augusts, f. un 11.).

Ļeņina raksts „Kā P. B. Akselrods atmasko likvidatorus" publicēts avīzes „Ņevsknja Zvezda" 18. un 19. nr-ā.

Jūlijs, 25.(iiuyusts, 7.).

Ļeņina raksts „Liberāļi un klerikāļi" publicēts „Pravdas" 74. nr-ā.

Jūlijs, 26.(augusts, 8.).

Ļeņina raksts „Kadeti un demokrātijā" publicēts „Pravdas" 75. nr-ā.

Jūlijs, 28. (augusts, 10.).

Ļeņina raksts „Liberāļu karagājiens" publicēts „Pravdas" 77. nr-ā.

Jūlijs, 30. (augusts, 12.).

Ļeņina raksti „Sacelšanās armijā un Hole", „IV Domes vēlēšanu priekšvakarā", „Vai tagad par strādnieku kustības pamatu var būt „koalīciju brīvības" lozungs?" publicēti avīzes „Rabočaja Gazela" 9. nr-ā.

Jūlijs, 31. (augusts, 13.).

Ļeņina raksts „Principiālie jautājumi" publicēts „Pravdas" 79. nr-ā.

Jūlija beigas — augusta sākums.

Ļeņina sarakstītā „Vēstule Šveices strādniekiem" liek izdota heklografēlas skrejlapas veidā vācu valodā Cirichē.

Augusts, 5. (18.).

Ļeņina raksts „Pēdējais vārstulis" publicēts avīzes „Ņevskaja Zvezda" 20. nr-ā.

Augusts, 8. (21.).

Ļeņina raksti „Maza izziņa" un „Strādnieku izpeļņa un kapitālistu peļņa Krievijā" publicēti „Pravdas" 85. nr-ā.

Augusts, 9. (22.).

Ļeņina raksts „Streiku cīņa un darba alga" publicēts „Pravdas" 80. nr-ā.

Augusts, 11. un 12.(2i. un 25.).

Ļeņina raksti „Darba diena Maskavas guberņas fabrikās", „Anglijā" un „Ražošanas koncentrācijā Krievijā" publicēti „Pravdas" 88. un 89. nr-ā.

Augusts, 12.(25.).

Ļeņina raksts „Darba diena un darba gads Maskavas guberņā" publicēts avīzes „Ņevskaja Zvezda" 21. nr-ā.

Augusts, 18. (31.).

Ļeņina raksts „Karjera" publicēts „Pravdas" 94. nr-ā.

Ļeņins raksta vēstuli „Starptautiskā sociālistiskā biroja Sekretariātam", protestēdams pret Polijas un Lietuvas sociāldemokrātiskās partijas Galvenās valdes vēstuli, kas SSB ziņo par šķelšanos Polijas sociāldemokrātu vidū.

Augusts, 19. (septembris, 1.).

Ļeņina raksts „Kadeti un agrarais jautājums" publicēts avīzes „Ņevskaja Zvczda" 22. nr-ā.

Augusts, 21. (septembris, 3.).

Ļeņina raksts „Slikta aizstāvēšana" publicēts „Pravdas" 96. nr-ā.

Augusts. 22. (septembris, i.).

Ļeņins Krakovā pārceļas uz dzīvokli Ļubomirskas ielā Nr. 47.

\ ugusts, 2i. (septembris, 0.).

Ļeņina raksts „Likvidatori un „vienība" “ publicēts „Pravdas" 99. nr-ā.

Augusts, 26. (septembris, 6.).Augusts, 29. ■ (septembris, 11.).

Ļeņina raksts „Pārrunas par „kadetu ēšanu" “ publicēts avīzes „Ņevsknja Zvezda" *2,4. nr-ā.Ļeņina raksts „Strādnieki un „Prnvda" “ publicēts „Pravdas" 103. nr-ā.

Augusts, 30.(septembris, 12.).

Ļeņina raksti „Senāk un tagad" un „Starptautiskais tiesnešu kongress" publicēti „Pravdas" 104. nr-ā.

Augusts, 31. (septembris, 13.).

Ļeņina raksts „Šveicē" publicēts „Pravdas" 105. nr-ā.

Augusta beigas.

Ļeņins raksta ievadu un pēcvārdu brošūrai „Par pašreizējo stāvokli KSDS Partijā".

Septembris, 2. un 9. (15. un 22.).Septembris, 5. (IS.)

Ļeņina raksts „Vēl viens karagājiens pret demokrātiju" publicēts avīzes „Ņevsknja Zvezda" 24. un 25. nr-ā.. Ļeņina raksts „Kadetu un novovrcmcnicšu vienotība" publicēts „Pravdas" 109. nr-ā.

Septembris, 15. (28.).

Ļeņina raksts „Sakarā ar N. S. Po|anska vēstuli" publicēts „Pravdas" 118. nr-ā.

Septembris, 16. (29.).

Ļeņina raksts „Par politisko līniju" publicēts avīzes „Ņevskaja Zvezda" 20. nr-ā.

Septembris, 18. (oktobris, 1.).

Ļeņina raksts „Amerikas strādnieku panākumi" publicēts „Pravdas" 120. nr-ā.

Septembris, 28. (oktobris, 11.).

Ļeņina raksts „Itālijas un Turcijas kara beigas" publicēts „Pravdas" 129. nr-ā.

Septembra otra puse.

Ļeņins raksta vēstuli A. M. Gorkijam par IV Domes vēlēšanu gailu un lūdz rakstīt „Pravdā".

Oktobris, 4. (17.).

Ļeņina brošūra „Par pašreizējo stāvokli KSDS Partijā" iznāk vācu valodā Leipcigā.Ļeņina raksts „Azarta spēle" publicēts „Pravdas" 134. nr-ā.Ļeņins raksta vēstuli A. M. Gorkijam, aicinādams viņu pastāvīgi darboties līdzi „Pravdā".

Oktobris, 5. (18.).

Ļeņina raksts „Garīdzniecība vēlēšanās un vēlēšanas ar garīdzniecību" publicēts avīzes „Ņevskaja Zvezda" 27. nr-ā.

