Uļjanovs Vladimirs Iļjičs

Lenins Raksti-16

V. I. ĻEŅINS

16 SĒJUMS

PRIEKŠVĀRDS

Sešpadsmitajā sējumā ietilpst V. I. Ļeņina darbi, kas sarakstīti no 1909. gada septembra līdz 1910. gada decembrim.

Sējuma pamatsaturs ir raksti un dokumenti, kas veltīti cīņai par partiju, par tās revolucionārajiem principiem, pret diviem oportunisma veidiem partijā: likvidatoriem, „partijas tiešajiem pretiniekiem", un otzovistiem, „partijas slepenajiem ienaidniekiem", kā arī pret samierinātājiem, kuri slēpa tiklab vienus, kā arī otrus oportunistus.

Cīņai pret likvidatorismu — liberālās buržuāzijas aģentūru partijā — veltīti darbi: „Atmaskotie likvidatori", „Likvidatoru paņēmieni un boļševiku partejiskie uzdevumi", „Avīze „Golos Social-Demokrata" un Čerevaņins", „Likvidatoru „Balss" pret partiju".

Raksti: „Par otzovisma un dieva taisīšanas piekritēju frakciju", „Saruna ar Pēterburgas boļševikiem", „Apkaunojoša izgāšanās", „Par „vperjodiešu" frakciju" vērsti pret otzovismu un ultimatismu.

Darbā „Publicista piezīmes" dots KSDSP CK 1910. gada Janvara plēnuma lēmumu novērtējums, raksturota cīņa plēnumā pret likvidatoriem, troekistiem un samierinātājiem.

Raksti: „Starptautiskā sociālistiskā biroja vienpadsmitā sesija", „Jautājums par kooperatīviem Starptautiskajā sociālistiskajā kongresā Kopenhāgenā", „Divas pasaules", „Domstarpības Eiropas strādnieku kustībā" vērsti pret. oporlunismu Eiropas strādnieku kustībā, pret II Internacionāles vadoņu nodevīgo politiku.

Raksti: „Partijas iekšējās cīņas vēsturiskā nozīme Krievijā", „Par streiku statistiku Krievijā" veltīti 1905.— 1907. gada revolūcijas pieredzes pētīšanai.

Sešpadsmitajā sējumā ievietoti astoņi dokumenti, kas V. I. Ļeņina Rakstos iespiesti pirmoreiz: „Vēstule Kapri skolas klausītājiem", kas atmasko Kapri skolas antiparle-jisko darbību; „Par idejisko sairumu un sajukumu Krievijas sociāldemokrātijā"; „Par grupu „Vpcrjod""; „Paziņojums par avīzes „Raboēaja Gazeta" izdošanu"; „Atklāta vēstule visiem sociāldemokrātiem partijniekiem", kur iztirzāts partijas iekšējais stāvoklis pēc KSDSP CK Janvara plēnuma 1910. gadā; divi iesniegumi KSDSP Centrālajai Komitejai. Šie dokumenti, tāpat kā sešpadsmitā sējuma rakstu vairākums, veltīti cīņai par partiju, cīņai divās frontēs.

No jauna ievietoto rakstu vidū — lielais Ļeņina darbs „Šolaiku zemkopības kapitālistiskā iekārta", kas sarakstīts 1910. gada beigās. Tā rokraksts līdz šim laikam nav vēl pilnīgi sameklēts. Raksta beigas ar parakstu: V. Hjins, kā arī I nodaļas beigas un II sākums, kuru trūka, publicējot darbu 1932. gadā, tagad ir atrastas, un tāpēc I, II un VII nodaļa pirmoreiz iespiestas pilnīgi.

V. I. ĻEŅINS 1910.

.

ATMASKOTIE LIKVIDATORI

Lasītajiem, protams, ir zināms, ka pēdējā gadā mušu partijai nācies nodarboties ar tā dēvēto likvidatoru virzienu sociāldemokrātijā. Likvidatori ir tie visbezbailīgākie opor-tunisti, kas sākuši sludināt, ka šolaiku Krievijā neesot vajadzīga nelegālā sociāldemokrātiskā partija, neesot vajadzīga KSDSP. Tāpat lasītājiem ir zināms, ka cīņu pret šo likvida-torisko virzienu veica un paveica boļševisms, paveica vismaz tiktāl, ka Viskrievijas partijas konferencē 1908. gada decembrī^1 likvidatorismu nosodīja visnoteiktākā un negrozāmākā veidā pret meņševiku un vienas da]as bundistu balsīm (otra bundistu daļa sacēlās pret likvidatorismu).

Tomēr meņševiku frakcijas oficiālais organs „Golos Social-Demokrata"2 ne vien neatzina sevi par likvidato-risku, bet, gluži otrādi, visu laiku uzstājās neparasti „lepni un cēli“, noliedzot jebkādu savu piederību pie likvidatorismu. Fakti runāja savu valodu. Bet avīze „Golos Social-Demo-krata“ augstprātīgi ignorēja faktus. Nesen klajā laistais Pļechanova „Dņevņik Social-Demokrata"8 9. nr. (1909. g. augustā) ir ārkārtīgi vērtīgs ar to, ka viens no meņševisma vadoņiem te galīgi atmasko likvidatorismu. Ar to neizbeidzas „Dņevņika" nozīme, bet šī lietas puse jāaplūko vispirms.

Avīzes ,,Proļctarij“4 45. nr-ā bija iespiesta Viborgas rajona (S.-Pēterburgā) meņševiku vēstule, kuri protestēja pret meņševikiem likvidatoriem. Avīzes ,,Golos“ 14. nr-ā (1909. g. maijā) šo vēstuli pārdrukā, un redakcija piezīmē: „Avīzes „Proļetarij" redakcija izliekas, it kā biedru vibor-dzicšu vēstulē tā saskatījusi soli projām no avīzes „Golos Social-Demokrata"...“.

Nāk klajā Pļechanova ,,Dņevņiks“. Tā autors parāda likvidatoru ideju pilnīgu saturu rakstā, kas bez jebkādas redakcijas ierunas (un turklāt rakstā, kas pauž pilnīgi Los pašus uzskatus, kādi ir redakcijai) ievietots avīzes ,,Golos“ 15. nr-ā. Turklāt Pļechanovs citē vibordziešu vēstuli un saka: „Šī vēstule mums rāda, kā plašas strādnieku organizācijas reizēm ietekmē cilvēki, kas aizgājuši no mūsu partijas, aizbildinādamies ar ,,jauna“ darba iemeslu” („Dņev-ņika” 10. lpp.). Tas ir tieši tas „iemesls”, ko avīze „Golos” vienmēr izvirzījusi! „Tāda ietekme — turpina Pļecha-novs — nemaz nav sociāldemokrātiskā ietekme; šī ietekme pēc sava gara ir pavisam naidīga sociāldemokrātijai” (11. lpp.).

Tātad Pļechanovs citē vibordziešu vēstuli pret avīzes „Golos Social-Demokrata” 15. nr-u. Mēs jautājam lasītājam, kurš tad ir tas, kas patiešām „izliekas"? Vai „izlikās” avīze ,,Pro|etarij“, apsūdzēdama avīzi „Golos” likvidatorismā, vai arī izlikās avīze „Golos”, noliegdama jebkādus savus sakarus ar likvidatorismu?

Avīzes „Golos” redakci ja ir pieķerta literārā negodīgumā, to atmaskojis tās vakarējais loceklis P|echanovs.

Bet tas vēl nebūt nav viss.

Rakstā ar F. Dana parakstu avīzes „Golos” 15. nr-ā (1909. g. jūnijā) lasām paziņojumu, ka „no aplamajām un apzināti ļaunprātīgajām apsūdzībām likvidatorismā” „Pravdu” 6 pasarga tās kā ārpusfrakcionaras avīzes reputācijā (12. lpp.). Spēcīgāk izteikties nevar. Ir grūti attēlot savā fizionomijā dižāku, cēlāku sašutumu sakarā ar avīzes „Golos” apsūdzēšanu likvidatorismā.

Nāk klajā Pļechanova „Dņevņiks”. Likvidatoru ideju pilnīgo saturu autors parāda kādā avīzes „Golos” 15. nr-a rakstā un pasaka meņševikiem, kas ir vienis prātis ar šīm idejām: „Kāpēc apvainoties, kad pārmet likvidatorismu, ja patiešām pašam stipri vien piemīt šāds grēks?” (5. lpp.). „Biedru S. “ “ (Pļechanova iztirzājamā avīzes „Golos” 15. nr-a raksta autoru) „ne vien var, bet arī vajag apsūdzēt likvidatorismā, jo plāns, ko viņš iztirzā un aizstāv savā vēstulē, tiešām nav nekas cits kā mūsu partijas likvidēšanas plāns” („Dņevņika” G. lpp.). Bet šis b. S. savā rakstā tieši runā par savu solidaritāti ar „Kaukazijas delega-ciju“, t. i., ar avīzes ,,CxoIos“ redakciju, kurai, kā zināms, šajā delegācijā no trim mandātiem bija divi.

Pļechanovs turpina:

„Te jāizvēlas: vai nu likvidalorisms, vai arī cīņa pret to. Trešā ceļa nav. Tā sacīdams, es, protams, domāju biedrus, ko vada nevis viņu personīgās intereses, bet mūsu kopīgās lietas intereses. Tiem, kurus vada viņu personīgās intereses; tiem, kuri domā tikai par savu revolucionāro karjeru — ir taču arī tāda karjera! — tiem, protams, ir trešā izeja. Šā kalibra lielie un mazie cilvēki var laipot — un tagad viņiem pat jālaipo — starp likvidalorisko un anti-likvidatorisko virzienu; tagadējos apstākļos viņiem visiem spēkiem jāizvairās tieši atbildēt uz jautājumu par to, vai ir jācīnās pret likvidatorismu; viņiem jātiek vaļā no lādas atbildes ar „līdzībām un tukšām hipotēzēm", jo nav taču vēl zināms, kurš virziens ņems virsroku, likvidatoriskais vai antilikvidatoriskais, un šiem gudrajiem diplomātiem gribas katrā ziņā piedalīties svētkos: par katru cenu viņi grib būt uzvarētāju pusē. Es atkārtoju, ka tādiem ļaudīm ir arī trešā izeja. Bet b. S. droši vien būs ar mani vienis prālis, ja teikšu, ka tie nav īsti cilvēki, bet „spēlītes cilvēciņi". Nav vērts par viņiem runāt: tie ir iedzimti oportu-nisti; viņu devize — „ко vēlaties?" “ („Dņevņika" 7. un 8. lpp.).

'Го sauc par smalku mājienu... uz rupjiem nolikumiem. Piektais un pēdējais cēliens, pirmais skats. Uz skatuves avīzes „Golos" redaktori, visi bez viena. Redaktors tāds un tāds ar sevišķi cēlu izteiksmi sejā uzrunā publiku: „pret mums vērstās apsūdzības likvidatorismā ir ne vien aplamas, bet arī apzināti ļaunprātīgas".

2. skats. Tie paši un „viņš", avīzes „Golos" redaktors, kas nupat laimīgi izstājies no redakcijas^7 (izliekas, ka neredz nevienu no redaktoriem, un saka, uzrunādams ar redakciju solidāro līdzstrādnieku S.): „Vai nu likvidalorisms, vai arī cīņa pret to. Trešā izeja ir tikai revolucionāriem karjeristiem, kas laipo, izvairās no tiešas atbildes, nogaida, kurš ņems virsroku. Biedrs S. droši vien būs ar mani vienis prālis, ka tie nav īsti cilvēki, bet spēlītes cilvēciņi. Nav vērts par viņiem runāt: tie ir iedzimti oportunisti; viņu devize — „ко vēlaties?" “

Dzīvosim — redzēsim, vai „biedrs S.“, koleklivi meņševis-tiskais biedrs S„ patiešām būs vienis pratis ar Pļechanovu, vai arī tas uzskatīs par labāku palūrēt sev par vadītājiem dažus spēlītes cilvēciņus un iedzimtus oporlunislus. Vienu lietu mēs varam droši teikt jau tagad: no meņševikiem strādniekiem, ja Pļechanovs, Potresovs („pārliecināts likvi-dators“ pēc Pļechanova atsauksmes „Dņevņika“ 19. Ipp.) un „spēlītes cilvēciņi^11 ar devizi „ko vēlaties?11 pilnīgi izklāstīs viņiem savus uzskatus, droši vien neatradīsies ne desmits no simta par Potresovu un par „ko vēlaties?14 kopā. Par to var galvot. Pietiek ar Pļechanova uzstāšanos, lai meņševikus strādniekus atstumtu ir no Potresova, ir no „ko vēlaties^11. Mūsu uzdevums — parūpēties, lai strādnieki meņševiki, it sevišķi tie, kurus grūti ietekmēt ar boļševiku propagandu, pilnīgi iepazītos ar Pļechanova „Dņevņika^11 9. nr-u. Mūsu uzdevums — parūpēties, lai strādnieki meņševiki tagad nopietni sāktu noskaidrot idejiskos pamatus domstarpībām starp Pļechanovu, no vienas puses, Potre-sovu un ,,ko vēlaties^11 — no otras.

Šajā sevišķi svarīgajā jautājumā Pļechanovs „Dņevņika^11 9. nr-ā arī dod ārkārtīgi vērtīgu, bet ļoti ļoti nepietiekamu materiālu. „Lai dzīvo „ģenerālā norobežošanās^11!11 — tā izsaucas Pļechanovs, apsveikdams boļševiku norobežošanos no anarehosindikalistiem (tā Pļechanovs nosauc mūsu otzo-vistus, ullimatislus un dieva taisītājus) un paziņodams, ka „mums, meņševikiem, jānorobežojas no likvidatoriem^11 („Dņevņika^11 18. Ipp.). Mēs, boļševiki, kas jau esam novilkuši sev ģenerālo robežu, protams, no visas sirds pievienosimies šai prasībai par ģenerālo norobežošanos meņ-ševiku frakcijā. Mēs ar nepacietību gaidīsim šo ģenerālo norobežošanos meņševikos. Mēs palūkosimies, kur viņiem ies ģenerālā robeža. Mēs palūkosimies, vai tā patiešām būs ģenerālā robeža.

Meņševiku šķelšanos likvidatorisma dēļ Pļechanovs iztēlo kā šķelšanos organizatoriskā jautājumā. Bet lai pašā laikā viņš dod materiālu, kas rāda, ka te nepavisam nav runas par organizatorisko jautājumu vien. Pļechanovs pagaidām novelk divas robežas, no kurām neviena vēl nepelna ģenerālās robežas nosaukumu. Pirmā robeža noteikti norobežo Pļechanovu no Potresova, otra — nenoteikti norobežo viņu no „frakcionariem diplomātiem'1, spēlītes cilvēciņiem un iedzimtiem oportunistiem. Par Potresovu PJechanovs saka, ka jau 1907. gada rudenī tas „izrunājies kā pārliecināts likvidators*1. Hei ar to vēl nepietiek. Bez šā Potresova mutvārdu paziņojuma organizatoriskā jautājumā PJechanovs atsaucas uz meņševiku pazīstamo kolektivo darbu „Sabiedriskā kustība Krievijā XX gadsimta sākumā^1* un saka, ka viņš, PJechanovs, esot izstājies no šā krājuma redakcijas, jo izrādījies, ka Potresova raksts (pat pēc labojumiem un pārstrādāšanas, ko pieprasījis Pļechanovs un kas izdarīta ar Dana un Martova starpniecību) neesot bijis Pļechanovam pieņemams. „Es pilnīgi pārliecinājos, ka Potresova raksts nav labo jams'* (20. Ipp.). „Es ieraudzīju, — raksta viņš „Dņcvņikā**, — ka likvidatoriskā doma, ko Potresovs izsacīja Manheimā, ir cieši nostiprinājusies viņa prātā un ka viņš ir pilnīgi zaudējis spēju ar revolucionārā acīm raudzīties uz sabiedrisko dzīvi tās tagadnē un pagātnē** (19. un 20. Ipp.). „Es Potresovam neesmu biedrs... man ar Potresovu nav pa ceļam** (20. Ipp.).

Te jau nepavisam nav runas par šolaiku organizatoriskajiem jautājumiem, ko Potresovs savā rakstā nav skāris un nevarēja skart. Runa ir par sociāldemokrātijas progra-inas un taktikas pamatidejām, kuras „likvidē** meņševiku kolektīvais „darbs**, kas iznāk Martova, Maslova un Potresova kolektivā meņševiku redakcijā.

Lai še novilktu tiešām ģenerālu robežu, nepieliek saraut saites ar Potresovu un izdarīt „smalku** aizrādījumu uz „ко vēlaties** varoņiem. Šim nolūkam vajag pamatīgi izpētīt, tieši kur, tieši kad, kāpēc un kā „Potresovs zaudējis spēju ar revolucionārā acīm raudzīties uz sabiedrisko dzīvi**. Likvidalorisins — saka PJechanovs' — ved' „visapkaunojošākā oportunisma purvā** (12. Ipp.). „Jaunais vīns pārvēršas viņiem (likvidatoriem) par skābu dziru, kas derīga varbūt vienīgi sīkburžuaziskā eliķa pagatavošanai** (12. Ipp.). Likvidatorisms „atvieglo sīkburžuaziskām tendencēm iespiešanos proletāriešu vidū** (14. Ipp.). „Es ne vienreiz vien esmu ņēmies pierādīt ietekmīgiem biedriem meņševikiem, ka viņi izdara lielu kļūdu, parādot reizēm, ka ir gatavi iet roku rokā ar kungiem, no kuriem lielākā vai mazākā mērā dveš oporlunisms** (15. Ipp.). „Likvida-torisms taisnā līnijā virzās uz oportunisma un sociāldemokrātijai naidīgo sīkburžuazisko tieksmju neizbrienamo purvu“ (16. lpp.). Salīdziniet visas šīs Pļechanova atsauksmes ar viņa apgalvojumu, ka Polresovs ir pārliecināts likvidators. Ir pilnīgi skaidrs, ka Pļechanovs notēlojis Pot-resovu (pareizāk būs teikt, ka Pļechanovs tagad atzinis Potresovu) par sīkburžuazisku demokrātu oporlunistu. Ir pilnīgi skaidrs, ka, ciktāl meņševisms, ko pārstāv visi ietekmīgākie frakcijas literati (izņemot Pļechanovu), piedalās šajā potresoviadē („Sabiedriskajā kustībā"), tiktāl Pļechanovs tagad atzinis meņševismu par sīkburžuazisku oportu-nistisku virzienu. Ciktāl meņševisms kā frakcija atbalsta un aizstāv Potresovu, tiktāl Pļechanovs tagad atzinis meņševismu par sīkburžuazisku oportunistisku frakciju.

Secinājums skaidrs: ja Pļechanovs paliks viens, ja viņš nesagrupēs ap sevi meņševiku masu vai kaut ievērojamu viņu daļu, ja viņš neatsegs visu meņševiku strādnieku priekšā visas šā sīkburžuaziskā oportunisma saknes un izpausmes, tad izrādīsies, ka mūsu doto meņševisma novērtējumu būs apstiprinājis teorētiski visizcilākais meņše-viks, kas vistālāk aizvedis meņševikus 1906. un 1907. gada taktikā.

Dzīvosim — redzēsim, vai Pļechanova pasludinātais „revolucionārais meņševisms" būs spējīgs cīnīties pret visu to ideju loku, kuras dzemdējušas Potresovu un likvida-lorismu.

Runādams par ģenerālo norobežošanos pie boļševikiem, Pļechanovs salīdzina bojševistiskos marksistus, sociāldemokrātus, ar Gogoļa Osipu, kas vāca kopā visādas grabažas, katru aukliņu (līdz pat empiriokriticismam un dieva taisīšanai). Tagad boļševiku Osips — joko Pļechanovs — sācis „paplašināt ap sevi telpu", dzīt ārā antimarksistus, mest projām „aukliņu" un pārējās grabažas.

Pļechanova joks skar nevis uzjautrinošu, bet galveno un visnopietnāko Krievijas sociāldemokrātijas jautājumu: kāds virziens tās iekšienē ir vairāk kalpojis par labu grabažām, „aukliņai", t. i., par labu buržuāziski demokrātiskajām ietekmēm proletāriešu vidū. Visi frakcionaro strīdu „smalkumi", visas ilgstošās peripetijas cīņā dažādu rezolūciju, lozungu utt. dēļ — viss šis ,,1'rakcionarisms" (ko tagad tik bieži nosoda, tikai kliedzot pret ,,frakcionarismu“ un tādējādi visvairāk sekmējot principialitātes trūkumu), — viss šis ,,frakcionarisms“ grozās ap šo galveno un visnopietnāko Krievijas sociāldemokrātijas jautājumu: kurš virziens tās iekšienē bija visatsaucīgākais buržuāziski demokrātiskajām ietekmēm (kas buržuāziskās revolūcijas apstākļos Krievijā ir vairāk vai mazāk nenovēršamas uz ilgāku vai īsāku laiku, kā nenovēršamas ir šīs ietekmes ikvienā kapitālistiskā zemē). Ikvienam virzienam sociāldemokrātijā nenovēršami pievienojas gan lielāks, gan mazāks daudzums ne tīri proletārisku, bet pusproletarisku, pussīkburžuazisku elementu: jautājums ir tas, kāds virziens mazāk pakļaujas tiem, ātrāk atbrīvojas no tiem, sekmīgāk cīnās pret tiem. Tas tad arī ir jautājums par sociālistisko, proletārisko, marksistisko ,,Osipu“ attiecībā pret liberālo vai anarchis-fisko, sīkburžuazisko, antimarksistisko „aukliņu^1*.

Boļševiku marksisms — saka Pļechanovs — ir „vairāk vai mazāk šauri un rupji izprasts marksisms^11. Meņševiku marksisms acīm redzot ir „vairāk vai mazāk plašs un smalks^11. Palūkojieties uz revolūcijas rezultātiem, uz sociāldemokrātiskās kustības vēstures sešu gadu (1903.—1909.) — un kādu sešu gadul — rezultātiem. Boļševistiskie ,,Osipi“ ir jau novilkuši „ģenerālo robežu^11 un „parādījuši durvis^11 boļševistiskai sīkburžuaziskai „aukliņai^11, kas tagad gaužas par to, ka tā esot „izsviesta^11 un „atstumta^11.

Ierādās, ka meņševistiskais ,,Osips“ ir vientulis, viņš izstājies tiklab no oficiālās meņševiku redakcijas, kā arī no svarīgākā meņševiku darba koleklivās redakcijas, vientuļš protestētājs pret „sīkburžuazisko oportunismu^11 un likvi-datorismu, kas valda ir vienā, ir otrā redakcijā. Izrādās, ka meņševistiskais ,,Osips“ sapinies meņševistiskajā „aukliņā^11. Ne viņš pievācis aukliņu, bet tā pievākusi viņu. Ne viņš to pievarējis, bet tā — viņu.

Sakiet, lasītāj, vai jūs izvēlētos būt boļševistiskā vai meņ-ševistiskā „Osipa^11 stāvoklī? Sakiet, vai strādnieku kustības vēsturē tas marksisms ir „šaurs un rupjš^11, kas ciešāk saistīts ar proletāriskām organizācijām un kas sekmīgāk tiek galā ar sīkburžuazisko „aukliņu^11?

Iespiests pēc avizes ,,Proleiarij'* teksta

,.Profefar//‘\ £7. un <8. nr., 1900. y.

5. (18.) septembri

SAKARA AR MASKAVAS APGABALA KOMITEJAS IZPILDU KOMISIJAS ATKLATO VĒSTULI^8

Sakarā ar šo rezolūciju par bēdīgi slaveno ,,skolu“ muins jāpiezīmē, ka mēs nekādā ziņā nenosodām strādniekus, kas ar prieku izmantoja iespēju braukt uz ārzemēm pamācīties. Šie strādnieki „sazinājās" tiklab ar mums, kā arī ar CK — (nupat saņemtajā vēstulē arī Maskavas apgabala komitejas Izpildu komisija ziņo, ka viens skolnieks jau atsūtījis tai pārskatu) — un mēs paskaidrojām viņiem tā dēvētās skolas nozīmi. Pie reizes, lūk, daži citāti no mūsu saņemtā hektografētā šās skolas „Pārskata". „Nolemts uzsākt skolas darbus ar esošo klausītāju (9 biedri) un lektoru (6 biedri) skaitu". No šiem 6 lektoriem partijai labi zināmi: Maksimovs, Lunačarskis, Ļadovs, Ajeksinskis. Biedrs Aļeksinskis „norādīja" (atklājot skolu): „Skolai izmeklēta noteikta vieta sakarā ar to, ka tur atrodas daudz lektoru". Biedrs Aļeksinskis izteicies pārāk atturīgi: ,,tur“ atrodas nevis „daudz", bet gan visi jaunās frakcijas lektori (daži pat saka: visi iniciatori, ir organizatori, ir aģitatori, ir darbinieki). Beidzot: „Biedrs Aļeksinskis sācis praktiskās nodarbības organizatoriskā jautājumā". Uzdrošināmies cerēt, ka šajās „praktiskajās" nodarbībās liek sīki paskaidrots, kāda nozīme ir mājieniem Maksimova „Pārskatā", kuri skar avīzes „Profetarij“ redakcijas centienus sagrābt visas frakcijas mantu savā rīcībā...

„Pro}etarij47. un 4Я. nr., J909. u. 5. (18.) septembri

Iespiests pēc avīzes „Profe/cui;“ teksta

PAR VELEŠANAM PĒTERBURGA^9

(RAKSTIŅŠ)

Uz 21. septembri noteiktas vēlēšanas S.-Pēterburgā. Strādnieku partijai jāveic šīs vēlēšanas ārkārtīgi smagos apstākļos. Bet to nozīme ir ārkārtīgi liela, un visiem sociāldemokrātiem jāsasprindzina visi savi spēki nākamajā — daļēji jau uzsāktajā — vēlēšanu kampaņā.

Vēlēšanas notiek visnegantākās reakcijas apslākļos, kad cara valdības bandas kontrrevolucionarā trakošana izvērtusies plašos apmēros — jo svarīgāk, lai šai reakcijai tiktu nostādīta pretim kandidatūra, ko izvirza sociāldemokrātiskā partija, vienīgā partija, kura pratusi arī no meln-simtnieciskās III Domes tribines pacelt savu balsi, pasludināt savu nelokāmo sociālistisko pārliecību, atkārtot slavenās revolucionārās cīņas lozungus, pacelt republikas karogu kontrrevolūcijas oktobristiski melnsimtniecisko varoņu, kā arī kontrrevolūcijas liberālo (kadetu) ideologu un aizstāvju, priekšā.

Vēlēšanas notiek tādos apslākļos, kas pilnīgi izslēdz plašu strādnieku šķiras masu līdzdalību: strādnieki izslēgti no vēlētāju skaita, vēlētāju rindas nopļāvusi triumfējošā muižnieku banda, kas izdarīja 1907. gada 3. jūnija apvērsumu, — jo svarīgāk, lai šās auditorijas priekšā, kura vismazāk spēj simpatizēt sociāldemokrātijas idejām vispār, uzstātos partija, kas cīņu par sociālismu savieno ar cīņu par konsekventu un noteiktu demokrātisku revolūciju buržuāziskā zemē. Lai cik šaurs, lai cik apgrūtināts bijis sociāldemokrātiskās partijas darbs strādnieku masās pēdējā laikā, šis darbs tomēr nepārtraukti noticis un noliek. Simtiem strādnieku grupu un pulciņu glabā social-demokrātiskās partijas Iradicijas, turpinātās darbu,audzina jaunus proletāriešu cīnītājus. Strādnieki sociāldemokrāti savu deputātu, savu aģitatoru, savu pilnvaroto personā tagad uzstāsies sīkburžuazisko vēlētāju masas priekšā un atgādinās viņiem tos īstā demokrātismā uzdevumus, ko buržuāziskās demokrātijās partijas un grupiņas ir aizmirsušas.

Vēlēšanas noliek, absolūti padzenot no legalitātes robežām sociāldemokrātisko partiju un visas strādnieku šķiras organizācijas, lai tās būtu kādas būdamas, pilnīgi neiespējamas padarot strādnieku sapulces, pilnīgi aizliedzot strādnieku presi, pilnīgi nodrošinot (ar policijas līdzekļiem) ,,opozicijas“ monopolu kadetu partijai, kas proslituēja sevi ar daudzajiem nedzirdēti sulainiskajiein izlēcieniem melnajā Domē un palīdzēja patvaldībai vākt Eiropā naudu cietumiem un karātavām, palīdzēja notēlot Eiropas kapitālistu priekšā konstitucionālās patvaldības komēdiju. Jo svarīgāk, lai šis kadetu monopols, ko sarga karātavu mežs un kas „nopelnīts*4 ar bezgalīgu liberālu līšanu carisma priekšā, tiktu iznicināts, iznīcināts par katru cenu, iznīcināts plašas masas priekšā, kura redz vēlēšanas, dzird par vēlēšanām, seko kandidātu liktenim un vēlēšanu rezultātiem. Ja visu zemju buržuāziskajiem politikāņiem, sākot ar Krievijas kadetiem un beidzot ar Vācijas „brīvdomātājiem“ vai buržuāziskās demokrātijās „radikāļiem** Francijā, par visu svarīgāki ir tiešie panākumi, par visu svarīgāk ir iegūt deputātā vietiņu, tad sociālistiskajai partijai par visu svarīgāka ir propaganda un aģitacija masās, par visu svarīgāk ir sludināt sociālismā idejas un konsekventu pašaizliedzīgu cīņu par pilnīgu demokrātiju. Bet šo propagandu ne tuvu nevar izmērīt tikai ar to balsu skaitu vien, kuras speciāli izmeklētas ar muižnieku kungu realizēto 3. jūnija likumu.

Palūkojieties uz mūsu kadetu presi: cik tā apbrīnojami nekaunīgi izmanto savu Miļukova pakalpības nopelnīto un Stolipina apsargāto monopolu. „Par S.-Peterburgas vēlēšanu iznākumu — raksta avīze ,,Beč“w 1. augusta ievadrakstā — neviens nešaubās... Ja Kullera, šā visautoritatīvākā II Domes deputātā, kandidatūra tiks fiksēta, tad uzvara vēlēšanās būs vēl impozantāka**. Nu, protams! Kas var būt „impozantāks** nekā uzvara pār „kreisajiem**, kurus „atstūmis” melnsimtnicciskais valsts apvērsums? Kas var būt impozantāks nekā uzvara pār sociālismu, kurš savus vecos ideālus sludina nelegālajā presē un nelegālajās strādnieku organizācijās, uzvara, ko gūst „demokrāti”, kuri savu demokrātismu ērti ietilpina Stolipina konstitūcijas ietvaros? Kas mietpilsoņa acis, mierīgā iedzīvotāja acis, iebiedētā Krievijas cilvēka acīs var būt „autoritatīvāks” par bijušo ministru Kutlera kgu? „Tautas brīvības” partija deputātā autoritāti Domē mēri ar viņa autoritāti Romanova, Stolipina un Ko acīs.

„Jādomā, — cildeni turpina avīze ,,Reč“, — ka šoreiz nepieļaus arī balsu veltīgu saskaldīšanos starp progresīvajiem kandidātiem. Tieši tādā nozīmē izteicās viens no „kreisā bloka” pārstāvjiem — V. V. Vodovozovs”.

Kā saule mazā ūdens pilienā, tā šajā mazajā tirādē atspoguļojas visa mūsu kadetu daba. Skaldīt balsis ir „veltīgi” (kadeti jau nesaka: ir bīstami melnsimtnieku priekšā, jo liberāļu muļķīgo pasaciņu par melnsimtnieciskajām briesmām pārāk uzskatāmi apgāzuši revolucionārie sociāldemokrāti un nolikumi), — kāpēc tad ir „veltīgi”, kungi? Tāpēc, ka neies cauri, tas ir pirmais un pēdējais kadetu arguments. Bet tas taču ir oktobristisks arguments, mīļie karotāji pret oktobrismu; tas ir arguments par pakjaušanos 3. jūnija likumam, to pašu mīlas pilno pakļaušanos un prieka pilno padošanos, ko jūs pārmetat oktobrisliem! Tā jau nu ir jūsu dabas būtība, ka pirms vēlēšanām, vēlētāja priekšā, pūļa priekšā jūs atmaskojat oktobristus neprasmē ieturēt principiālu līniju, ka viņu frāzes par „veltīgumu” esot oporlunistiskas, bet pašās vēlēšanās, priekšniecības priekšu, cara un Stolipina priekšā jūs piekopjat to pašu oktobristu politiku. „Veltīgi” ir balsot pret budžetu — balsosim par budžetu. „Veltīgi” ir aizstāvēt revolūcijas un brīvības ideālus — nozākāsim tos, dibināsim rakstu krājumu „Vechi”11, apliesim revolūciju ar samazgām, salīgsim lielāku skaitu renegatu — Izgojevus, Gaļičus, Struves ult., lai demonstrētu mūsu atkrišanu no revolūcijas. „Veltīgi” ir cīnīties pret ārzemju kapitala atbalstu patvaldībai — palīdzēsim patvaldībai dabūt aizņēmumus, norīkosim Miļukovu par izbraucamo sulaini Nikolaja Asiņainā karietes pakaļā.

Bet, ja fraze par idejiskās cīņas „veltīgumu^1* vēlēšanās patiesi parāda kadetu „idejisko^1* dabu, tad nākošā fraze ir tiešas vēlēšanu blēdības paraugs. Izmantodama monopolu būt par „viņa majestātes opoziciju*112, avīze ,,Reč“ ir apmelojusi, pirmkārt, sociāldemokrātus, kuri nekad un nekur nav izteikušies pret balsu skaldīšanu (un kuri — tas ir ļoti svarīgi — veda sev līdzi trudovikus slavenajā kreisajā blokā, veda līdzi ar savu stingro apņēmību izvirzīt sociāldemokrātu kandidātu par katru cenu), un, otrkārt, arī tru-doviku Vodovozovu.

Bez ievadraksta 1. augusta nr. dod vēl rakstiņu, kurā Vodovozovam piedēvēti vārdi, it kā vēlētāji jau esot izteikušies par kadetiem, un trudovikiem vai nu esot jābalso par kadetiem, vai arī jāatturas. Tikai 6. augusta numurā „tautas brīvības** partijas organs ievieto avīzes beigās (aiz „Vasarnieku dzīves^1*) Vodovozova kga vēstuli, kurš paziņo, ka viņam piedēvētos vārdus viņš „nekad nav sacījisUn avīze ,,Reč“ par to nepavisam nesamulst, bet ņemas polemizēt ar Vodovozovu. Darbs ir padarīts, lasītājs piekrāpts, Stolipina kga atļautās preses monopols izmantots, bet viss pārējais ir blēņas. Beidzot, 9. augusta numurā parādās pāris rindu par sociāldemokrātisko kandidātu Sokolovu un par to, ka daudzi trudoviki nodomājuši atdot viņam savas balsis. Izrādās, ka viss 1. augusta ievadraksta ziņojums par kreisajiem ir pilnīga avīžu pīle...

Pēterburgas sociāldemokrātu priekšā izvirzītā uzdevuma grūtības nenobaidīs viņus, bet liks tiem desmitkāršot pūles. Ne tikai visas partijas organizācijas, bet katrs strādnieku pulciņš, katra grupa, kas simpatizē sociāldemokrātiem vienalga kādā sabiedrības slānī, — kaut arī šī grupa sastāvētu no divām trijām personām un būtu atrauta no dzīvā politiskā darba, kā vien Krievijas pilsonis var būt atrauts no politikas Stolipina konstitūcijas laikmetā, — itin visi var piedalīties un visiem jāpiedalās sociāldemokrātu vēlēšanu kampaņā. Vieni sastādīs un izplatīs sociāldemokrātu vēlēšanu uzsaukumus; otri palīdzēs ar to, ka izplatīs sociāldemokrātu runas, kas teiktas Domē; trešie organizēs vēlētāju apmeklēšanu mājās, lai sludinātu sociāldemokrātiskās idejas un paskaidrotu sociāldemokrātu vēlēšanu kampaņas

uzdevumus; ceturtie uzstāsies vēlētāju sapulcēs vai privātās sapulcēs; piektie izveidos no kadetu literatūras un kadetu runām buķeti, kas atņems katram kaut cik godīgam demokrātam patiku balsot par kadetiem; sestie... bet ne jau mums ārzemju avīzē norādīt aģitācijas ceļus un veidus, kuri simtkārt bagātīgāk, dzīvāk un daudzveidīgāk būs atrodami uz vietas, Pēterburgā. Domes sociāldemokrātu frakcijas locekļi sakarā ar savu stāvokli var izdarīt sevišķi vērtīgus pakalpojumus vēlēšanu kampaņai S.-Peterburgā; uz sociāldemokrātu deputātiem te gulstas sevišķi derīga un sevišķi pateicīga loma. Nekādi administrācijas aizliegumi, nekādi policijas triki, nekāda sociāldemokrātiskās literatūras konfiskācijā, nekādi sociāldemokrātisko aģitatoru aresti nekavēs strādnieku partiju izpildīt viņas pienākumu: vispusīgi un pilnīgi izmantot vēlēšanu kampaņu, lai sludinātu masām visu, nesaīsinātu sociālistiskā proletariāta, šā Krievijas demokrātiskās revolūcijas avangarda cīnītāja, programu.