Oktobris, 6. (19.).

Ļeņina raksts ,,Mi|ukova kga „pozicija" “ publicēts „Pravdas" 130. nr-ā.

Oktobris, 13. (26.).

Ļeņins raksta vēstuli „Pravdas** redakcijai, pieprasīdams noteiktāk izvērst boļševiku vēlēšanu platformu Pēterburgas strādnieku kūrijas pilnvaroto kongresā, pilnīgi publicēt hoļševislisko balsotāju kandidātu sarakstus, veltīt Domes vēlēšanām speciālu „Pravdas" numuru.

Oktobris, 16. (29.).

Ļeņina raksti „Pēterburgas strādnieku deputāts" un „Balkanu lautas un Eiropas diplomātijā” publicēti „Pravdas" 144. nr-ā.

Oktobris, 18. (31.).

Ļeņina raksti „Par lapsu un vistu kāti" un „Kauna pilna rezolūcija" publicēti „Pravdas" 146. nr-ā.

Oktobris, 19. (novembris, 1.).

Ļeņina raksts „Kadetu profesors" publicēts „Pravdas" 147. nr-ā.

Oktobris, 21. (novembris, 3.).

Ļeņina raksts „Jauna pasaules vēstures nodaļa" publicēts „Pravdas" 149. nr-ā.

Oktobris, 2-i. (novembris, 6.).

Ļeņina raksts „Kadeti un nacionālisti" publicēts „Pravdas** 151. nr-ā.

Oktobris, 28. (novembris, 10.).

Ļeņina raksts „Kara šausmas" publicēts „Prav-das“ 155. nr-ā.

Oktobris.

Ļeņins raksta rakstu „Angļu strīdi par strādnieku liberālo politiku"; raksts publicēts žurnālā „Pros-veščeņijc" 4. nr-ā, 1913. g.

Ļeņins raksta rakstu „Divas utopijas".

Oktobra otrā puse — novembra sakums.

Ļeņins nosūta avīzes „Social-Demokrat" tipogrāfijai J. V. Sta|ina sastādīto „Pēterburgas strādnieku norādījumu savam strādnieku deputātam"; uzsver, cik ārkārtīgi svarīgi ir saglabāt šo dokumentu.

Novembra sākums.

Ļeņins raksta tēzes „Jautājumā par dažām strādnieku deputātu runām", lai būtu uz ko pamatoties, sastādot sociāldemokrātu frakcijas deklarāciju.

Novembris, 4. (17.). Ļeņina raksts ,.īsli krieviski tikunii“ publicēts „Pravdas" 160. nr-ā.

Novembris, 5. (18.).

Ļeņina raksti „Reformistu platforma un revolucionāro sociāldemokrātu platforma" un „Nelegālā partija un legālais darbs" publicēti avīzes „Social-Demokrat" 28.—29. nr-ā.

Novembris, 7. (20.). Ļeņina raksts „Serbu un bulgāru uzvaru sociālā nozīme" publicēts „Pravdas" 162. nr-ā.

Novembris, 8. (21.).

Ļeņina raksts „Atjauninātā Ķina" publicēts „Prav-das“ 163. nr-ā.

Novembris, 9. (22.).

Ļeņina raksts „Prezidenta vēlēšanu rezultāti un nozīme Amerikā" publicēts „Pravdas" 164. nr-ā.

Novembris, It. (2i.).

Ļeņins pārsūta „Pravdas" redakcijai J. V. Staļina sarakstīto „Pēterburgas strādnieku norādījumu savam strādnieku deputātam", ierosinādams publicēt to „Pravdā" redzamā vietā ar lieliem burtiem.

Novembris, 18.(26.).

Ļeņins nosūta IV Domes deputātiem boļševikiem paša sarakstītu sociāldemokrātu frakcijas deklarācijas projektu.

Novembris, ap divdesmito datumu.

Ļeņins raksta rakstu „Jautājumā par 15. novembra nolikumu (Nenolasīta runa)".

Novembris, 23. (decembris, <>.).

Ļeņins raksta vēstuli J. V. Staļinam par gatavošanos uz vienas dienas streiku, mītiņiem un demonstrācijām 9. janvara gadadienā un par IV Domes deputātu boļševiku uzdevumiem ciņa pret likvidatoriem.

Novembris, 28. (decembris, 11.).

Ļeņins pārsūta uz Pēterburgu, uz žurnālā „Pros-veščeņije" redakciju, deputātiem boļševikiem aptaujas lapu notikušo vēlēšanu rezumēšanai strādnieku kūrijā.

Ļeņins raksta J. V. Staļinam vēstuli ar rezolūciju projektiem IV Domes deputātiem boļševikiem sakarā ar deputātā Jagelo uzņemšanu sociāldemokrātu frakcijā un par attiecībām pret Domes atklāšanas dienā nolikušo streiku.

Novembris, 29. (decembris, 12.).

Ļeņina raksts „Reforinisma slimība" publicēts „Pravdas" 180. nr-ā.

Novembris, 30. (decembris, 13.).

Ļeņina raksts „Grimšana nabadzībā kapitālistiskajā sabiedrībā" publicēts „Pravdas" 181. nr-ā.

Novembris.

Ļeņins kopā ar Krakovā atbraukušo J. V. Staļinu notur CK sēdi, kurā liek apspriests jautājums par naudas krizi „Pravdas" redakcijā.

Ļeņins raksta rakstu „Mūsu partijas „sāpīgie jautājumi". „Likvidatoru" un „nacionālais" jautājums". Pirmoreiz iespiests 1913. g. augustā žurnālā „Pismo Dyskusyjne" („Diskusiju [.apiņa") 1. nr-ā, ko izdeva Polijas un Lietuvas sociāldemokrātiskās partijas Varšavas un Lodzas komiteja.

Decembris, 12.(2b.).

Ļeņina raksls „Strādnieku Šķira un tās „parlamentārā" pārstāvība" publicēts „Pravdas" 191. nr-ā.