P. S.* Mūsu rakstiņš jau bija nodots iespiešanai, kad izlasījām avīzes ,,Heč“ 13. augusta numurā šādu visai svarīgu paziņojumu: „11. augustā nolika pirmā trudoviku sapulce, veltīta Valsis domes vēlēšanām... Vienbalsīgi nolemts atbalstīt s.-d. Sokolova kandidatūru, turklāt nolemts nesaistīt šo atbalstīšanu ne ar kādām politiskām saistībām Nav nemaz jāsaka, ka ar citiem nosacījumiem sociāldemokrātijā šo atbalstu nemaz nevarētu pieņemt.

„Proļctarij". 47. un 48. nr., 1909. g. 5. (18.) septembrī

Iespiests pēc avīzes „Prolelarij" teksta

PAR OTZOVISMA UN DIEVA TAISĪŠANAS PIEKRITĒJU FRAKCIJU

Biedri Maksimovs un Nikolajevs laiduši klajā īpašu lapiņu ar nosaukumu „Avīzes „Proļetarij" paplašinātās redakcijas atstumto locekļu pārskats biedriem boļševi-kiein“. Gauži jo gauži sūdzas publikai mūsu atstumtie par to, kā redakcija viņiem nodarījusi pāri un kā tā viņus atstūmusi.

Lai parādītu strādnieku šķiras partijai, kas par publiku ir šie atstumtie, kuri lik gauži sūdzas, aplūkosim vispirms lapiņas principiālo saturu. No avīzes ,,Proļetarij“ 46. nr-a un no šā numura pielikuma lasītāji zina, ka avīzes „Proļe-tarij“ paplašinātās redakcijas Apspriede atzina b. Maksi-movu par vienu no jaunās frakcijas organizētājiem mūsu partijā, frakcijas, ar kuru bo|ševismam nav nekā kopīga, un atteicās no „katras atbildības par visu b. Maksimova politisko rīcību'113. No Apspriedes rezolūcijām redzams, ka pamats domstarpībām ar jauno, no boļševikiem atšķēlušos frakciju (vai pareizāk: ar atšķēlušos Maksimovu un viņa draugiem) ir, pirmkārt, otzovisms un ultimatisms; otrkārt, dieva taisīšana. Trijās sīki izstrādātās rezolūcijās apgaismots boļševiku frakcijas uzskats par vienu un par otru virzienu.

Ko tad tagad atbild atstumtie, kas lik gauži sūdzas?

I

Sāksim ar olzovismu. Atstumtie rezumē parlamenta jeb Domes pieredzi pagājušos gados, attaisno Buligina un Viles Domes boikotu, kā arī piedalīšanos II Domē, un turpina:

.....Asas un pieaugošas reakcijas apstākļos viss tas atkal jau mainās.

I'nrtija tad nevar organizēt lielu un spilgtu vēlēšanu kampaņu, nevar dabūt pārstāvību parlamentā, kura bulu tās cienīga"...

Pirmā patstāvīgā, no vecajiem boļševiku izdevumiem nenorakstītā prātojuma frāze — un mūsu priekšā viss ol/ovistu politiskās muļķības dziļais bezdibenis. Nu, padomājiet taču, mīļie, vai asas un pieaugošas reakcijas apstākļos partija var „plaši un spilgti" organizēt „instruktoru grupas un skolas" kaujiniekiem, par ko jūs runājat tajā pašā jūsu darba lappusē, tajā pašā slejā? Padomājiet lāču, mīļie, vai tādās skolās partija var dabūt „pārstāvību, kas būtu tās cienīga"? Ja jūs prastu domāt un spētu kaut cik politiski spriest, ak netaisni atstumtie, tad jūs pamanītu, ka esat sarunājuši vislielākās blēņas. Kur vajadzētu politiski domāt, jūs tverat pēc „spilgtas" izkārtnes un tāpēc nonākat partijas jānīšu stāvoklī. Jās pļāpājat par „instruktoru skolām" un par „propagandas pastiprināšanu (!) karaspēkā" (turpat), tāpēc ka jūs, tāpat kā visi politiskie pusaudži no otzovistu un ullimatistu nometnes, uzskatāt tāda veida darbību par sevišķi „spilgtu", bet padomāt par šās darbības formu patiesas (ne likai vārdos) lietošanas nosacījumiem jūs neprotat. Jūs esat iekaluši boļševistisku vārdiņu un lozungu fragmentus, bet saprast tos jūs itin nemaz neesat sapratuši. „Asas un pieaugošas reakcijas apstākļos" par-tijai ir grūts ikkatrs darbs, bet, lai cik lielas ir grūtības, panākt sev cienīgu pārstāvību parlamentā tomēr ir iespējams. To pierāda, piemēram, arī Vācijas sociāldemokrātijas pieredze „asas un pieaugošas reakcijas" laikmetā kaut vai lajos laikos, kad izdeva izņēmuma likumu^14. Noliegdami šo iespēju, Maksimovs un Ko parāda likai savu pilnīgāko politisko stulbumu. Ieteikt „instruktoru skolas" un „propagandas pastiprināšanu karaspēkā" „asas un pieaugošas reakcijas apstākļos" — un lai pašā laikā noliegt, ka par-tijai ir iespējams panākt cienīgu pārstāvību parlamentā, las nozīmē runāt uzskatāmas nejēdzības, kas pelna, lai tās ievietotu loģisku aplamību krājumā ģimnāzijās zemāko klašu skolēnu vajadzībām. Tiklab instruktoru skolām, kā arī propagandas pastiprināšanai karaspēkā kā priekšnoteikums ir vajadzīga obligātā veco likumu pārkāpšana, to laušana, kamēr parlamentārās darbības priekšnoteikums nebūt nav obligātā veco likumu laušana, ko izdara jaunais sabiedriskais spēks; katrā ziņā tas sastopams nesalīdzināmi retāk. Tagad padomājiet, mīļie, kad ir vieglāk lauzt vecos likumus: vai asas un pieaugošas reakcijas, vai arī kustības uzplūdu apstākļos? Padomājiet, ak netaisni atstumtie, un apkaunieties par tām blēņām, ko jūs sarunājat, aizstāvēdami jūsu sirdij tik mīļos otzovistus.

Tālāk. Kāda veida darbība paredz masu enerģijas lielāku vērienu, masu lielāku ietekmi uz tiešo politisko dzīvi — vai parlamentam darbība pēc likuma, ko radījusi vecā vara, vai arī militārā propaganda, kura uzreiz un tieši grauj šās varas materiālo spēku ieročus? Padomājiet, mīļie, un jūs redzēsit, ka parlamentārā darbība šai ziņā slāv otrā vielā. Bet kas no lā izriet? No tā izriet, ka jo spēcīgāka ir tiešā masu kustība, jo lielāks ir masu enerģijas vēriens, citiem vārdiem: jo vairāk var runāt par „asu un pieaugošu" tautas revolucionāro uzbrukumu, bet nevis par „asu un pieaugošu reakciju"—jo iespējamāka, jo neizbēgamāka, jo veiksmīgāka kļūs gan propaganda karaspēkā, gan kaujinieciskas cīņas, kas tiešām saistītas ar masu kustību un nav tikai nevaldāmu kaujinieku avanturisms. Tieši tāpēc, ak netaisni atstumtie, boļševisms pratis sevišķi spēcīgi izvirzīt tiklab kaujiniecisko darbību, kā arī propagandu karaspēkā „asu un pieaugošu" revolucionāro uzplūdu periodā; — tieši tāpēc boļševisms pratis izdarīt (sākot ar 1907. gadu) un galīgi nobeidzis 1909. gadā savas frakcijas atdalīšanu no tā kaujiniecisma, kas, „pastāvot asai un pieaugošai reakcijai", ir kļuvis, neizbēgami kļuvis par avanturismu.

Mūsu varoņiem, kas iekaluši boļševistisku vārdu fragmentus, viss iznāk otrādi: cīņas augstākās formas, kuras nekur un nekad pasaulē nav izdevušās bez masu tiešā uzbrukuma, tiek ieteiktas pirmajā vielā kā asas reakcijas laikmetā „iespējamas", bet cīņas zemākās formas, kuras paredz ne tik daudz likuma laušanu ar masu cīņu, cik likuma izmantošanu propagandai un aģitācijai, kas sagatavo masu apziņu cīņai, tiek pasludinātas par „neiespējamām"!!

Otzovisti un viņu „atstumtie" piebalsotāji ir dzirdējuši un iekaluši, ka tiešo masu cīņu, kas ierauj kustībā pat karaspēku (t. i., pašu atpaliku šā ko, pašu nekustīgāko, no propagandas ietekmes visvairāk pasargāto utt. iedzīvotāju daļu) un kas kaujiniecisku cīņu pārvērš par īstu sacelšanās sākumu, boļševisms uzskata par augstāko kustības formu, l»ct parlamentāro darbību bez masu tiešās kustības — par zemāko kustības formu. Oizovisti un viņu piebalsotāji, tādi kā Maksimovs, ir to dzirdējuši un iekaluši, bet nav sapratuši un tāpēc ir izgāzušies. Augstākais — nozīmē „spilgtais", domā otzovists un b. Maksimovs, — nu, tad es bļaušu „spilgtāk": droši vien iznāks par visiem revolucionārāk, bet iztirzāt, ko un kas, tas jau ir no ļaunai

Paklausieties tālāk Maksimova spriedelējumu (turpinām citātu no pārtrauktās vietas):

. ... „Reakcijas mechaniskais spēks sarau j partijas jau izveidojušās

frakcijas saites ar masām un briesmīgi apgrūtina partijas ietekmi uz to, bet tas noved pie tādas pārstāvības nespējas veikt pietiekami plašu un dziļu organizācijas un propagandas darbu partijas interesēs. Bet pašai partijai kļūstot vājākai, nav neiespējamas pat frakcijas deģenerēšanās briesmas, tās novirzīšanās no sociāldemokrātijas galvenā ceļa“...

Cik tas nesalīdzināmi jauki, vai nav tiesa? Kad runa ir par zemākajām, likumam padotajām cīņas formām, tad sāk mūs biedēt: „reakcijas mechaniskais spēks", „nespēja veikt pietiekami plašu darbu", „deģenerēšanās briesmas". Bet, kad runa ir par šķiru cīņas augstākajām formām, kas lauž vecos likumus, tad „reakcijas mechaniskais spēks" pazūd, tad izrādās, ka nekādas „nespējas" veikt „pietiekami plašu" darbu karaspēkā nav, ne par kādām instruktoru grupu un skolu „deģenerēšanās briesmām" nevar būt, redziet, ne runas!

Lūk, labākais attaisnojums avīzes „Proļetarij" redakcijai, kāpēc tai vajadzēja atstumt politiskus darbiniekus, kas tādas idejas nes masās.

Lieciet aiz auss, ak netaisni atstumtie: kad pastāv tiešām asas un pieaugošas reakcijas apstākļi, kad šās reakcijas mechaniskais spēks tiešām sarauj sakarus ar masām, apgrūtina pietiekami plaša darba iespēju un novājina partiju, liesi tad par partijas specifisko uzdevumu kļūst cīņas parlamentārā ieroča apgūšana; un tas nav tāpēc, ak netaisni atstumtie, ka parlamentārā cīņa būtu augstāka par citām ciņas formām; nē. lus ir tieši tāpēc, ka tā ir zemāka par lain, zemāka, piemēram, par tādu cīņu, kas ierauj masu

kustībā pat karaspēku un kas rada masu streikus, sacelšanās u. I. jpr. Kā tad nu cīņas zemākās formas apgūšana var kļūt par partijas specifisko (t. i., kas pašreizējo momentu atšķir no citiem momentiem) uzdevumu? Lūk, tā: jo stiprāks ir reakcijas mechaniskais spēks un jo vājāki ir sakari ar masām — jo neatvairāmāks kļūst masu apziņas sagatavošanas uzdevums (nevis tiešas darbības uzdevums), jo neatvairāmāka kļūst vecās varas radīta propagandas un aģitācijas ceļu izmantošana (nevis masu tiešais uzbrukums pašai šai vecajai varai).

II

Nevienu marksistu, kas kaut cik iedziļinājies Marksa un Engelsa pasaules uzskatā, nevienu sociāldemokrātu, kuram kaut cik pazīstama starptautiskās sociālistiskās kustības vēsture, itin nemaz nepārsteidz šī vienas zemākās cīņas formas pārvēršana par īpaša vēstures momenta specifisku cīņas ieroci. Šo vienkāršo lietu anarchisti absolūti nemaz un nekad nav varējuši saprast. Tagad mūsu otzo-visti un atstumtie viņu piebalsotāji mēģina pārnest Krievi-, jas sociāldemokrātu vidū anarchisma domāšanas metodes, kliegdami (kā Maksimovs un Ko), ka avīzei ,,Proļetarij“ valdošā esot teorija: „parlamentārisms par katru cenu“.

Lai paskaidrotu, cik ne visai gudri un nesocialdemokratiski ir šie Maksimova un Ko kliedzieni, atkal jāsāk no ābeces. Tad nu padomājiet, ak netaisni atstumtie, kāda ir Vācijas sociāldemokrātijas politikas un taktikas specifiskā, atšķirība, salīdzinot ar citu zemju sociālistiskām strādnieku partijām? Parlamentārisma izmantošana; buržuāziski jun-kuriskā (krieviski apmēram: oklobristiski melnsimtnie-ciskā) parlamentārisma pārvēršana par strādnieku masu sociālistiskās audzināšanas un organizēšanas ieroci. Vai tas nozīmē, ka parlamentārisms ir sociālistiskā proletariāta augstākā cīņas forma? Visas pasaules anarchisti domā, ka tas to nozīmējot. Vai tas nozīmē, ka Vācijas sociāldemokrātu viedoklis ir parlamentārisms par katru cenu? Visas pasaules anarchisti domā, ka tas to nozīmējot, un tāpēc nav viņiem nīstamāka ienaidnieka par Vācijas sociāldemokrātiju, nav viņiem iemīļotāka apšaudīšanas mērķa par vācu sociāldemokrātiem. Arī Krievijā, kad mūsu socialrevo-lucionari sāk koķetēt ar anarchistiem un reklamēt savu ,.revolucionarismu“, viņi katrā ziņā mēģina vilki gaismā Vācijas sociāldemokrātu vienas vai otras paliesās vai šķie-lainās kļūdas un izdarīt no tām secinājumus pret sociāldemokrātiju.

Tagad iesim tālāk. Kur meklējama anarchistu prātojuma kļūda? Tai apstāklī, ka viņi sakarā ar radikāli nepareiziem priekšstatiem par sabiedrības attīstības gailu neprot ņemt vērā konkrētā politiskā (un ekonomiskā) stāvokļa īpatnības dažādās zemēs, īpatnības, kas nosaka te viena, te otra cīņas līdzekļa specifisko nozīmi zināmam laika periodam. Patiesībā Vācijas sociāldemokrātijai ne vien nav tāda viedokļa kā parlamentārisms par katru cenu, tā ne vien nepakļauj itin visu parlamentārismam, bet gluži otrādi: starptautiskajā proletariāta armijā tieši tā vislabāk ir izplatījusi tādus ārpnsparlamentarās cīņas līdzekļus kā sociālistisko presi, kā arodbiedrības, kā tautas sapulču sistemātisku izmantošanu, kā jaunatnes audzināšanu sociālistiskā garā ult., u. tini.

Kas tad te ir būtībā? Tas, ka daudzu vēsturisku apstākļu kopums padarījis parlamentārismu Vācijai zināmā periodā par specifisku cīņas līdzekli, ne galveno, ne augstāko, ne lielo, ne svarīgo, salīdzinot ar citiem, bet tieši par specifisko, visraksturīgāko, salīdzinot ar citām zemēm, l’āpēc izrādījās, ka prasme izmantot parlamentārismu ir visa sociālistiskā darba priekšzīmīgas nostādnes simptoms (nevis nosacījums, bet simptoms) uisos šā darba iepriekš minētajos nozarojumos.

Pāriesim no Vācijas pie Krievijas. Tie, kas sadomātu pilnīgi vienādot vienas vai otras zemes apstākļus, izdarītu veselu rindu vislielāko kļūdu. Bet pamēģiniet izvirzīt jautājumu tā, kā tas obligati jāizvirza marksistam: kāda specifiska īpatnība ir Krievijas sociāldemokrātu pašreizēja momenta politikai un taktikai? Mums jāsaglabā un jusliprina nelegālā partija — tāpat kā pirms revolūcijas. Mums nelokāmi jāgatavo masas jaunai revolucionārai krizei — tāpat kā no 1897. līdz 1903. gadam. Mums visādi jānostiprina partijas sakari ar masām, sociālismā nolūkos jāallīsta un jāizmanto visdažādākās strādnieku organizācijas — tāpat kā to vienmēr un visur dara visas sociāldemokrātiskās partijas. Momenta specifiskā īpatnība ir tieši vecās patvaldības mēģinājums (un neveiksmīgs mēģinājums) jaunos vēsturiskos uzdevumus atrisināt ar oktobristiski melnsimtnieciskās Domes palīdzību. Tāpēc arī taktikas specifiskais uzdevums sociāldemokrātiem ir šās Domes izmantošana savos nolūkos, lai izplatītu revolūcijas idejas un sociālismā idejas. Ne tā ir lietas būtība, ka šis specifiskais uzdevums būtu sevišķi augsts, ka tas atklātu plašas perspektīvas, ka tas pēc savas nozīmes līdzinātos vai arī kaut tuvotos tiem uzdevumiem, kuri radās proletariātam, piemēram, 1905. un 1906. gadā. Nē. Lielas būtība ir tā, ka tā ir pašreizējā momenta taktikas īpatnība, tās atšķirība no pagājušā perioda un no nākošā perioda (jo šis nākošais periods droši vien nesīs mums specifisk\is uzdevumus, daudz sarežģītākus, daudz augstākus, daudz interesantākus nekā III Domes izmantošanas uzdevums). Nevar apgūt pašreizējo momentu, nevar atrisināt visu to uzdevumu kopumu, kurus tas izvirza sociāldemokrātiskajai partijai, neatrisinot šo specifisko momenta uzdevumu, nepārvēršot melnsimtnieciski oktobrislisko Domi par sociāldemokrātiskās aģitācijas ieroci.

Otzovistiskie tukšo salmu kūlēji, noskatījušies no boļševikiem, pļāpā, piemēram, par revolūcijas pieredzes apgūšanu. Bet viņi nesaprot, ko viņi runā. Viņi nesaprot, ka revolūcijas pieredzes apgūšanā ietilpst revolūcijas ideālu, uzdevumu un metožu aizstāvēšana no Domes iekšienes. Neprast no Domes iekšienes, caur mūsu partijas strādniekiem, kas var tikt ievēlēti un kas tikuši ievēlēti šajā Domē, aizstāvēt šos ideālus, uzdevumus un metodes — nozīmē neprast spert pirmo soli revolūcijas pieredzes politiskās apgūšanas lietā (jo runa te, protams, nav par teorētiskās pieredzes apgūšanu grāmatās un pētījumos). Лг šo pirmo soli mūsu uzdevums nepavisam un nekādā ziņā neizbeidzas. Nesalīdzināmi svarīgāks par pirmo soli būs otrais un trešais solis, t. i., pārvērst masu jau apgūto pieredzi par idejisku bagažu jaunai vēsturiskai darbībai. Bet, ja jau šie otzovistiskie tukšo salmu kūlēji paši runā par ,,slarprevoluciju“ laikmetu, tad viņiem vajadzētu saprast (ja viņi prastu domāt, prastu spriest sociāldemokrātiski), ka „starprevo-luciju“ laikmets tieši jau nozīmē tādu laikmetu, kas izvirza dienas kārtībā elementārus, ievadošus uzdevumus. Vārds — „starprevoluciju“ — raksturo nestabilu, nenoteiktu stāvokli, kad vecā vara, pārliecinājusies, ka nav iespējams valdīt tikai ar veco ieroču palīdzību vien, mēģina izmantot jaunu ieroci vispārējā vecās kārtības situācijā. Tas ir iekšēji pretrunīgs, neiespējams mēģinājums, ar ko patvaldība atkal iet, neglābjami iet pretim kracham, atkal vedot mūs pretim 1905. gada slavenā laikmeta un slaveno kauju atkārtojumam. Bet viņa iet ne tā, kā tā gāja no 1897. līdz 1903. gadam, ved tautu pretim revolūcijai ne tā, kā veda līdz 1905. gadam. Lūk, šo „ne tā“ jāmāk saprast; jāprot pārveidot savu taktiku, visiem revolucionārās sociāldemokrātijas vispārīgiem, pirmšķirīgiem un svarīgākiem pamata uzdevumiem pieliekot klāt vēl vienu ne visai lielu, bet specifisku pašreizējā momenta, jaunā momenta uzdevumu: uzdevumu — revolucionāri sociāldemokrātiski izmantot melnsimlniecisko Domi.

Kā ikviens jauns uzdevums, tā arī šis uzdevums šķiet grūtāks par ciliem, jo tas prasa no cilvēkiem nevis iekalto lozungu vienkāršu atkārtošanu (otzovistiem un Maksimova m tālāk par šādu atkārtošanu jau pietrūkst prāta), bet zināmu iniciativu, prāta lokanību, attapību, patstāvīgu darbu pie oriģinālā vēsturiska uzdevuma. Bet patiesībā šis uzdevums var likties sevišķi grūts tikai tādiem cilvēkiem, kas neprot patstāvīgi domāt un patstāvīgi strādāt: patiesībā šis uzdevums kā katrs specifisks momenta uzdevums ir vieglāks par citiem, jo tā atrisināšanas iespēja meklējama tieši šā momenta apstākļos. „Asas un pieaugošas reakcijas" laikmetā atrisināt „instruktoru skolu un grupu" īsti nopietnas nostādnes uzdevumu, t. i., tādas nostādnes, kurai pastāvot tās būtu patiesi saistītas ar masu kustību, patiesi pakļautas tai, nemaz nevar, jo jautājums izvirzīts muļķīgi, to izvirzījuši cilvēki, kuri šā uzdevuma formulējumu norakstījuši no labas brošuriņas, kas domāta cita momenta apstākļiem. Bet pakļaut masu partijai un masas interesēm sociāldemokrātu runas, uzstāšanos, politiku III Domē — šo uzdevumu var atrisināt. Tas nav viegli, ja par „vieglu" lietu uzskata iekaltā atkārtošanu, bet ir veicams. Lai kā mēs tagad sasprindzinātu visus partijas spēkus, mēs nevaram atrisināt uzdevumu — sociāldemokrātiski (bet ne anarchistiski) nostādīl „instruktoru skolas'1 tagadējā „starp-revoluciju" momentā, jo, lai atrisinātu šo uzdevumu, vajadzīgi pavisam cili vēsturiski apstākļi. Un otrādi, sasprindzinot visus spēkus, mēs atrisināsim (un mēs jau esam sākuši atrisināt) uzdevumu, kā revolucionāri sociāldemokrātiski izmantot III Domi, — atrisināsim to ne tādēļ, ak ar atstumšanu aizvainotie un dieva piemeklētie otzovisti un ultimatisti! — lai paceltu parlamentārismu uz kaut kāda augsta pjedestālā, lai pasludinātu „parlamentārismu par katru cenu", bet gan tādēļ, lai pēc „slarprevoluciju" uzdevuma atrisināšanas, kurš atbilst šāsdienas „starprevolu-ciju" momentam, sāktu atrisināt augstākus revolucionārus uzdevumus, kas būs atbilstoši rītdienas, augstākam, t. i.. revolucionārākām, momentam.

Šī Maksimova un Ko muļķīgā klaigāšana par boļševiku „parlamentārismu par katru cenu" ir sevišķi kurioza, raugoties no otzovistu īstās vēstures viedokļa. Kuriozi ir tas, ka par parlamentārisma pārspīlēšanu ir sākuši klaigāt tieši tie cilvēki, kas radījuši un rada īpašu virzienu vienīgi jautājumā par savām attiecībām pret parlamentārismu! Kā. jūs paši sevi saucat, mīļo Maksimov un Ko? .Jūs saucat sevi par „otzovistiem", „ultimatistiem", „boikotistiem". Maksimovs līdz šim laikam nevar beigt tīksmināties ar sevi kā ar III Domes boikotislu un savām retajām runām partijā obligati liek klāt parakstu: „boikotislu referents 1907. g. jūlija konferencē"15. Kāds rakstnieks senos laikos parakstījās: „īstens valstspadomnieks un kavalieris". Maksimovs parakstās: ,.boikotislu referents" — taču arī kavalieris!

Tajā politiskajā stāvoklī 1907. gada jūnijā, kad Maksimovs aizstāvēja boikotu, kļūda vēl bija pavisam, pavisam niecīga. Hei, kad 1909. gada jūlijā, uzstādamies ar tādu kā manifestu, Maksimovs joprojām tīksminās ar savu „boiko-lismu" attiecībā pret ТП Domi. lad las jau ir pavisam muļķīgi. Ir boikolisms, ir olzovisms, ir ultimalisms — šie izteicieni vien jau nozīmē virziena radīšanu no jautājuma par attic-«abām pret parlamentārismu un tikai no šā jautājuma. Un nostāties īpaši šajā jautājumā, joprojām (kad partija jautājumu principā izšķīrusi jau kopš diviem gadiem!) nostāties īpaši šajā jautājumā — tā ir bezgalīga stulbuma pazīme. Tieši tie, kas tā rīkojas, t. i., gan ,,boikotisti“ <1909. gada), gan olzovisti, gan ultimalisti, ar to pierāda, ka viņu domāšana nav sociāldemokrātiskā, ka parlamentārismu viņi paceļ uz īpaša pjedestālā, ka pilnīgi analoģiski anarchistiein viņi rada virzienu no atsevišķām receptēm: boikotēt tādu un tādu Domi, atsaukt no tādas un lādas Domes, iesniegt ultimātu tādai un tādai Domes frakcijai. Tā rīkoties tad arī nozīmē būt kariķētam boļševikam, boļševikiem virzienu nosaka viņu vispārējais uzskats par Krievijas revolūciju, un boļševiki ir tūkstoškārt pasvītrojuši (it kā iepriekš brīdinot politiskos pusaudžus), ka boļše-visnva identificēšana ar boikotismu vai ar kaujiniecismu ir revolucionārās sociāldemokrātijas uzskatu nejēdzīga izkropļošana un banalizēšana. Mūsu uzskats par sociāldemokrātu obligāto piedalīšanos III Domē, piemēram, neizbēgami izriet no mūsu uzskata par pašreizējo momentu, par patvaldības mēģinājumiem spert soli uz priekšu buržuāziskās monarchijas nodibināšanā, par Domes nozīmi kā par kontrrevolucionaro šķiru organizāciju visas nācijās mēroga pārstāvības iestādē. Tāpat kā anarchisti parāda ačgārnu parlamentam kretīnismu, kad viņi parlamenta jautājumu izdala īpaši no visa viengabalainā jautājuma par buržuāzisko sabiedrību vispār un mēģina nodibināt virzienu no klaigām, kas vērstas pret buržuāzisko parlamentārismu (lai gan buržuāziskā parlamentārisma kritika principā ir vienāda ar buržuāziskās preses, buržuāziskā sindikalisma u. tml. kritiku), tāpat mūsu otzovisti-ultima-lisli-boikotisti pauž gluži tādu pašu ačgārnu meņševismu. kad viņi nodalās kā virziens jautājumā par attiecībām pret Domi, jautājumā par cīņas līdzekļiem pret Domes sociāldemokrātu frakcijas novirzieniem (nevis pret sociāldemokrātijai pagaidām pieslējušos buržuāzisko literātu novirzieniem u. Illll.).

Šis ačgārnais parlamentārais kretīnisms ir sasniedzis galējo robežu Maksimova aizstāvētā Maskavas otzovistu vadoņa slavenajā prātojumā: frakcijas atsaukšanai ir jāuzsver ka revolūcija nav aprakta! Bet Maksimovs ar godīgu seju nekautrējas publiski paziņot: „otzovisti nekad (nu, protams, nekad!) nav izteikušies antiparlamenlarisma nozīmē vispār^11.

Šī Maksimova un Ko piekoptā otzovistu aizsegšana ir viena no raksturīgākajām pazīmēm jaunās frakcijas fizio-nomijā, un mums jāpakavējas pie šās pazīmes jo sīkāk tāpēc, ka neinformētā publika te sevišķi bieži uzķeras uz makšķeres āķa atstumtajiem, kas tik gauži sūdzas. Segšana izpaužas, pirmkārt, tā, ka Maksimovs un Ko, pie krūtīm sizdami, nepārtraukti sludina: mēs neesam otzovisti, mēs nebūt neesam vienis prātis ar otzovistu domām! Otrkārt, Maksimovs un Ko apsūdz boļševikus par to, ka viņi pārspīlējot cīņu pret otzovistiem. Atkārtojas uz mata raboče-djeļcu (1897.—1901. gadā) un rabočemisļencu attiecību vēsture. Mēs neesam ekonomisti, — sev pie krūtīm sizdami, sauca rabočedjeļci, — mēs neesam vienis prātis ar avīzes „Rabočaja Misl“ („Strādnieku Doma") uzskatiem, mēs strīdamies ar to (gluži tāpat, kā Maksimovs „strīdējās^11 ar otzovistiem!), tie ir tikai ļaunie iskrieši, kas nepatiesi mūs apsūdzējuši, mūs apmelojuši, „pārspīlējuši^11 ekonomismu u. t. jpr., utt., u. tml. Tāpēc rabočemisļencu — atklātu un godīgu ekonomistu — vidū bija ne mazums cilvēku, kuru maldīšanās bija paliesa, kuri nebaidījās aizstāvēt savas domas un kuriem nevarēja liegt cieņu, bet avīzes „Rabo-čeje Djelo^11 („Strādnieku Lieta^11) kompāni jā ārzemēs dominēja specifisks intrigantisms, pēdu jaukšana, slēpšanās spēle, publikas krāpšana. Gluži tādas pašas ir konsekvento un atklāto otzovistu (kā partijas aprindās pazīstamo Vsev.18 un Stan.1T) attiecības pret Maksimova kompāniju ārzemēs.

Mēs neesam otzovisti, sauc šī kompāni jā. Bet piespiediet kaut kuru no viņiem pateikt dažus vārdus par pašreizējo politisko stāvokli un partijas uzdevumiem, un jūs dzirdēsit pilnīgi it visus otzovistu prātojumus, mazdrusciņ atšķaidītus (kā redzējām pie Maksimova) ar jezuitisku ieruniņu, papildinājumu, noklusējumu, mīkstinājumu, maldinājumu u. t. jpr. ūdentiņu. Šis jezuitisms neatbrīvo jūs, ak netaisni atstumtie, no apsūdzības otzovisma muļķībā, bet desmitkāršo jūsu vainu, jo apslēpta idejiska juceklība simt-kuri vairāk sagandē proletariātu, simtkārt vairāk kaitē partijai^1.

Mēs neesam otzovisti, — sauc Maksimovs un Ko. Bet patiesībā no 1908. gada jūnija, izstājies no avīzes „Proļe-tarij“ šaurās redakcijas, Maksimovs nodibināja kolēģijā oficiālu opoziciju, pieprasīja un dabūja šai opozicijai diskusijas brīvību, pieprasīja un dabūja opozicijai īpašu pārstāvību organizācijas svarīgākajos izpildu orgānos, kas saistīti ar avīzes izplatīšanu. Pats par sevi saprotams, ka kopš tā laika, t. i., vairāk nekā gadu, visi otzovisti vienmēr bija šās opozicijas rindās, kura kopīgi organizēja aģentūru Krievijā, aģentūras nolūkos kopīgi iekārtoja skolu ārzemēs (par to turpmāk) utt., u. tml.

Mēs neesam otzovisti, — sauc Maksimovs un Ko. Bet patiesībā Viskrievijas partijas konferencē 1908. gada decembrī, kad godīgākie otzovisti no šās opozicijas sastāva visas partijas priekšā nodalījās īpašā grupā, īpašā idejiskā virzienā, kas kā tāds dabūja tiesības izvirzīt savu oratoru (konferencē tika nolemts, ka tikai īpaši idejiski virzieni vai īpašas organizācijas var izvirzīt — ievērojot ierobežoto laiku — īpašu oratoru), tad izrādījās, ka no otzovistu frakcijas kā orators — tīri nejaušu iemeslu dēj! pilnīgi nejaušu iemeslu dēji — ir b. Maksimovs...

Šādu partijas krāpšanu, slēpjot otzovismu, Maksimova ārzemju grupa piekopj sistemātiski. 1908. g. maijā otzovismu sakāva atklātā cīņā: ar 18 balsīm pret 14 to izgāza cauri Maskavas pilsētas konference (šajā ra jonā. 1907. gada jūlijā gandrīz visi sociāldemokrāti bez izņēmuma bija boi-kotisti, kuri tomēr atšķirībā no Maksimova jau ap 1908. g. jūniju sāka saprast, ka neatlaidīgi prasīt III Domes „boikotu" būtu nepiedodama muļķība). Pēc visa tā b. Maksimovs organizē ārzemēs formālu opoziciju avīzei „Proļetarij"

un uzsāk līdz tam vēl nekad nepraktizēlu diskusiju boļševiku periodiskā organa slejās. Un. lūk, kad 1908. gada rudenī Viskrievijas konferences vēlēšanās visa Pēterburgas organizācija sadalās otzovistos un ņezovistos (strādnieku izteiciens), kad visos Pēterburgas rajonos un apakšrajonos notiek diskusijas nevis par boļševiku un meņševiku, bet par olzovistu un ņezovistu platformu, tad otzovistu platforma tiek noslēpta publikas acīm. Avīzei „Proļetarij" to nepaziņo. Presē tq nepublicē. Viskrievijas konferencē

1908. gada decembrī to partijai nepaziņo. Tikai pēc konferences, redakcijai neatlaidīgi pieprasot, šī platforma tika mums piesūtīta, un mēs to iespiedām avīzes „Proļetarij" 44. nr-ā („Pēterburgas otzovistu rezolūcija").

Maskavas apgabalā visiem pazīstamais otzovistu vadonis „rediģēja" avīzes „Rabočeje Znamja"18 5. nr-ā publicēto strādnieka otzovista rakstu, bet vadoņa paša platformu neesam līdz šim laikam saņēmuši. Mums ir ļoti labi zināms, ka jau 1909. gada pavasarī, kad notika sagatavošanas darbi , centrālā rūpniecības rajona apgabala konferencei, otzovistu vadoņa platforma tika lasīta un gāja no rokas rokā. No boļševiku ziņojumiem mums ir zināms, ka šajā platformā nesociaklemokratisku prātojumu pērļu bijis nesalīdzināmi vairāk nekā Pēterburgas platformā. Bet platformas tekstu mums tā arī nepiesūtīja, — droši vien arī tikpat nejaušu, pilnīgi nejaušu iemeslu dēļ, kādu iemeslu dēļ Maksimovs, otzovistu frakcijas pilnvarots, runāja konferencē.