Decembris, 15. (28.).

Ļeņina raksls „Nacionālistu „samierināšanās" ar kadetiem^1' publicēts „Pravdas" 19-1. nr-ā.

Decembris, 22. (1913. gada janvāris).

Ļeņina raksls „Nacionalliberaļi" publicēts „Pravdas" 200. nr-ā.

Decembris.

Ļeņins raksta KSDSP CK „februāra" apspriedei ar partijas darbiniekiem tezes „Par attiecībām pret likvidalorismu un par vienību".

Decembris, 28. — janvāris, 1.(1913. gada 10,— 14. janvāris).\

Ļeņins vada KSDSP CK „februāra" apspriedi ar partijas darbiniekiem. Apspriedē vadoši piedalās J. V. Staļins. Apspriede pieņēma Ļeņina sarakstītās rezolūcijas: revolucionārie uzplūdi, streiki un partijas uzdevumi; nelegālās organizācijas celtniecība; par Domes s.-d. frakciju; par nelegālo literatūru; par apdrošināšanas kampaņu; par attiecībām pret likvidalorismu un par vienību; par „nacionālajām" s.-d. organizācijām.

Apspriedē Ļeņins un Staļins nosprauž vairākus pasākumus „Pravdas" redakcijas darba uzlabošanai.

Ļeņins notur CK sēdi kopīgi ar deputātiem boļševikiem, kurā tiek apspriesti IV Domes boļševis-tiskās frakcijas darbības jautājumi.

J 913

Janoara sālcums.

Ļeņins rediģē rezolūcijas un raksta „Paziņojumu" par KSDSP CK „februāra" apspriedi ar partijas darbiniekiem.

Janvāris, 1. (14.).

Ļeņina raksts „Angļu strādnieku kustība 1912. gadā" publicēts „Pravdas" 1. nr-ā.

Janvāris, 6. (19.).

Ļeņins raksta rakstu „Labāk vēlu nekā nekad"; publicēts „Pravdas" 8. nr-ā, 11. (24.) janvarī.

Janvāris, 12. (25.).

Ļeņina raksti „Revolucionārā streika un ielu demonstrāciju attīstība" un „Šķelšanās Polijas sociāldemokrātijā" publicēti avīzes „Social-Demo-krāt" 30. nr-ā.

Ļeņins raksta vēstuli „Pravdas" redakcijai, pieprasīdams redakcijas reorganizāciju.

Ļeņins nosūta N. A. Uubakina grāmatas „Grāmatu vidū“ otrajam sējumam domāto rakstu „Par boļ-ševismu".

Janvāris, 15. (28.).

Ļeņina raksts „Puankarē ievēlēšanas nozīme" publicēts „Pravdas" 11. nr-ā.

Janvāris, 17. (30.).

Ļeņina raksts „Vaļsirdīgi" publicēts „Pravdas" 13. nr-ā.

Janvāris, 18. (31.).

Ļeņina raksts „Briana kabinets" publicēts „Pravdas" 14. nr-ā.

Janvara nirā puse.

Ļeņins un Staļins organizē KSDSP CK „februāra" apspriedes ar partijas darbiniekiem „Paziņojuma" un rezolūciju izdošanu.

Janvāris, 19. (februāris, 1.).

Ļeņina raksti „Dzīve māca" un „Jaunā demokrātijā" publicēti „Pravdas" 15. nr-ā.

Janvāris. 20. un 22. Ļeņina raksts „Par narodņicismu" publicēts (februāris, 2. un i.). „Pravdas" 10. un 17. nr-ā.

Janvāris, 22. (februāris, i.).

Ļeņins raksta pret likvidatoriem vērsto aicinājumu „Sociāldemokrātiem"; izdots heklogralētas skrejlapas veidā Krakovā 1913. gada janvārī.

Janvāris, 25. (februāris, 7.).

Ļeņina raksts „Azefu pasaulē" publicēts „Pravdas" 20. nr-ā.

Janvāris, 29. (februāris, 11.).

Ļeņina raksts „Buržuāzijā un rcformisms" publicēts „Pravdas" 23. nr-ā.

Janvāris, 30. (februāris, 12.).

Ļeņina raksts „Par atklātu partiju" publicēts „Pravdas" 24. nr-ā.

Janvāris.

Ļeņins raksta А. M. Gorkijam vēstuli par legālās boļševisliskas avīzes izdošanas plānu Maskavā un par žurnālā „Prosvešfeņije" paplašināšanu; nosūta viņam „februāra" apspriedes rezolūcijas.

Ļeņins nosūta „Pravdas" redakcijai materiālu sociāldemokrātu Frakcijas deputātu runām IV Domē jautājumā par valdības budžetu.

Ļeņina raksts „Vēlēšanu rezultāti" publicēts žurnālā „Prosveščeņije" 1. nr-ā.

Janvara beigas.

Ļeņins raksta rakstu „Krievi un nēģeri".

Februāra sākums.

Ļeņins raksta rakstu „Konstitucionālo ilūziju bojā eja".

Februāris, ne vēlāk par 1. (14.).

Ļeņins raksta vēstuli Л. J. Badajevam, asi kritizē dams „Pravdas" redakciju par A. Bogdanova vēstules iespiešanu 21. nr-ā.

Februāris, 1. (14.).

Ļeņina raksts „Zemnieku zemes mobilizācijā" publicēts „Pravdas" 26. nr-ā.

Februāris, 2. (15.).

Ļeņina raksts „Kaut kas par streikiem" publicēts „Pravdas" 27. nr-ā.

Februāris, 5. (18.).

Ļeņina raksts „Par kādu atklājumu" publicēts „Pravdas" 29. nr-ā.

Februāris, 6. (19.).

Ļeņina raksts „Anglijas Strādnieku partijas kongress" publicēts „Pravdas" 30. nr-ā.

Februāris, 6.-—9. (19,—22.).

Ļeņins raksta rakstu „Augošā nesaskaņa. Publicista piezīmes", kur kritizēti kadetu apspriedes lēmumi; publicēts žurnālā „Prosvcščcņijc" 3. un 4. nr-ā.