Arī legālo iespēju izmantošanas jautājumu Maksimovs un Ko aizseguši ar „gludu" frāzi par to, ka tas, sak, „pats par sevi saprotams". Interesanti būtu zināt, vai tagad tas ir „pats par sevi saprotams" arī Maksimova frakcijas praktiskajiem vadoņiem b. Ļadovam un Staņislavam, kuri jau pirms trim mēnešiem panāca to, ka Centrālā rūpniecības apgabala Apgabala birojs, kas toreiz atradās viņu rokās (tā paša sastāva Apgabala birojs, kas apstiprināja bēdīgi slaveno „skolu"; Apgabala biroja sastāvs tagad ir mainījies), pieņēma rezolūciju pret sociāldemokrātu piedalīšanos fabriku un rūpnīcu ārstu kongresā^13. Kā zināms, tas bija pirmais kongress, kurā revolucionārie sociāldemokrāti bija vairākumā. Un pret piedalīšanos šajā kongresā aģitēja visi ievērojamākie otzovisti un ullimatisli, pasludinādami pie-iltilišanos tajā par „proletariāta lietas nodevību**. liet Maksimovs slēpj pēdas — „pats par sevi saprotams**. „Pats par sevi saprotams", ka atklātākie otzovisli un ullimatisti at-Uati ārda praktisko darbu Krievijā, bet Maksimovs un Ko, kam neliek miera Kričevska un Martinova Iauri, notušē lielas būtību: nekādu domstarpību nav, nekādu pretinieku legālo iespēju izmantošanai nav.

Partijas ārzemju orgānu, ārzemju grupu, kas organizē sakarus, utt. atjaunošana neizbēgami noved ari pie veco ļaunprātību atkārtošanās, pret kurām jācīnās visnesaudzīgākā veidā. Pilnīgi atkārtojas vēsture ar „ekonomistiem**, kas Krievijā aģitēja pret politisko cīņu, bet ārzemēs maskojās ar avīzi „Rabočeje Djelo". Pilnīgi atkārtojas vēsture ar buržuāziski demokrātisko „kredo" (kredo = ticības simbols), kuru Krievijā propagandēja Prokopovičs un Ko un kuru pret autoru gribu publicēja presē revolucionārie sociāldemokrāti. Nekas 1ā nesagandē partiju kā šī slēpšanās spēle, kā šāda nelegālā darba smago apstākļu izmantošana pret partijas atklātību, kā šis jezuilisins, kad Maksimovs un Ko, pilnīgi un visās lietās darbodamies roku rokā ar otzovistiem, presē sit sev pie krūtīm, apgalvodami, ka visu šo otzovismu avīze „Proļetarij" tīši pārspīlējot.

Mēs neesam blēdīgu triku meistari, neesam formalist!, bet revolucionārā darba cilvēki. Mums nav svarīgas atšķirības vārdos, kādas var konstatēt starp otzovismu, ultima-Iīsinu, „boi'kotismu" (III Domes). Mums ir svarīgs sociāldemokrātiskās propagandas un aģitācijas īstais saturs. Un, ja boļševisrna aizsegā Krievijas nelegālajos pulciņos sludina uzskatus, kam nav nekā kopīga ne ar boļševistnu, ne ar socialdemokralismu vispār, tad cilvēki, kuri traucē šo uzskatu pilnīgu atmaskošanu, to aplamības pilnīgu noskaidrošanu visas partijas priekšā, tādi cilvēki rīkojas kā proletariāta ienaidnieki.

IV

jautājumā par dieva taisīšanu šie cilvēki arī ir sevi parādījuši. Avīzes „Proļetarij" paplašinātā redakcija pieņēmusi un publicējusi divas rezolūcijas šajā jautājumā: vienu —-par lietas būlibu, otru — speciāli sakarā ar Maksimova protestu. Jājautā, ko nu tagad saka šis Maksimovs savā „Pārskatā"? Viņš raksta „Pārskatu", lai slēptu pēdas — pilnīgi tā diplomātā garā, kurš teicis, ka mēle esot cilvēkam dota, lai apslēptu savas domas^20. Tiekot izplatītas kaut kādas „nepareizas ziņas" par Maksimova kompānijās „it kā dieva taisīšanas" virzienu, un tas esot viss.

„Nepareizas ziņas" — Jūs sakāt? Nu nē, mīļais, Jūs jau tieši tāpēc te slēpāt pēdas, ka ļoti labi zināt, ka avīzes „Proļelarij" rīcībā esošās „ziņas" par dieva taisīšanu ir pilnīgi pareizas. Jūs ļoti labi zināt, ka šīs „ziņas", kā tas jau paskaidrots publicētajā rezolūcijā, attiecas vispirms uz literārajiem darbiem, kas nāk no jūsu literātu kompānijās. Šie literārie darbi pilnīgi precizi norādīti mūsu rezolūcijā; tajā nav tikai piebilsts — rezolūcijā nevarēja to piebilst — ka ap pusotru gadu ilgi boļševiku vadošajās aprindās izpaužas vislielākā neapmierinātība ar jūsu cīņas biedru „dieva taisīšanu" un ka tieši uz šā pamata (bez iepriekš minētā pamata) jaunā kariķēto boļševiku frakcija saindēja mums katru darba iespēju ar izvairīšanos, viltībām, ķildīgumu, pretenzijām, intrigām. Viena no visievērojamākām šīm intrigām ir Maksimovam sevišķi labi zināma, jo tas ir uzrakstīts un avīzes „Proļetarij" redakcijai formāli iesniegts protests pret raksta „Nav pa ceļam" („Proļelarij" 42. nr-ā) ievietošanu. Varbūt tās arī ir „nepareizas ziņas", ak netaisni atstumtais? Varbūt tas arī bija „it kā protests"?

Nē, ziniet, pēdu slēpšanas politika ne vienmēr izdodas, un mūsu partijā tā jums nekad neizdosies. Nav ko spēlēt slēpšanos un klīrīgi mēģināt pataisīt par noslēpumu to, kas zināms ikkatram, kurš interesējas par krievu literatūru un Krievijas sociāldemokrātiju. Pastāv literātu kompānijā, kas ar dažu buržuāzisku izdevniecību palīdzību pārplūdina mūsu legālo literatūru ar sistemātisku dieva taisīšanas sludināšanu. Pie šās kompānijās pieder arī Maksimovs. Šī sludināšana ir kļuvusi sistemātiskā tieši pēdējā pusotra gada laikā, kad Krievijas buržuāzijai viņas kontrrevolucionaros nolūkos ievajadzējās atdzīvināt reliģiju, pacelt pieprasījumu pēc reliģijas, sacerēt reliģiju, iepotēt tautai vai jaunā veidā nostiprināt tautā reliģiju. Tāpēc dieva taisīšanas sludināšana ieguvusi sabiedrisku, politisku raksturu. Kā revolūcijas periodā buržuāziskā prese skūpstīja un skūpstiem apbēra centīgākos meņševikus par viņu mīlestību pret kadetiem, tāpat kontrrevolūcijas periodā buržuāziskā prese skūpsta un apber skūpstiem dieva taisītājus no — nav joki! — marksistu vidus un pat no „arī boļševiku" vidus. Un, kad boļševisma oficiālais organs redakcijas rakstā paziņoja, ka boļševismam ar šādu sludināšanu nav pa ceļam (šo paziņojumu publicēja presē pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem ar vēstulēm un personīgām sarunām pamudināt, lai pārtrauc apkaunojošo sludināšanu), tad b. Maksimovs iesniedza formālu rakstisku pro-lestu avīzes „Proļetarij" redakcijai. Viņu, Maksimovu, esot ievēlējis Londonas kongress, un tāpēc viņa „iegūtās tiesības" esot pārkāpuši tie, kas uzdrošinājušies oficiāli atteikties no dieva taisīšanas apkaunojošās sludināšanas. „Vai tad mūsu frakcija ir dieva taisītāju literātu jūgā, vai!" Šī piezīme kādas asas vārdu maiņas laikā redakcijā paspruka />. Maratoni^21 — jā, jā, tam pašam b. Maratam, kas ir tik pieticīgs, labvēlīgs, samierinošs, labsirdīgs, ka viņš līdz šai dienai nevar lāgā izšķirties, vai iet ar boļševikiem vai ar dievišķīgajiem otzovistiem.

Vai varbūt visas tās arī ir „nepareizas ziņas", ak netaisni atstumtais Maksimov? Nav nekādas dieva taisītāju literātu kompānijās, Jūs nekad neesat viņus aizstāvējis, nav bijis Jūsu protesta pret rakstu „Nav pa ceļam"? vai ne?

Par „nepareizām ziņām" attiecībā uz dieva taisītāju virzienu b. Maksimovs runā savā „Pārskatā" sakarā ar skolu ārzemēs, ko rīko jaunā frakcija. Biedrs Maksimovs tik neatlaidīgi uzsver šo „pirmās (kursivs Maksimova) partijas skolas rīkošanu ārzemēs", tik neatlaidīgi vazā aiz deguna publiku šajā jautājumā, ka par bēdīgi slaveno „skolu" būs jāpastāsta sīkāk.

Biedrs Maksimovs gauži sūdzas:

„Neviena mēģinājuma ne vien atbalstīt skolu, bet pat ņemt savās rokās kaul kontroli pār to (avīzes „Proļetarij") redakcija nav izdarījusi; izplatīdama nezin kur sadabūtas nepatiesas ziņas par skolu, redakcija nav iesniegusi skolas organizatoriem neviena pieprasījuma šo ziņu pārbaudīšanas nolūkā. Tāda bija redakcijas izturēšanās pret visu šo lietu”.

Tā. Tā. „Neviena mēģinājuma pat ņemt savās rokās kaut kontroli pār skolu"... Šajā frāzē Maksimova jezuilisms ir aizgājis tiktāl, ka tas atmasko pats sevi.

Atcerieties, lasītāj, Jcrogina kopmītni pirmās Domēs laikmetā. Atvaļināts zemes priekšnieks (vai vispār kāds šādas činas kavalieris) Jerogins organizēja Pēterburgā kopmītni iebraucējiem zemnieku deputātiem, gribēdams sniegt atbalstu „valdības nodomiem". Nepieredzējušos lauku zemnieciņus, kad tie nokļuva galvaspilsētā, sagrāba Jero-gina aģenti un nogādāja Jerogina kopmītnē, kur viņi, protams, atrada skolu, kurā lika apgāztas nepatiesās ,.kreiso" mācības, aplieti samazgām trudoviki utt., kurā iesācējus Domes locekļus apmācīja „īsteni krieviskā" valsts gudrībā. Par laimi Valsts domes atrašanās Pēterburgā piespieda Jeroginu ierīkol savu kopmītni arī Pēterburgā, bet, tā kā Pēterburga ir pietiekami plašs un brīvs idejiskās un politiskās dzīves centrs, tad, protams, Jerogina deputāti ļoti ātri sāka pamest Jerogina kopmītni un pārvākties trudo-viku nometnē vai patstāvīgo deputātu nometnē. No Jerogina pasākuma iznāca tikai negods tiklab viņam, kā arī valdībai.

Tagad iedomājieties, lasītāj, ka šai līdzīga jeroginiska kopmītne ir ierīkota ne kaut kādā ārzemju Pēterburgā, bet kaul kādā ārzemju Carevokokšaiskā. Ja jūs to iedomāsities, tad jums būs jāpiekrīt, ka otzovistiskie dieva taisītāji Jero-gini ir izmantojuši savu Eiropas pazīšanu, lai būtu viltīgāki par īsti krievisko Jeroginu. Cilvēki, kas sevi sauc par boļševikiem, ir savākuši savu kasi neatkarīgi no tās vienīgās, ciktāl mums zināms, kopīgās boļševiku kases, no kuras tiek segti izdevumi par avīzes „Proļetarij" izdošanu un izplatīšanu, — organizējuši savu aģentūru, aizveduši vairākus „savus" aģitatorus uz Carevokokšaisku, atveduši uz turieni vairākus strādniekus — sociāldemokrātu partijas biedrus un pasludinājuši šo (no partijas Carevokokšaiskā paslēpto) jeroginisko kopmītni par „pirmo partijas" (partijas — tāpēc, ka noslēpta partijai) „skolu ārzemēs".

Steidzamies paskaidrot — ievērojot to, ka atstumtais b. Maksimovs sevišķi cītīgi izvirzījis jautājumu par to, vai viņa atstumšana esot likumīga vai pretlikumīga фаг šo jautājumu turpmāk) — steidzamies paskaidrot, ka otzo-vistisko dieva taisītāju jeroginiešu rīcībā nav itin nekā „pretlikumīga". Absolūti nekā. Viss te ir pilnīgi likumīgs. Likumīgi ir tas, ka domubiedri partijā grupējas kopa. Likumīgi ir tas, ka domubiedri vāc naudu un dibina vienu kopīgu propagandas un aģitācijas pasākumu. Likumīgi ir lits, ka par šā pasākuma veidu viņi pašreizējā momentā grib izvēlēties, teiksim, piemēram, ne avīzi, bet „skolu". I.ikumīgi ir tas, ka viņi uzskata to par oficiālu partijas skolu, tāpēc ka to rīko partijas biedri un ka ir kaut viena, vienalga kāda, partijas organizācija, kas uzņemas politisku un idejisku atbildību par pasākumu. Viss te ir pilnīgi likumīgi un viss būtu ļoti labi, ja... ja nebūtu jezuitisma, ja nebūtu liekulības, ja netiklu krāpta sava pašu partija.

Vai tā nav partijas krāpšana, ja jūs publiski uzsverat skolas partejību, t. i., aprobežojaties ar jautājumu par tās formālo likumīgo pakļautību, un nenosaucat skolas iniciatoru un rīkotāju vārdus, t. i., noklusējat skolas kīī mūsu partijas jaunās frakcijas pasākuma idejiski politisko virzienu? Avīzes „Proļetarij" redakcijā bija divi „papīriņi" par šo skolu (redukcijas sakari ar Makšimovu jau vairāk nekā gadu nenotiek citādi kā ar „papīriņu" un diplomātisku notu palīdzību). Pirmais papīriņš bija pilnīgi bez paraksta, absolūti bez kāda paraksta — vienkārši prātojums par izglītības derīgumu un par to iestāžu izglītojošo nozīmi, kuras sauc par skolām. Otru papīriņu bija parakstījušas neatbilstošas personas. Tagad, uzstādamies publiski presē ar slavas dziesmām „pirmajai partijas skolai ārzemēs", b. Maksimovs joprojām noklusē skolas frakcionaro raksturu.

Šī jezuitisma politika kaitē partijai. Šo „politiku" mēs atmaskosim. Skolas iniciatori un rīkotāji patiesībā ir biedri: ,,.īers"22 (nosauksim tā partijā visiem zināmo Maskavas otzovistu vadoni, kas lasīja referātus par skolu, organizēja skolu mācekļiem un ko vairāki strādnieku pulciņi ievēlēja par lektoru), Maksimovs, Lunačarskis, Ļadovs, Aļeksinskis uti. Mēs nezinām un mūs neinteresē zināt, kāda loma konkrēti bijusi vienam vai otram no šiem biedriem, kā viņi izvietoti skolas dažādajās oficiālajās iestādēs, tās ..Padomē", tās „izpildu komisijā", tās lektoru kolēģijā u. tml. Mēs nezinām, kādi ,.nefrakcionari" biedri var vienā vai otrā atsevišķā gadījumā papildināt šo kompāniju. Viss tas nemaz nav svarīgi. Mēs apgalvojam, ka šās skolas ka jauna ITakcionara centra īsto idejiski politisko virzienu nosaka tieši nosauktie vārdi un ka, slēpjot to no partijas, Maksimovs piekopj jezuitisma politiku. Ne tas ir slikti, ka partijā radies jauns frakcionars centrs — mēs nebūt nepiederam pie tiem cilvēkiem, kas labprāt iesit sev politisku kapitaliņu ar lēti populāru klaigāšanu pret frakciona- ļ rismu — gluži otrādi, ir labi, ka īpaša nianse, ja tāda pastāv, ir dabūjusi iespēju partijā īpaši izpausties. Slikti ir tas, ka partija tiek krāpta un ka liek krāpti arī strādnieki, kas simpatizē — pats par sevi saprotams — ikvienai skolai kā jebkuram izglītības pasākumam.

Vai tad tā nav liekulība, ka b. Maksimovs publikai sūdzas par to, ka avīzes ,,Proļetarij“ redakcija neesot gribējusi ,,pat“ (,,pat“l) „ņemt savās rokās kontroli pār skolu"? Padomājiet tikai: 1908. gada jūnijā b. Maksimovs izstājās no avīzes „Projetarij" šaurās redakcijas, kopš tā laika boļševiku frakcijā gandrīz nepārtraukti norisinās iekšēja cīņa tūkstoš veidos: Aļeksinskis — ārzemēs, ,,Jers“ un Ko — ārzemēs un Krievijā tūkstoš variācijās atkārto visas Maksimova otzovistiskās dieva taisīšanas svinīgās muļķības, kas vērstas pret avīzi „Proļetarij". Maksimovs iesniedz rakstiskus un formālus protestus pret rakstu „Nav pa ceļam"; par nākošo neizbēgamo boļševiku šķelšanos runā visi, kas partijas lietas zina kaut pēc nostāstiem (pietiek aizrādīt, ka ļ meņševiks Dans Viskrievijas konferencē 1908. gada decembrī oficiālā sapulcē, visiem dzirdot, paziņoja: „kas gan nezina, ka boļševiki tagad apsūdz Ļeņinu boļševisma node- | vībā“l), — bet b. Maksimovs, tēlodams nevainīga, nu gluži nevainīga bērna lomu, jautā godājamai publikai: kāpēc tad avīzes „Proļetarij" redakcija negribēja „pat" ņemt savās rokās kontroli pār partijas skolu dieva taisītāju Carevokokšaiskā? „Kontrole" pār skolu! Avīzes „Proļe-tarij" piekritēji kā „inspektorikas būtu klāt Maksimova, Lunačarska, Aļeksinska un Ko lekcijās!! Nu, kam vajadzīgs spēlēt šo necienīgo, apkaunojošo komēdiju? Kam vajadzīgs? Kam vajadzīgs kaisīt publikai smiltis acīs, izsūtot nekā nepaskaidrojošas „skolas" „programas" un „pārskatus", bet nevis tieši un atklāti atzīt jaunā frakcionarā centra idejiskos vadoņus un iedvesmotājus!

Kam vajadzīgs?—mēs tūliņ dosim atbildi uz šo jautājumu, bet pagaidām nobeigsim jautājumu par skolu: Carevokok-šaiska var novietoties Pēterburgā un pārvietoties (vismaz lielākā tās daļa) uz Pēterburgu, bet Pēterburga nevar ne novietoties Carevokokšaiskā, ne pārvietoties uz Carevokok-šaisku. Kas no jaunās partijas skolas skolēniem būs enerģiskāks, patstāvīgāks, tas no šaurās jaunās frakcijas pratīs atrast sev ceļu uz plašo partiju, no otzovislu un dieva taisītāju „zinātnes" uz socialdemokratisma zinātni vispār un konkrēti — uz boļševisma zinātni. Bet, kas grib aprobežoties ar jeroginisko izglītību, ar to nekā neiesāksi. Avīzes „Proļetarij" redakcija ir gatava sniegt un sniegs visvisādu palīdzību visiem strādniekiem, vienalga, kādi viņu uzskati, ja viņi gribēs pārcelties (vai aizbraukt) no ārzem ju C.arevokokšaiskas uz ārzemju Pēterburgu un iepazīties ar boļševisma uzskatiem. Bet „partijas pirmās skolas ārzemēs" dibinātāju un iniciatoru liekulīgo politiku mēs atmaskosim visas partijas priekšā.

V

Kam vajadzīga visa šī Maksimova liekulība — mēs jautājām un atbildi uz šo jautājumu atlikām līdz sarunas beigām skolas jautājumā. Bet, stingri runājot, ne jautājums ,,kam?“, bet jautājums „kāpēc?" te pelna, ka to noskaidro. Būtu nepareizi domāt, ka liekulīgo politiku noteiktos nolūkos apzinīgi piekopj visi jaunās frakcijas locekļi. Nē. Lieta ir tāda, ka pašā šās frakcijas stāvoklī, tās uzstāšanās un tās darbības apstākļos ir cēloņi (ko neapzinās daudzi olzovisti un dieva taisītāji), kas rada liekulīgu politiku.

Jau sen ir teikts, ka liekulība ir mesli, ko netikums maksā tikumam. Bet šis izteiciens attiecas uz personīgās morales sieru. Attiecībā uz idejiski politiskajiem virzieniem jāsaka, ka liekulība ir tas aizsegs, pie kura ķeras iekšēji neviengabalainas grupas, kas sastāv no raibiem, nejauši sanākušiem elementiem, kuri jūtas vāji, lai uzstātos tieši un atklāti.

Jaunās frakcijas sastāvs ir noteicis to, ka frakcija ķērusies pie šā aizsega. Dievišķīgo olzovistu frakcijas Slabs sastāv no neatzītiem filozofiem, izsmietiem dieva taisītājiem, no niiarchistiskā muļķībā un bezjēdzīgā revolucionārā frāzē pieķertiem otzovisticm, sapinušamies ultima t is tiem, beidzot no tiem (par laimi nedaudziem boļševiku frakcijā) kaujiniekiem, kuri par sevis necienīgu uzlūkoja pāreju uz neredzamo, pieticīgo, bez ārējā spožuma un „spilgtuma" [2]

revolucionāro sociāldemokrātisko darbu, kas atbilst „starp-revoluciju“ laikmeta apstākļiem un uzdevumiem, un kurus Maksimovs mierina ar „spilgtu*[2] frāzi par instruktoru skolām un grupām... 1909. gadā. Vienīgais, kas šobrīd cieši saliedē šos raibos elementus, tas ir kvēls naids pret avīzi ,,Pro]etarij“, kuru tā pilnā mērā pelnījusi, naids par to, ka itin neviens šo elementu mēģinājums izpausties vai panākt kaut netiešu sevis atzīšanu vai mazāko atbalstu un aizsegu avīzē ,,Pro]etarij“ nekad nav palicis bez visnoteiktākā pretspara.

„Uz visiem laikiem atmet cerības** — lūk, ko šiem elementiem teica avīze „Proļetarij** ar katru savu numuru, ar katru redakcijas sapulci, ar katru uzstāšanos jebkurā kārtējā partijas dzīves jautājumā.

Un, lūk, kad par kārtējiem jautājumiem kļuva (mūsu revolūcijas un mūsu kontrrevolūcijas attīstības objektivo apstākļu dēļ kļuva) literatūras laukā — dieva taisīšana un marksisma teorētiskie pamati, bet politiskā darba laukā — sociāldemokrātijas iespējas izmantot 111 Domi un trešās Domes tribini, — tad šie elementi sakļāvās un notika dabiskais un neizbēgamais sprādziens.

Kā ikviens sprādziens tas notika uzreiz"— ne tajā nozīmē, ka tendences nebūtu iezīmējušās jau agrāk, ka nebūtu bijis šo tendenču atsevišķu izpausmju — bet tajā nozīmē, ka visdažādāko tendenču, tai skaitā arī no politikas visai tālo tendenču, politiskā sakļaušanās notika gandrīz pēkšņi. Tāpēc publikas plašās aprindas kā jau vienmēr vispirms sliecas jauno šķelšanos izskaidrot mietpilsoniski, izskaidrot to ar viena vai otra vadītāja kaut kādām sliktām īpašībām, ar ārzemju un pulciņu savrupības ietekmi u. t. jpr., u. tml. Nav šaubu, ka ārzemes, kas objektīvu apstākļu dēļ kļuvušas par neizbēgamu operativās bāzes vietu visām centrālām revolucionārām organizācijām, ir ietekmējušas šķelšanās formu. Nav šaubu, ka šai formā izpaudušās arī tā literārā pulciņa īpatnības, kurš ar vienu savu sānu ietilpa sociāldemokrātijā. Par mietpilsonisku izskaidrojumu mēs saucam nevis šo apstākļu ievērošanu, kuri nekā nespēj izskaidrot, izņemot formu, iemeslus, šķelšanās „ārējo vēsturi**, bet gan nevēlēšanos vai nespēju saprast nesaskaņu idejiski politiskos pamatus, cēloņus un saknes.

Ka jaunā frakcija nesaprot šos pamatus, tas ir cēlonis arī lain, ka tā ķērusies pie vecā. aizsega, slēpjot pēdas, noliedzot nesaraujamās saites ar otzovismu utt. So pamatu neizpratne ir cēlonis jaunās frakcijas spekulēšanai uz šķelšanās mietpilsonisku izskaidrošanu un mietpilsonisku līdzjūtību.

Un tiešām, vai tā nav spekulēšana uz mietpilsonisku līdzjūtību, ja Maksimovs un Ko tagad publiski gaužas par savu „izsviešanu^11, savu „atstumšanu^11? Pasniedziet, dieva dēļ, savu līdzjūtības dāvaniņu nevainīgi izsviestajiem, netaisni atstumtajiem... Ka šis paņēmiens nemaldīgi pareizi orientēts uz mietpilsoņu līdzjūtību, to pierāda tas oriģinālais lakts, ka pat b. Pļechanovs, ikkatras dieva taisīšanas, ikkatras „jaunas^11 filozofijas, ikkatra otzovisma un ultima-lisina utt. ienaidnieks, ka pat b. Pļechanovs, izmantodams Maksimova činkstēšanu, dieva dēļ pasniedzis dāvaniņu, nosaukdams boļševikus šā gadījuma dēļ par vēl un vēlreiz „cietsirdīgajiem^11 (sk. Pļechanova „Dņevņik Social-Demo-krata^11, 1909. g. augustā). Ja Maksimovs ir izlūdzies līdzjūtības dāvaniņu pat no Pļechanova, tad varat iedomāties, lasītāj, cik līdzjūtības asaru par Maksimovu izlies mietpilsoniskie elementi pašā sociāldemokrātijā un ap sociāldemokrātiju esošie elementi sakarā ar labo, labi domājošo un pieticīgo olzovistu un dieva taisītāju „izsviešanu^11 un „atstumšanu^11.

„Izsviešanas^11 un „atstumšanas^11 jautājumu b. Maksimovs iztirzā gan no formālās puses, gan pēc būtības. Palūkosimies uz šo iztirzājumu.

No formālās puses Maksimova atstumšana esot „pretliku-iniga^11, — saka mums atstumtie, — un „mēs neatzīstam šo atstumšanu^11, jo Maksimovu „ievēlējis boļševiku kongress, I. i., partijas kongresa boļševistiskā daļa^11. Lasot Maksimova un Nikolajeva lapiņu, publika redz smago apsūdzību (,.pretlikumīga atstumšana^11), beL nedabū ne tās precizu formulējumu, ne materiālu, lai varētu spriest par lietu. Met tieši tāds taču ir parastais zināmās puses paņēmiens šķelšanās gadījumos ārzemēs: notušēt principiālās domstarpības, aizsegt tās, noklusēt idejiskos strīdus, slēpt savus Idejiskos draugus un labi daudz trokšņot par organizatoriskiem konfliktiem, kurus publika nespēj iztirzāt precizi un kurus tai nav tiesības iztirzāt detalizēti. Tā rīkojās

rabočedjeļci 1899. gadā, kliegdami, ka nekāda „ekonomisma" neesot, bet ka, lūk, Pļechanovs esot nozadzis lipo-grafiju. Tā rīkojās meņševiki 1903. gadā, kliegdami, ka nekāda pagrieziena uz rabočedjeļismu viņiem neesot, bet ka, lūk, Ļeņins esot „izsviedis" vai „atstūmis" Potresovu, Akselrodu un Zasuļiču utt. Tā rīkojas cilvēki, kas spekulē uz skandaliņu un sensāciju mīļotājiem ārzemēs. Nav ne olzovisma, ne arī dieva taisīšanas, bet ir Maksimova „pretlikumīga atstumšana", ko izdarījis „redakcijas vairākums", kurš grib „atstāt savā pilnīgā rīcībā“ „visas frakcijas mantu“, — lūdzam ienākt mūsu bodītē, kungi, mēs par šo lielu pastāstīsim jums pašu pikantāko...

Vecs paņēmiens, b. Maksimov un b. Nikolajev! Nevar nelauzt sev kaklu tie politiķi, kas ķeras pie šā paņēmiena.

Par „pretlikumīgumu" mūsu „atstumtie" runā tāpēc, ka avīzes „Proļetarij" redakciju viņi uzskata par lādu. kam nav tiesības izšķirt boļševiku frakcijas likteni un tās šķelšanās jautājumu. Ļoti labi, kungi. Ja avīzes „Proļetarij" redakcijai un Londonas kongresā ievēlētajiem 15 boļševikiem — CK locekļiem un CK locekļu kandidātiem — nav tiesības pārstāvēt boļševiku frakciju, tad jums ir pibiīga iespēja to paziņot, visiem dzirdot, un uzsākt kampaņu par šās nederīgās pārstāvības gāšanu vai pārvēlēšanu. Un jūs jau arī uzsākāt šo kampaņu, un, tikai cietuši zināmu daudzumu zināmu neveiksmju, jūs izvēlējāties labāk sūdzēšanos un činkstēšanu. Ja jūs, b. Maksimov un b. Nikolajev, izvirzījāt jautājumu par boļševiku kongresu vai konferenci, kāpēc lad nepastāstījāt publikai, ka b. „Jērs" jau pirms vairākiem mēnešiem iesniedzis Maskavas komitejai rezolūcijas projektu par neuzticību avīzei „Proļetarij" un par boļševiku konferenci jaunā idejiska boļševiku centra ievēlēšanai?

Kāpēc jūs to noklusējāt, ak netaisni atstumtie?

Kāpēc jūs noklusējāt to, ka „Jēra" rezolūciju noraidīja ar visām balsīm pret vienu pašu viņa balsi?

Kāpēc jūs noklusējāt to, ka 1908. gada rudenī visā Pēterburgas organizācijā līdz pat apakšai nolika cīņa par divu boļševisma virzienu platformām, olzovislu un olzovisma pretinieku platformu, pie kam otzovisti cieta sakāvi?

Maksimovam un Nikolajevam gribas pačinkslēt publikas priekšā, tāpēc ka viņi ne vienreiz vien cietuši sakāvi Krievijā. Tiklab ,,Jeram“, kā ari Pēterburgas otzovistiem bija tiesības, negaidot nekādu konferenci un nepublicējot savas platformas visas partijas priekšā, cīnīties pret boļše-visniu līdz pašai apakšai.

Vai avīzes „Proļetarij" redakcijai, kas ar 1908. gada juniju pieteikusi atklātu karu olzovismam, nebija tiesības pēc vesela gada cīņu, vesela gada diskusiju, sadursmju, konfliktu utt., pēc triju apgabalu delegātu un dažu paplašinātās redakcijas krievu biedru izsaukšanas no Krievijas, kuri nebija piedalījušies nevienā sadursmē ārzemēs, nebija tiesības paziņot to, kas ir, paziņot, ka Maksimovs ir atšķēlies no tās, paziņot, ka boļševismam nav nekā kopīga ar otzo-visinu, ultimatismu un dieva taisīšanu?

Mitējieties liekuļot, kungi! Jūs cīnījāties tur, kur uzskatījāt sevi par sevišķi stipriem, un cietāt sakāvi. Jūs nesāt otzovismu masās pretēji boļševiku oficiālā centra lēmumam un negaidot nekādu īpašu konferenci. Un tagad jūs sākat činkstēt un sūdzēties tāpēc, ka paplašinātajā redakcijā, Apspriedē ar apgabalu delegātu piedalīšanos izrādījies, ka jūs esat līdz smieklīgumam niecīgā mazākumāI

Mūsu priekšā jau atkal tīri rabočedjeļisks ārzemnieku paņēmiens: spēlēt „demokrātiju", kad nav apstākļu pilnīgai demokrātijai, spekulēt uz dažāda nemiera kurināšanu „ārzemēs" un tai pašā laikā no tām pašām ārzemēm vadīt (ar „skolas" palīdzību) savu otzovistisko dieva taisīšanas propagandu, sākt šķelšanos boļševiku vidū un pēc tam gausties par šķelšanos, nodibināt savu frakciju („skolas" aizsegā) un liekulīgi liet asaras avīzes „Proļetarij" „šķeltnieciskās" politikas dēļ.

Nē, pietiek jau šo intrigu! Frakcija ir brīva domubiedru savienība partijā, un pēc vairāk nekā gadu ilgās cīņas, cīņas gan Krievijā, gan ārzemēs, mums bija pilnīgas tiesības, mums bija pienākums izdarīt noteiktu secinājumu. Un mēs to izdarījām. Jums ir pilnīgas tiesības cīnīties pret to, izvirzīt savu platformu, iekarot tai vairākumu. Ja jūs to nedarāt, ja jūs nevis atklāti savienojaties ar otzovistiem un izvirzāt kopīgu platformu, bet gan joprojām spēlējat slēpums un spekulējat uz lēto ārzemju „demokrātismu", tad ins par atbildi dabūsit tikai pašu pelnītu nicināšanu.

Jūs spēlējat divkosīgu spēli. No vienas puses, jūs pasludināt, ka avīze „Proļefarij** veselu gadu „viscaur*1 ieturot neboļševistisku līniju (un jūsu piekritēji Krievijā ne vienreiz vien ir mēģinājuši šos uzskatus izpaust PK un MK rezolūcijās). No otras puses, jūs gaužaties par šķelšanos un atsakāties atzīt „atstumšanu**. No vienas puses, īstenībā jūs visās lietās ejat roku rokā ar otzovistiem un dieva taisītājiem, no otras puses — jūs atsakāties no viņiem un izliekaties par samierinātājiem, kas grib samierināt boļševikus ar otzovistiem un dieva taisītājiem.

„Uz visiem laikiem atmetiet cerības**! Jūs varat mēģināt iekarot sev vairākumu. Jūs varat gūt boļševiku nenobriedušajā daļā vienalga kādas uzvaras. Nekādai samierināšanai mēs nepiekritīsim. Celiet savu frakciju, pareizāk: turpiniet tās celšanu, kā to jau esat sākuši darīt, bet nekrāpiet partiju, nekrāpiet boļševikus. Nekādas konferences, nekādi kongresi pasaulē tagad nesamierinās boļševikus ar otzovistiem, ultimatistiem un dieva taisītājiem. Mēs esam teikuši un atkārtojam vēlreiz: katram sociāldemokrātam boļševikam un katram apzinīgam strādniekam jāizvēlas noteikti un galīgi.

VI

Aizsegdama savus idejiskos radus, bīdamās parādīt savu īsto platformu, jaunā frakcija cenšas rolni savā idejiskā bagažā aizpildīt, aizgūstot vārdus no agrāko šķelšanās gadījumu bagažas. „Jaunais Proletārietis**, „jaunproletariskā līnija** — kliedz Maksimovs un Nikolajevs, atdarinot veco cīņu pret jauno ,,Iskru“.

Paņēmiens, kas var sajūsmināt dažus politiskus zīdaiņus.

Bet pat vecos vārdus jūs neprotat atkārtot, kungi. Lozunga „pret jauno ,,lskru““ ,,sāls“ bija tā, ka, dabūjušiem „Iskru“, meņševikiem pašiem bija jā sāk jauna līnija, kamēr kongress (KSDSP 11 kongress 19011. gadā) bija apstiprinājis tieši vecās „Iskras** līniju. ,,Sāls“ bija tā, ka meņševikiem nācās ļar Trocka muti 1903. un 1904. gadā) pasludināt: starp veco un jauno ,,Iskru“ ir bezdibenis. Un līdz šim laikam Potresovs un Ko cenšas izdzēst sevī lā laikmeta „pēdas**, kad viņus vadīja vecā ,,Iskra“.

Avīzei „Proļetarij** tagad iznāk 47. numurs. Tieši pirms trijiem gadiem, 1906. gada augustā, iznāca pirmais numurs. Sājā pirmajā avīzes ,,Proļetarij“ numurā, kas datēts ar 1906. gada 21. augustu, atrodam redakcijas rakstu „Par boikotu^1' un šajā rakstā melnu uz balta: „Taisni tagad pienācis laiks, kad revolucionārajiem s.-d. vairs nevajag būt boikotistiem“ [3]. Kopš tā laika nav bijis neviena avīzes „Pro-Jetiirij" numura, kur kaut rindiņa būtu bijusi pieļauta par labu ,,boikotismam“ (pēc 1906. gada), otzovismam un ulti-matismam, neatspēkojot šo bofševisma karikatūru. Un tagad kariķētie boļševiki paceļas uz koka kājām, mēģinādami salīdzināt sevi ar cilvēkiem, kas vispirms bija veikuši vecās ,,Iskras“ trīsgadējo kampaņu un nostiprinājuši tās līniju ar partijas II kongresu, bet pēc tam parādījuši jaunās ,,Iskras“ pagriezienu!