Februāris, 8. (21.).\

Ļeņins raksta „Pravdas" redakcijai vēstuli, kurā apsveic sakarā ar avīzes uzlabošanu un norāda, ka nepieciešams izdot speciālu numuru'sakarā ar 30 gadiem, kas pagājuši kopš K. Marksa nāves.

Februāris, 12. (25.). Ļeņina raksls „Pateicamies par vaļsirdību^11 publicēts „Pravdas" 35. nr-ā.

Februāris, 16. (marls, 1.).

Ļeņina raksts „Vienības jautājums" publicēts „Pravdas" 39. nr-ā.

Februāris, 28. (marts, 8.).

Ļeņina raksts „Daži „zemes ierīcības" rezultāti" publicēts „Pravdas" 45. nr-ā.

Februāris.

Ļeņins raksta A. M. Gorkijam vēstuli, kurā ziņo, ka J. V. .Staļins strādā pie raksta „Nacionālais jautājums un sociāldemokrātijā".

Ļeņina raksts „Kas notiek narodņicismā, un kas notiek uz laukiem?" publicēts žurnālā „Prosveš-fieņije" 2. nr-ā.

Marts, 1. (14.).

Ļeņina raksts „Kārļa Marksa mācības vēsturiskie likteņi" publicēts „Pravdas" 50. nr-ā.

Marts, 2. (15.).

Ļeņina raksts ,,1.ielā muižnieku un sīkā zemnieku zemturība Krievijā" publicēts „Pravdas" 51. nr-ā

Marts, 7. (20.).

Ļeņina raksls „Neīstas notis" publicēts „Pravdas" 55. nr-ā.

Marts, 8. (21.).

Ļeņina raksts „„Uzdevuma mezgls"" publicēts „Pravdas" 50. nr-ā.

Marts, 9. (22.).

Ļeņina raksts „Liberāļi izskaistina dzimtbūšanu" publicēts „Pravdas" 57. nr-ā.

Marts, 10.—13. (23.-26.).

Ļeņins vada KSDSP CK locekļu apspriedi Krakovā.

Marts, 13. (26.).

Ļeņina raksts „ „Zinātniskā" sviedru izspiešanas sistēma" publicēts „Pravdas" 60. nr-ā.

Marts, U. (27.).

Ļeņina raksts „Mūsu „panākumi" “ publicēts „Pravdas" 61. nr-ā.

Marts, 15. (28.).

Ļeņina raksti „Vienošanās vai šķelšanās? (Jautājumā par domstarpībām Domes s.-d. frakcijā)" un „ „Brīvie naudas līdzekļi" “ publicēti „Pravdas" 62. nr-ā.

SATURS

Priekšvārds

ч IV DOMES VELĒŠANU KAMPAŅA UN REVOLUCIONĀRĀS v SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS UZDEVUMI .......................................................

LIKVIDATORI PRET PARTIJU ERCENA ATCEREI ...........................

ZEMES PIEDERĪBA EIROPAS KRIEVIJA

TRUDOVIKI UN STRĀDNIEKU DEMOKRĀTIJĀ

I .....................................................................................................

II ...................................................................................................

III....................................................................................................

POLITISKĀS PARTIJAS KRIEVIJĀ

APTAUJA PAR LIELKAPITĀLA ORGANIZĀCIJĀM

I ..........................................................................................................

II ...........................................................................................................

III ............................................................................_..........................

IV ..........................................................................................................

V ..........................................................................................................

VI ..........................................................................................................

„KRIEVIJAS AGRARĀ JAUTĀJUMA" BCTĪBA ............

DAŽI REZUMĒJUMI PAR PRIEKŠVĒLĒŠANU MOBILIZĀCIJU ......................................................_..............................................................................

EKONOMISKAIS UN POLITISKAIS STREIKS .............................

PSRCEĻOTĀJU JAUTĀJUMS .........................................................................

REVOLUCIONĀRIE UZPLŪDI

KSDSP VISKRIEVIJAS KONFERENCES LOZUNGI 11)12. G.

JANVARl UN MAIJA KUSTĪBA..................................................................... 87—91

LIKVIDATORI PRET REVOLUCIONĀRO MASU STREIKU 92—93

„АР VIENOTĀJI” .............................................................. 94—97

PAR MOSU UN LIBERĀĻU POLEMIKAS RAKSTURU UN NOZĪMI ...................... 98—104

KAPITĀLISMS UN „PARLAMENTS" ........................................................ 106—107

VĒLĒŠANAS UN OPOZĪCIJA ...................... 108—111

VĒLĒŠANU NOZĪME PĒTERBURGA ....... 112—118

STOLIPINA UN NARODNIKU AGRARĀS PROGRAMAS SALĪDZINĀJUMS ....................................... 119—124

STĀVOKLIS KSDSP UN TUVĀKIE PARTIJAS UZDEVUMI 125—131

Kādas alliccibas prel tā saukto organizācijas komiteju ir līdz šim neitrālajiem Krievijas sociāldemokrātiem? 176

SĀKOTNĒJAIS POSTSKRIPTUMS BROŠŪRAI „PAR PAŠREIZĒJO STĀVOKLI KSDS PARTIJĀ" .................................................... 190—192

KAPITĀLISMS UN TAUTAS PATĒRĒŠANA ........................................ 193—191

LIBERĀĻI UN KLERIKĀĻI ............................................................................. 195—190

KADETI UN DEMOKRĀTIJĀ ................................................................... 197—198

LIBERĀĻU KARAGĀJIENS ...............„.............................................................. 199—200

SACELŠANAS ARMIJĀ UN FLOTĒ ....................................................201—203

IV DOMES VELĒŠANU PRIEKŠVAKARA ............................................ 204—208

VAI TAGAD PAR STRĀDNIEKU KUSTĪBAS PAMATU VAR

ВОТ „KOALĪCIJU BRĪVĪBAS" LOZUNGS? ........................................ 209—211

J VĒSTULE ŠVEICES STRĀDNIEKIEM .................................................... 212

PRINCIPIĀLIE JAUTĀJUMI ............................ 213—214

^ PĒDĒJAIS VĀRSTULIS .............................................................. 215—220

MAZA IZZIŅA .......................... 221—222

STRĀDNIEKU IZPEĻŅA UN KAPITĀLISTU PEĻŅA KRIEVIJĀ ....................................... 223—224

STREIKU CIŅA UN DARBA ALGA ............................................................ 225—226

DARBA DIENA MASKAVAS GUBERŅAS FABRIKĀS .............. 227—228

DARBA DIENA UN DARBA GADS MASKAVAS GUBERŅĀ .... 229—236

ANGLIJĀ ........................_............................................................................................. 237—238