„Populārās strādnieku avīzes „Vperjod" bijušais redak-tors“ — tā tagad parakstās b. Maksimovs, gribēdams lasītājiem atgādināt, ka, sak, „zosis izglābušas Romu“. Jūsu izturēšanās pret avīzes ,,Vpcrjod“23 līniju — atbildēsim Maksimovam uz šo atgādinājumu — ir pilnīgi tāda pati kā Potresova izturēšanās pret veco ,,Iskru“. Potresovs bija tās redaktors, tomēr nevis viņš vadīja veco ,,Iskru“, bet vecā ,,Iskra“ vadīja viņu. Tiklīdz viņš gribēja grozīt līniju — vecie iskrieši novērsās no viņa. Un tagad pat Potresovs pats lien vai no ādas laukā, lai attīrītos no „jaunības grēka", no piedalīšanās vecās ,,Iskras“ redakcijā.

iN'evis Maksimovs vadīja avīzi „Vperjod", bet avīze „Vper-jod“ vadīja Maksimovu. Pierādījums: III Domes boikots, kura labā neviena vārda neteica un nevarēja teikt avīze „Vperjod". Maksimovs rīkojās ļoti saprātīgi un labi, kad ļāvās avīzes „Vperjod" vadībai. Tagad Maksimovs ir sācis izdomāt (vai, kas ir tas pats, palīdzēt otzovistiem izdomāt) tādu līniju, kas neizbēgami ved viņu purvā, tāpat kā Potrcsovu.

Iegaumējiet to, b. Maksimov: salīdzinājuma pamatā jā-ņem idejiski politiskā virziena viengabalīgums, nevis „vārdi", nevis „lozungi", kurus viens otrs iekaļ, nesaprazdams to jēgu. Boļševisms izvadīja trīs gadus, no 1900. līdz 1903., veco „Iskru" un izgāja cīņā pret meņševismu kā viengabalains virziens. Meņševiki ilgi pinās ar viņiem jauno savienību, ar antiiskriešiem, ar rabočedjeļciem, kamēr atdeva Prokopovičam Polresovu (un vai tad Polrcsovu vien?). Boļševisms izvadīja veco avīzi ,,Proļelarij“ (no 1906. līdz 1909. g.) noteiktas cīņas garā pret „boikotismu" n. tml. un izgāja kā viengabalains virziens cīņā pret cilvēkiem, kas tagad izdomā „otzovismu", ,,ultimatismu“, „dieva taisīšanu" ii. tml. Meņševiki gribēja labot veco „lskru" Marti-nova un ekonomistu garā — un ar to lauza sev kaklu. Jūs gribat labot veco avīzi ,.Proļetarij“ ,,Jera“, otzovistu un dieva taisītāju garā — un ar to jūs lauzīsit sev kaklu.

Bet „pagrieziens uz Pļechanovu", — gavilē Maksimovs. Bet „jaunās centra frakcijas" radīšana? Un mūsu „arī boļševiks" nosauc par „diplomātiju" to, ka tiek „noliegts", it kā „būtu bijis nodoms realizēt „centra" ideju"!

Šī Maksimova brēka pret „diplomātiju" un pret „apvienošanos ar Pļechanovu" ir vērta, lai par to pasmietos. Kariķētie boļševiki arī te ir sev uzticīgi: viņi ir stingri iekaluši, ka Pļechanovam 1906. un 1907. gadā bijusi arclīioportunis-tiska politika. Un viņi domā, ja to atkārtos biežāk, nenoskaidrojot notikušās pārmaiņas, tad tas nozīmēs vislielāko „revolucionarismu".

Patiesībā avīzes „Proļetarij" ,,diplomāti" kopš Londonas kongresa visu laiku atklāti ir ieturējuši un realizējuši partejiskuma politiku pret frakcionarisma kariķētajiem pārspīlējumiem, marksisma aizstāvēšanas politiku pret tā kritiku. Arī tagadējais Maksimova brēkas avots ir divējāds: no vienas puses, kopš Londonas kongresa vienmēr ir bijuši atsevišķi boļševiki (piemērs: Aļeksinskis), kas neatlaidīgi atkārtojuši, ka boļševisina līnija jāaizstāj ar „samierināšanās" līniju, ar „poļu un latviešu" līniju u. tml. Boļševiki retumis ņēmuši nopietni šīs pavisam muļķīgās runas, kuras liecināja tikai par apsūbējušu domāšanu. No otras puses, tā literārā kompānijā, pie kuras pieder Maksimovs un kura vienmēr tikai ar savu vienu sānu tuvojas sociāldemokrātijai, ilgu laiku uzlūkoja Pļechanovu par galveno ienaidnieku savām dieva taisīšanas u. tml. tendencēm. Šai kompānijai nav nekā briesmīgāka par Pļechanovu. Nav nekā, kas vairāk sagrautu viņas cerības par viņas ideju iepotēšami strādnieku partijai kā „apvienošanās ar Pļechanovu".

Un, lūk, šie divējādā veida elementi: apsūbējušais lrak-i iimarisms, kas nesaprot boļševiku frakcijas uzdevumus partijas radīšanā, un dieva taisītāju un dieva taisīšanas aizstāvju literāro pulciņu elementi — tagad ir sakļāvušies ap „platformu": pret „apvienošanos ar Pļechanovu", pret avīzes „Proļetarij" „samierinošo", „poļu un latviešu" līniju u. tml.

Nupat klajā laistais Pļechanova „Dņevņika" 9. nr. atbrīvo unis no nepieciešamības sevišķi sīki paskaidrot lasītājiem visu šās kariķēto boļševiku „platformas" karikaturismu. PJechanovs atmaskojis avīzes „Golos Social-Demokrala" likvidatorismu, tās redaktoru diplomātiju un paziņojis, ka viņam ar Potresovu „nav pa ceļam", jo Potresovs nav vairs revolucionārs. Ikkatram sociāldemokrātam tagad ir skaidrs, ka strādnieki meņševiki sekos Pļechanovam pret Potresovu. Ikkatram ir skaidrs, ka šķelšanās meņševiku vidū apstiprina boļševiku līniju. Ikkatram ir skaidrs, ka Pļechanova pasludinātā partijas līnija pret likvidatoru šķeltniecību nozīmē milzīf/u boļševisma uzvaru, kuram tagad ir valdošais stāvoklis partijā.

Šo milzīgo uzvaru boļševisms guvis tāpēc, ka tas ieturēja savu partijas politiku, pretēji „kreiso" pusaudžu un dieva taisītāju literātu klaigām. Tikai šie cilvēki ir spējīgi bīties no tuvošanās tam Pļechanovam, kurš atmasko un padzen no strādnieku partijas Potresovus. Tikai dieva taisītāju pulciņa vai iekaltās frāzes varoņu sasmakušajā purvā var gūt panākumus „platforma": „pret apvienošanos ar Pļechanovu", tas ir, pret tuvināšanos ar partejiskiem nieņševikiem cīņai pret likvidatorismu, pret tuvināšanos ar ortodoksāliem marksistiem (tas ir neizdevīgi literātu jeroginiskai kompānijai), pret to, ka partiju arī turpmāk iekaro revolucionārās sociāldemokrātiskās politikas un taktikas labā.

Mēs, boļševiki, varam uzrādīt milzīgus panākumus šādas uzvaras iekarošanā. Rožu Luksemburgu un Kārli Kautski — šos sociāldemokrātus, kas nereti raksta krieviem un tiktāl ietilpst mūsu partijā — mēs esam idejiski iekarojuši, lai gan šķelšanās sākumā (1903. g.) visas viņu simpātijās bija meņševiku pusē. Viņus iekaroja ar to, ka boļševiki izturējās nesaudzīgi pret marksisma „kritiku", ar to. ka boļševiki

«izslavēja nevis savas, kairā ziņā savas, frakcijas teorijas burtu, bet gan revolucionārās sociāldemokrātiskās taktikas vispārējo garu un jēgu. Mēs arī turpmāk iesim pa to pašu ceļu, vēl nesaudzīgāk karosim pret burta kalpu muļķību un bramanīgo spēli ar iekaltām frāzēm, pret dieva taisītāju literātu pulciņa teorētisko revizionismu.

Krievijas sociāldemokrātos tagad ir skaidri iezīmējušies divi likvidatoriski virzieni: Potresova virziens un Maksimova virziens. Potresovam jābaidās no sociāldemokrātiskās partijas, jo no šā laika nav cerību realizēt tajā viņa līniju. Maksimovam jābaidās no sociāldemokrātiskās partijas, jo tagad nav cerību realizēt tajā viņa līniju. Kā viens, tā otrs ar visiem taisniem un netaisniem līdzekļiem atbalstīs un aizsegs īpašo literāro pulciņu trikus ar visu šo pulciņu savdabīgajiem revizionisma veidiem marksismā. Tiklab viens, kā otrs ķersies kā pie pēdējās cerību ēnas — pie pulciņu savrupības gara saglabāšanas pretēji partejiskumam, jo Polrcsovs var vēl reizēm uzvarēt apsūbējušu meņševiku izlases kompānijā, Maksimovu var vēl reizēm vainagot ar lauriem apsūbējušu boļševiku izlases pulciņi, bet ne viens, ne otrs nekad neiegūs drošu vietu ne marksistu vidū, ne īsti sociāldemokrātiskā strādnieku partijā. Kā viens, tā otrs reprezentē divas pretējas, bet savstarpēji viena otru papildinošas, vienādi aprobežotas, sīkburžuaziskas tendences sociāldemokrātijā.

VII

Mēs parādījām, kāds ir jaunās frakcijas Stabs. No kurienes var rekrutēties tās armija? No buržuāziski demokrātiskiem elementiem, kas pieslējušies strādnieku partijai revolūcijas laikā. Proletariats visur un vienmēr rekrutējas no sīkburžuazijas, visur un vienmēr mēdz būt saistīts ar to tūkstoš pārejas pakāpēm, robežām, niansēm. Kad strādnieku partija aug sevišķi strauji (kā tas bija pie mums 1905. un 1900. gadā), tad tajā neizbēgami iespiežas ļoti daudz sīkburžuaziska gara piesātinātu elementu. Un te nav nekā ļauna. Proletariāta vēsturiskais uzdevums ir pārkausēt, no jauna apmācīt, pāraudzināt visus vecās sabiedrības elementus, ko tā atstāj viņam mantojumā kā pārnācējus no sīkburžuazijas. Bet šim nolūkam ir vajadzīgs, lai proletariats pāraudzinātu pārnācējus, lai tas ietekmētu viņus, nevis viņi to. Ļoti daudzi „brīvības dienu sociāldemokrāti", pirmoreiz kļuvuši par sociāldemokrātiem aizraušanās dienās, sveiku dienās, spilgtu lozungu dienās, proletariāta uzvaru dienās, kas reibināja pat tīri buržuāzisko inteliģenci, sāka mācīties nopietni, mācīties marksismu, mācīties konsekventu proletārisku darbu — viņi vienmēr paliks sociāldemokrāti un marksisti. Citi nepaguva vai neprata iegūt no proletāriskās partijas nekā cita kā dažus iekaltus vārdus, iekaltus „spilgtus" lozungus, pāris frāžu par „boikotismu", „kaujiniecismu" u. tml. Kad tādi elementi sadomāja uztiept strādnieku partijai savas „teorijas", savu pasaules uzskatu, t. i., savu aprobežotību, tad šķelšanās ar viņiem kļuva neizbēgama.

III Domes boikotistu liktenis uzskatāmā piemērā lieliski parāda vienu un otru elementu atšķirību.

Boļševiku vairākums, sirsnīgi aizraudamies ar vēlēšanos tieši un nekavējoties cīnīties pret 3. jūnija varoņiem, no-sliecās uz III Domes boikota pusi, bet visai ātri prata tikt galā ar jauno stāvokli. Viņi neatkārtoja iekaltus vārdus, bet uzmanīgi vēroja jaunos vēsturiskos apstākļus, iedziļinādamies cēloņos, kāpēc dzīve ievirzījusies tā un ne citādi, strādāja ar galvu, ne tikai ar mēli vien, darīja nopietnu un konsekventu proletārisku darbu, un viņi ātri vien saprata visu „otzovisma" muļķību, visu nabadzību. Citi pieķērās vārdam, no neapgūtiem vārdiem sāka sacerēt „savu līniju", saka kliegt par „boikotismu, otzovismu, ullimatismu", sāka ar šīm klaigām aizstāt proletāriski revolucionāro darbu, ko diktēja pašreizējie vēstures apstākļi, sāka vākt jaunu frakciju no visiem un visādiem boļševisma nenobriedušajiem elementiem. Labu ceļa vēju, mīļie! Mēs esam darījuši visu, ko vien varējām, lai iemācītu jums marksismu un sociāldemokrātisku darbu. Tagad mēs pieteicam visnoteiktāko un visnesamierināmāko karu tiklab likvidatoriem pa labi, kā arī likvidatoriem pa kreisi, kas sagandē strādnieku partiju ar teorētisko revizionismu un sīkpilsoniskām politikas un taktikas metodēm.

.Ii'ircs ProļelariJ" 47. u/i 4S. nr-a Iespiests pēc avīzes .,Pruletarij‘'

l'lcliktims, JUOV. (t. JI. (M.) septembri Pielikuma teksta

vel par partejiskumu un bezpartejiskumu

Jautājums par partejiskām un bezpartejiskām, vajadzīgām un „nevajadzīgām" kandidatūrām bez šaubām ir viens no svarīgākajiem — ja ne pats svarīgākais — jautājums pašreizējās Domes pašreizējās vēlēšanās. Vēlētājiem un plašajai masai, kas vēro vēlēšanas, vispirms un visvairāk jānoskaidro sev, kāpēc vēlēšanas vajadzīgas, kāds uzdevums stāv priekšā Domes deputātam, kādai jābūt Pēterburgas deputātā taktikai III Domē. Bet visu to tiešām pilnīgi un precizi sev noskaidrot var, tikai ievērojot visas vēlēšanu kampaņas partejiskumu.

Tiem, kas vēlēšanās grib aizstāvēt tiešām plašu un visplašāko iedzīvotāju masu intereses, pirmajā vietā izvirzās masu politiskās apziņas attīstīšanas uzdevums. Nesaraujamā saistībā ar šās apziņas attīstību skaidrāks kļūst masu grupējums, kas atbilst iedzīvotāju vienas vai otras šķiras īstajām interesēm. Ikkatrs bezpartejiskums vienmēr, pat sevišķi izdevīgos gadījumos, nozīmē, ka tiklab kandidata, kā arī grupas vai partiju, kas viņu atbalsta, un tās masas, kura viņa vēlēšanās piedalās, politiskā apziņa ir neskaidra un neattīstīta.

Visām nekārtīgajām partijām, kas vēlēšanās dzenas pēc vienu vai otru nelielu mantīgo iedzīvotāju grupu interešu apmierināšanas, masu apziņas attīstīšana vienmēr atkāpjas otrā vietā un masas šķiriskā grupējuma skaidrība gandrīz vienmēr liekas nevēlama un bīstama. Tiem, kas nevēlas aizstāvēt buržuāziskās partijas, politiskās apziņas skaidrība un šķiru grupējuma skaidrība ir augstāka par visu. Tas, protams, neizslēdz dažādu partiju pagaidu kopdarbības iespēju zināmos īpašos apstākļos, bet las noteikti izslēdz ikkatru bezpartejiskumu un ikkatru partejiskuma pavājināšanu vai notušēšanu.

Bet tieši tāpēc, ka mēs partejiskumu aizstāvam principiāli, plašu masu interesēs, viņu atbrīvošanas interesēs no dažāda veida buržuāziskām ietekmēm, šķiru grupējumu pilnīgas un vispilnīgākās skaidrības interesēs, tieši tāpēc mums visiem spēkiem jāpanāk un ļoti stingri jāraugās, lai partejiskums būtu ne vārdos vien, bet darbos.

Bezpartejiskais kandidāts Kuzmins-Karavajevs, kas jau dabūjis „nevajadzīgā" kandidata palamu, pasludina, ka Pēterburgas vēlēšanās, stingri ņemot, neesot partejisku kandidātu. Sīs domas ir tik nepareizas, ka nav vērts pat kavēties, lai tās atspēkotu. Par Kutlera un N. D. Sokolova kandidatūras partejiskumu nav iespējams šaubīties. Kuz-minu-Karavajevu daļēji samulsinājis tas apstāklis, ka abām partijām, kas izvirzījušas vienu un otru kandidatūru, nav pilnīgi atklātas partijas dzīves. Bet šis apstāklis apgrūtina partejisku vadību vēlēšanās, neiznīcina tās nepieciešamību. Ļauties tādām grūtībām, piekāpties to priekšā ir pilnīgi tas pats, kas izpildīt Stolipina kga vēlēšanos dzirdēt no „opozicijas" (it kā. opozicijasj apstiprinājumu viņa „konstitucionālismam".

Masai, kas piedalās Pēterburgas vēlēšanās, tagad ir sevišķi svarīgi pārbaudīt, kādas partijas ir piekāpušās šo grūtību priekšā un kādas ir pilnīgi saglabājušas gan savu programu, gan savus lozungus; kādas ir mēģinājušas „pielāgoties" reakcionārajam režimam, samazinot, sašaurinot līdz šā režima ietvariem savu darbību Domē, savu presi, savu organizāciju, un kādas ir pielāgojušās, pārveidojot dažas savas darbības formas, nebūt neapcērpol savus lozungus Domē, nebūt nesašaurinot savu presi, organizāciju utt. līdz šā režima ietvariem. Tāda vispusīga, uz partiju vēsturi dibināta, uz faktiem no šo partiju darbības Domē un ārpus Domes dibināta pārbaude ir vēlēšanu kampaņas galvenais saturs. Masām vēlreiz jāiepazīstas jaunā, demokrātijai grūtākā situācijā ar partijām, kas pretendē uz demokrātisku partiju nosaukumu. Masām vēl un vēlreiz jāiepazīstas, kā buržuāziskā demokrātijā atšķiras no tās, kura šoreiz izvirzījusi N. D. Sokolovu, kā atšķiras viņu pasaules uzskats, viņu galamērķis, viņu attiecības pret lielās starptautiskās

atbrīvošanās kustības uzdevumu, viņu spēja aizstāvēt Krievijas atbrīvošanās kustības ideālus un ceļus. Šās vēlēšanu kampaņas rezultātā masām jākļūst partejiskākām, tām skaidrāk jāapzinās dažādo šķiru intereses, uzdevumi, lozungi, viedokļi un darbības metodes, — lūk, tas neiznīcināmais rezultāts, kuru N. D. Sokolova pārstāvētais politiskais virziens vērtē augstāk par visu un kuru tas pratīs panākt ar visneatlaidīgāko, stingrāko, konsekventāko, vispusīgāko darbu.

„Novij DjcļУ', 9. nr., 1909. g.

Ik. (27.) Iespiests pēc avīzes „Novij Djct)'*

Paraksts: V. I. ĻEŅINS  teksta

SARUNA AR PĒTERBURGAS BOĻŠEVIKIEM

Kad šis avīzes ,,Proļctarij“ numurs nonāks Krievijā, vēlēšanu kampaņa S.-Pēterburgā būs jau beigusies. Tāpēc tagad ir pilnīgi vietā parunāties ar Pēterburgas boļševikiem — un arī ar visiem Krievijas sociāldemokrātiem — par to ciņu pret ultimatistiem, kura S.-Peterburgā vēlēšanu laikā Iik tikko neuzliesmoja līdz pilnīgas sašķelšanās iespējai un kura ir ļoti svarīga visai Krievijas sociāldemokrātiskajai strādnieku partijai.

Vispirms skaidri jānosprauž četri šās cīņas posmi, bel pēc tam sīki pakavēsimies pie cīņas nozīmes un pie dažām nesaskaņām starp mums un daļu Pēterburgas boļševiku. Šie četri posmi ir šādi: 1) Avīzes ,,Proļetarij“ paplašinātās redakcijas ārzemju Apspriedē galīgi noteiktas boļševiku attiecības pret otzovismu un ultimatismu, kā arī konstatēta b. Maksimova atšķelšanās (,,Proļetarij“, 4(5. nr. un tā pielikums^4). — 2) īpašā lapiņā, kas arī iespiesta un izplatīta ārzemēs ar nosaukumu „Avīzes ,,Proļetarij“ paplašinātās redakcijas atstumto locekļu pārskats biedriem boļševi-kiem“, b. Maksimovs un b. Nikolajevs (kurus nosacīti un daļēji atbalsta b. Marats un b. Domovs) izklāsta savus uzskatus par avīzes ,,Proļetarij“ līniju kā par „meņševis-tisku“ uft. un aizstāv savu ultimatismu. Šās lapiņas iztirzājums dots avīzes ,,Pro]etarij“ 47. un 48. nr-a īpašā pielikumā^5. — 3) S.-Pēterburgas vēlēšanu kampaņas pašā sākumā mūsu partijas Pēterburgas komitejas izpildu komisija sakarā ar vēlēšanām pieņēma ultimatislisku rezolūciju.

Šās rezolūcijas teksls tiek citēts tālāk. — 4) Šās rezolūcijas pieņemšana saceļ Pēterburgas boļševiku partijas aprindās īstu vētru. Vētra plosās, ja atļauts tā izteikties, tiklab no augšas, kā arī no apakšas. „No augšas^6* — tas ir Centrālās Komitejas un avīzes „Proļetarij** paplašinātās redakcijas pārstāvju sašutums un protesti. ,,No apakšas** — tā ir Pēterburgas strādnieku un sociāldemokrātisko darbinieku privātās starprajonu apspriedes sasaukšana. Apspriede pieņēma solidaritātes rezolūciju (teksts — tālāk) ar avīzes „Proļetarij** redakciju, bet asi nosodīja tiklab Ms redakcijas, kā arī otzovistu ultimatislu „šķellnieciskos soļus**. Pēc. tam sasauca jaunu S.-Pēterburgas komitejas un Izpildu komisijas sapulci, un ultimatistiskā rezolūcija tika atcelta. Tika pieņemta jauna rezolūcija avīzes „Proļetarij** virziena garā. Šās rezolūcijas pilnīgs teksts citēts šā numura chronikā.

Tādi ir notikumu pamalmeli. Bēdīgi slavenā „ultima-tisma“ nozīme mūsu partijā tagad nu ir pilnīgi skaidri apgaismota praksē, un visiem Krievijas sociāldemokrātiem uzmanīgi jāiedziļinās strīdīgajos jautājumos. Tālāk, tas, ka daļa mūsu domubiedru Pēterburgā ir nosodījusi mūsu „šķeltniecisko** virzienu, dod mums vēlamo iemeslu, lai arī šajā svarīgajā jautājumā galīgi izskaidrotos ar visiem boļševikiem. Labāk tūliņ pat pilnīgi „izskaidroties** nekā radīt jaunu rīvēšanos un „pārpratumus** katrā praktiskā darba solī.

Vispirms atjaunosim precīzi, kāda bija mūsu pozicija šķelšanās jautājumā tūlīt pēc avīzes „Proļetarij** paplašinātās redakcijas Apspriedes. „Ziņojumā** par šo Apspriedi (avīzes „Proļetarij** 46. nr-a pielikums*) pašā sākumā ir teikts, ka ultimatisms kā virziens, kas aicina iesniegt Domes sociāldemokrātu frakcijai ultimātu, svārstās starp otzo-vismu un boļševismu. Viens no mūsu ārzemju ultimatis-liem — teikts ziņojumā — „atzīst, ka s.-d. frakcijas darbība pēdējā laikā ievērojami uzlabojusies un ka viņš pat nedomājot iesniegt tai ultimātu tūliņ, nekavējoties**.

„Ar tādiem ultiinalLsliem** — burtiski turpina „Ziņo-jums“ — „sadzīvošana vienā frakcijā, protams, ir iespē

šu. Rakstu 4. izd., 16. sēj., 3181—388. Ipp. Reit.

juma ... Attiecībā uz Uldiem ultimatistiem boļševikiem par smelšanos nevar būt ne runas". Smieklīgi būtu pat runāt par to.

Tālāk, „Ziņojuma" otrā lappusē lasām:

„Lielu kļūdu izdarilu tie vietējie darbinieki, kas Apspriedes rezotu-i Ijas saprastu kā aicinājumu padzīt no organizācijām otzovistiski noskaņotos strādniekus vai, vēl jo vairāk, nekavējoties Šķelt organizācijas liir, kur ir otzovistiskie elementi. Mēs visnoteiktākā veidā brīdinām vietējos darbiniekus no līdzīgiem soļiem".

Liktos, ka skaidrāk izteikties nevar. Neizbēgama ir b. Maksimova atšķelšanās, jo viņš atsakās pakļauties Apspriedes rezolūcijām. Mēs ne tikvien nesludinājām šķelšanos ar svārstīgajiem, nenoteiktajiem otzovistiski ultimatis-liskajiem elementiem, bet noteikti brīdinājām no tās.

Tagad aplūkojiet otru cīņas posmu. Biedrs Maksimovs un Ko laiž klajā ārzemju lapiņu, kurā, no vienas puses, apsūdz mūs šķelšanā un, no olras puses, jaunās avīzes ,.Proļetarij" (kas il kā kļuvusi neuzticīga vecajai avīzei ,.Proļetarij", vecajam boļševismam) virzienu pasludina par rneņševistisku, par ,.domisku" u. tml. virzienu. Vai nav smieklīgi sūdzēties par frakcijas, l. i., par domubiedru savienības, šķelšanos partijas iekšienē, ja paši atzīstat vienprātības trūkumu? Aizstāvēdams savu ultimatismu, b. Maksimovs un Ko rakstīja savā lapiņā, ka „partija tad (l. i.. asas un pieaugošas reakcijas apstākļos, kas raksturo pašreizējo momentu) nevar organizēt lielu un spilgtu vēlēšanu kampaņu, nevar dabūt sev cienīgu pārstāvību parlamentā", ka ,.jautājums par pašu piedalīšanās lietderību pseidoparla-

.....nlarā ieslādē lad kļūst apšaubāms un apstrīdams", ka

avīze „Proļetarij" ,.būtībā"„pāriet uz meņševiku viedokli — uz parlamentārismu par katru cenu". Šīs frāzes pavada ol/.ovisma izvairīga aizstāvēšana („olzovisti nekad (!!!) nav i/leikušies antiparlamentarisma nozīmē vispār") un izvairīga atsacīšanās no lā (mēs, salt, neesam otzovisti: partijai lagad nav jālikvidē Domes sociāldemokrātu frakcija; ,,par-I i ja i vajag" „noskaidro!, vai viss šis pasākums — piedalīšanās III Domē— galu galā nav bijis tai neizdevīgs", il kā parli ja nebūtu šo jautājumu jau izšķīrusi!).

Šī Maksimova un Ko izvairīšanās ir daudzus piemānījusi и и joprojām māna; saka: nu, kādu ļaunumu var nodarīt [6] partijai vai pat frakcijai cilvēki, kas nepavisam neatsakās izpildīt partijas lēmumus un tikai piesardzīgi aizstāv savu mazliet savādāko taktikas novērtējumu?

Šāds uzskats par Maksimova un Ko sprediķiem ir stipri izplatīts tās publikas vidū, kura nedomā, kura tic ijardiem, kura neņem vērā izvairīgo, piesardzīgo, diplomātisko l'ražu konkrēto politisko nozīmi partijas pašreizējā stāvokļa situācijā. Šī publika tagad dabūjusi lielisku mācību.

Maksimova un Ko lapiņa datēta ar 1909. gada 3./1Г». jūliju. Augustā S.-Pelerburgas komitejas Izpildu komisija ar trijām ullimatistu balsīm pret divām pieņēma šādu rezolūciju sakarā ar nākošo (tagad jau nobeigto) vēlēšanu kampaņu Pēterburgā:

„Vēlēšanu jautājumā Izpildu komisija nolēma: nepiešķirot sevišķi svarīgu nozīmi Valsts domei un mūsu frakcijai tajā, bet vadoties no visas partijas lēmuma, izdarīt vēlēšanas, neizšķiežot visus esošos spēkus, izvirzot tikai savus pašu kandidātus sociāldemokrātu balsu uzsākšanai un organizējot vēlēšanu komisiju, kas caur savu pārstāvi pakļauta Pēterburgas komitejas Izpildu komisijai".

Lai lasītāji salīdzina šo rezolūciju ar Maksimova ārzemju lapiņu. Šo divu dokumentu salīdzinājums ir vislabākais un vispareizākais līdzeklis atvērt publikai acis un parādīt Maksimova ārzemju grupas īsto nozīmi. Šī rezolūcija, gluži tāpat kā Maksimova lapiņa, pauž padevību partijai — un gluži tāpat kā Maksimovs principā aizstāv ultimatismu. Mēs nebūt negribam sacīt, ka Pēterburgas ultimatisti ir tieši pamatojušies uz Maksimova lapiņu, — par to mums nav nekādu datu. Un tas arī nav svarīgi. Mēs apgalvojam, ka politiskās pozicijas idejiskā identitāte te ir neapšaubāma. Mēs apgalvojam, ka šajā piemērā sevišķi uzskatāmi parādījusies ,,pie-sardzīgā“, „diplomātiskā", taktiskā, izvairīgā — sauciet, kā gribat, — ultimatisma piemērošana darbos, piemērošana, kas katram cilvēkam, kurš stāv tuvu partijas darbam, zināma no simt mazāk „spilgtiem", oficiālu dokumentu neapstiprinātiem analoģiskiem gadījumiem, kuri skar to, par ko sociāldemokrāts nevar stāstīt publikai konspiralivu iemeslu dēļ, u. tml. Protams, Pēterburgas rezolūcija literāri techniskā ziņā nav tik veikla kā Maksimova lapiņa. Bet praksē taču Maksimova uzskatus vienmēr (vai 999 gadījumos no 1 000) izlietos vietējās organizācijās ne pats Maksimovs, bet viņa mazāk „veiklie" piekritēji. Partiju interesē nevis tas, kurš „veiklāk" slēpj pēdas, bet gan tas, kāds ir partijas darba īstais saturs, kāds ir īstais virziens, ko darbam dod vieni vai otri vadoņi.

Pn mēs vaicājam ikvienam objektivam cilvēkam, vai var strādāt vienā frakcijā, t. i„ vienā partejisku domubiedru savienībā, avīzes „Proļetarij" piekritēji un šādu rezolūciju autori? Vai var nopietni runāt par partijas lēmuma realizēšanu dzīvē attiecībā uz Domes un Domes tribines izmantošanu, pastāvot vietējo komiteju augstāko orgānu šāda veida rezolūci jām?

Ka Izpildu komisijas rezolūcija īstenībā met sprunguļus sākušās vēlēšanu kampaņas riteņos, ka šī rezolūcija īstenībā jauc vēlēšanu kampaņu — to uzreiz saprata visi (izņemot tās autorus un izņemot ultimatistus, kas ir sajūsmināti par Maksimova „mākslu" pēdu slēpšanā). Par to, kā uz šo rezolūciju atsaukušies boļševiki S.-Pēterburgā, mēs jau runājām un tālāk runāsim vēl. Kas attiecas uz mums, tad mēs nekavējoties uzrakstījām rakstu „Otzovistiski ulti-matistiskie streiklauži"24 — streiklauži tāpēc, ka ar savu poziciju ultimatisti atklāti nodeva sociāldemokrātu vēlēšanu kampaņu kadetiem — attēlojām šajā rakstā, cik apkaunojoša ir šāda rezolūcija sociāldemokrātiem, un uzaicinājām Izpildu komisiju, kura pieņēma šo rezolūciju, nekavējoties noņemt no avīzes „Proļetarij" virsrakstu ,,S.-Pēterburgas komitejas organs", ja šī Izpildu komisi ja pretendē uz Pēterburgas sociāldemokrātu uzskatu paudējas lomu: liekuļot mēs negribam, bija teikts šajā rakstā, tādu... arī-bojševiku organs mēs neesam bijuši un nebūsim.

Raksts jau bija salikts un pat aplauzts, kad mēs dabūjām vēstuli no Pēterburgas par bēdīgi slavenās rezolūcijas atcelšanu. Numuru nācās atlikt (tāpēc 47. un 48. nr. iznāca dažas dienas vēlāk, nekā vajadzēja). Par ullimatisfu rezolūcija tagad, par laimi, jārunā ne sakarā ar notiekošo vēlēšanu kampaņu, bet aprakstot to, kas bijis... un kas būtu labi darījis, ja pavisam britu „ar zāli apaudzis".

Te būs tās rezolūcijas teksts, kuru pieņēma Pēterburgas boļševiki privātā rakstura sapulcē, kas tika sasaukta pēc bēdīgi slavenās rezolūcijas pieņemšanas:

„Strādnieku un sociāldemokrātisko darbinieku privātā starprajonu apspriede, apspriedusi avīzes „Proļetarij" paplašinātās redakcijas rezolūcijas. izsaka pilnīgu solidaritāti ar politisko līniju, kas izteikta rezolūcijās: „Par boļševiku uzdevumiem partijā", ,,1’ar attiecībām pret Domes darbību ult.“ un „Par ullimatismu un otzovisniu".

Tai pašā laikā apspriede asi norobežojas no tām cīņas metodēm pret biedriem ultimalistiem, kādas pauž redakcija tajās pašās rezolūcijās, jo atzīst šādas metodes par šķērsli to pamatuzdevumu atrisināšanai, kurus izvirzījusi avīzes „Proļetarij" redakcija, proti, partijas jaun radīšanai.

Tāpat apspriede protestē pret biedru ultiinalislu un olznvislu šķeltnic-ciskajiem soļiem".

Pēc šās rezolūcijas pieņemšanas sasauca jaunu Pēterburgas komitejas sapulci, kas atcēla ultimatistu rezolūciju un pieņēma jaunu (sk. chroniku). Šī jaunā rezolūcija nobeidzas: „Uzskatīdama, ka ir visai svarīgi un nepieciešami izmantot nākošo vēlēšanu kampaņu, Pēterburgas komiteja nolemj tajā rosīgi piedalīties^1*.

Pirms atbildam biedriem, kuri nav vienis prātis ar mūsu it kā šķellniecisko politiku, minēsim dažus citātus no vēstules, ko rakstījis viens no šiem biedriem:

. .. „bet, ja apspriedes (privātās starprajonu apspriedes) dalībniekos, kuru skaitā 2/s bija strādnieku, bija vērojama vienprātība jautājumā par momenta novērtējumu un no tā izrietošajiem mūsu taktikas soļiem, tad ne mazāk vienprātīgi apspriede nostājās pret avīzes „Proļetarij" redakcijas ieteiktajām cīņas metodēm ar mūsu taktikas pretiniekiem — ultimalistiem. Apspriede nebija vienis prātis ar avīzes ,.I’ro-ļelarij" rezolūcijās izteikto nepieciešamību frakcionari norobežoties no šiem biedriem, uzskatot šādu norobežošanos par bīstamu soli pašas partijas pastāvēšanai... Esmu pārliecināts, ka es pareizi attēlošu apspriedes domas uu noskaņojumu, ja teikšu: mēs nepieļausim šķelšanos. biedri! jūs tur ārzemēs esat sev iztēlojuši briesmīgu ultimalisnia velnu, kāda patiesībā pie mums nav. Pēterburgas komitejas un Izpildu komisijas nejaušais sastāvs deva vairākumu ultimalistiem, un rezultātā pieņēma aplamu, analfabētisku rezolūciju, kas deva šiem ulliniatistiem tādu morālisku triecienu, no kura viņi nez vai atžirgs... Pēterburgas komitejas sēdē, kas pieņēma šo rezolūciju, nebija pārstāvju no trim rajoniem, un, kā pašlaik noskaidrojies, ceturtā rajona pārstāvim nebi ja lēmēja balsstiesību. Tātad nebija pārstāvju no četriem rajoniem, un viena balss, kas deva vairākumu ultimalistiem, kā izrādās, ir ..noskaidrota". Iznāk, ka arī šī nepilnīgā Pēterburgas komitejas sēde nedeva vairākumu ultimalistiem... Attiecībā uz Pēterburgas komitejas rezolūciju par vēlēšanām apspriede nolēma panākt rezolūcijas revidēšanu un noteikti jau -pirmajā Pēterburgas komitejas sēdē. kur, kā tagad ir noskaidrojies, mums bus vairākums, liks pieņemta cita rezolūcija. Arī ultimatisti paši, kaunēdamies no savas rezolūcijas, ir ar mieru to revidēt. Visi, šķirt, ari tās autors, ir vienis pratis par to, ka rezolūcija Ir aplama visādā nozīmē, bet — un to es pasvītroju — tā nav nozie-il/īga. Biedri ultimatisti, kas balsoja par to, ir paziņojuši, ka viņi nav vienis pratis ar rezolūcijas autoru, kurš tiešām vadījies no sakāmvārda, kas ieteic rīkoties tā, lai „ir nevainību saglabātu, ir kapitālu saraustu" .

Tātad mūsu domubiedrs apsūdz mūs par to, ka mēs esot ārzemēs sev iztēlojuši briesmīgu ultimatisma velnu, ka ar savu šķellniecisko ciņu pret ultimatisliem mēs apgrūtinot (vai pazudinot) partijas jaunradīšanas uzdevumu.

Labākā atbilde uz šīm „apsūdzībām" ir stāsts par to, kas noticis Pēterburgā. Tāpēc mēs arī lik sīki atstāstījām šo notikumu. Fakti runā savu valodu.

Mēs atzinām, ka b. Maksimovs ir atšķēlies no frakcijas, jo viņš atteicās pakļauties paplašinātās redakcijas rezolūcijām un organizēja zem bēdīgi slavenās „skolas" maskas jaunas organizācijas idejiski organizatorisko centru ārzemēs. Mūs par to apsūdz daži mūsu domubiedri, kuri bija spiesti Pēterburgā ar ārkārtējiem līdzekļiem (īpaša privātā ietekmīgo strādnieku apspriede un jau pieņemtā lēmuma revidēšana!) /iemākt „visādā nozīmē aplamās" rezolūcijas, kas atkārto Maksimova uzskatus, atcelšanu!!

Nē, biedri, apsūdzēdami mūs šķelšanā un „velna iztēlošu nā“, jūs tikai esat mums vēl un vēlreiz pierādījuši neatliekamo nepieciešamību atzīt, ka Maksimovs atšķēlies no frakcijas, jūs esat pierādījuši tikai to, ka mēs būtu galīgi apkaunojuši boļševismu un partijas lielai devuši nelabojamu triecienu, ja Pēterburgas vēlēšanu priekšvakarā, mēs nebūtu norobežojušies no Maksimova. Jūsu vārdus — biedri, kas apsūdzat mūs šķelšanā, — apgāž jūsu darbi.

Jūs „neesat vienis pratis likai" ar māsu cīņas metodēm pret ultimatistiem. Mēs nemaz neesam pret jūsu cīņas metodēm [īrei ultimatistiem. mēs pilnīgi un bez ierunām apsveicam tiklab jūsu cīņas metodes, kā arī jūsu uzvaru, bel reizē ar to mēs esam dziļi pārliecināti, ka jūsu metodes arī nav nekas cils kā „mūsu" metožu izlietošana dzīvē zināmā partijas vidē.

Kā izpaužas mūsu „sliklās" metodes? Tā, ka mēs aicina jam norobežoties no Maksimova un Ko. Kā izpaužas jūsu labās metodes? Tā, ka rezolūciju, kas pilnīgi pauž Maksimova uzskatus, jūs atzināt par ,.visādā nozīme aplamu".

sasaucāt īpašu apspriedi, sarīkojāt karagājienu pret šo rezolūciju, panācāt to, ka paši autori no tās nokaunējās, panācāt tās atcelšanu un aizstāšanu nevis ar ullimatistisku, bet boļševistisku rezolūciju.

Jūsu „karagājiens", biedri, ir mūsu karagājiena turpinājums, nevis tā atspēkojums.

liet mēs nevienu neesam uzskatījuši par atšķēlušos, teiksit jūs. Lieliski. Lai „atspēkotu" mūsu slikto metodi, pamēģiniet izdarīt ārzemēs to, ko jūs esat izdarījuši Pēterburgā. Pamēģiniet panākt to, lai Maksimovs un viņa piekritēji (kaut vai tur, kur atrodas slavenā jeroginiskā „skola") atzītu Maksimova lapiņas („Pārskats biedriem boļševikiem") idejisko saturu par pilnīgi „aplamu visādā nozīmē", panākt to, lai Maksimovs un viņa kompānijā „nokaunētos" šās lapiņas dē|, lai bēdīgi slavenā „skola" dotu lapiņu ar tieši pretēju idejisku saturu^7. Ja jūs panāksit to, tad jūs tiešām būsit atspēkojuši mūsu cīņas metodes, un mēs labprāt atzīsim par labākām „jūsu" metodes.

Pēterburgā ir rosīgs, neatliekams, kopīgs partijas darbs: vēlēšanas. Pēterburgā sociāldemokrātiskais proletariats uzreiz sauca pie kārtības ultimatistus un sauca tā, ka viņi uzreiz paklausīja: partejiskuma jūtas ņēma virsroku, proletāriskās masas tuvumam bija labvēlīga ietekme, uzreiz visiem kļuva skaidrs, ka ar ultimatistu rezolūciju strādāt nevar. Uzreiz iesniedza ullimalistiem ultimātu, un Pēterburgas ultimatisti (viņiem par godu jāsaka) atbildēja uz boļševiku ultimātu, pakļaujoties partijai, pakļaujoties boļševikiem, bet nevis ar cīņu pret boļševikiem (vismaz vēlēšanās: vai viņi pārtrauks cīņu arī pēc vēlēšanām, to mēs vel nezinām).

Maksimovs un Ko ir ultimatisti ne tikai pēc sava noskaņojuma vien. No ultimatisma viņi cenšas izveidot veselu virzienu. Viņi veido veselu ultimatistu politikas sistēmu (mēs nemaz nerunājam par viņu draudzību ar dieva taisītājiem, šādā lietā, domājams, Pēterburgas ultimatisti nav vainojami), viņi no tās rada jaunu virzienu, viņi ir sākuši sistemātisku karu pret boļševismu. Piedzīvos (un ir jau sākuši piedzīvot) neveiksmi arī šie otzovistu iedvesmotāji, bet, lai ātrāk atbrīvotu mūsu frakciju un partiju no olzovisma un ulti-matisma slimības, te bija vajadzīgi noteiktāki līdzekļi, un mēs atbrīvosim partiju no šās slimības jo ātrāk, jo noteiktāk cīnīsimies pret atklātajiem un slepenajiem olzovistiem.

Ultimatistu „nejaušais vairākums" — saka peterbur-dzieši. Dziļi maldāties, biedri. Jūs tagad redzat pie sevis vispārējās parādības mazu daļiņu un pasludināt par „nejaušību" lo, kura sakars ar veselo jums ir neskaidrs. Atcerieties faktus. 1908. gada pavasarī otzovisms parādās centrālajā apgabalā un savāc 14 balsis (no 32) Maskavas pilsētas konferencē. 1908. gada vasarā un rudenī otzovistu kampaņa Maskavā: avīze „Rabočeje Znamja" atklāj diskusiju un alspēko otzovismu. Ar 1908. gada augustu sākas diskusija ari avīzē „Proļelarij". 1908. gada rudens: partijas Viskrievijas konferencē otzovisti nodalās kā „virziens". 1909. gada pavasaris: otzovistu kampaņa Maskavā (sk. avīzes „Pro-ļclarij" 47. un 18. nr-u, „Maskavas apgabala organizācijas konference"). 1909. gada vasara: Pēterburgas komitejas Izpildu komisijas ultiniatisliskā rezolūcija.

Ir taisni naivi šādu faktu priekšā runāt par ultimatistu vairākumu kā par „nejaušību". Atsevišķos apvidos ir neizbēgamas viskrasākās svārstības organizāciju sastāvā, kamēr reakcija ir tik spēcīga, kamēr sociāldemokrātu organizāciju personālais sastāvs ir tik vājš kā tagad. Šodien boļševiki pasludina ultimatistu „vairākumu" par „nejaušību"

NN apvidū, rīt ullimalisti pasludina boļševiku vairākumu par „nejaušību^41 MM apvidū. Šā iemesla dēļ ļoli daudziem gribas ķildoties — mēs neesam no tiem. Jāsaprot, ka šis ķildas un plēšanās ir dziļu idejisku domstarpību produkts. Tikai to izpratuši, mēs palīdzēsim sociāldemokrātiem aizstāt neauglīgās un pazemojošās ķildas („nejauša^41 vairākuma dēļ, viena vai otra organizatoriska konflikta dēļ, naudas dēļ, sakaru dēļ utt.) ar domstarpību idejisko cēloņu noskaidrošanu. Mēs ļoti labi zinām, ka daudzās pilsētās ullimatistu cīņa prel boļševikiem ir izplatījusies visdažādākās darba nozarēs, ir radījusi nesaskaņas, sajukumu arī legālo savienību, biedrību, kongresu, sapulču darbībā. Mums ir vēstules „no kaujas lauka^44 par šīm nesaskaņām un sajukumu — diemžēl konspirācijas prasības atļauj mums publicēt šajā laukā tikai vienu desmito, ja ne vienu simto daļu dabūtā materiala. Mēs viskategoriskākā veidā apgalvojam, ka cīņa pret ultimatistiem vēlēšanās S.-Peterburgā nav nejaušība, bet viena no bezgalīgi daudzajām vispārējās slimības izpausmēm.

l.n tāpēc mēs vēl un vēlreiz atkārtojam visiem biedriem boļševikiem, visiem strādniekiem, kam dārga revolucionārās sociāldemokrātijas liela: nav nekā aplamāka un kaitīgāka par mēģinājumiem apslēpt šo slimību. Jāatsedz visos sīkumos, kādi cēloņi, raksturs un nozīme ir mūsu domstarpībām ar otzovisma, ultimalisma, dieva taisīšanas piekritējiem. Skaidri jāatdala, jānorobežo boļševiku frakcija, t. i., boļševiku domubiedru savienība, kas grib vest partiju visiem zināmajā avīzes ,,Pro(etarij“ virzienā, no jaunās frakcijas, kura neizbēgami noved savus piekritējus šodien pie „nejaušām^44 anarehistiskām frāzēm Maskavas un Pēterburgas olzovislu platformā, rīt — pie „nejauša^44 kariķēta boļševisma Maksimova lapiņā, parit — pie „nejaušas^44 „aplamas^44 rezolūcijas Pēterburgā. Jāizprol šī slimība un vienprātīgi jāķeras pie tās ārstēšanas. Kur ārstēšana iespējama ar peterburdziešu metodēm, t. i., ar nekavējošu un veiksmīgu apelāciju pie attīstīto strādnieku sociāldemokrātiskās apziņas, tur tāda ārstēšana ir vislabākā, tur neviens un nekad nav sludinājis atšķelšanos un norobežošanos par katru cenu. Bet tur. kur dažādu apstākļu dēļ izveidojas kaut cik stabili centri, pulciņi, kas propagandē jaunās Irak-rijas idejas, tur norobežošanās ir nepieciešama. Tur norobežošanās no jaunās frakcijas ir ķīla praktiskai vienībai darbā partijas rindās, jo, ka tāds darbs zem ultimatisma karoga ir neiespējams, to nupat atzinuši ari paši Pēterburgas praktiķi.

Icspiesls pēc avīzes ,,Proļelarij*' tcksfa

nProļctarij", W. nr., 1909. g.

li (H'i.t oktobri

PIEZĪME PIE RAKSTA „VĒLĒŠANAS PĒTERBURGA^4128

Pret šās boļševiku idejas pārspīlēšanu iebilduši tikai boļševiki. Kad avīze „Novij Djeņ“28 pieļāva nepareizu toni — nepietiekamu principiālu norobežošanos no trudo-vikiem un tautas sociālistiem, tad trīs boļševiku literati izdarīja mēģinājumu labot šo programatisko domstarpību notušēšanu un novirzīt aģitāciju avīzē un vēlēšanu sapulcēs uz konsekventāku šķirisku, sociālistisku ceļu. Šis mēģinājums neizdevās, cik mums zināms, ne jau boļševiku vainas dēļ. Gluži tāpat neizdevās kāda boļševika mēģinājums iebilst pret Jordanska prātojumiem avīzē „Novij Djeņ“ attiecībā uz sociāldemokrātijas uzskatiem par likumību un kārtību. Jordanskis, tāpat kā daudzi oportunisti, ir vulgarizējis zināmo Engelsa izteicienu par „sārtajiem vaigiem", ko sociāldemokrātijā iegūst uz „likumības" pamata. Engelss pats noteikti protestēja pret šā uzskata, kas attiecas uz noteiktu Vācijas attīstības momentu (vispārējo vēlēšanu tiesību apstākļos utt.)2T, vispārinātu iztulkošanu (sk. viņa vēstules žurnālā „Neue Zeit“[8]). Jordanskis ir uzskatījis par iespējamu runāt par to 3. jūnija „likumības" apstākļos.

„Proletarii"» nr.. 1909. c-

3. (16.) oktobri Iespiests pēc avīzes „Prolctarij“ /efcsfal

REZOLŪCIJAS PROJEKTS PAR PARTIJAS UN TAS VIENĪBAS NOSTIPRINĀŠANU 28

СО^28 redakcija atzīst, ka nostiprināt mūsu partiju un tās vienību pašlaik var vienīgi ar noteiktu, praktiskajā strādnieku kustībā spēcīgu un ietekmīgu frakciju tuvinā-Hanos, kura jau iezīmējusies, bet nevis ar moralizējošu činkstēšanu par frakciju iznīcināšanu, pie kam šim tuvināšanās procesam jānotiek un jāattīstās uz revolucionāri sociāldemokrātiskās taktikas un organizatoriskās politikas bāzes, politikas, kas vērsta uz noteiktu cīņu pret likvida-torismu kā „no kreisās puses", tā. arī „no labās puses", sevišķi no labās, jo jau sakautais „kreisais" likvidatorisms ir mazāk bīstams.

Sarakstīts 1900. g. 21. oktobrī (3. novembri)

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1929. g.

V*. I. Ļeņina Hakstu 2. un 3. izd., XIV sēj.

RUNA STARPTAUTISKA SOCIĀLISTISKĀ BIROJA SEDE HOLANDES S.-I). STRĀDNIEKU PARTIJAS ŠĶELŠANAS JAUTĀJUMA3n

1*CC SSB „BIĻETENA" PĀRSKATA

Adlera priekšlikums uzskata šķelšanos it kā par kaut ko neizbēgamu, jauno partiju uzskata par Holandes sekcijas frakciju un atzīst tai pārstāvības tiesības Starptautiskajā kongresā. Kas attiecas uz jautājumu par balsu skaitu, ar kādu tā būs pārstāvēta Starptautiskajā kongresā, tad šis jautājums jāapspriež Holandes nacionalajai sekcijai, un, ja rezultāti būs neapmierinoši, tad jaunajai partijai ir tiesības apelēt Starptautiskajā sociālistiskajā birojā. Starp citu, b. Rolande-Holsle uzrakstījusi vēstuli Birojam ar lūgumu uzņemt jauno partiju.

Iespiests pēc ,,Biļetena" teksta Tulkots no franču valodas

Teikta 1909. p. 25. oktobrī (7. novembri) Iespiesta ..Bulletin Pcriodiquc du Bureau Sociāliste International" № 2, Bruxelles („Starptautiskā Sociālistiskā Biroja Periodiskais Biļetens2. nr.. Briselē)

CARS PRET SOMU TAUTU

Melnsimlnieciskie Ziemas pils bandīti un oklobristiskie III Domes blēži ir uzsākuši jaunu karagājienu prel Somiju. Iznīcināt konstitūciju, kas aizsarga somu tiesības pret Krievijas patvaldnieku patvaļu, pielīdzināt Somiju pārējai Krievijai ārkārtējā stāvokļa beztiesīguma ziņā — lūk, šā karagājiena mērķis, kuru iesāka cara ukazs par karaklausības jautājuma izšķiršanu bez seima līdzdalības un jaunu senatoru iecelšanu no krievu ierēdņu vidus. Lieki būtu kavēties, iztirzājot tos argumentus, ar kuriem laupītāji un blēži cenšas pierādīt, ka prasības, kas Somijai uzstādītas, piedraudot ar miljonu durkļu, ir likumīgas un taisnīgas. Lietas būtība nav šajos argumentos, bet mērķī, pēc kura dzenas. Demokrātiskās un brīvās Somijas personā cara valdība un tās palīgi grib iznīcināt lautas 1005. gada iekarojumu pēdējās pēdas. Un tāpēc — par visas krievu tautas lietu ir runa šajās dienās, kad kazaku pulki un artilērijas baterijas steidzīgi ieņem Somijas pilsētu centrus.

Somu atbalstītā Krievijas revolūcija piespieda caru nllaist vaļā pirkstus, ar kuriem viņš somu lautai bija žņaudzis rīkli vairākus gadus. Caram, kas savu patvaldību gribēja attiecināt arī uz Somiju, kuras konstitūcijai bija zvērējuši viņa senči un viņš pats, bija jāatzīst ne vien slepkavu bobrikoviešu '11 padzīšana no Somijas zemes un visu savu nelikumīgo ukazu atcelšana, bet arī vispārēju un vienlīdzīgu vēlēšanu liesību ievešana Somijā. Apspiedis Krievijas revolūciju, cars ķeras pie vecajiem paņēmieniem, bel tikai ar lo starpību, ka tagad viņš jūt sev atbalstu ne vien no vecās gvardes, no saviem algotajiem spiegiem un \;11sIs apzadzējiem, bet ari no tas mantīgo bandas, kas ar

Krupenskiem un Gučkoviem priekšgalā krievu tautas vārdā kopīgi uzstājas III Domē.

Visi apstākļi ir labvēlīgi laupīšanas pasākumam. Revolucionārā kustība Krievijā ir ārkārtīgi atslābusi, un rūpes tās dēļ nenovirzīs kronēto briesmoni no izraudzītā laupījuma. Rietumeiropas buržuāzijā, kas kādreiz sūtīja caram adreses ar lūgumu atstāt mierā Somiju, nekustinās ne pirksta, lai savaldītu banditus. Jo tai nupat galvoja par cara nodomu godīgumu un „konstitucionālismu^1* tie cilvēki, kas tajos laikos aicināja Eiropu nosodīt cara politiku Somijā. Par „krievu inteliģences pārstāvjiem** un „krievu lautas pārstāvjiem** sevi dēvējošie kadetu vadoņi svinīgi apliecinājuši Eiropas buržuāzijai, ka viņi un līdz ar viņiem arī krievu tauta esot solidāri ar caru. Krievijas liberāļi ir darījuši visu, lai Eiropa pret jauniem divgalvainā laupītāja uzbrukumiem Somijai izturētos tikpat vienaldzīgi, kā tā izturējās attiecībā uz viņa ekskursijām pret brīvo Persiju.

Rrīvā Persija ar pašas spēkiem deva pretsparu carismam. Somijas tauta — un Somijas proletariats tās priekšgalā — gatavo stingru pretsparu Bobrikova mantiniekiem.

Somijas proletariats apzinās, ka tam nāksies cīnīties ārkārtīgi smagos apstākļos. Viņš zina, ka Rietumeiropas buržuāzijā, kas koķetē ar patvaldību, neiejauksies; ka krievu mantīgā sabiedrība, daļēji Stolipina politikas uzpirkta, daļēji kadetu melu sagandēta, nesniegs Somijai to morālisko atbalstu, kāds tai tika sniegts līdz 1905. gadam; ka Krievijas valdības bezkaunība ir neparasti pieaugusi kopš tā laika, kad tai izdevās dot triecienu revolucionārajai armijai pašā Krievijā.

Bet Somijas proletariats zina arī to, ka politisko cīņu neizšķir viena kauja, ka tā reizēm prasa gadiem ilgus neatlaidīgus pūliņus un ka uzvar galu galā tas, kura pusē ir vēsturiskās attīstības spēks. Somijas brīvība uzvarēs, tāpēc ka bez tās nav domājama Krievijas brīvība, un bez brīvības uzvaras Krievijā nav domājama Krievijas ekonomiskā attīstība.

Somijas proletariats zina arī no slavenās pieredzes, ka vest ilgu, neatlaidīgu revolucionāru brīvības cīņu ar nolūku nokausēt, dezorganizēt, apkaunot neģēlīgo ienaidnieku, kamēr apstākļi ļaus dot viņam izšķirošu triecienu.

lleizē ar lo Somijas proletariats zina, ka jau ar pirmajiem viņa jaunās cīņas soļiem viņa pusē nostāsies visas Krievijas sociālistiskais proletariats, gatavs izpildīt savu pienākumu, visu savu pienākumu, lai kādi būtu pašreizējā momenta smagie apstākļi.

Seima sociāldemokrātu frakcija nosūtījusi deputacijn pie III Domes sociāldemokrātu frakcijas, lai kopīgi apspriestu cīņas plānu pret varmākām. No Domes tribīnes augstumiem mūsu deputāti pacels savu balsi, kā viņi to jau darījuši pagājušā gadā, lai nosodītu cara valdību un norautu masku tās liekulīgajiem sabiedrotajiem Domē. Lai tad visas sociāldemokrātu organizācijas un visi strādnieki pūlas visiem spēkiem, lai mūsu deputātu balss Taurijas pilī neizskanētu vientulīgi, lai Krievijas un Somijas brīvības Ienaidnieki redzētu, ka viss Krievijas proletariats ir solidārs ar Somijas tautu. Biedriem uz vielām jāizmanlo visas Iespējas, kādas vien rodas, lai manifestētu Krievijas proletariāta izturēšanos Somijas jautājumā. Sākot ar uzaicinājumiem krievu un somu sociāldemokrātu frakcijām un lurpinot ar aktīvākām protesta formām, partija atradīs pietiekami daudz veidu, kā pārtraukt to apkaunojošo klusēšanu, kuras laikā Krievijas kontrrevolūcija plosa somu tautas miesu.

Par visas Krievijas brīvību norisinās cīņa Somijā. Lai eik rūgtus brīžus sagādātu jaunā cīņa tik ļoti vīrišķīgajam Somijas proletariātam, tā vienos Somijas un Krievijas strādnieku šķiru jaunām solidaritātes saitēm, sagatavojot lo tam brīdim, kad tā būs pieliekami spēcīga, lai nobeigtu to, ko tā bija sākusi 1905, gada oktobra dienās un mēģinājusi turpināt Kronšlates un Sveaborgas slavenajās dienās.

„Social-Demnkrat”, 9. nr., 1909. q. Iespiests pēc avīzes „Sucial-Demo-

91. oktobrī (13. novembri) kral“ teksta

VĒSTULĒ KAPRI SKOLAS KLAUSĪTAJIEM^32

Dārgie biedri! Saņēmām abas jūsu vēstules par to, ka sākusies „skolas" šķelšanās. Šās domubiedru pirmās biedriskās vēstules, kas sūlīlas mums no Kupri, mūs visus ārkārtīgi iepriecināja. No visas sirds apsveicam skaidro norobežošanos skolā.

Protams, bija vajadzīgs laiks, lai izpaustos skolas kā jaunās frakcijas jaunā centra īstais raksturs. Mēs ne bridi nešaubījāmies, ka apzinīgākie strādnieki s.-d. agri vai vēlu gūs skaidrību par radušos stāvokli un atradīs pareizo ce|u. No Maskavas mums raksta, ka tur saņemtas nikno „bogdano-viešu" — skolas audzēkņu — vēstules, kuri atklāti aģitē par Kapri centru un ārkārtīgi palīdz visiem s.-d. strādniekiem izprast Kapri skolas īsto nozīmi.

Tagad tuvāk lielai. Jums, biedri, labi jāiedziļinās jaunajā stāvokli, kāds radies, lai mēs kopā ar jums varētu apspriest to un sākt pareizi rīkoties, pareizi nosakot laiku šai rīcībai. Jūs saprotat, protams, ka skolas sašķelšanās tagad ir neizbēgama: jūs paši rakstāt, ka nevarēsit sadzīvot tādā skolā. Uz vienotu darbību ar niknajiem ,.bogdanoviešiem" jūs, protams, arī paši necerat. Bet, ja jau nonācis tiktāl, ka skolas šķelšanās ir neizbēgama, skaidri jāizprot šās šķelšanās nozīme, jārod sev skaidrs priekšstats par to, kāda cīņa izriet no šķelšanās, kā bogdanovieši centīsies visus jūs ,,padarīt nekaitīgus“ (t. i., atņemt jums iespēju izplatīt savu ietekmi un pateikt patiesību par skolu), visus jūs sakompromitēt (palama: „Boļševiku Centra aģents", ko, pēc jūsu vārdiem, palaidis Aļeksinskis, ir tikai sākums; tie ir ziediņi, vēl gaidāmas odziņas) utt., uti.

Viss tas jums labi jāpārdomā un jārīkojas stingri, noteikti, apsvērti, kā kaujā: jūs paši rakstāt, ka skolā noliekot ,,kaujas“ platformas dēj. Tas ir pret jums vērsto kauju sākums itin visur, kur vien iekļūs bogdanovieši.

Sākt vajag ar to, ka preoizi nosaka jūsu skaitu. Cik ir noteiktu ,,bogdanoviskās“ platformas pretinieku? Vai šo skaitli var palielināt vai nevar? Ja var, tad kā un kādā laikā. Ja nevar, tad kā izturas „neitrālie"? Jāapdomā, kā jums būs jāizturas skolas neizbēgamās sašķelšanās gadījumā, lai pēc iespējas iekarotu sev šos neitrālos vai — sliktākā gadījumā — neatdotu tos pilnīgi bogdanoviešu nagos.

Tālāk. Kā jūs domājat nostādīt savu aiziešanu no skolas? Kā vienkāršu aizbraukšanu vai kā aiziešanu cīņu dēļ par platformas jautājumu? Protams, ja cīņa pie jums ir attīstījusies tikpat strauji, kā varēja domāt pēc jūsu pirmām divām vēstulēm, tad šķelšanās varbūt jau ir notikusi, t. i., bogdanovieši jūs jau varbūt ir izsvieduši, pavisam vienkārši izsvieduši, tad jau nav vairs par ko runāt. Ja tas vēl nav noticis — apdomājiet labi, kā nostādīt savu aiziešanu. Jums jādod atbilde visām krievu organizācijām. Jums būs precizi un skaidri, ar faktiem rokā jāatspēko visi tie „bogdanoviešu" uzbrukumi, kas tagad tūkstošiem birs uz jums. Jums jāsagatavojas aizstāvēt savus uzskatus gan par bogdanoviešu skolu, gan par viņu „platformu".

Ja izvirzīsies jautājums par jūsu aizbraukšanu, jums jāpanāk, lai jums visiem tiktu izsniegti līdzekļi ceļam uz Krieviju. Tas ir skolas pienākums gluži tāpat, kā pirms boļševiku šķelšanās Boļševiku Centra pienākums bija dot naudu ceļam uz Krieviju (pēc partijas Decembra konferences 1908. g.) gan Ļadovam, gan Vsevolodam, gan Staņislavam. Viņi toreiz prasīja mums līdzekļus un dabūja tos.

Protams, mēs palīdzēsim jums gan attiecībā uz pasēm, gan attiecībā uz mūsu satikšanos (Parizē vai kaut kur kādā mazā pilsētiņā, lai būtu konspiratīvāk un lai jums mazāk bulu jāzaudē laika, lai iznāktu lētāk). Mūsu salikšanās vietu mēs vēl īpaši apspriedīsim un izvēlēsimies vēlāk. Finances mums nav spožas, un mēs varēsim sniegi tikai nelielu palīdzību.

Rakstu jums visu to lietas noskaidrošanai un domu izmaiņai. Kad saņemsim no jums precizākas atbildes, kad sarakstoties noskaidrosies visi jautājumi, tad sasauksim avīzes ,,Proļetarij“ paplašinātās redakcijas izpildu komisiju, un tad noskaidrosies palīdzības apmēri, mūsu salikšanās viela un laiks, kā ari pārējais.

Atbildiet sīkāk. Vai nevarat mums dot jūsu tiešo adresi?

Sveiciens. Avīzes „Proļetarij“ sekretārs

Sarakstīts 1909. g. oktobrī

Pirmoreiz iespiests 1933. g.

Ļeņina rakstu un materiālu Iespiests pec rokraksta

krājumā XXV

APKAUNOJOŠA IZGAŠANAS

Lasītājs atceras īso. bet pamācošo notikumu ar „partijas'1 skolu NN punktā. Lūk, šis notikums. Pēc gadu ilgas iekšējas cīņas boļševiku frakcija noteikti norobežojas no „jaunajiem^11 virzieniem — otzovisma, ultimatisina un dieva taisīšanas. Boļševiku Apspriede īpašā rezolūcijā pasludina skolu NN apvidū par šo virzienu piekritēju jaunās frakcijas centru*. Uz šīm trijām valzivīm celtās jaunās frakcijas vadoņi ārzemēs atšķeļas no boļševikiem organizatoriski. Izceļoties ar neparastu politisku vīrišķību un nesatricināmu ticību savai pozicijai, jaunās frakcijas varoņi neuzdrošinās uzstāties atklāti savā pašu preses orgānā u. tml. Tā vietā viņi izvēlas vienkāršu partijas un frakcijas krāpšanu: viņi dibina skolu ārzemēs, kuru nosauc par ,,par-lijas“ skolu un kuras īsto idejisko seju viņi rūpīgi slēpj, ļ Pēc vairākkārtīgiem-pūliņiem viņiem izdodas savervēt šajā pseidopartijas skolā līdz 13 strādnieku, kurus sāk „apmācīt" grupa, kas sastāv no Maksimova, Aļeksinska, Ļa-dova un Lunacarska. Visu laiku šī kompānijā ne tikai konspirē to faktu, ka „skola^11 ir jaunās frakcijas centrs, bet no visa spēka uzsver, ka „skola" neesot saistīta ne ar kādu frakciju, bet esot visas partijas pasākums. Maksimovs, Aļeksiriskis, Ļadovs un Ko — „nefrakcionaru" biedru lomā!.. .**.

* Sk. Ilakslu 4. izd., 15. sēj., 402. un 403. lpp. Red.

Pie reizes, lai Trockis lagad, iepazinies ar ITilāk ievietotajām dradnieku vēstulēm, izšķiras — vai viņam nav pienācis laiks izpildīt «itvii solījumu — doties par lektoru uz NN ,,skolu“ (ja ir pareizs *.is kādā „skolas" pārskatā minētais solījums). Liekas, pašlaik ir īstais laiks ierasties „kaujas laukā" ar miera palmas zaru un „nefrakciona-ins" svaidāmās eļļas trauku rokās.

Un tagad, beidzot, — pēdējā stadija. Apmēram puse no strādniekiem, kas sabraukuši pseidoparlijas skolā, sāk dumpi pret „sliktajiem ganicm“. Tālāk mēs iespiežam divas bēdīgi slavenās ,,skolas” audzēkņu vēstules un dažus ziņojumus no Maskavas, kuri galīgi atmasko Maksimova-Aļeksinska-Ļadova un Ko avantūru. Viss tajās aprakstītais runā pats par sevi. Šeit viss ir labi: gan „īsta kauja”, gan „visniknākā polemika ik dienas”, gan tas, ka lektors Ajek-sinskis klausītājiem strādniekiem rāda mēli, u. tini. Plašajos skolas pārskatos viss tas droši vien pārvērtīsies par „praktiskām nodarbībām” aģitācijas un propagandas jautājumos, kursā „par sabiedrības pasaules uzskatiem” utt. Bet, ak vai, tagad jau neviens vairs neticēs šai nožēlojamai, apkaunojošai komēdijai!

Divus mēnešus ilgi jaunās frakcijas vadoņi čukstēja strādniekiem ausīs par otzovisma un dieva taisīšanas priekšrocībām pret revolucionāro marksismu. Bet vēlāk nenocietās un sāka atklāti mākties viņiem virsū ar olzovis-liski ultimatistisku „platformu”. Un apzinīgākie un patstāvīgākie strādnieki, protams, sāka protestēt. Mēs negribam būt par otzovistu un dieva taisītāju jaunā idejiskā centra aizsegu; skolu nekontrolē ne „no apakšas”, ne „no augšas” — saka biedri strādnieki savās vēstulēs. Un tā ir labākā garantija tam, ka partejisko strādnieku vidū katrā ziņā bankrotēs slēpšanās spēles un demagoģiskā „demokrātismā” politika. Vietējās organizācijas pašas pārvaldīs NN skolu — teikuši strādniekiem Maksimovs un Ko. Tagad šo spēli atmaskojuši tie strādnieki, kas agrāk ticēja šai kompānijai.

Noslēgumā — viens lūgums, dievišķīgie otzovistu kungi. Kad jūs savā dieva izredzētajā Garevokokšaiskā nobeigsit — cerēsim, ka nobeigsit, — savas platformas izstrādāšanu, neslēpiet to mums, kā jūs to darījāt agrāk. Ar lielāku vai mazāku nokavēšanos inēs to tā kā tā dabūsim un publicēsim partijas presē. Tad jau labāk neizgāzties lieku reizi.

Atsevišķs novilkums no avīzes ,,Pro-

ļcfarij" 50. nr-a 1900. Q. 28. novembrī Iespiests pēc atsevišķā novilkuma

(11. decembri) teksta

PAR DAŽIEM TAGADĒJĀ IDEJISKA SAJUKUMA CĒLOŅIEM

Šajā avīzes „Proļetarij” numurā iespiesta viena no daudzajām vēstulēm, kas norāda uz lielo idejisko sajukumu sociāldemokrātu vidū. Sevišķu uzmanību pelna prātojumi par „Vācijas sliedēm” (t. i., par to, ka pie mums varētu aIkārtoties Vācijas attīstības ceļš pēc 1848. gada). Lai izanalizētu maldīgo uzskatu cēloņus šajā tik svarīgajā jautājumā, kuru nenoskaidrojot nav iespējama pareiza strādnieku partijas taktika, ņemsim meņševikus un avīzi „Golos Social-Deinokrata”, no vienas puses, un Trocka rakstu poļu valodā, no otras.

I

Boļševiku taktikas pamats 1905.—1907. g. revolūcijā bija la leze, ka šās revolūcijas pilnīga uzvara ir iespējama tikai kā proletariāta un zemniecības diktatūra. Kāds ir šā uzskata ekonomiskais pamatojums? Sākot ar „Divām taktikām” (1905. g.)* un turpinot ar daudzajiem rakstiem 1906. nu 1907. g. avīzēs un rakstu krājumos, mēs vienmēr esam devuši šādu pamatojumu: Krievijas buržuāziskā attīstība ir ja и pilnīgi iepriekš izlemta un neizbēgama, bet tā ir iespējama divās formās — tā saucamajā „prūšu” formā (monarehijas un muižnieku zemes īpašuma saglabāšana, spēcīgas, t. i., buržuāziskās, zemniecības radīšana uz pašreizējiem vēsturiskiem pamatiem utt.) un tā saucamajā „amerikāņu” formā Ihuržuaziska republika, muižnieku zemes īpašuma iznīcināšana, fermerisma, t. i., brīvas buržuāziskās zemniecības,

Sk. Makstu 1. izd., 9. sēj., 1.—109. lpp. lieti.

radīšana, krasi laužot zināmu vēsturisku situāciju). Proletariātam jācīnās par otro ceļu, jo tas nodrošina kapitālistiskās Krievijas ražošanas spēku attīstībai vislielāko brīvību un ātrumu, bet uzvara tādā cīņā iespējama tikai proletariāta un zemniecības revolucionārās savienības apstākļos.