RAŽOŠANAS KONCENTRĀCIJĀ KRIEVIJĀ ........................................ 239—240

KARJERA .......................................................................................................................... 241—242

STARPTAUTISKS SOCIĀLISTISKĀ BIROJA SEKRETARIĀTAM ............................................_.................................................................................... 243—214

KADETI UN AGRARAIS JAUTĀJUMS ......................................f...... 245—253

SLIKTA AIZSTĀVĒŠANA ....................................................-.............................. 254—255

LIKVIDATORI UN „VIENĪBA" ......................................................... 256—257

PĀRRUNAS PAR „KADETU ESANU" ..................................................... 258—264

STRĀDNIEKI UN „PRAVDA" ................................................................. 265—267

SENĀK UN TAGAD ................................................................................................... 268—269

STARPTAUTISKAIS TIESNEŠU KONGRESS .................................. 270—272

Šveice .................-.........................................................................................................273—274

GARĪDZNIECĪBA UN POLITIKA _____________________-......................-........... 275—276

VĒL VIENS KARAGĀJIENS PRET DEMOKRĀTIJU .................... 277—287

KADETU UN NOVOVREMENIEŠU VIENOTĪBA .......................... 288—289

SAKARĀ AR N. S. POĻANSKA VĒSTULI ............................................... 290—291

PAR POLITISKO LĪNIJU ........................................................................... 292—298

AMERIKAS STRĀDNIEKU PANĀKUMI ......................................... 299—300

ITĀLIJAS UN TURCIJAS KARA BEIGAS ............................................... 300—301

AZARTA SPĒLE ....................................................................... 302—303

GARĪDZNIECĪBA VĒLĒŠANĀS UN VĒLĒŠANAS AR GARĪDZNIECĪBU ............................................................................................................... 304—306

MIĻUKOVA KGA „POZĪCIJA" .....................-..................................................307—308

PĒTERBURGAS STRĀDNIEKU DEPUTĀTS .................................. 309—310

BALKANU TAUTAS UN EIROPAS DIPLOMĀTIJĀ . 311—312

PAR LAPSU UN VISTU KCTI

KAUNA PILNA REZOLŪCIJA ................................................................... 315—316

DIVAS UTOPIJAS ......... 317—321

ANGĻU STRĪDI PAR STRĀDNIEKU LIBERĀLO POLITIKU 322—327

KADETU PROFESORS ...................................................................................... 328—329

JAUNA PASAULES VĒSTURES NODAĻA ............................. 330—331

KADETI UN NACIONĀLISTI ....................................................................... 332—333

KARA ŠAUSMAS .............._................................................................................. 334

KADETI UN LIELBURZUAZIJA .......................................................... 335—330

ĪSTI KRIEVISKI TIKUMI ................................................................................ 337—338

REFORMISTU PLATFORMA UN REVOLUCIONĀRO SOCIĀLDEMOKRĀTU PLATFORMA ......................................................... 339—347

NELEGĀLĀ PARTIJA UN LEGĀLAIS DARBS ......................... 348—356

SERBU UN BULGĀRU UZVARU SOCIĀLĀ NOZĪME ................ 357—358

ATJAUNINĀTĀ ĶĪNA ............................................. 359—360

PREZIDENTA VĒLĒŠANU REZULTĀTI UN NOZĪME AMERIKA ...................... 361—363

MOSU PARTIJAS „SĀPĪGIE JAUTĀJUMI". „Likvidatoru" un „nacionālais“ jautājums ..................................................................................... 364—-370

JAUTĀJUMĀ PAR DAŽĀM STRĀDNIEKU DEPUTĀTU RUNĀM .........;.....,................................................................................................................ 371—377

JAUTĀJUMĀ PAR STRĀDNIEKU DEPUTĀTIEM DOME UN

PAR VIŅU DEKLARĀCIJU ....................... 378—381

JAUTĀJUMĀ PAR 15. NOVEMBRA NOTIKUMU (Nenolasīta runa) ....... 382—384

VĒSTULE J. V. STAĻINAM ............................................................................ 385—387

VĒSTULE J. V. STAĻINAM .......................................................................... 388—389

REFORMISMA SLIMĪBA ........................................................................................ 390—392

GRIMŠANA NABADZĪBA KAPITĀLISTISKAJĀ SABIEDRĪBA 393—391

STRĀDNIEKU ŠĶIRA UN TĀS „PARLAMENTĀRĀ" PĀRSTĀVĪBA ............................................................................................................................ 395—390

NACIONĀLISTU „SAMIERINĀŠANĀS" AR KADETIEM...... 397—398

NACIONALL1BERAĻI ........................................................................................ 399—100

PAR ATTIECĪBĀM PRET LIKVIDATORISMU UN PAR VIENĪBU. Tezes .................................................................................................................... 401—402

KSDSP CENTRĀLĀS KOMITEJAS UN PARTIJAS DARBINIEKU APSPRIEDES PAZIŅOJUMS UN REZOLŪCIJAS 403—421

Paziņojums ........................................................................................................... 405—411

Rezolūcijas ........................................................................................... 412—421

Revolucionārie uzplūdi, streiki un partijas uzdevumi 412

ANGĻU STRĀDNIEKU KUSTĪBA 1912. GADĀ ............. 422—423

LABĀK VĒLU NEKĀ NEKAD ............................................................ 424—425

REVOLUCIONĀRĀ STREIKA UN IELU DEMONSTRĀCIJU ATTĪSTĪBA ...................................................................................................................... 428—132