Tieši šo uzskatu pauž Londonas kongresa rezolūcija par narodņiku jeb darba partijām un par sociāldemokrātu attiecībām pret tām. Meņševiki, kā zināms, visnaidīgāk izturas pret šo rezolūciju tieši tajā speciālajā jautājumā, ko mēs te analizējam. Bet, cik svārstīgs ir viņu pozicijas ekonomiskais pamatojums, redzams no šādiem vārdiem, ko teicis ietekmīgākais meņševiku rakstnieks Krievijas agrarajā jautājumā b. Maslovs. „Agrārā jautājuma" otrā sējumā, kas iznācis 1908. gadā (priekšvārds datēts ar 1907. gada 15. decembri), Maslovs raksta: „Kamēr (kursivs Maslova) uz laukiem nav izveidojušās tīri kapitālistiskas attiecības, kamēr pastāv pārtikas noma" (Maslovs veltīgi lieto šo neveiklo terminu un nevis terminu: verdzinoši dzimtbūtnieciskā noma), „nezudīs arī iespēja atrisināt agraro jautājumu demokrātijai visizdevīgākajā veidā. Pasaules vēstures pagātne dod divus kapitālistiskās iekārtas izveidošanās tipus: tipu, kas pārsvarā Rietumeiropā (izņemot Šveici un dažus apvidus cilās Eiropas valstīs) un kas ir kompromisa rezultāts starp muižniecību un buržuāziju, un agraro attiecību tipu, kurš nodibinājies Šveicē, Ziem. Amerikas Sav. Valstīs, Anglijas u. c. kolonijās. Mūsu minētie dati par agrarā jautājuma stāvokli Krievijā nedod mums pietiekama pamata noteikti apgalvot, kurš agraro attiecību tips pie mums nostiprināsies, bet izdarīt subjektīvus un patvaļīgus secinājumus neatļauj „zinātniskā sirdsapziņa" “... (457. lpp.).

Tas ir pareizi. Un tā ir boļševistiskās taktikas ekonomiskā pamatojuma pilnīga atzīšana. Ne „revolucionārā dvinga" te ir noteicošā (kā domā vechovieši un Čerevaņini), bet gan objektīvie ekonomiskie apstākļi, kas dod „amerikāņu" ceļa iespēju kapitālismam Krievijā. Savā vēsturē par zemnieku kustību 1905.—1907. g. Maslovam bija jāatzīst mūsu pamatpremisas. Agrarā „kadetu pro-grama — raksta viņš turpat — ir visvairāk utopiska, jo nav

lādas plašas sabiedriskas šķiras, kas būtu ieinteresēta tādā .jautājuma atrisināšanā, kā tas viņiem ir vēlams: uzvarēs vai nu zemeslpašnieku intereses ar turpmāko politisko piekāpšanos" (Maslovs grib teikt: pie kam neizbēgama lauku buržuāzijas piekāpšanās), „vai arī demokrātijās intereses" ( i:>(>. Ipp.).

Arī tas ir pareizi. No tā izriet, ka revolūcijā „utopiska" bijusi taktika — proletariāta atbalsts kadetiem. No tā izriet, ka „demokrātijās", t. i., demokrātiskās revolūcijas, spēki ir proletariāta un zemniecības spēki. No tā izriet, ka ir divi buržuāziskās attīstības celi: pa vienu ved „zemesīpašnieki, kas piekāpjas buržuāzijai", pa otru grib un var vest strādnieki un zemnieki (sal. Maslovu, 446. 1pp.: „Ja visa muižnieku zeme pārietu bez atlīdzības zemniecības lietošanā, arī tad... no'ritētu zemnieku saimniecības kapitalizācijas process, tikai ne tik sāpīgs"...).

Mēs redzam, ka tad, kad Maslovs spriež kā marksists, viņš spriež boļševistiski. Bet, lūk, piemērs, kā, graudams boļševikus, viņš spriež kā liberālis. Šis piemērs atrodas, pats par sevi saprotams, likvidatoru grāmatā: „Sabiedriskā kustība Krievijā XX gadsimta sākumā", kas iznāk Martova, Maslova un Potresova redakcijā; nodaļā „Kopsavilkumi" ll sēj.) atrodam Maslova rakstu: „Tautas saimniecības attīstība un tās ietekme uz šķiru cīņu XIX gadsimtā". Šajā rakstā, 661. Ipp., lasām:

... „daži sociāldemokrāti sākuši uzskatīt buržuāziju par nelabojami reakcionāru šķiru un niecīgu lielumu. Buržuāzijas spēku un nozīmi ne vien pienācīgi nenovērtēja, bet arī šās šķiras vēsturisko lomu apskatīja ārpus vēstures perspektīvas: ignorēja vidējās un sīkās buržuāzijas līdzdalību revolucionārajā kustībā un lielburžuazijas simpātijās šai kustībai tas pirmajā periodā, paredzēja buržuāzijai reakcionāru lomu arī nākotnē utt.“ (tieši tā rakstīts: ,,ult.“l). „No tā secināja, ka ir neizbēgama proletariāta un zemniecības diktatūra, kas bālu pretrunā ar visu saimnieciskās attīstības gailu".

Visu šī tirade ir pilnīgi vechoviešu garā. Viss šis „marksisms" ir brentanisks, zombarlisks vai struvisks^33. Šās tirades autora pozīcija ir tieši liberāļa pozicija atšķirībā no buržuāziskā demokrātā pozīcijas. .Jo liberālis jau tāpēc ir liberālis, ka viņš neredz cila ceļa, nepieļauj domu par cilti buržuāziskās attīstības ceļu kā vienīgi šo ceļu, t. i„ l<o vada zemesīpašnieki, kuri „piekāpjas" buržuāzijai.

Demokrāts jau tāpēc ir demokrāts, ka viņš redz citu ceļu, cīnās šā ceļa dēļ, proti — tā ceļa dēļ, ko vada ,,tauta“, t. i., sīkburžuazija, zemniecība un proletariats, bet viņš neredz, ka arī šis ceļš ir buržuāzisks. Maslovs likvidatoru grāmatas „Kopsavilkumos'[9] ir aizmirsis visu par diviem buržuāziskās attīstības ceļiem, par amerikāņu buržuāzijas (krieviski: kas izaug no zemniecības uz pamatiem, kuri revolucionārā ceļā attīrīti no muižnieku zemes īpašuma) spēku, par prūšu buržuāzijas (,,zemesīpašnieku“ verdzinātās) vājumu, aizmirsis to, ka boļševiki nekad nav runājuši par „diktatūras^11 „neizbēgamību^11, bet par tās nepieciešamību, lai uzvarētu amerikāņu ceļš, aizmirsis to, ka boļševiki secināja „diktatūru^11 ne no buržuāzijas vājuma, bet no objektiviem ekonomiskiem apstākļiem, kas dod iespēju divējādai buržuāzijas attīstībai. Teorētiskā ziņā citētā tirade ir viens vienīgs juceklības kamols (no kuras pats Maslovs atteicies „Agrārā jautājuma^11 II sējumā); praktiski politiskā ziņā šī tirade ir liberalisms, galējā likvidatorisma idejiska aizstāvēšana.

Palūkojieties tagad, kā pozicijas svārstīgums ekonomiskajā pamatjautājumā noved pie politisko secinājumu svārstīguma. Lūk, citāts no Martova raksta „Kurp iet?11 (avīze „Golos Social-Demokrata^11, 13. nr.): „Mūslaiku Krievijā neviens nevar pašreizējā momentā noteikt, vai jaunās politiskās krizes apstākļos radīsies labvēlīgi objektivi apstākļi radikalai demokrātiskai revolūcijai; mēs varam tikai iepriekš parādīt tos konkrētos apstākļus, kuriem pastāvot tāda revolūcija kļūs neizbēgama. lekām vēsture nav atrisinājusi šo jautājumu tā, kā tā to atrisināja Vācijai 1871. gadā, tikmēr sociāldemokrātijai nav jāatsakās no uzdevuma iet pretī neizbēgamajai politiskajai krizei ar savu politiskās, agrarās un nacionālās problēmas revolucionāro atrisinājumu (demokrātiskā republika, muižnieku zemes īpašuma konfiskācijā un pilnīga pašnoteikšanās brīvība). Bet viņai vajag tieši iet pretī tādai krizei, kas galīgi atrisinās jautājumu par revolūcijas pabeigšanu „vācu^11 vai „franču^11 garā. un nevis stāvēt, krizes atnākšanu gaidot^11.

Pareizi. Skaisti vārdi, kas atstāsta tieši partijas 1908. g. decembra konferences rezolūciju. Tāda nostādne pilnīgi atbilst Maslova vārdiem „Agrārā jautājuma" otra sējumā

tin boļševiku taktikai. Tāda nostādne noteikti atšķiras no pozīcijas, kas izteikta slavenajā izsaucienā: „1908. g. decembra konfereifeē boļševiki nolēmuši list tur, kur reiz likuši sakauti"31. „Iet ar savu agrarā jautājuma revolucionāro atrisinājumu" var tikai kopā ar buržuāziskās demokrātijās revolucionāriem slāņiem, t. i., tikai ar zemniecību, bet nevis ar liberāļiem, kas apmierinās ar „zemesīpašnieku piekāpšanos". Iet pretī konfiskācijai kopā ar zemniecību — šāds formulējums vienīgi vārdos atšķiras no tezes: iet pretī proletariāta un zemniecības diktatūrai. Bet Martovs, kas avīzes „Golos" 13. nr-ā cieši tuvojies mūsu partijas pozi-eijai, neietur šo poziciju konsekventi, vienmēr noklīzdams uz l’olresova un Čerevaņina pusi tiklab likvidatoru grāmatā .Sabiedriskā kustība", kā arī tajā pašā 13. nr-ā. Piemēram, momenta uzdevumu viņš tajā pašā rakstā nosaka kā „cīņu par atklātu strādnieku kustību, tai skaitā arī par savas pašas (sociāldemokrātiskās partijas) atklātu pastāvēšanu". Sacīt tā nozīmē noklīst uz piekāpšanos likvidatoriem: mēs gribam nostiprināt sociāldemokrātisko partiju, kas izmanto visas legālās iespējas un visus atklātas cīņas gadījumus; likvidatori grib apcirpt partiju līdz legālās un atklātas iSlolipina laikā) pastāvēšanas ietvariem. Mēs cīnāmies par Slolipina patvaldības revolucionāru gāšanu, izmantojot tiklai cīņai ikkatru atklātas cīņas iespēju, paplašinot uz tādu mērķi virzītās kustības proletārisko bāzi. Likvidatori cīnās par to, lai strādnieku kustība pastāvētu atklāti... Slolipina laikā. Martova vārdi par to, ka mūsu pienākums ir cīnīties par republiku un zemes konfiskāciju, formulēti tā, ka izslēdz likvidalorismu; viņa vārdi attiecībā uz cīņu par to, lai partija pastāvētu atklāti, formulēti tā, ka tie neizslēdz likvidalorismu. Politikas laukā te tas pats svārstīgums, kas Maslovain ekonomikas laukā*.

Marlinovam viņa agrarajā rakstā (10. un 11. nr.) šis svār-slīguins noiet līdz galējai robežai. Marlinovs cenšas dzēlīgi polemizēt ar avīzi „Proļetarij", bet viņš neprot formulēt jautājumu un tāpēc nonāk pie nevarīgas un neveiklas [9]

ķepurošanās. Avīzei ,,Proļetarij“, redziet, iznākot pēcTkačeva: „Tagad vai vēl mazliet, vai nekad!"33. Tā „iznāk" tiklab Maslovam, kā arī Martovam, mīļo b. Martinov; tā jāiznāk ikvienam marksistam, jo runa ir nevis par sociālistisko revolūciju (kā Tkačevam), bet gan par vienu no divām buržuāziskās revolūcijas pabeigšanas metodēm. Padomājiet taču, b. Martinov: vai marksisti vispār var apņemties atbalstīt zemes lielīpašuma konfiskāciju, vai arī tas viņiem jādara tikai, „kamēr" („tagad vai vēl mazliet" — vai vēl diezgan ilgi, to mēs un jūs nezinām) buržuāziskā iekārta būs „nostiprinājusies" galīgi? Vēl piemērs. 1906. gada 9. novembra likums^30 „radīja uz laukiem lielas jukas, īstu brāļu karu, kas reizēm nogāja līdz nažiem", pareizi saka Marti-novs. Viņa secinājums: „sakarā ar šo brāļu karu ir pilnīgi neiedomājami tuvākajā nākotnē cerēt uz kaut cik vienprātīgu un ietekmīgu revolucionāru zemniecības cīņu, uz zemnieku sacelšanos". Sacelšanos, t. i„ pilsoņu karu, nostādīt pretī „brāļu karam" ir smieklīgi, mīļo b. Martinov, bet tuvākās nākotnes jautājumam te nav vietas, jo runa ir nevis par praktiskām direktivām, bet gan par visas agrārās attīstības līniju. Vēl piemērs. „Izstāšanās no ob.šcinas norit forsētā gaitā". Pareizi. Jūsu secinājums?... „Acīm redzot muižnieciskā iznīcināšana noritēs sekmīgi un nedaudzu gadu laikā tieši tajos plašajos Krievijas rajonos, kur vēl nesen agrarā kustība bija izvērtusies visasākajās formās, obščinu iznīcinās, un reizē ar to izzudīs trudoviku ideoloģijas galvenā lizda. Tādējādi viena no abām avīzes „Proļetarij" perspektīvām, proti, „iepriecinošā", — atkrīt".

Ne jau par obščinu ir runa, mīļo b. Martinov, jo Zemnieku savienība 1905. gadā un trudoviki 1906. un 1907. g. prasīja zemi nodot nevis obščinām, bet atsevišķām personām vai arī brīvām sabiedrībām. Obščinu izposta gan vecā zemes īpašuma stolipiniskā muižnieciskā iznīcināšana, gan zemnieciskā iznīcināšana, t. i„ konfiskācijā, lai dibinātu jaunus zemes iekārtojumus. Avīzes „Proļetarij" „iepriecinošā" perspektiva saistīta ne ar obščinu un ne ar trudo-vismu kā lādu, bet. ar „amerikāņu" attīstības, ar brīvo fermeru radīšanas iespēju. Tāpēc, sacīdams, ka iepriecinošā perspektiva atkrītot, un tai pašā laikā paziņodams, ka „zemes lielīpašnieku ekspropriācijās lozungs nemirs", h. Martinovs bezdievīgi jauc. Ja nostiprināsies „prūšu** lips, tad šis Ioztings mirs, un marksisti sacīs: mēs darījām visu iespējamo mazāk sāpīgas kapitālisma attīstības labā, mums tagad atliek cīņa par paša kapitālisma iznīcināšanu, .la šis lozungs tomēr nemirs, tad tas nozīmē, ka pastāv objektīvi nosacījumi „vilciena'* novadīšanai uz amerikāņu „sliedēm**. Un tad marksisti, ja negribēs kbit .par struvis-liem, aiz sīkburžuju reakcionāri „sociālistiskās** frazeoloģijas, kas pauž viņu subjektivos uzskatus, pratīs saskatīt masu objektivi reālo cīņu par labākiem kapitālistiskās attīstības apstākļiem.

Rezumējam. Strīdi par taktiku ir tukši, ja tie nebalstās uz ekonomisko iespēju skaidru analizi. Jautājumu par Krievijas agrarās evolūcijas prūšu un amerikāņu tipu ir izvirzījusi 1905.—1907. gada cīņa, kas pierādīja, ka jautājums ir reals. Stolipins sper vēl vienu soli uz priekšu pa prūšu ceļu — to neredzēt nozīmētu smieklīgi baidīties no rūgtas patiesības. Pamatojoties uz šo jauno soli, mums jāpārvar savdabīgs vēstures posms. Taču būtu ne vien smieklīgi, bet noziedzīgi, ja neredzēt u, ka pagaidām Stolipins ir tikai sajaucis un saasinājis veco stāvokli, neradīdams jaunu. Stolipins „orientējas uz stiprajiem** un lūdz ,.20 gadus miera un klusuma**, lai muižnieki varētu „refor-mēt“ (lasi: aplaupīt) Krieviju. Proletariātam jāorientējas uz demokrātiju, nepārspīlējot tās spēkus, neaprobežojoties vienīgi ar „cerībām** uz to, bet nelokāmi attīstot propagandas, aģitācijas, organizācijas darbu, kas ceļ augšā visus demokrātijās spēkus — vispirms un visvairāk zemnieku masas — sauc tās apvienoties ar avangarda šķiru, sauc uz ,.proletariata un zemniecības diktatūru** — pilnīgas demokrātijās uzvaras labā un lai nodrošinātu vislabākos apstākļus ātrākai un brīvākai kapitālisma attīstībai. Proletariāta atteikšanās izpildīl šo savu demokrātisko pienākumu neizbēgami noved pie svārstībām, objektīvi nāk likai par labu kontrrevolucionariem liberāļiem ārpus strādnieku kustības un likvidatoriem pašā strādnieku ktislibā.

..Proļetarij", 50. nrVJ09. g. ’s noi>emfcn (11. decembri)

Iespiests pēc avīzes „Proļetarij" teksta

LIKVIDATORU PAŅĒMIENI UN BOĻŠEVIKU PARTEJISKIE UZDEVUMI

Krize, ko pašlaik pārdzīvo mūsu partija, izskaidrojama, kā mēs jau ne vienreiz vien esam teikuši, ar to sīkburžua-zisko elementu svārstigumu, kuri bija pieslējušies strādnieku šķiras kustībai revolūcijā un tagad noveduši pie meņševiku likvidatorisma vienā ilangā, pie otzovisma un ultima-tisma — otrā flangā. Tāpēc cīņa divos flangos ir nepieciešams uzdevums pareizas revolucionāri sociāldemokrātiskās laktikas aizstāvēšanai un partijas celtniecībai. Šo cīņu ari nelokāmi ved boļševiku frakcija, līdz ar to norūdot un saliedējot visus patiesi partejiskos, patiesi marksistiskos, i sociāldemokrātiskos elementus.

Lai sekmīgi vestu šo cīņu par partiju — jo partija ir noteikti nosodījusi likvidatorismu 1908. g. Decembra konferencē un tikpat noteikti norobežojusies no otzovisma-ultimatisma tai pašā .konferencē — jāiegūst skaidrs priekšstats par to situāciju, kādā nākas vest šo cīņu sociāldemokrātijā. Avīzes „Golos Social-Demokrata“ 16. un 17. nr. un jaunā otzovistu ultimatistu gandrīz avīzīte (b. Maksimova un b. Lunačarska 8 lappušu lielā lapiņa: „Visiem biedriem'*) pelna uzmanību visvairāk tieši tāpēc, ka uzskatāmi attēlo šo situāciju. Tiklab avīze „Golos**, kā arī Maksimovs un Ko slēpj likvidatorus. Duras acīs vienādie paņēmieni, kādi ir likvidatoriem pa labi un likvidatoriem pa kreisi, kas līdz ar to pierāda, ka tiklab viena, kā arī otra pozicija ir vienādi svārstīga.

Likvidalorisms ir „ar nodomu izplūdis, ļaunprātīgi nenoteikts vārdiņš** — apgalvo avīzes „Golos** ievadnieks. Maksimovs apgalvo, ka avīze „Proļetarij** palielinot un pārspīlējot praktiskās domstarpības ar ultimatistiem līdz principiālu domstarpību pakāpei. Nabaga avīze ,,Golos“! Līdz šim tā varēja uzvelt boļševikiem, t. i., „frakcionarajiem pretiniekiem*', visu „ļaunprātīgo izdomājumu**. Tagad ļaunprātīgā izdomājumā jāapsūdz Pļechanovs un Bunds (slc. avīzes „Otkļiki Bunda“ (,.Bunda Atbalsis**) 3. nr-u par lik-vidatorismu Bundā). Vai nu „ļaunprātīgi** izlokās Pļechanovs un bundisti, vai arī avīze „Golos**, kas ir ticamāk?

Mēs neesam likvidatori, apgalvo avīze „Golos**, mēs tikai citādi iztulkojam piederību partijā; Stokholmā mēs statutu I. § pieņēmām boļSevistiskajā formulējumā, bet tā nav nekāda nelaime; tieši tagad, kad Pļechanovs mūs apsūdzējis likvidatorismā, mēs izvilksim 1. § un iztulkosim visu mūsu daudzināto likvidatorismu tā, ka mēs gribam tikai paplašināt partijas jēdzienu. Partija, redziet, ir ne vien partijas organizāciju suma (kā mēs paši piekāpāmies boļševikiem Stokholmā), bet arī visi tie, kas strādā ārpus partijas organizācijas partijas kontrolē un vadībā!

Kāda lieliska izvairīšanās, kāds ģeniāls izdomājums: nekāda likvidatorisma —tikai vecie strīdi par t. §! Nelaime tikai tā, ka ar to jūs apstiprināt Pļechanova apsūdzību, mīļie golosieši, jo faktiski, kā to uzreiz sapratīs ikviens partejisks sociāldemokrāts un ikviens strādnieks sociāldemokrāts, jūs esat izvilkuši vecās grabažas par 1. § tieši likvidatorisma aizstāvēšanai (= partijas organizācijas aizstāšanai ar „bezveida*1 legālu organizāciju: sk. 1908. g. Decembra konferences rezolūciju). Faktiski jūs ar to tieši atverat durvis likvidatoriem, lai kā jūs ar vārdiem apgalvotu, ka „gribat** atvērt durvis sociāldemokrātiskiem strādniekiem.

Uz mata kā Maksimovs, kas apgalvo, ka viņš neesot otzovisjna aizstāvis, ka viņš jautājumu par piedalīšanos Domē tikai (tikail) uzskatot par „ļoti ļoti strīdīgu**. 1. § ir apstrīdams, piedalīšanās Domē apstrīdama — kam tad te ..ļaunprātīgi" izdomājumi par otzovisinu un par likvidatorismu?

Mēs neesam likvidatori, apgalvo avīze „Golos", mēs tikai domājam, ka Pļechanovs „laimīgi izvairījies no jautājuma par to, ko darīt, ja šūniņas uzbūve traucē tieši tās pārkārtošanu un neko citu**. Faktiski Pļechanovs nav izvairījies,

bet atklāti un taisni atrisinājis šo jautājumu: uz to, ka boļševiki atstūmuši otzovislus un ultimatistus, viņš atbildēja ar aicinājumu uz partejiskumu, ar šķelšanās un likvi-datorisma nosodīšanu. Šūniņa ir nelegālās partijas organizācijas tips, kurā pēc vispārējā likuma valda bojševiki un kuru pārkārtot (līdzdalībai Domē, līdzdalībai legālās biedrībās utt.) traucēja otzovisti. Uz boļševiku izdarīto otzovistu atstumšanu partejiskie meņševiki nevarēja atbildēt citādi, kā atbildējis Pļechanovs. Avīze „Golos^11 turpretī izlokās un faktiski atbalsta likvidatorus, ārzemju nelegālā izdevumā atkārtodama liberāļu tenkas par boļševiku organizāciju sazvērniecisko raksturu, par viņu nevēlēšanos celt plašas strādnieku organizācijas, piedalīties kongresos un tā joprojām (jo, piedaloties jaunās „iespējamības^1*, šūniņas līdz ar to arī pārkārtojas līdzdalībai, līdz ar to arī faktiski mācās pārkārtoties). Sacīt, ka šūniņas „uzbūve“ traucē tās pārkārtošanu, nozīmē faktiski sludināt šķelšanos, attaisnot likvidatoru šķeltnieciskos soļus pret partiju, kas sastāv no tieši tagadējā veidā uzbūvētu šūniņu sumas.

Mēs neesam likvidatori, neesam legalisti, mēs tikai apgalvojam „partijas^11 (pēc izkārtnesI) „nelegālā^11 (bet Kuskovas kdzes apsveiktai) izdevumā, ka šūniņas (un šūniņu sumas, partijas) uzbūve traucē partijas pārveidošanu. Mēs neesam otzovisti, mēs neiznīcinām sociāldemokrātijas darbu Domē, mēs tikai apgalvojam (1909. gadā), ka jautājums par līdzdalību Domē ir „ļoti strīdīgs^11 un ka mūsu partijai „domisms^11 aizsedz visu citu. Kurš no šiem abiem likvidatoru tipiem vairāk kaitē partijai?

Pļechanovs izstājās no „Sabiedriskās kustības^11, paziņodams, ka Potresovs vairs neesot revolucionārs. Potresovs raksta vēstuli Martovam: par ko mani apvainojuši? es nezinu. Martovs atbild: es arī nezinu. Abi redaktori izdara „pētījumus^11 (avīzes „Golos^11 izteiciens!) par Pļechanova neapmierinātības cēloņiem. Abi redaktori raksta trešajam redaktoram Maslovam, bet arī Maslovs, kā izrādās, nezina, kāpēc aiziet Pļechanovs. Gadiem ilgi viņi ir strādājuši kopā ar Pļechanovu, viņi mēģinājuši pēc Pļechanova aizrādi juma labot Polresova rakstu, un, kad viņus presē un atklāti apsūdzēja, viņi uzreiz, izrādās, nesaprot, par ko Pļechanovs apsūdz Potresovu, viņi izdara „pētījumus^11 šajā lielā! Līdz

Alni nelaimīgajam gadījumam viņi bija iik veikli, tik pieredzes bagāti literati — tagad viņi kļuvuši bērni, kuri „nezina", kāds revolūcijas noliegšanas gars dveš no Cerevaņina rakstiem, no Potresova, no visas „Sabiedriskās kustības^11. Itolande-Holste pamanīja šo garu Čerevaņinā — acīm redzot arī aiz ļaunprātības! liet Cerevaņins, joprojām kopā ar Potresovu rakstīdams tādā pašā garā, ievietoja, lūk, te Irrimiņu... kam te likvidatorisins? Kadeti = vechovieši ar lemniņām. Cerevaņins, Potresovs un „Sabiedriskā kustība^11 revolūcijas noliegšana ar ieruniņām. Jā, jā, kāds gan ar nodomu izplūdis, ļaunprātīgi nenoteikts ir vārdiņš „likvi-dalorisms“!

Bet tāpat ar nodomu izplūdis, ļaunprātīgi nenoteikts ir vārdiņš „dieva taisīšana^41, kliedz Maksimovs un Luna-čarskis, Cerevaņinu var aizsegt, uzrakstot ieruniņu; ar ko tad Lunačarskis ir sliktāks par Cerevaņinu un Potresovu? Pn Lunačarskis ar Maksimovu sacer ieruniņu. „Kāpēc es atsakos no šās terminoloģijas?" — tāds ir galvenā para-grafa virsraksts Lunačarska rakstā. Mainīsim neērtos terminus, nerunāsim ne par reliģiju, ne par dieva taisīšanu... toties vairāk var runāt par „kulturu"... izšķiriet tad nu vēlāk, ko mēs jums pasniegsim zem jaunās, īsti jaunās un īsti sociālistiskās „kultūras" maskas. Partija ir Iik uzbāzīga, tik neiecietīga (Lunačarskim — paragrafs: Par „neiecietību") — nu, mainīsim „terminoloģiju", jo viņi taču necīnās pret idejām, bet cīnās pret „terminoloģiju"...

Sakiet, mīļie golosieši, vai jūs netaisāties 18. un 19. nr-ā paziņot par atteikšanos no terminoloģijas... piemēram, alliecībā uz likvidatorismu? Sakiet, „Sabiedriskās kustības" redaktori, vai jūs netaisāties III—X sējumā paskaidrot, ka „jūs neesat saprasti", ka nekādu „hegemonijas ideju" jūs neesat apstrīdējuši, ka jūs ne vismazākā mērā neattaisnojat likvidatorisma garu... it nemaz!?

Pēterburgas otzovisti un ullimalisti, kuri jau sen sagandē visu Pēterburgas komitejas darbu, Domes vēlēšanu priekšvakarā (1909. g. septembrī) panāca rezolūcijas pieņemšanu, kura faktiski izjauc vēlēšanas. Partijas vārdā strādnieki sacēla dumpi un /mnāca to, ka likvidatori pa kreisi atcēla aplamo rezolūciju. Maksimovs tagad izlokās: rezolūcija, sak, „galīgi aplama", bet biedri „paši atteicās no tās"..

„Skaidra lieta“, — raksla Maksimovs, — „ultimatisms pats par sevi šajā kļūdā nav vainīgs". Ne jau tas ir skaidrs, biedri Maksimov, bet gan tas, ka jūs aizsedzat partijai postigo likvidatorismu pa kreisi. — Viborgas rajona meņ-ševiki S.-Peterburgā uzstājās pret likvidatorismu (droši vien arī vienīgi aiz savas ļaunprātības?). Sākumā avīze „Golos" bija vienis prātis ar viņiem (pēc avīzes „Proļe-tarij"). Tagad likvidators meņševiks G—gs^37 uzstājas avīzes „Golos" 16. un 17. nr-ā un bez kautrēšanās lamā vibordzie-šus, lamā vissliktākiem vārdiem — vai varat iedomāties? meņševiku orgānā lamā meņševikus par boļševikiem! Avīzes „Golos" redakcija kļūst maza maziņa, nevainīgākā no nevainīgām un maksimoviski mazgā rokas: „neuzņemamies atbildību" (16. un 17. nr-a pielikuma 2. Ipp., 2. sleja), „tas ir fakta jautājums"...

... Nu, kādi ļaunprātīgi apmelotāji gan izdomājuši „leģendu" (Martova izteiciens avīzē „Vorwarls"S8), it kā avīze „Golos" slēpjot likvidatorismu, palīdzot Iikvidato-rismam! Vai tad tas nav apmelojums, ka likvidatoriem palīdz tas, kas nelegālā orgānā izsmej Centrālās Komitejas darbu Domē, insinuēdams, ka šis darbs esot attīstījies ,,no tā laika, kad CK locekļu vairākums sāka dzīvot ārzemēs" (turpat), — jo atspēkot šīs insinuācijās, t. i., pastāstīt taisnību par nelegālās Centrālās Komitejas darbu Domē, nevar...

Maksimovs apgalvo, ka jautājums par partijas iespēju vadīt Domes frakciju esot ļoti ļoti apstrīdams (pēc divgadē-jas pieredzes). Avīze „Golos" apgalvo, ka šī partijas vadība esot tukši vārdi („no tā laika, kad Centrālās Komitejas locekļu vairākums sāka dzīvot ārzemēs"). Ir Maksimovs, ir golosieši sit sev pie krūtīm, apgalvodami, ka tikai apmelotāji palaižot tenkas par labējo un kreiso likvidatoru unti-partejisko darbu.

Tiklab Maksimovs, kā arī golosieši visu cīņu pret likvidatorismu izskaidro ar to, ka personām un grupām esot „izsviešanas" tieksmes. Maksimovs Lieto tieši šo vārdu. Avīze „Golos" Pļechanova aicinājumu uz ģenerālu norobežošanos ar sašutumu raksturo kā „chirurģiju", kā „malu griešanas, skūšanas un asins nolaišanas" metodi, kā „Sobakeviča-Ļeņina" paņēmienus, kā „pārdrošnieka" P.3’

(IV = meņševiks pļechanovietis, kas nebaidījās atklāti pateikt patiesību par Čerevaņinu, Larinu, Potresovu likvida-lorismu) paņēmienus. Avīze „Proļetarij" nodarbojoties ar diplomātiju, koķetējot ar Pļechanovu (Maksimovs), ,,Proletary" pakalpīgi pielabinoties Pļechanovam („Golos": l’lechanovam „pakalpīgais" avīzes „Proļetarij" „feļetonists"). Jūs redzat: maksimovieši un golosieši pilnīgi vienādi izskaidro jaunās šķelšanās un jaunos grupējumus.

Šādus paskaidrojumus atstāsim spēlītes cilvēciņu ziņā un pievērsīsimies lielai.

Likvidatorisms ir dziļa sociālā parādība, kas nesaraujami saistīta ar liberālās buržuāzijas kontrrevolucionaro noskaņojumu, ar sairumu un sabrukumu demokrātiskās sīkbur-/uazijas vidū. Ar tūkstoš paņēmieniem liberāļi un sīkbur-/uaziskie demokrāti cenšas dezorganizēt revolucionāro sociāldemokrātisko partiju, satricināt, nogāzt to, attīrīt pamatus tādām legālām strādnieku biedrībām, kurās viņiem varētu būt panākumi. Un tādā laikā likvidatori idejiski un organizatoriski cīnās pret svarīgāko vakardienas revolūcijas atlieku, pret svarīgāko rītdienas revolūcijas balstu. Golosieši (no kuriem partija neprasa nekā vairāk kā godīgu, tiešu bezierunu karu pret likvidatoriem) ar savu luncināšanos kalpo likvidatoriem. Kontrrevolūcijas vēsture ir meņševismu piespiedusi pie sienas: vai nu karo pret likvidatorismu, vai arī topi par tā atbalstītāju. Ačgārnais meņševisms, t. i., olzovisms un ultimatisms, faktiski arī ved pie likvidatorisma pastiprināšanas: ja joprojām „strīdas" par Domes un legālo darbu, ja mēģina saglabāt veco organizāciju, nepielāgojot to jaunajam vēstures momentam, apstākļiem, kas mainījušies, tad tas faktiski nozīmē revolucionārās bezdarbības politiku un nelegālās organizācijas sagraušanas politiku.

Boļševikiem rodas uzdevums cīnīties divos flangos — „centra" uzdevums (kura būtību nav sapratis Maksimovs, saskatot te vaļsirdības trūkumu un diplomātiju). Nevar saglabāt un nostiprināt nelegālu sociāldemokrātisku organizāciju, ja to nepārkārto sistemātiski, nelokāmi, soli pa solim, lai apgūtu tagadējo grūto momentu, lai būtu iespējams ilgstošs darbs caur visu un visādu legālo iespējamību „atbalsta punktiem".

■i 16. sfcj.

So uzdevumu partijai diktē objektivie apstākļi. Kas to atrisinās? Tie paši objektivie apstākļi diktē visu partijas frakciju un daļu partijnieku tuvināšanos, vispirms boļševiku "tuvināšanos partijniekiem meņševikiem, vibordziešu tipa meņševikiem S.-Peterburgā, pļechanoviešu tipa meņševikiem ārzemēs. Boļševiki savukārt ir atklāti pasludinājuši šās tuvināšanās nepieciešamību, un mēs aicinām uz to visus meņševikus, kas spēj atklāti karot pret likvidato-rismu, atklāti atbalstīt Pļechanovu, un, protams, vispirms un visvairāk meņševikus strādniekus. Tuvināšanās norisināsies ātri un plaši, ja iespējama vienošanās ar pļechano-viešiem: vienošanās, pamatojoties uz cīņu par partiju un partejiskumu pret likvidatorismu, bez jebkādiem idejiskiem kompromisiem, bez jebkādas domstarpību notušēšanas taktikas un citos jautājumos partijas līnijas robežās. Lai tad visi boļševiki un it sevišķi boļševiki strādnieki uz vietām dara visu, lai šāda vienošanās realizētos.

Ja izrādīsies, ka pļechanovieši ir pārāk vāji vai neorganizēti vai arī negribēs vienoties, tad mēs iesim uz to pašu mērķi pa garāku ceļu, bet mēs katrā ziņā iesim uz to un to sasniegsim. Tad boļševiku frakcija paliek vienīgā partijas cēlēja tūliņ pat un nekavējoties, praktiskā darba laukā (jo Pļechanovs palīdz tai tikai literāri). Sasprindzināsim visus spēkus, lai šo celšanu sāktu virzīt uz priekšu, būsim nesaudzīgi pret golosiešu un maksimoviešu nicināmajiem, viltīgajiem paņēmieniem un luncināšanos, praktiskajā partijas darbā ik uz soļa atmaskosim un asi nosodīsim proletariāta priekšā tiklab vieniem, kā otriem piemītošo antipartejiskumu.

Strādnieku šķira ir visai Krievi jas buržuāziskajai revolūcijai uzspiedusi savas proletāriskās, revolucionāri sociāldemokrātiskās taktikas zīmogu. Nekādas liberāļu, likvidatoru un likvidatorisma palīgu pūles neizdeldēs šo faktu. Un apzinīgie strādnieki cels un uzcels revolucionāro sociāldemokrātisko partiju kopā ar tiem, kas šai lietā grib viņiem palīdzēt, pret tiem, kuri negrib vai nespēj te palīdzēt.