SĀKOTNĒJAIS POSTSKRIPTU MS PIE RAKSTA „REVOLUCIONĀRĀ STREIKA UN IELU DEMONSTRĀCIJU ATTĪSTĪBA" ................................................................................................................................... 433

ŠĶELŠANĀS POLIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTIJĀ ...................... 434—438

PAR BOĻšEVISMU ............................................................................................ 439—440

PUANKARE IEVĒLĒŠANAS NOZĪME ....................... 441—442

VAĻSIRDĪGI .................................................................................................. 443—444

BRIANA KABINETS ........ 445—116

VELĒŠANU REZULTĀTI ................................................................................ 447—471

AZEFU PASAULE ............... 483—484

BURŽUĀZIJĀ UN REFORM1SMS .................................................... 485—486

PAR ATKLĀTU PARTIJU .............................................................. 487—489

ZEMNIEKU ZEMES MOBILIZĀCIJĀ ........................................ 490—491

KAUT KAS PAR STREIKIEM ...................................................................... 492—493

KRIEVI UN NEĢERI ................................................................................... 494—495

PAR KĀDU ATKLĀJUMU ...................................................................... 496—497

ANGLIJAS STRĀDNIEKU PARTIJAS KONGRESS ................... 498—499

KONSTITUCIONĀLO ILUZIJU BOJA EJA .................................. 500

PATEICAMIES PAR VAĻSIRDĪBU .............................................. 501—502

VIENĪBAS JAUTĀJUMS .......................................................................... 503—504

KAS NOTIEK NARODŅICISMA, UN KAS NOTIEK UZ LAUKIEM? ................................................................................................. 505—-510

AUGOŠĀ NESASKATA. Publicista piezīmes .................................. 5П—527

LIELĀ MUIŽNIEKU UN SĪKĀ ZEMNIEKU ZEMTURĪBA KRIEVIJĀ ..................................................................................................................... 534—535

NEĪSTAS NOTIS ................................................................................ *..530—537

„UZDEVUMA MEZGLS" .......................................................................... 538—539

LIBERĀĻI IZSKAISTINA DZIMTBŪŠANU ......................-...... 540—541

’„ZINĀTNISKĀ" SVIEDRU IZSPIEŠANAS SISTĒMA 512—543

MŪSU „PANĀKUMI" .............................................................. 544—545

VIENOŠANĀS VAI ŠĶELŠANĀS? (Jautājumā par domstarpībām Domes s.-d. frakcijā) .................................................................... 540—548

„BRĪVIE NAUDAS LĪDZEKĻI" ..................................... 549—550

Piezīmes .......................................................................................................................... 551—572

V. I. Ļeņina dzīves un darbības dati 573—585

ILUSTRĀCIJĀS

Pirmā lappuse avīzē „Ņevskaja Zvczda^44 15. nr., 1912. g.

1

— bez frāzēm. Red.

2

Lai iepazīstinātu vācu biedrus ar lietu patieso stāvokli KSDSP, 00 redakcija izlaida vācu valodā speciālu brošūru, kura starp cilu atmasko avīzes ,,Vor\vārls“ anonimā informētāja paņēmienus. (Sk. ltakstu 4. izd., 17. sēj., 461.—473. lpp. Hed.)

3

1». s6J.

4

„Ziņojums", 60., 61. un 02. Ipp.

5

— tādiem kā. licil.

6

Sk. ša sējuma 98.—104. Ipp. Red.

7

— faktiski, īstenībā. Red.

8

„Forverts’ā" Galvenā valde nosauc Trocki par likvidatoru aģentu, bel izdevumā „Krasnoje Znamja" pierāda, ka nav iespējama apvienošanās ne likai ar 1JIJN likvidatoriskajiem kreisajiem, bel ari ar likvida-torisko Bundu Polijāll Bet Tiško sola apvienot KSDsp ar krievu likvidatoriem.

9

— Poslscriptum — pierakstījums. Red.

10

11

Akselroda raksts datēts ar 1912. Rada 17. maiju — pieci mēnesi pēc tam, kad svinīgi lika nodibināts Irockislu un likvidatoru bloks, Ы karotu pret antilikvidatoriem zem „nefrakcionarisiua" karogal

12

Maskavā 2, Naehičovaņā, Novonikolajevskā un Archangeļskā pa 1.

13

— „Uz priekšu". Red.

14

Sk. Itaksfu 4. izd., 17. sēj., 461.—17.T Ipp. Red.

15

Šī vēslule šeit liek citēla ar nelieliem stilistiskiem grozījumiem.

16

Pretēji likvidatoru izlaistām tenkām tieši šie savāktie lī<izek|i, kas sastāda vairāk nekā 12 000 mārku, un arī vācu biedru agrākā palīdzība radīja mūsu soc.-dem. preses pamatfondu Krievijā. Tekstā minētais visu pārskatu pilnīgais tulkojums par naudas līdzekļu vākšanām dažādās soc.-dem. avīzēs pusgada laikā tika nosūtīts Valdei, Konlrol-koinisijai un Bebelim.

17

.Sk. šā sējuma 80.—80. Ipp. Red.

18

Sk. šā sējuma 121. lpp. Red.

19

Pals par sevi saprotams, ka vārds „izdomāt" jāsaprot kopā ar savu „sāls graudiņu": komandējošās šķiras „izdomu" aprobežoja un noteica visas kapitālistiskās attīstības gaiļa Krievijā un visā pasaulē. Pastāvot tagadējiem šķiru samēriem Krievijā, kas kapitālistiski atlīstās. Apvienotās muižniecības padome, vēlēdamās saglabāt savu varu. nevarēja rīkoties citādi.

20

Sk. Rakstu 4. izd., 15. sēj., 309. lpp. lied.

21

Sk. ša sējumu 213. Ipp. lied.

22

Sk. šā sējuma 213. lpp. lied.