,,Proļetarij.*)0. rtr., 1909. g.

i>8. novembri (11. decembri) Iespiests pēc avīzes ,J*roļelarij“ teksta

AVĪZE „GOLOS SOCIĀL DEMOKRĀTĀ"

UN ČEREVAŅINS^40

Biedrs Čerevaņins ir idejiska likvidatora lips un parau-dziņš meņševiku vidū. To viņš ir pilnīgi izteicis savā pazīstamajā grāmatā „Proletariats utt.“. Likvidatorisms izpaužas tajā tik spēcīgi, ka pazīstamā holandiešu rakstniece, marksiste Rolande-IIolste, vācu tulkojuma priekšvārda autore, nav varējusi nociesties, neizteikusi savu protestu pret marksisma izkropļošanu un tā aizstāšanu ar revizio-nismu. Toreiz avīzes „Golos Social-Demokrata“ redakcija iespieda avīzē „Vorwarts"* atteikšanos no Čcrevaņina, paziņodama, ka izcilākie meņševiki neesot ar viņu vienis prātis. Avīze ,,Proļetarij“ aizrādīja, ka tāda atteikšanās, kas nav pārdrukāta avīzē ,,Golos“ un kam neseko sistemātisks Čcrevaņina „k)ndu“ iztirzājums** krievu presē, ir jezui-liska. Vai tad tieši tā nerīkojas buržuāziskie ministri, sākot ar Stolipinu un beidzot ar Brianu: ieruna, labojums, atteikšanās no pārsteidzīga domubiedra, no pārāk centīga piekritēja un zem šā aizsega — vecās līnijas turpināšana?

Avīze ,,GoIos“ 16. un 17. nr-ā dod Čcrevaņina vēstuli redakcijai un savu piezīmi. Avīzi „Proļetarij" apsūdz „apmelošanā", jo mēs, lūk, esot „noslēpuši" publikai, ka Čerevaņins pats „izlabojis kļūdu" savā grāmatā: „Pašreizējais stāvoklis un iespējamā nākotne" (M., 1908.).

Tad nu parādīsim lasītājiem vēl un vēlreiz, kādi ir golo-siešu paņēmieni un ko tas nozīmē, ja tie apsūdz avīzi Proļetarij“ par viņu „apmelošanu" likvidatorismā.

* — „Uz priekšu". Red.

** Sk. Rakstu 4. izd., 15. sēj., 404.—411. lpp. Red.

Aprobežosimies ar nedaudziem citātiem no minētās jaunās Cerevaņina grāmatas. 173. lpp.: „Vispār es it nemaz neatsakos no tās analizēs, ko esmu devis savā grāmatā: „Proletariats revolūcijā^1'. Proletariats un sociāldemokrātijā bez šaubām ir izdarījuši daudz kļūdu, kuras nevarēja neapgrūtināt revolūcijas uzvaru pat tad, ja šī uzvara laltu bijusi iespējama (kursivs Cerevaņina). Bet tagad jau jāizvirza jautājums, vai šī uzvara patiesi bija iespējama un vai tikai proletariāta un sociāldemokrātijas kļūdas vien bija revolūcijas sakāves cēlonis. Jau pati šā jautājuma nostādne neviļus dod arī atbildi uz to. Revolūcijas sakāve ir tik dziļa un pie varas nākušās reakcijas stāvoklis vismaz uz tuvākajiem gadiem ir tik drošs, ka meklēt šās parādības cēloņus kaut kādās proletariāta kļūdās būtu pilnīgi neiespējami. Runa te acīm redzot nav par kļūdām, bet par kaut kādiem daudz dziļākiem cēloņiem".

Te nu jums ir Cerevaņina „kļūdas labojums", kā ziņo avīze „Golos"! Cercvaņins neatsakās no savas „analizēs", bet padziļina to, nonākdams līdz veselai jaunu pērļu rindai (piemēram, „revolūcijas spēkus" statistiski novērtējot līdzīgus ceturtdaļai no visiem iedzīvotājiem, 21,5%—28%; par šo pērli citreiz!). Tezei — revolucionārais proletariats kļūdījās — Cercvaņins pievieno: revolūcijai nebija ,,iespējamā“ spēka (197. lpp., kursivs Cerevaņina) vairāk par ceturtdaļu iedzīvotāju, — un golosieši nosauc to par „labojumu" un kliedz, ka avīze „Proļetarij" nodarbojoties ar apmelošanu.

170. lpp.: „Iedomāsimies, ka meņševiki visu laiku ir konsekventi turējušies meņševisliskās pozicijās un revolucionārās dvingas ietekmē nav kļuvuši par boļševikiem, piedaloties novembra streikā Pēterburgā, 8 stundu darba dienas realizēšanā vardarbības ceļā, pirmās Domes boikotēšanā". (Secinājums: proletariāta taktika būtu uzlabojusies, bet sakāve tomēr būtu sekojusi.)

138. lpp.: „Varbūt savās perspektivās attiecībā uz agraro un politisko attiecību radikālu laušanu revolucionārās un opozicionārās (klausieties!) partijas aizgājušas pārāk tālu brāzmainajā 1905. gadā".

Šķiet, pietiks? Atkārtoto un padziļināto likvidatorismu un renegatismu avīze „Golos Social-Dcmokrala" nosauc par labojumu. Rit nāks klajā „Pašreizējā stāvokļa" vācu tulkojums — golosieši ievietos vāciešiem jaunu atteikšanos — Cerevaņins publicēs jaunu „ierunu" — likvidatoru sludināšana pastiprināsies — avīze „Golos" cēli sašutis, ka lo melīgi apsūdz likvidatorismā. Vecs, bet mūžīgi jauns stāsts.

Maslovs, Martovs un Potresovs nekādi nevar saprast, noteikti nevar saprast, kāds Potresova sacerējumu „gars" ir satracinājis — beidzot! — pat marksistu PJechanovu, kas manevrēšanā ap kadetiem bija aizgājis ļoti tālu. Nemaz, nemaz nesaprotat, mīļie golosieši? Un arī pēc iepazīšanās ar citātiem no Cerevaņina „izlabotās" grāmatas vēl joprojām nesaprotat? Cik ērta reizēm ir nesaprašana!

„Proļetariļ50. nr., 1909. о•

Ж novembrī (11. decembri) Iespiests pčc avizes „Proļetarij" teksta

BURŽUĀZISKĀS PRESES PASACIŅA PAR G0RKIJA IZSLĒGŠANU

Lūk, jau vairākas dienas buržuāziskās avīzes Francijā (,,L‘Eclair“, ,,Le Radical^1*), Vācijā („Berliner Tageblatt")* un Krievijā („Utro Rossiji*1 („Krievijas Rīts"), „Reč“, „Russkoje Slovo“ („Krievu Vārds"), „Novoje Vremja") kāri uztver sensacionālāko jaunumu: Gorkija izslēgšanu no sociāldemokrātiskās partijas. Avīze „Vorwarts"** jau ievietojusi šo blēņu ajsaukumu. Arī avīzes „Proļetarij" redakcija iesūtījusi vairākām avīzēm atsaukumu, bet buržuāziskā prese to ignorē un joprojām izplata tenkas.

Šo tenku avots ir skaidrs: kaut kāds skribents, pa ausu galam sadzirdējis par domstarpībām sakarā ar otzovismu un dieva taisīšanu (— jautājums, ko gandrīz jau gadu ilgi atklāti apspriež partijā vispār un konkrēti avīzē „Proļetarij" —), ir bezdievīgi sagrozījis ziņu fragmentus un „labi ] nopelnījis" ar sacerētām „intervijām" u. tml.

Tenku kampaņas mērķis ne mazāk skaidrs. Buržuāziskajām partijām gribas, lai Gorkijs izstātos no sociāldemokrātiskās partijas. Buržuāziskās avīzes lien no ādas , ārā, lai uzkurinātu domstarpības sociāldemokrātiskajā partijā un attēlotu tās kroplīgā veidā.

Velti pūlas buržuāziskās avīzes. Biedrs Gorkijs ar saviem | diža jiem daiļliteratūras darbiem ir pārāk cieši saistījis sevi ar Krievijas un visas pasaules strādnieku kustību, lai atbildētu tām citādi kā ar nicināšanu.

,,Prolctarij,,t 50. nr1909. q.

28. novembri (it. decembri) Iespiests pēc avīzes „Proļetarij** teksta

*

**

.Zibens”, ,,Ha<likalis“... „Berlincs Dienas Avīze”. Red. ,Uz priekšu”. Red.

PAR IDEJISKO SAIRUMU UN SAJUKUMU KRIEVIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTIJĀ 41

Cīņa pret otzovismu un likvidatorismu, kura dabiski ir ieņēmusi pirmo vietu mūsu partijas patiesi marksistisko un sociāldemokrātisko elementu uzdevumu vidū, nedrīkst lomēr aizsegt mums daudz dziļāku ļaunumu, kas patiesībā radījis ir otzovismu, ir likvidatorismu un, pēc visām pazīmēm spriežot, radīs ne mazumu vēl kaut kādu jaunu aplamību taktikā. Šis ļaunums ir idejiskais sairums un sajukums, kas pilnīgi pārņēmis liberālismu un kas no visām pusēm lauž sev ceļu uz mūsu partiju.

Lūk, viena no daudzajām šā sajukuma ilustrācijām. Kādam biedram, kas jau sen strādā partijā, vecam iskrie-lim un vecam boļševikam, cietums un trimda ļoti ilgi laupīja iespēju piedalīties kustībā, gandrīz vai no 1906. g. sākuma. Nesen viņš atgriezās darbā, iepazinās ar otzovismu un ultimatismu, ar niknumu un sašutumu noraidīja tos kā revolucionārās sociāldemokrātiskās taktikas bezjēdzīgu izkropļojumu. Iepazinies ar darba stāvokli Odesā un Pēterburgā, šis biedrs ir starp citu nonācis pie šāda savu novērojumu secinājuma vai „nenoformēla rezultātā*1: ... „man šķiet, ka grūtākais laiks ir jau garām un ka ir palicis uzdevums— likvidēt sabrukuma un sairuma laikmeta atliekas". Hei šās atliekas nav mazas.

„Visā Pēterburgas darbā — lasām tai pašā vēstulē — jūtams vienota vadoša centra trūkums, nedisciplinētība, nekārtība, sakaru trūkums starp atsevišķām daļām, darba vienības un plānveidības trūkums. Katrs strādā uz savu galvu un atbildību. Nelegālā organizācijā spēcīgas ir otzovis-liskās tendences, tās aizrau j pat anliotzovistus"... (te acīm redzot domāti tic boļševiki, kas pretēji avīzes „Proļetarij"

atkārtotajiem un noteiktajiem pieprasījumiem nesarauj sakarus ar otzovisliem, nesaudzīgi necīnās pret tiem, bet mēģina samierināties, veltīgi novilcinot neizbēgamo atrisinājumu un nepanākot patiesībā nekādu otzovistu un ultimatistu atteikšanos no viņu aplamās taktikas). ... „Uz šā pamala attīstās viena raksturīga parādība, kas pilnīgi patstāvīgi izpaudusies arī Odesā: revolucionārā bezdarbība. Visur, kur valda otzovisma gars, spilgti duras acīs tas, ka nelegālās organizācijas nekā nedara. Viens otrs propagandas pulciņš, cīņa pret legālajām iespējām — tas arī ir viss darbs. Darbam lielāko tiesu ir dezorganizējošs raksturs, ko jūs varat vērot no tiem plašajiem materiāliem, kurus es nosūtīju jums no Odesas"... (izlietoti rakstā: .. .[10]) ...„Kas atliecas uz legālajām iespējām, tad to izmantošanai trūkst konsekventas s.-d. līnijas. Reakcijas tumsā sociāldemokrātijas oportunisti pacēluši galvu un „iedrošinās" uzstāties pret sociāldemokrātijas pamatprincipiem, zinādami, ka tagad tas nav bīstami. Te sastapsit tik plašu revolucionārās sociāldemokrātijas, viņas programas un ’taktikas reviziju, ka tās priekšā Bcrnšleina revizija liksies puiciska, bērnišķīga izprieca. KSDSP nesaprotot Marksu, viņa esot izdarījusi nepareizu Krievijas ekonomiskās attīstības tendenču analizi, Krievijā nekad neesot bijusi dzimtbūšanas iekārta, bet esot bijusi dzimtbūtnieciski tirdznieciska iekārta, pretrunu starp buržuāzijas un dižciltīgās muižniecības interesēm neesot bijis un neesot, neesot arī savienības starp tām, jo šīs divas šķiras, ko izdomājusi Krievijas sociāldemokrātijā, esot viena buržuāzijas šķira (tā esot Krievijas savdabīga pazīme), patvaldība esot šās šķiras organizācija. Krievijas buržuāzijas vājums, uz ko balstījies (?? — jautājuma zīmes pieder vēstules autoram) „proletariāta un zemniecības diktatūras" lozungs, esot izdomāts, un šis lozungs bijis un paliekot utopisks. Tas esot jāizmet kopā ar demokrātisko republiku, jo Krievijas vilciens esot uzgājis uz Vācijas sliedēm"42...

Skaidrs, ka mūsu priekšā ir viena strautiņa fotogrāfisks momenta uzņēmums, strautiņa no tās plašās idejiskās juceklības straumes, kura rada otzovisinu un likvidato-

risinu, reizēm dīvaini sajaucot un pat tuvinot galēji labējās un galēji „kreisās" muļķības premisas. Pirmā šo premisu puse (pretrunu trūkums starp buržuāziju un dzimtbūtnie-eisko zemes īpašumu utt.) ir tik bezjēdzīga un aplama, ka pal grūti lo uzlūkot nopietni. Nav vērts kri.. .[11]

Sarakstīts 1009. g. novembra beigās hlerembra sākumā)

Pirmoreiz iespiests 1933. g. Ļeņina

rakstu un materiālu krājumā XXV Iespiests pēc rokraksta

PASKAIDROJOŠA PIEZĪME PIE 8 STUNDU DARBA DIENAS LIKUMA GALVENO PAMATU PROJEKTA

II^12

Šajā paskaidrojošās piezīmes otra jā daļā mēs esam nodomājuši pakavēties pie jautājuma par III Domei iesniedzamā sociāldemokrātiskā 8 stundu darba dienas likumprojekta tipu un par motīviem, kas paskaidro šā likumprojekta galvenās līnijas.

Sākotnējo projektu, kas bija Domes sociāldemokrātu frakcijā un ko atsūtīja mūsu apakškomisijai, varēja ņemt par pamatu, bet tas bija krietni vien jāpārstrādā.

To likumprojektu galvenam mērķim, kurus sociāldemokrāti iesniedz III Domei, jābūl sociāldemokrātu programas un taktikas propagandai un aģitācijai. Ikkatras cerības uz III Domes ,,reformatorismu“ ne vien būtu smieklīgas, bet arī draudētu ar pilnīgu sociāldemokrātu revolucionārās taktikas rakstura izkropļošanu, tās pārvēršanu par opor-tunistiskā, liberālā socialreformatorisma taktiku. Nav nemaz jāsaka, ka tāda sociāldemokrātu taktikas izkropļošana Domē tieši un noteikti būtu pretrunā ar mūsu partijas lēmumiem, kas obligati it visiem, proti: ar KSDSP Londonas kongresa rezolūcijām un tām rezolūcijām, kuras pieņemtas Viskrievijas partijas konferencēs 1907. g. novembri un 1908. g. decembrī un kuras apstiprinājusi Centrālā Komiteja.

Lai Domes sociāldemokrātu frakcijas iesniedzamie likumprojekti atbilstu savam uzdevumam, nepieciešami tādi nosacījumi:

(1) likumprojektiem visskaidrākā un precizākā formā jīiapgaismo sociāldemokrātijas atsevišķās prasības, kas uzvemtas mūsu partijas minimālajā programā vai kas nepieciešami izriet no šās programas;

(2) likumprojekti nekādā gadījumā nav jāpieblīvē ar juridiskās specifikas pārpilnību; tiem jādod paredzēto likumu galvenie pamati, nevis sīki izstrādāti likumu teksti ar visām dētajām;

(3) likumprojektiem nav pārmērīgi jāizolē sociālās reformas un demokrātisko pārveidojumu dažādās nozares, kā tas varētu likties nepieciešami no šauri juridiskā, admi-uistrativā vai „tīri parlamentārā*' viedokļa; taisni otrādi, dzenoties pēc sociāldemokrātiskās propagandas un aģitācijas mērķiem, likumprojektiem jādod strādnieku šķirai iespējami noteiktāks priekšstats par fabriku reformu (un sociālo reformu vispār) nepieciešamo saistību ar demokrātiskiem politiskiem pārveidojumiem, bez kuriem visas un visādas stolipiniskās patvaldības „reformas** neizbēgami nolemtas to ,,zubatoviskai“ izkropļošanai un pilnīgai pārvēršanai par nedzīvu burtu. Pats par sevi saprotams, ka šis norādījums par ekonomisko reformu saistību ar politiku jāpanāk, nevis ietilpinot visos likumprojektos konsekventas demokrātijās prasības to kopumā, bet izvirzot katrai atsevišķai reformai atbilstošus demokrātiskus un speciāli proletāriski demokrātiskus institūtus, kuru nerealizējamība bez radikāliem politiskiem pārveidojumiem jāuzsver paskaidrojošā piezīmē pie likumprojekta;

(4) ņemot vērā to, ka tagadējos apstākļos legālā s.-d. propaganda un aģitacija masās ir ārkārtīgi apgrūtināta, likumprojekti jāsastāda tā, lai tiklab atsevišķi ņemtais likumprojekts, kā arī atsevišķi ņemtā paskaidrojošā piezīme pie tā varētu sasniegt savu mērķi, nokļūstot masās (vai nu pārdrukājot ncsocialdemokratiskās avīzēs, vai arī izplatot atsevišķas lapiņas ar likumprojekta tekstu u. tml.), t. i., lai tos varētu lasīt neorganizētie strādnieki, neattīstītie strādnieki, gūstot labumu savas šķiras apziņas attīstībai; šai nolūkā likumprojektiem visā savā uzbūvē jābūt piesātinātiem ar proletāriskās neuzticības garu pret uzņēmējiem un pret valsti kā orgānu, kas kalpo uzņēmējiem: citiem vārdiem, šķiru cīņas garam jāpiesātina visa likumprojekta uzbūve, tam jāizriet no atsevišķu lēmumu sumas; beidzot (5), likumprojektiem pašreizējos Krievijas apstākļos, t. i., trūkstot s.-d. presei un s.-d. sapulcēm, jādod pietiekami konkrēts priekšstats par sociāldemokrātu pieprasīto pārveidošanu, neaprobežojoties ar vienkāršu principa pasludināšanu; strādnieks no ielas, pelēkais strādnieks jāieinteresē par s.-d. likumprojektu, jāaizrauj ar konkrēto pārveidošanas ainu, lai vēlāk no šās atsevišķās ainas pārietu pie visa sociāldemokrātijas pasaules uzskata visumā.

Pamatojoties uz šīm pamatpremisām, jāatzīst, ka tas likumprojekta tips, ko izvēlējies sākotnējā 8 stundu darba dienas likumprojekta autors, vairāk atbilst Krievijas apstākļiem nekā, piemēram, tie likumprojekti par darba dienas saīsināšanu, kurus franču un vācu sociālisti iesniedza saviem parlamentiem. Piemēram, likumprojekts par 8 stundu darba dienu, ko Žils Geds iesniedza Francijas deputātu palatai 1894. gada 22. maijā, satur divus pantus: pirmais— aizliedz strādāt vairāk par 8 stundām diennaktī un vairāk par C> dienām nedēļā; otrs — atļauj darbu vairākās maiņās ar noteikumu, lai darba stundu skaits nedēļā nepārsniegtu 48^13. Vācu sociāldemokrātu 1890. gada likumprojekts satur 14 rindas un ieteic 10 stundu darba dienu nekavējoties, 9 stundu darba dienu no 1894. gada 1. jan-vara un 8 stundu — no 1898. gada 1. janvara. 1900.—1902. g. sesijā vācu sociāldemokrāti iesniedza vēl īsāku priekšlikumu par nekavējošu darba dienas ierobežošanu ar 10 stundām diennaktī, bet vēlāk, īpaši nosakāmā laikā — ar 8 stundām diennaktī^14.

Protams, šādi likumprojekti no sociāldemokrātu viedokļa katrā ziņā ir desmitkārt racionālāki nekā mēģinājumi ,,pielāgoties^11 tam, ko iespējams realizēt reakcionārām vai buržuāziskām valdībām. Bel, ja Francijā un Vācijā, kur pastāv preses un sapulču brīvība, pietiek likumprojektu padarīt vienīgi par principa deklarāciju, tad pie mums Krievijā tagadējā laikā ir nepieciešams pašam likumprojektam pievienot konkrētu aģitācijas materiālu.

Tāpēc sākotnējā projekta autora pieņemto tipu mēs uzskatām par lietderīgāku, bet šajā projektā jāizdara daži labojumi, jo autors vairākos gadījumos izdara pēc mūsu ieskata ārkārtīgi svarīgu un ārkārtīgi bīstamu kļūdu, proti: bez kādas vajadzības samazina mūsu minimālās programas prasības (piemēram, nosakot iknedēļas atpūtai 3(> stundas, nevis 42, vai arī noklusējot, ka nakts darba atļaušanai nepieciešama strādnieku organizāciju piekrišana). Dažos gadījumos autors it kā mēģina pielāgoties sava likumprojekta „realizējamībai^11, piešķirot, piemēram, ministram tiesības izšķirt lūgumus par izņēmumiem (nododot lietu likumdošanas iestādēm) un ne reizi neminot par strādnieku arodorganizāciju lomu 8 stundu darba dienas likuma realizēšanas lietā.

Mūsu apakškomisijas iesniegtais likumprojekts izdara sākotnējā projektā daudz labojumu norādītajā virzienā. Konkrēti pakavēsimies pie šādu sākotnējā projekta grozījumu motivējuma.

Jautājumā par to, uz kādiem uzņēmumiem attiecināms likumprojekts, jāpaplašina tā piemērošanas sfēra, iekļaujot te visas gan rūpniecības, gan tirdzniecības un transporta, gan dažādu iestāžu (ieskaitot valsts iestādes: pastu u. tml.), kā arī mājas darba nozares. Domei iesniedzamajā paskaidrojošā piezīmē s.-d. sevišķi jāpasvītro, cik nepieciešama tāda paplašināšana un visādu robežu un nodalījumu (šajā jautājumā) iznīcināšana starp fabriku, tirdzniecības, kalpotāju, transporta uti. proletariātu.

Sakarā ar mūsu minimālās programas prasību par 8 stundu darba dienu „visiem algotiem strādniekiem^11 — var rasties jautājums par lauksaimniecību. Bet mēs domājam, ka Krievijas sociāldemokrātiem nez vai būs derīgi tagadējā laikā ierosināt 8 stundu darba dienu lauksaimniecībā. Labāk jau pievienot paskaidrojošai piezīmei ierunu, ka partija patur sev tiesības turpmāk iesniegt likumprojektu gan attiecībā uz lauksaimniecību, gan attiecībā uz mājkalpotājiem u. tml.

Tālāk. Visos gadījumos, kad likumprojektā ir runa par to, vai pieļaujami izņēmumi no likuma, mēs ievietojām prasību — katram izņēmuma gadījumam izprasīt strādnieku arodbiedrības piekrišanu. Tas ir nepieciešams, lai strādniekiem skaidri parādītu, ka darba dienas faktiska saīsināšana nav realizējama bez strādnieku organizāciju pašdarbības.

Tālāk jāpakavējas pie jautājuma par pakāpenisku 8 stundu darba dienas ievešanu. Sākotnējā projekta autors par to nemin ne vārda, aprobežodamies ar vienkāršu prasību pēc 8 stundu darba dienas līdzīgi Ž. Geda projektam. Mūsu projekts turpretim pieslejas Parvusa^15 paraugam un vācu sociāldemokrātiskās frakcijas projektam rcichstagā, • nosakot pakāpenisku 8 stundu darba dienas ievešanu (ne-1 kavējoša, t. i., pēc 3 mēnešiem no likuma spēkā stāšanās dienas, 10 stundu darba diena un ikgadēja samazināšana pa stundai). Protams, atšķirība starp vienu un otru projektu nav tik būtiska. Bet Krievijas rūpniecības maksimālās techniskās atpalicības apstākļos, kad ārkārtīgi vāji organizēts Krievijas proletariats, kad milzīgas strādnieku iedzīvotāju masas (mājrūpnieki u. tml.) nav vēl piedalījušās nekādā lielākā kampaņā par darba dienas saīsināšanu, — visu šo apstākļu dēļ būs lietderīgāk tepat, pqšā likumprojektā atbildēt uz neizbēgamo iebildumu, ka krasa pāreja nav iespējama, ka strādnieku peļņa ar tādu pāreju samazināsies utt.[16]. Pakāpenības noteikšana 8 stundu darba dienas ievešanā (vācieši nosacīja ievešanas ilgumu uz 8 gadiem;

Pnrvuss — uz 4 gadiem; mēs ieteicam 2 gadus) uzreiz dod atbildi uz šo iebildumu: darbs pāri par 10 stundām diennaktī noteikti ir neracionāls ekonomiskā ziņā un nepieļaujams aiz higiēniskiem un kultūras apsvērumiem. Bet viena gada termiņš darba dienas saīsināšanai par vienu slundu ir pilnīgi pietiekams, lai tcchniski atpalikušie uzņēmumi saņemtos un pārveidotos, lai strādnieki pārietu pie jaunās kārtības bez manāmas starpības darba ražīgumā.

8 stundu darba dienas ievešanas pakāpenība jānosaka ne lādēļ, lai projektu „pielāgotu" kapitālistu vai valdības mēram (par to nevar būt ne runas, un, ja tādas domas rastos, tad mēs, protams, uzskatītu par labāku izmest ārā ikkatru pieminējumu par pakāpenību), bet tādēļ, lai itin visiem uzskatāmi parādītu, ka sociāldemokrātijas pro-grama gan techniskā, gan kulturālā un ekonomiskā ziņā ir realizējama pat vienā no visvairāk atpalikušām zemēm.

Nopietns iebildums pret 8 stundu darba dienas ievešanas pakāpenību Krievijas s.-d. likumprojektā būtu tas, ka tādējādi it kā tiek noliegtas, kaut arī netieši, 1905. gada revolucionārās strādnieku deputātu Padomes, kas nekavējoties realizēja 8 stundu darba dienu. Šo iebildumu mēs uzskatām par nopietnu, jo visniecīgākā strādnieku deputātu Padomju noliegšana šajā ziņā būtu tiešs renegatisms vai katrā ziņā to renegatu un konlrrevolucionaro liberāļu atbalstīšana, kuri kļuvuši slaveni ar tādu noliegšanu.

Tāpēc mēs domājam, ka katrā gadījumā, neatkarīgi no tā, vai pakāpenību ietilpinās s.-d. Domes frakcijas likumprojektā vai ne, katrā gadījumā ir pilnīgi nepieciešams, lai tiklab Domei iesniedzamajā paskaidrojošā piezīmē, kā arī s.-d. pārstāvja Domes runā tiktu pilnīgi noteikti pateikta doma, kas kategoriski izslēdz visniecīgāko noliegšanu, noteikti ietver sevī māsu atziņu, ka strādnieku deputātu Padomju rīcība ir bijusi principiāli pareiza, pilnīgi likumīga un nepieciešama.

„Sociāldemokrātijā, — tā, piemēram, vajadzētu skanēt sociāldemokrātijas pārstāvju paziņojumam vai viņu paskaidrojošai piezīmei, — nekādā gadījumā neatsakās no nekavējošas 8 stundu darba dienas ievešanas; taisni otrādi, zināmos vēsturiskos apstākļos, kad cīņa saasinās, kad masu kustības enerģija un iniciativa ir augsta, kad vecās un jaunās sabiedrības sadursme pieņem asas formas, kad strādnieku šķiras veiksmīgai cīņai, piemēram, pret viduslaiku paliekām, ir nepieciešams neapstāties nekādu šķēršļu priekšā, vārdu sakot, tādos apstākļos, kas bīitu līdzīgi tiem, kādi bija 1905. gada novembrī, sociāldemokrātijā uzskata 8 stundu darba dienas nekavējošu ievešanu ne vien par likumīgu, bet arī par nepieciešamu. Uzņemot tagad savā likumprojektā pakāpenisku 8 stundu darba dienas ievešanu, sociāldemokrātijā ar to grib tikai parādīt, ka ir pilnīgi iespējams realizēt dzīvē KSDSP programas prasības pat visļaunākos vēsturiskos apstākļos, pat tad, kad ekonomiskās, sociālās un kulturālās attīstības temps ir vislēnākais^1'.

Atkārtojam: tādu s.-d. paziņojumu Domē un viņu paskaidrojošā piezīmē pie likumprojekta par 8 stundu darba dienu mēs uzskatām par kategoriski un katrā gadījumā nepieciešamu, bet jautājumu par to, vai ietilpināt pašā likumprojektā 8 stundu darba dienas noteikšanas pakāpenību — par samērā mazāk svarīgu. —

Pārējie grozījumi, ko esam izdarījuši sākotnējā likumprojektā, skar atsevišķas detaļas un neprasa īpašus komentārus.

Iespiests pēc rokraksta

Sarakstus 1909. g. rudeni Pirmoreiz iespiests 192i. g. iurnatā „Prolelarskaja Revolūcija"» 4. (27.) nr-ā

VĒSTULE I. I. SKVORCOVAM-STEPANOVAM

1909. g. 16. XII

Dārgais kolēģi! Saņēmu Jūsu atbildi un ķeros pie spalvas, lai turpinātu sarunu.

Jūs gribat pārnest jautājumu vairāk teorijas (bet ne taktikas) laukā. Esmu ar mieru. Atgādināšu tikai, ka sākuma punkts Jums attiecās uz taktiku: Jūs taču noraidījāt taktikas pamattēzēs „klasisko nostādni". So taktikas atrisinājumu Jūs iezīmējāt (nepasakot līdz galam taktiskos secinājumus no tā) sakarā ar „amerikāņu iespējas" noliegšanu. Tāpēc es neuzskatu par pareizu mūsu domstarpību apzīmējumu, ko Jūs dodat ar vārdiem: „Jūs (t. i., es) pasvītrojat zemniecības kustības faktu. Es atzīstu proleta-rizējoSās zemniecības kustības faktu". Domstarpība nav te. Tiešām, es taču nenoliedzu, ka zemniecība proletarizējas. Domstarpība ir jautājumā, vai Krievijā ir nostiprinājusies lik buržuāziskā agrarā iekārta, ka nav objektivi iespējama krasa pāreja no agrarā kapitālisma „prūsiskās" attīstības uz agrarā kapitālismu „amerikānisko" attīstību? Ja tas tā, tad taktikas pamatjautājuma klasiskā nostādne atkrīt. Ja ne, tad tā paliek.

Un, lūk, es aizstāvu to, ka lai jāpaliek. Es nenoliedzu „prūšu" ceļa iespējamību; es atzīstu, ka marksistam nevajag ne „galvot" par vienu no šiem ceļiem, ne saistīt sevi tikai ar vienu no tiem; es atzīstu, ka Stolipina politika ir vēl viens solis uz priekšu pa „prūšu" ceļu un ka šajā ceļā zināmā pakāpē var sākties dialektisks lūzums, kas noņem no dienas kārtības visas cerības un izredzes uz „amerikāņu" ceļu. Bet es apgalvoju, ka pašreiz šis lūzums droši

7 16. sēj-vien nav vēl sācies un ka tāpēc marksistam ir absolūti nepieļaujams, absolūti nepareizi teorētiski atsacīties no jautājuma „klasiskās^11 nostādnes. Lūk, kur mūsu domstarpības.

Teorētiski tās izsakāmas divos, ja nemaldos, galvenajos punktos: 1) Jūsu „sabiedrotais^17' V. Iļjins man jāiznīcina, lai attaisnotu savu poziciju. Citiem vārdiem, ši pozicija runā pretī rezultātiem, kas gūti, marksistiski analizējot Krievijas pirmsrevolūcijas ekonomiku. 2) „Klasisko** nostādni var un vajag salīdzināt ar revizionistu (Dāvidā un Ko) agraro oportunismu, jo jautājuma nostādnē par strādnieka attiecībām pret „zemnieciņu** nav nekādas būtiskas, principiālās, radikalas atšķirības starp Krieviju un Vāciju.

Abas šīs tēzes es uzskatu par dziļi jo dziļi nepareizām.

Ad^17 1) (Lai nepieskartos „taktikai**, atstāšu neievērotu martinovisko uzbrukumu lļjinam^43 un pāriešu tikai pie Jūsējās teorētiskā jautājuma nostādnes.)

Ko mēģināja pierādīt un ko pierādījis Iļjins? Ka agraro attiecību attīstība Krievijā norit kapitālistiski ir muižnieku saimniecībā, ir zemnieku saimniecībā, ir ārpus „obščinas**, ir pašā „obščinā**. Tas ir viens. Ka šī attīstība jau negrozāmi noteikusi ne citādu attīstības ceļu kā vien kapitālistisko, ne citādu šķiru grupējumu kā vien kapitālistisko. Tas ir otrs.

Par to bija strīds ar narodņikiem. To vajadzēja pierādīt. Tas tika pierādīts. Tas paliek pierādīts. Jautājums tagad izvirzās (un 1905.—1907. g. kustības izvirzīts) cils, turpmākais, kas paredz tā jautājuma atrisināšanu, kuru atrisinājis jau Iļjins (un ne vien viņš, protams), un paredz ne tikai to, bet kaut ko lielāku, sarežģītāku, kaut ko jaunu. Bez šā jautājuma, kas galīgi tika atrisināts un pareizi tika atrisināts 1883.—1885., 1895,—1899. g„ XX gadsimta vēsture Krievijā izvirzījusi mums turpmāko jautājumu, — un-nav nekā teorētiski maldīgāka kā kāpties atpakaļ no tā, atkratīties, atgaiņāties no tā, atsaucoties uz jau agrāk atrisināto. Tas nozīmētu, tā sakot, otrās, t. i., augstākas, klases jautājumus padarīt par zemākās, pirmās klases jautājumiem. Jautājumā par kapitālismu nevar paliki pie vispārējā atrisinājuma, kad jauni nolikumi (un notikumi ar pasaulvēstu-risku nozīmi, kādi ir 1905.—1907. g.) ir izvirzījuši konkrētāku, detalizētāku jautājumu, jautājumu par kapitālistiskās agrarās attīstības divu ceļu vai metožu cīņu. Kad mēs cīnījāmies pret narodņikiem, lai pierādītu, ka šis ceļš neizbēgami un negrozāmi ir kapitālistisks, tad mums bija pilnīga taisnība un mēs nevarējām nekoncentrēt visu spēku, visu uzmanību uz jautājumu: kapitālisms vai „tautas ražošana^18'. Tas bija gan dabiski, gan neizbēgami, gan likumīgi. Bet tagad šo jautājumu ir atrisinājusi tiklab teorija, kā arī dzīve (jo trudovika en masse^18 sīkburžuazis-kumu ir pierādījusi Krievijas jaunāko laiku vēsture), un dienas kārtībā izvirzīts cits, augstāks jautājums: vai « tipa vai arī P tipa kapitālisms? Un pēc manas labākās saprašanas Iļjinam bija taisnība, kad grāmatas otra izdevuma priekšvārdā viņš norādīja, ka no tās izriet divu kapitālistiskās agrarās attīstības veidu iespējamība un ka šo veidu vēsturiskā cīņa vēl nav pabeigta^19.

īpatnība, kas piemīt Krievijas oportunismam marksismā, t. i., šolaiku meņševisinain, ir tā, ka tas saistīts ar marksisma burta doktrināru vienkāršošanu, vulgarizēšanu, izkropļošanu, ar neuzticību tā garam (tā tas bija tiklab ar rabočedjeļismu, kā arī ar struvismu). Karodami pret narod-ņicismu kā pret nepareizu sociālismā doktrinu, meņševiki doktrināri pameta neievērotu, nepamanītu vēsturiski reālo un progresivo narodņicisma vēsturisko saturu kā demokrātiskā kapitālisma teoriju par masveida sīkburžuazisku cīņu pret liberāli muižniecisko kapitālismu, „amerikāniskā" kapitālisma cīņu pret „prūsisko" kapitālismu. No tā izriet viņu dīvainā, idiotiskā, renegatiskā ideja (kas viscaur piesātinājusi arī „Sabiedrisko kustību"), ka zemnieku kustība esot reakcionāra, ka kadets esot progresivāks par trudo-viku, ka „proletariāta un zemniecības diktatūra" (= klasiskā nostādne) runājot pretī „visai saimnieciskās attīstības {/aitai" (meņševiku „Sabiedriskās kustības" 661. lpp.). „Runā pretī visai saimnieciskās attīstības gait ai" — vai tas nav reakcionarisms?