23

Tiklab „Pravda", kā arī avīze „Rec" ir kļūdījušās, runādamas par Berezovski 2. Kadets ir Rcrezovskis 1., Aleksandrs .teļeazaroviēs, Simbirskas muižnieks.

24

Sk. Rakstu 4. izd., 10. sēj., 366.- -368. Ipp. tied.

25

Sk. „Tautas brīvības frakcijas pārskatu" par 111 Valsts domes 2. sesiju (S.-Peterburgā, 1909.), 43. lpp. Jānožēlo, loti jānožēlo, ka Berezovska runu kadeti паи pārdrukājuši...

26

Sk. šā sējuma 100. un 101. lpp. Ped.

27

Avīze ,,Reē“ pret lo iebilst: ja lā ir, kāpēc tad labējie simpātiju pilni citē ,,Pravdu“ pret avīzi „Ней"? „Ней" le izdara viltojumu: ja labējie dotu vairāk brīvības „Pravdai" nekā avīzei „Ней", tad tas būtu nopietns arguments pret s.-d. Bel ikviens zina, ka stāvoklis ir lieši otrāds. Mūsu presei brīvības ir simtkārt mazāk nekā avīzei „Ней", drošības tūkstoškārt mazāk, „konstitucionālās" aizsardzības desmit-lūkstoškārt mazāk. Ikviens saprātīgs cilvēks saprot, ka avīzes „Ros-sija" un „Novoje Vremja" avīzi „Ней" ķircina ar „Pravdu", pie kam „J’ravdu“ vii,ias žņaudz, bel par avīzi „Ней" viņas kurn un lamājas. Tās ir „divas lielas atšķirības".

28

— izteiksmes maniere, tied.

29

— tiltiņ» alfabēta pirmie burti. lied.

30

Sk. šā sējuma 195. un 19G. Ipp. Пcd.

31

Vii'hnt iebildīs — irodeskuls tāpat kā Milnkovs un Ko strīdējās nr krājumu ,.Vecbi“. Jā, bet pie tam viņi joprojām bija vrehovieši. Sk. starp citu ,,l’iavdas" 8.r>. nr-u. (Sk. šā sējuma 221. un 222. 1pp. lied.)

32

Ščepeteva kga raksta 139. tpp. („Russkaja Misļ“, 1912. g.. 8. nr.l.

33

Turpat, 15.3. tpp.

34

Sk. Rakstu 4. izd., 15. sēj., 2.35—216. tpp. Red.

35

Sk. šsi sējuma 221. un 222. tpp. Red.

36

— Postscriplum — pierakstījums. Red.

37

Hokraksls šai vielā pārtraukts. Red.

38

—• „Jaunais Laiks4^38. Red.

2f>[38]

39

Sk. Rakstu 4. iz<t., 17. sēj., 416. Ij>]>. Red.

40

Sk. Rakstu 4. izd., 17. sēj., -100. un 401. Ipp. lU'il.

41

— „Uz priekšu", lieti.

42

- „Bremenes Pilsoņu Avīze", lieti.

43

— vismaz. Red.

44

Sk. S:i sējuma 243. un 244. lpp. Fteil.

45

Sk. Rakstu 4. izd., 14. sēj. Red.

46

Sk. ne vien toreizējos avīzes „Reē" rakstus, bet ari Miļukova kga paziņojumu Domē 1912. g. 13. decembrī: „Priekšsēdētājs (Rodzjanko! teica runu, ... nolasīja savu deklarāciju, ko mēs atzinām par savējo" (,,Rcč“, 313. nr., 14. decembrī)!! Lūk, kāda ir konslilucionalā (nejokojiet!) kadetu deklarācijai

47

16. decembri avīze „Rcč" apgalvo, ka arī s.-d. esot balsojuši par progresislu nekrietno formulu. Tas ir neticami. ,,Pravda“ klusē par lo. Iespējams, ka s.-d., kas sēdējuši (vai piecēlušies, lai aizietu?), „ieskaitīti" tajos, kas balsojuši par.

48

Sk. Rakstu 4. izd.. 17. sēj., 105. Ipp. Ited.

49

Sk. šā sējuma 390. un 891. lpp. tied.

50

— Raksta manuskripts saglabājies nepilnīgi. ИЫ.

51

Sis teksts iesniegts 25. janvara sēdē. 1. februāra sēdē 2. § pārgrozīts šādā veidā: „Atzīmējot sakarā ar zināmo atsevišķo gadījumu vidusskolās valdošo formālo un vienaldzīgo izturēšanos pret audzēk

52

ņiem, pedagoģiskā personālā atsvešināšanos no ģimenes, nepieciešams nodibināt vispārēju labvēlīgu uzskatu par augošo paaudzi".

53

Sk. šā sējuma 538. un 539. Ipp. Red.

54

Sk. šā sējuma 536. un 537. lpp. Red.

55

— „Laiks". Red.

Content

Uļjanovs Vladimirs Iļjičs Lenins Raksti-18

PRIEKŠVĀRDS

IV DOMES VELĒŠANU KAMPAŅA UN REVOLUCIONĀRĀS SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS UZDEVUMI

LIKVIDATORI PRET PARTIJU

HERCENA ATCEREI

ZEMES PIEDERĪBA EIROPAS KRIEVIJĀ

POLITISKĀS PARTIJAS KRIEVIJĀ

APTAUJA PAR LIELKAPITĀLA ORGANIZĀCIJĀM22

„KRIEVIJAS AGRĀRA JAUTĀJUMA41 BŪTlBA

DAŽI REZUMĒJUMI

PAR PRIEKŠVĒLĒŠANU MOBILIZĀCIJU

EKONOMISKAIS UN POLITISKAIS STREIKS

PĀRCEĻOTAJU JAUTĀJUMS

REVOLUCIONĀRIE UZPLŪDI*1

KSDSP VISKRIEVIJAS KONFERENCES LOZUNGI 1912. G. JANVARI UN MAIJA KUSTĪBA

LIKVIDATORI PRET REVOLUCIONĀRO MASU STREIKU

„APVIENOTAJĀ

РАК MUŠU UN LIBERĀĻU POLEMIKAS RAKSTURU UN NOZĪMI

KAPITĀLISMS UN „PARLAMENTS"

STOLIPINA UN NARODNIKU AGRARAS PROGRAMAS SALĪDZINĀJUMS

STĀVOKLIS KSDSP UN TUVĀKIE PARTIJAS UZDEVUMI

ATBILDE LIKVIDATORIEM47

DEMOKRĀTIJĀ UN NARODISTCISMS ĶĪNA

ITĀLIJAS SOCIĀLISTU KONGRESS

KRIEVIJAS „VARDA BRlVlBA“

KĀ P. В. AKSELRODS ATMASKO LIKVIDATORUS

PUSGADA DARBA REZULTĀTI"

PAR PAŠREIZĒJO STĀVOKLI KSDS PARTIJA 61

SĀKOTNĒJAIS postskriptums BROŠŪRAI „PAR PAŠREIZĒJO STĀVOKLI KSDS PARTIJA*4 81

KAPITĀLISMS UN TAUTAS PATĒRĒŠANA

LIBERĀĻI UN KLERIKĀĻI

LIBERĀĻU KARAGĀJIENS

VAI TAGAD РАК STRĀDNIEKU KUSTĪBAS PAMATU VAR ВОТ „KOALĪCIJU BRĪVĪBAS44 LOZUNGS?

PRINCIPIĀLIE JAUTĀJUMI

PĒDĒJAIS VĀRSTULIS

MAZA IZZIŅA

STRĀDNIEKU IZPEĻŅA UN KAPITĀLISTU PELŅA KRIEVIJA

DARBA DIENA

MASKAVAS GUBERŅAS FABRIKĀS

DARBA DIENA UN DARBA GADS MASKAVAS GUBERŅA

ANGLIJA

RAŽOŠANAS KONCENTRĀCIJĀ KRIEVIJA

KARJERA

STARPTAUTISKA SOCIĀLISTISKĀ BIROJA SEKRETARIĀTAM

KADETI UN AGRAUA1S JAUTĀJUMS

SLIKTA A1ZSTAVEŠANA

LIKVIDATORI UN ,,VIENĪBA“74

PĀRRUNĀS PAR „KADETU EŠANU“

STRĀDNIEKI UN ,,PRAVDA“

SUNAK UN TAGAD

STARPTAUTISKAIS TIESNEŠU KONGRESS

VEL VIENS KARAGĀJIENS PRET DEMOKRĀTIJU

KADETI) UN NOVOVREMENIEŠU VIENOTĪBA

SAKARA AR N. S. POĻANSKA VĒSTULI

PAR POLITISKO LĪNIJU

AMERIKAS STRĀDNIEKU PANĀKUMI

ITĀLIJAS UN TURCIJAS KARA BEIGAS

AZARTA SPELE

GARĪDZNIECĪBA VĒLĒŠANAS UN VĒLĒŠANAS АН GARĪDZNIECĪBU

MIĻUKOVA KGA ,,POZICIJA“

PĒTERBURGAS STRĀDNIEKU DEPUTĀTS

BALKANU TAUTAS UN EIHOPAS DIPLOMĀTIJĀ

DIVAS UTOPIJAS

ANGĻU STRĪDI

PAR STRĀDNIEKU LIBERĀLO POLITIKU

JAUNA PASAULES VESTURES NODAĻA

KARA ŠAUSMAS

KADETI UN LIELBURŽUAZI.JA

AT.IAUNINATA ĶĪNA

PREZIDENTA VĒLĒŠANU REZULTĀTI UN NOZĪME AMERIKA

MUŠU PARTIJAS „SĀPĪGIE JAUTĀJUMI»

JAUTĀJUMĀ РАК DAŽAM STRĀDNIEKU DEPUTĀTU RUNĀM91

JAUTAJUMA РАК STRĀDNIEKU DEPUTĀTIEM DOME UN PAR VIŅU DEKLARĀCIJU

JAUTA JUMA PAR 15. NOVEMBRA NOTIKUMU

REFORMISMA SLIMĪBA

«RIMŠANA NABADZĪBA KAPITĀLISTISKAJĀ SABIEDRĪBA

STRĀDNIEKU ŠĶIRA

UN TAS ,,PARLAMENTARA“ PĀRSTĀVĪBĀ

NACIONĀLISTU „SAMIERINĀŠANĀS"

AR KADETIEM

NACIONALLIBERAĻI

ANGĻU STRĀDNIEKU KUSTĪGA 1912. GADA

REVOLUCIONĀRĀ STREIKA UN IELU DEMONSTRĀCIJU ATTĪSTĪBA

VAĻSIRDĪGI

BRIANA KABINETS

DZĪVE MĀCA

JAUNA DEMOKRĀTIJĀ

PAR NARODiyiCLSMU

SOCIĀLDEMOKRĀTIEM182

AZEFU PASAULE

BURŽUĀZIJĀ UN REFORM ISMS

PAR ATKLĀTU PARTIJU

ZEMNIEKU ZEMES MOBILIZĀCIJĀ

KRIEVI UN NĒĢERI

PAR KĀDU ATKLĀJUMU

ANGLIJAS STRĀDNIEKU PARTIJAS KONGRESS

KONSTITUCIONĀLO ILUZIJU BOJA EJA

PATEICAMIES PAR VAĻSIRDĪBU

VIENĪBAS JAUTĀJUMS

KARĻA MARKSA MAClBAS VĒSTURISKIE LIKTEŅI

LIELA MUIŽNIEKU UN SĪKA ZEMNIEKU ZEMTURĪBA KRIEVIJA

„UZDEVUMA MEZGLS-

LIBERĀĻI IZSKAISTINA DZIMTBŪŠANU

„ZINĀTNISKĀ» SVIEDRU IZSPIEŠANAS SISTĒMA

„BRĪVIE NAUDAS LĪDZEKĻI441

PIEZĪMES

V. I. ĻEŅINA DZĪVES UN DARBĪBAS DATI

SATURS

1