Es apgalvoju, ka ciņa pret šo drausmīgo marksisma izkropļošanu bija „klasiskās nostādnes” pamats un pareizs pamats, lai gan, diemžēl, laikmeta dabisko apstākļu dēļ cīņa bija ļoti centīga taktikā un nepietiekami centīga teorijā. Vārds diemžēl te tomēr nav pareizais, tas jā.izmet!

Lūk, Šis agrarais jautājums arī ir tagad buržuāziskās attīstības nacionālais jautājums Krievijā. Lūk, lai neaizrautos ar daudzējādā ziņā pareizā un visādā nozīmē ārkārtīgi vērtīgā vācu parauga nepareizu (mechanisku) pārnešanu pie mums, jāiegūst skaidrs priekšstats par to, ka Vācijas buržuāziskai attīstībai, kas bija pilnīgi nostiprinājusies, nacionālais jautājums bija apvienošanās u. tml. un nevis agrarais jautājums, bet Krievijas buržuāziskās attīstības galīgās nostiprināšanās nacionālais jautājums ir tieši agrarais (pat šaurāk: zemnieku) jautājums.

Lūk, — tīri teorētiskais atšķirības pamats, piemērojot marksismu 1848. —186 8. g. (aptuveni) Vācijai un 1905.—19?? gada Krievijai.

Ar ko es varu pierādīt, ka pie mums nacionālu nozīmi buržuāziskai attīstībai ir ieguvis agrarais jautājums un nevis kāds cits? Es pat nezinu, vai tas jāpierāda. Es domāju, ka tas ir neapstrīdams. Bet tieši te ir teorētiskais pamats, un tieši no šejienes jāatvasina visi atsevišķie jautājumi. Ja būs strīds, norādīšu īsi (pagaidām īsi), ka tieši 1905.—1907. gada notikumu gaita, fakti, vēsture ir pierādījuši manis norādīto agrarā (zemnieku un, protams, sīkburžuazisko zemnieku, nevis obščinas zemnieku) jautājuma nozīmi Krievijā. To pašu pierāda tagad gan 1907. 3. VI likums, gan 111 Domes sastāvs, gan tās darbība, gan — starp cilu — 1909. 20. ХГ^44 — gan (kas ir sevišķi svarīgi) valdības agrarā politika.

Ja mēs vienosimies par to, ka visjaunāko laiku Krievijas vēsture, 1905.—1909. gada vēsture, ir pierādījusi radikālo, pirmšķirīgo, nacionālo (šai nozīmē) agrarā jautājuma nozīmi noteikta tipa buržuāziskās evolūcijas nostiprināšanai Krievijā, tad varam iet tālāk. Ja ne, lad ne.

Krievijas buržuāziskā attīstība ap 1905. gadu bija jau pilnīgi nobriedusi, lai prasītu novecojušās virsbūves — novecojušā, viduslaicīgā zemes īpašuma (Jūs, protams, saprotat, kāpēc čs te no visas virsbūves ņemu vienīgi zemes īpašumu) —nekavējošu krasu pārveidošanu. Mēs dzīvojam šās krasās pārveidošanas laikmetā, kuru buržuāziskās Krievijas dažādās šķiras cenšas pabeigt, padarīt pēc sava prāta: zemnieki (+ strādnieki) ar nacionalizāciju (ļoti priecājos, ka esam ar Jums vienis prātis par to, ka municipa-lizacija ir pilnīga aplamība; citātus no Theorien ūber Mehr-vvertli^20 nacionalizācijas labā es jau esmu minējis kādā savā darbā, kas iespiests daļēji, poļu valodā)[21] — muižnieki (+ vecā buržuāzijā, žirondiskā buržuāzijā) ar 1906. 9. XI иtt. Zemes nacionalizācija = vecā zemes īpašuma zemnieciskā pārveidošana ir amerikāņu ceļa ekonomiskais pamats. 1906. 9. XI likums = vecā zemes īpašuma muižnieciskā pārveidošana ir prūšu ceļa ekonomiskais pamats. Mūsu laikmets, 1905.—?? gads, ir šo ceļu revolucionārās un kontrrevolucionarās cīņas laikmets līdzīgi tam, kā 18A8.—1871. gads Vācijā bija divu apvienošanās (= Vācijas buržuāziskās attīstības nacionālās problēmas atrisināšanas) ceļu — caur Lielvācijas republiku un caur Prūsijas monarehiju — revolucionārās un kontrrevolucionarās cīņas laikmets. Tikai 1871. gadā otrais ceļš galīgi (lūk, uz ko attiecas mans ,,pilnīgi“) uzvarēja. Un tad Libknechls atteicās no parlamenta boikota. Un tad nomira Iasaliešu strīds ar eizenachiešiem. Un tad nomira jautājums par vispār demokrātisko revolūciju Vācijā, bet Naumanis, Davids un Ko 90. gados (pēc divdesmit gadiem!) sāka atdzīvināt līķi.

Pie mums vēl notiek cīņa. Vēl nav uzvarējis viens no abiem agrārajiem ceļiem. Pie mums katrā māsu laikmeta (1905.—1909.—?? g.) krizes gadījumā kļūs aktiva, obligati kļūs aktiva ,,zemnieciņa“ „vispār demokrātiskā1^20 kustība, to ignorēt būtu radikala kļūda, kas faktiski novestu pie meņševisma, lai gan teorijā strīds būtu ievirzīts citā plāksnē. Ne es „novedu^21 strīdu uz ,,meņševisnvu“, bet mūsu laikmeta vēsture noved uz meņševismu, ja proletariats ignorē Krievijas buržuāziskās attīstības nacionālo uzdevumu, jo te arī meklējama meņševisma būtība.

Nebenbei^22. Vai esat lasījis Čerevaņina „Pašreizējā stāvoklī'1 par boļševiku jautājuma „klasiskās nostādnes" oportunismu9 Izlasiet!

Ad 2) Būtībā esmu gandrīz visu ad 2 jau pateicis. Vācijā strādnieka atbalsts „zemnieciņa" mēģinājumiem dabūt sev (t. i„ zemnieciņam) lielā muižnieka, junkura zemi ir reakcionārs. Vai ne tā? Vai nav taisnība? Krievijā 1905.—1909.—?? gadā atteikšanās no šā atbalsta ir reakcionāra. Hic Rhodus, hic salta!** Te vai nu atteikšanās no visas agrarās programas un pāreja... gandrīz vai uz kade-tismu, vai arī atzīšana, ka ir principiālā atšķirība jautājuma nostādnē Vācijā un Krievijā, principiālā ne tajā nozīmē, ka mums būtu nekapitalistisks laikmets, bet tajā nozīmē, ka ir pavisam citādi, principiāli citādi kapitālisma laikmeti: laikmets pirms kapitālisma nacionālā ceja galīgās nostiprināšanās un laikmets pēc tādas nostiprināšanās.

Pagaidām beigšu. Centīšos nosūtīt Jums izgriezumus par mūsu sarunu tematu. Rakstiet, kad gadīsies brīvs brīdis. Cieši spiežu roku.

Jūsu Vecais

Pirmoreiz iespiests 192i. g. žurnālā

„Pro/etarska/a Hcvolucija", 5. (28.; nr-ā Iespiests pēc rokraksta

PAR RAKSTU KRĀJUMU ,,VECHI“4S

Pazīstamais rakstu krājums ,,Vechi“, ko sakārtojuši ietekmīgākie k.-d. publicisti, kas īsā laikā ir vairākkārt izdots un kam uzgavilējusi visa reakcionārā prese, ir tiešām zīmīga sava laika parādība. Lai kā k.-d. avīzes ,,labolu“ rakstu krājumā ,,Vechi“ atsevišķas vielas, kuras pārāk duras acīs, lai kā no tām atteiktos atsevišķi kadeti, kas ir pilnīgi bezspēcīgi, lai ietekmētu visas k.-d. partijas politiku, vai arī ir nodomājuši piekrāpt masas par šās politikas īsto nozīmi, — paliek neapstrīdamais fakts, ka krājums ,,Vechi“ ir izpaudis mūslaiku kadetisma neapšaubāmo būtību. Kadetu partija ir rakstu krājuma ,,Vechi“ partija.

Par visu augstāk vērtējot masu politiskās un šķiras apziņas attīstību, strādnieku demokrātijai jāapsveic krājums ,,Vechi“, kur kadetu idejiskie vadoņi lieliski atmasko kadetu politiskā virziena būtību. Krājumu ,,Vechi“ sarakstījuši kungi: Merdjajevs, llulgakovs, Heršenzons, Kistjakovskis, Struve, Franks un Izgojevs. Šie pazīstamo deputātu, pazīstamo renegatu, pazīstamo kadetu vārdi vien jau pasaka pietiekami daudz par sevi. Krājuma ,,Vechi“ autori uzstājas kā vesela sabiedriska virziena īstie idejiskie vadoņi, dodami šaurā uzmetumā veselu enciklopēdiju filozofijas, reliģijas, politikas, publicistikas, visas atbrīvošanās kustības un visas krievu demokrātijās vēstures novērtēšanas jautājumos. Nosaukuši krājumu ,,Vcchi“ par „rakstu krājumu par krievu inteliģenci^11, autori ar šādu apakšvirsrakstu ir sašaurinājuši savu rakstu īsto tematu, jo „inteliģence^11 viņiem faktiski uzstājas kā. visas krievu demokrātijās un visas Krievijas atbrīvošanās kustības garīgā vadone, iedvesmotāja un paudēja. Krājums ,,Vechi“ ir svarīgākās ceļa zīmes krievu kadelisma un vispār krievu liberālismā ce|ā uz pilnīgu sakaru saraušanu ar Krievijas atbrīvošanās kustību. ar visiem tās pamatuzdevumiem, ar visām tās pamat-tradicijām.

1

Liberālā renegatisma enciklopēdija aptver trīs galvenos tematus: 1) cīņa pret visa Krievijas (un starptautiskās) demokrātijās pasaules uzskata idejiskajiem pamatiem; 2) atsacīšanās no neseno gadu atbrīvošanās kustības un tās apliešana ar samazgām; 3) savu „livrejisko" jūtu (un attiecīgās ,,livrejiskās“ politikas) atklāta pasludināšana attiecībā pret oktobristisko buržuāziju, pret veco varu, pret visu veco Krieviju vispār.

Krājuma ,,Vechi“ autori sāk ar „inteliģentiskā" pasaules uzskata filozofiskajiem pamatiem. Kā sarkans pavediens visai grāmatai vijas cauri noteikta cīņa pret materiālismu, ko atestē ne citādi kā par dogmatismu, metafiziku, par „viselementārāko un zemāko filozofēšanas formu" (4. lpp. — aizrādījumi attiecas uz krājuma ,,Vechi“ 1. izdevumu). Pozitivismu nosoda par to, ka tas esot bijis „mums" (t. i„ krievu „inteliģencei", ko iznīcinājis krājums „Vechi") „identisks ar materiālistisko metafiziku" vai ticis iztulkots „vienīgi materiālisma garā" (15.), kamēr patiesībā — „neviens mistiķis, neviens ticīgais nevar noliegt zinātnisko pozitivismu un zinātni" (11.). Nejokojiet! „Naids pret ideālistiskām un reliģiski mistiskām tendencēm" (6.) — lūk, par ko krājums „Vechi" uzbrūk „inteliģencei". „Jurke-vičs bija katrā ziņā īsts filozofs, salīdzinot ar Černišev-ski" (4.).

Pilnīgi dabiski, ka, pamatojoties uz tādu viedokli, krājums „Vechi" nenogurstoši grauj „inteliģences" ateismu un cenšas noteikti un pilnīgi atjaunot reliģisko pasaules uzskatu. Pilnīgi dabiski, ka, iznīcinājis Cerniševski kā filozofu, krājums „Vechi" iznīcina Beļinski kā publicistu. Beļinskis, Dobroļubovs, Černiševskis — „inteliģentu" vadoņi (134., 56., 32., 17. u. c.). Čaadajevs, Vladimirs Solov-jovs, Dostojevskis — „nebūt nav inteliģenti". Pirmie ir tā virziena vadoņi, pret kuru krājums „-Vechi“ karo uz dzīvību un nāvi. Olrie — „nenogurstoši apgalvoja" tieši to, ko apgalvo ari krājums ,,Vechi“, bet „uz viņiem neklausījās, inteliģence gāja tiem garām", teikts krājuma „Vechi" priekšvārdā.

No tā lasītājs jau var redzēt, ka ne „inteliģencei" uzbrūk „Vechi", ka tas ir tikai mākslīgs izteiksmes veids, kas lietu sarežģī. Uzbrukums noliek visā līnijā pret demokrātiju, pret demokrātisko pasaules uzskatu. Bet, tā kā tās partijas vadoņiem, kura sevi reklamē par „konstitucionāli demokrātisko" partiju, ir neērti nosaukt lielas to īstajā vārdā, tad viņi aizguvuši terminoloģiju no avīzes „Moskovskije Vedomosti“4e, viņi neatsakoties no demokrātijās, — (kāds necienīgs apmelojums!) — bet tikai no „inteliģentisma".

Beļinska vēstule Gogolim, pasludina krājums „Vechi", esot „inteliģentiskā noskaņojuma kvēla un klasiska izpausme" (56.). „Mūsu publicistikas vēsture, sākot ar laikmetu pēc Beļinska, dzīves izpratnes ziņā ir viens vienīgs murgs" (82.).

Tā, tā. Dzimtbūšanas zemnieku noskaņojums pret dzimtbūšanu acīm redzot ir „inteliģcntisks" noskaņojums. Visplašāko iedzīvotāju masu protesta un cīņas vēsture no 18(31. līdz 1905. gadam pret dzimtbūšanas atliekām visā Krievijas dzīves iekārtā acīm redzot ir „viens vienīgs murgs". Vai arī varbūt pēc mūsu gudro un mācīto autoru domām Beļinska noskaņojums vēstulē Gogolim nebija atkarīgs no dzimtbūšanas zemnieku noskaņojuma? Mūsu publicistikas vēsture nebija atkarīga no tautas masu sašutuma par dzimtbūšanas jūga atliekām?

Avīze „Moskovskije Vedomosii“ vienmēr ir centusies pierādīt, ka krievu demokrātijā, sākot, kaut ar Beļinski, nepavisam nepauž visplašāko iedzīvotāju masu intereses cīņā par elementārākām lautas tiesībām, kuras pārkāpj dzimtbūšanas institūti, bet pauž tikai „inleliģentisku noskaņojumu".

Krājuma „Vechi" un avīzes „Moskovskije Vedomosti" programa ir vienāda tiklab filozofijā, kā publicistikā. Taču filozofijā liberālie renegati apņēmušies teikt visu patiesību, atklāt visu savu programu (karš materiālismam un materiālistiski iztulkotajam pozilivismam; mistikas un mistiskā pasaules uzskata atjaunošana), bet publicistikā viņi luncinās, grozās, izturas jezuiliski. Viņi ir sarāvuši sakarus ar pašām galvenajām demokrātijās idejām, ar viselemen-tarākām demokrātiskām tendencēm, bet izliekas, ka sarauj sakarus tikai ar „inteliģentismu^11. Liberālā buržuāzijā ir noteikti pagriezusies no tautas tiesību aizstāvēšanas uz tādu institūtu aizstāvēšanu, kuri vērsti pret tautu. Bet liberālie politikāņi vēlas paturēt „demokrātu*1 nosaukumu.

To pašu triku, ko izdarīja ar Beļinska vēstuli Gogolim un ar krievu publicistikas vēsturi, izdara arī ar nesenās kustības vēsturi.

II

Patiesībā krājumā ,,Vechi“ tiek uzbrukts tikai tādai inteliģencei, kas bija demokrātiskās kustības paudēja, un tikai tur, kur tā parādījusi sevi par šās kustības īstu līdzdalībnieci. ,,Vechi“ nikni uzbrūk inteliģencei tieši par to, ka šī „mazā pagrīdes sekla izgāja dienas gaismā, ieguva daudz piekritēju un uz laiku kļuva idejiski ietekmīga un pat reāli varena^11 (176.). Liberāļi simpatizēja „inteliģencei^11 un reizēm to slepeni atbalstīja, kamēr tā palika tikai maza pagrīdes sekta, kamēr tā nebija ieguvusi daudz piekritēju, kamēr tā vēl nebija reāli varena; tas nozīmē: liberālis simpatizēja demokrātijai, kamēr demokrātijā nebija iekustinājusi īstās masas, jo bez masu iesaistīšanas tā kalpoja vienīgi savtīgajiem liberālismā mērķiem, tā palīdzēja tikai liberālās buržuāzijas virsotnēm pievirzīties tuvāk pie varas. Liberālis novērsās no demokrātijās, kad tā aizrāva masas, kas sāka realizēt savus uzdevumus, aizstāvēt savas intereses. Maskots ar klaigām pret demokrātisko „inteliģenci^11, kadetu karš faktiski ir vērsts pret masu demokrātisko kustību. Viens no neskaitāmiem tā atmaskojumiem krājumā „Vechi^11 ir tas, ka dižo sabiedrisko kustību Francijā XVIII gadsimta beigās viņi pasludina par „pietiekami turpinātas intcliģontiskas revolūcijas piemēru ar visu tās garīgo potenču izpausmi^11 (57.).

Labi, vai ne? Kustība Francijā XVIII gadsimta beigās ir, redziet, nevis visdziļākās un visplašākās masu demokrātiskās kustības paraugs, bet „inteliģentiskas^11 revolūcijas paraugs! Tā kā nekur pasaulē un nekad demokrātiski uzdevumi nav atrisināti bez viendabīga tipa kustības, tad pilnīgi acīm redzams, ka liberālismā idejiskie vadoņi sarauj sakarus tieši ar demokrātiju.

Krievu inteliģencē krājums ,,Veclii“ lamā? tieši to, kas ir ikvienas demokrātiskās kustības nē pieciešams pavadonis un paudējs. „Inteliģentisko ideju politiskā radikālisma icpotēšana tautas instinktu^23 sociālajam radikālismam nolika apžilbinoši ātri“ (141.) — un te „nebija vienkārši poli-liska kļūda, nebija vienkārši taktikas grēks. Te bija morāliskā kļūda“. Kur nav ciešanās izmocītu tautas masu, tur nevar būt arī demokrātiskās kustības. Bet demokrātiskā kustība atšķiras no vienkārša „dumpja^24 tieši ar to, ka tā norisinās zem zināmu radikālu politisku ideju karoga. Demokrātiskā kustība un demokrātiskās idejas ir ne vien politiski maldīgas, ir ne vien taktiski nevietā, bet nrī morāliski grēcīgas — lūk, kāda ir krājuma ,,Vechi“ īstā doma, kas gluži ne ar ko neatšķiras no Pobedonosceva īstajām domām. Pobedonoscevs tikai godīgāk un tiešāk pateica to, ko saka Struve, Izgojevi, I?ranki un Ko.

Kad krājums ,,Vechi“ sāk precizāk definēt ienīsto „inte-liģenfisko“ ideju saturu, tas, dabiski, runā par „kreisām^23^1 idejām vispār un konkrēti par narodņiku un marksistu idejām. Narodņikus apsūdz „neīstā mīlestībā pret zemnie-cību“, marksistus — „pret proletariātu^24 (9.). Tiklab vieni, kā otri tiek saberzti pīšļos par „tautas dievināšanu^24 (59., 59. un 60.). Nīstajam „inteliģentam^24 „dievs ir tauta, vienīgais mērķis — vairākuma laime^24 (159.). „Ateistiskā kreisā ldoka brāzmainās runas^24 (29.), — lūk, ko vislabāk atceras no II Domes kadets Bulgakovs, lūk, par ko viņš it sevišķi sašutis. Un nav ne mazāko šaubu, ka Bulgakovs mazliet skaidrāk par citiem te izpaudis visu kadetu psieholoģiju, izpaudis visas kadetu partijas apslēptākās domas.

Ka liberālim izzūd atšķirība starp narodņicismu un marksismu, tas nav nejauši, bet ir neizbēgami, tas nav literātā „veikls paņēmiens^24 (kurš lieliski zina šīs atšķirības), bet liberālismā tagadējās būtības likumīgā izpausme, ■to tagadējā laikā Krievijas liberālajai buržuāzijai ir baiga un nlslama ne tik daudz Krievijas strādnieku šķiras sociālistiskā kustība, cik gan strādnieku, gan zemnieku demokrātiskā kustība, t. i., baigs un nīstams ir tas, kas narodņi-cismam un marksismam ir kopējs, proti: ka viņi aizstāv demokrātiju, griežoties pie masām. Tagadējam laikmetam raksturīgs ir tas, ka Krievijas liberalisms ir noteikti pagriezies pret demokrātiju; pilnīgi dabiski, ka to neinteresē ne atšķirības pāšā demokrātijā, ne tālākie mērķi, izredzes un perspcktivas, kas atklājas uz realizētās demokrātijās pamatiem.

Tādi vārdiņi kā „tautas dievināšana" mudžēt mudž krājumā ,,Vechi“. Par to nav jābrīnās, jo liberālajai buržuāzijai, kas nobijusies no tautas, neatliek nekas cits kā klaigāt par demokrātiem kā par „tautas dievinātājiem". Atkāpšanos nevar nemaskot ar sevišķi skaļu bungu rīboņu. Patiešām, nevar taču tieši noliegt, ka abas pirmās Domes taisni strādnieku un zemnieku deputātu personā pauda strādnieku un zemnieku masu īstās intereses, prasības, uzskatus. Bet patiesībā tieši šie „inteliģentie" deputāti^25 arī iedvesa kadetiem bezgalīgu naidu pret „kreisajiem“ par to, ka viņi atmaskoja kadetu mūžīgo atkāpšanos no demokrātismā. Nevar taču liesām noliegt kaut vai „četrasli" bet patiesībā neviens kaut cik godīgs politisks darbinieks nav šaubījies par to, ka vēlēšanas pēc „četrastes", patiesi demokrātiskās vēlēšanas, būtu devušas mūslaiku Krievijā lielum lielo vairākumu trudoviku deputātiem kopā ar strādnieku partijas deputātiem.

Liberālajai buržuāzijai, kas pagriezusies atpakaļ, neatliek nekas cits kā savu sakaru saraušanu ar demokrātiju aizsegt ar vārdiņiem no avīžu „Moskovskije Vedomosti“ un „Novoje Vremja“4S vārdnīcas; šie vārdiņi pilnīgi izraibina visu krājumu „Vechi".

„Vechi" ir nepārtraukta reakcionāru samazgu straume, kas uzliela demokrātijai. Ir saprotams, ka avīzes „Novoje Vremja“ publicisti Rozanovs, Meņšikovs un Л. Slolipins nīdušies skūpstīt krājumu ,,Vechi“. Ir saprotams, ka Antonijs Volinskis ļoti sajūsmināts par šo liberālismā vadoņu ražojumu.

„Kad inteliģents — raksta ,,Vechi“ — prātoja par savu pienākumu pret tautu, viņš nekad nenāca uz domām, ka pienākuma principā izteiktā personīgās atbildības ideja jāadresē ne tikai viņam, inteliģentam, bet arī tautai*1 (139.). Demokrāts prātoja par tautas tiesību un brīvības paplašināšanu, ietērpjot šo domu vārdos par augstāko šķiru „pienākumu** pret tautu. Demokrāts nekad nevarēja nākt uz domām un nekad nenāks uz domām, ka pirmsreformas zemē vai zemē ar 3. jūnija „konstitūciju** var būt runa par lautas „atbildību** valdošo šķiru priekšā. Lai „nāktu uz tādām domām**, demokrātam vai pseidodemokralam galīgi jāpārvēršas par kontrrevolucionaru liberāli.

„Egoisms, tikai sevis atzīšana ir liels spēks, — lasām krājumā ,,Vechi“, — tieši tas padara rietumu buržuāziju par dievam patīkama darba varenu neapzinīgu ieroci virs zemes** (95.). Tas nav nekas cits kā ar svētbildes lampiņas e|ļu ieeļjots slavenā „Enrichissez-vousI — kļūstiet bagāti!“ — vai arī mūsu krieviskā: „mēs orientējamies uz stiprajiem**49 atstāstījums. Kad buržuāzijā palīdzēja tautai cīnīties par brīvību, viņa šo cīņu pasludināja par dievam patīkamu darbu. Kad viņa sabijās no tautas un pievērsās daždažādu viduslaiku palieku atbalstīšanai pret tautu, tad viņa par dievam patīkamu darbu pasludināja „egoismu**, mantrausību, šovinistisku ārpolitiku u. tml. Tā tas bijis it visur Eiropā. Tas atkārtojas arī Krievi jā.

„Būtībā un formāli revolūcijai vajadzēja izbeigties ar 17. oktobra aktu** (136.). Tas jau arī ir oktobrisma, t. i., konlrrevolucionarās buržuāzijas programas, alta un omega. Oktobristi vienmēr ir to sacījuši un saskaņā ar to atklāti rīkojušies. Kadeti slepeni rīkojās tāpat (sākot ar 17. oktobri), bet pie tam gribēja izlikties par demokrātiem. Demokrātijās veiksmei pilnīga, skaidra, atklāta demokrātu norobežošanās no renegatiem ir visderīgākā, visnepieciešamākā lieta. Šās vajadzīgās lietas labā jāizmanto krājums ,,Vechi“. „Vajadzīga, beidzot, drosme atzīties, — raksta renegals Izgo-jevs. — ka mūsu Valsts domēs lielum lielam deputātu vairākumam, izņemot trīs četrus desmitus k.-d. un oktobrislu, nebija zināšanu, ar kurām varētu stāties pie Krievijas pārvaldīšanas un pārveidošanas" (208.). Nu, protams, kur nu zemnieku deputātiem trudovikiem vai kaut kādiem strādniekiem ķerties pie tādas lietas. Šim nolūkam vajadzīgs k.-d. un oktobristu vairākums, bet tādam vairākumam vajadzīga III Dome...

Bet, lai tauta un tautas dievinātāji saprastu savu „atbildību" varasvīru priekšā III Domē un trešās Domes Krievijā, tad šai nolūkā jāsludina tautai — kopā ar Antoniju Volinski — „grēku nožēlošana" („Vechi", 26.), „pazemība" (49.), cīņa pret „inteliģenta lepnības garu" (52.), „paklausība" (55.), „vecā Mozus desmit baušļu vienkāršā, rupjā barība" (51.), cīņa pret „leģionu velnu, kuri ieskrējuši Krievijas gigantiskajā ķermenī" (68.). Ja zemnieki ievēlē trudovikus, bet strādnieki — sociāldemokrātus, tad tā, protams, ir tieši tāda velna iedvesma, jo, patiesību sakot, pēc savas dabas, kā Katkovs un Pobedonoscevs to jau sen atklājuši, tauta jūt „naidu pret inteliģenci" (87.; lasi: pret demokrātiju).

Tāpēc Krievijas pilsoņiem vajag — pamāca mūs krājums „Vechi" — „svētīt šo varu, kura vienīgā ar saviem durkļiem un cietumiem vēl pasarga mūs („inteliģentus") no tautas dusmām" (88.).

Šī tirade ir laba ar to, ka tā ir atklāta, derīga ar to, ka atsedz patiesību par visas k.-d. partijas politikas īsto būtību visā laikposmā no 1905. līdz 1909. gadam. Šī tirade ir laba ar to, ka tā īsā un spilgtā formā parāda visu krājuma „Vechi" garu. Bet „Vechi" ir labs ar to, ka atklāj Krievijas liberāļu un tai skaitā arī Krievijas kadetu visu īstās politikas garu. Lūk, kāpēc kadetu polemika ar krājumu „Vechi", kadetu atteikšanās no krājuma „Vechi" ir viena vienīga liekulība, viena vienīga nelabojama liekvārdība. Jo patiesībā kadetiem kā kolektivam, kā partijai, kā sabiedriskam spēkam ir bijusi un ir tieši krājuma „Vechi" politika. Aicinājumi piedalīties Buligina Domē 1905. gada augustā un septembrī, demokrātijās nodevība tā paša gada beigās, sistemātiskās bailes no tautas un no tautas kustības un sistemātiskā cīņa pret strādnieku un zemnieku deputātiem abās pirmajās Domēs, balsošana par budžetu, Karaulova runas par reliģiju un Berezovska runas par agraro jautājumu III Domē, brauciens uz Londonu, — viss tas ir tieši tas politikas, tieši tādas politikas neskaitāmās ce/a zīmes, kura idejiski pasludināta krājumā ,,Vechi“.

Krievijas demokrātijā nevarēs spert ne soli uz priekšu, kamēr tā nebūs sapratusi šās politikas būtību, nebūs sapratusi tās šķiriskās saknes.

,,Novij Djeņ", 15. nr., 1900. g.

1.1. decembri Iespiests pēc avīzes „Novij Djeņ"

1‘araksts: V. 1 IJins teksta

KRIEVU LIBERĀLISMĀ PĒDĒJAIS VĀRDS

Revolūcijas galvenās mācības Krievijas sociāldemokrātijā rezumēja Londonas rezolūcijā par neproletariskām partijām 50. Sociāldemokrātiskais proletariats precizi un skaidri novērtēja tajā šķiru savstarpējās attiecības revolūcijā, noteica visu galveno partiju sociālo pamatu un strādnieku kustības vispārējos uzdevumus cīņā par demokrātiju. 1908. gada partijas Decembra konferences rezolūcija šos galvenos s.-d. uzskatus attīstīja tālāk.

Tagad, kad pagājis gads kopš šās konferences un 2^1/-, gadi kopš Londonas kongresa, ir visai pamācoši palūkoties, pie kādiem uzskatiem par pašreizējo stāvokli un par demokrātijās uzdevumiem nonāk ietekmīgākie krievu liberālismā pārstāvji. Nesen notikusī k.-d. partijas darbinieku ,,ap-spriede“ ir šai ziņā sevišķi interesanta. „Apspriede" atzina par labu partijas vadoņa Miļukova kga referātu, ko Miļu-kovs tagad iespiedis avīzē ,,Reč“ ar virsrakstu „Politiskās partijas valstī un I)omē“. Šis referāts ir ārkārtīgi svarīgs politisks dokuments. Kopš šā laika mums tagad ir k.-d. partijas oficiālā platforma. Bez tam mums šeit ir atbilde uz jautājumiem, ko sociāldemokrātiskā partija sen izvirzījusi un atrisinā jusi, atbilde, ko dod viens no veiklākajiem liberālismā diplomātiem un politikāņiem un lai pašā laikā arī viens no lietpratīgākajiem vēsturniekiem, kurš ir kaut ko mācījies no vēsturiskā materiālisma, jo tā acīm redzamā ietekmē šis vēsturnieks atradās... kad tas vēl bija vēsturnieks.

Vēsturnieks Miļukovs mēģina jautājumu nostādīt pilnīgi zinātniski, t. i., materiālistiski. Lai dabūtu „stingrus atbalsta punktus" partijas taktikai, nepieciešama „vienāda izpratne par to, kas notiek valstī”. Bet, lai to saprastu, jāpalūkojas, kā galvenās politiskās partijas jeb „politiskie virzieni” «•«•iišas „rast sev atbalstu” „plašajās iedzīvotāju aprindās”.

Metode ir lieliska. Tās lietošana mums uzreiz parāda, kā lietpratīgs vēsturnieks pārvēršas par parastu liberālu siko-fantu: kadeti un viss tas, kas pa labi no tiem, ir, redziet, „trīs galvenie politiskie virzieni”, bet viss tas, kas „kreisāks” par kadetiem, ir „politiska histērija”. Paldies par vaļsirdību, liberāļa kgs' Tomēr palūkosimies, ko jūs mums teiksit kā vēsturnieks. Trīs galvenie virzieni: pirmais — „demagoģiskais monarchisms”. Tā „jēga” — „veco sociālo sadzīves pamatu aizsargāšana”, „neierobežotas patvaldības savienošana”... (liberālis, konstitucionālais demokrāts, pašam nemanot, pāriet uz oklobrista viedokli, kurš aizstāv ierobežotu patvaldību) ... „ar zemniecību uz to patriarchate attiecību bāzes, kurām pastāvot muižniecība ir dabisks starpnieks starp vienu un otru”... Tulkojumā no liberāļu valodas krievu valodā tas nozīmē dzimtkungu („patriarchalisms”) muižnieku un melnsimtnieciskā carisma kundzību. Miļukova kgs pareizi atzīmē, ka šis carisms kļūst „demagoģisks”, ka tas „atsakās no vecā mākslotā bezpartejiskuma jeb virspartejiskuma un aktivi iejaucas partiju organizēšanas procesā valstī”. Tieši šis, starp citu, ir tas solis ceļā uz patvaldības pārvēršanos buržuāziskā monarchijā, par kuru runā sociāldemokrātu 1908. gada Decembra konferences rezolūcija. Tieši šis ir tas jaunais, kas rada pašreizējā momenta specifisko īpatnību un ko ņēmusi vērā mūsu partija pašreizējā taktikas uzdevumu nostādnē. Pareizi atzīmēdams dažas procesa pazīmes, Miļukova kgs, pirmkārt, līdz galam neizdomā tā ekonomiskos pamatus un, otrkārt, baidās izdarīt neizbēgamo secinājumu par dzimtkungu muižnieku spēka avotiem. Šis spēks ir meklējams tai apstāklī, ka Eiropas Krievijā pēc 1905. g. kroņa statistikas 10 miljoniem trūcīgāko zemnieku pieder 75 miljoni desetinu zemes, bet 30 000 lielākajiem muižniekiem (tai skaitā apanažai, t. i., Nikolaja Romanova ģimenītei) pieder 70 miljoni desetinu zemes. Vai Krieviju var atbrīvot no „palriarchalām” attiecībām bez šo augšējiem trīsdesmit tūkstošiem piederošo dzimtbūtniecisko latifun-diju pilnīgas iznīcināšanas, kā jūs domājat, vēsturnieka kgs?

8 16. sēj.

Otrs virziens — „buržuāziskais konstitucionālisms". Tā Mijukova kgs nosauc oktobristus. „Lielburžuazijai, — raksta viņš, — šis virziens varbūt ir pārāk konservativs savu ciešo sakaru dēj ar birokrātiju un muižniecību". Apvieno viņus „negative uzdevums: kopējā aizsargāšanās pret radikālākiem sociāliem un politiskiem virzieniem". „3. jūnija un 9. novembra buržuāziskie konstitucionalisti", meklēdami sev atbalstu, mēģina „asimilēt sev kaut vai virsējo zemnieku masas slāni" (Stolipina kga „stipros un spēcīgos"). „Bet šāda veida sociālā bāze visa vēl pagaidām ir nākotnē". „Lūk, kāpēc sociālās bāzes meklēšanā šis virziens varbūt ir visvājāk nodrošināts"!!...

Pie mums ir tādi, pat diemžēl arī to ļaužu vidū, kas grib būt sociāldemokrāti, kuriem tīk nopaļāt „revolucionārās ilūzijas". Bet vai var būt kaut kas naivāks par šo liberāļu iluziju, it kā kontrrevolucionarās buržuāzijas un muižnieku sociālā bāze („kopējā aizsargāšanās") esot „vāja", it kā viņus varētu sakaut arī citādi nekā ar masu visnoteiktāko un nesaudzīgāko revolucionāro uzbrukumu, ar masu sacelšanos? Nopietnais vēsturnieks atkal kļūst par parasto liberāli.

Trešais virziens — kadeti. Miļukova kgs to nosauc par „demokrātisko konstitucionālismu" un paskaidro, ka „šās pozicijas būtība ir radikalas politiskas un radikalas sociālās programas savienojums". Vēsturnieks ir pilnīgi nobālis diplomātā politikāņa priekšā. Faktiski visa kadetu politika vērsta pret masu radikālismu. Vārdos, sevišķi „apspriedē", kur ir provinces kadeti, kas mazliet tuvāk jūt masu noskaņojumu, mēs esam radikāli, mēs rūpējamies par demokrātismu un par masām.

Miļukova kgs (laikam gan „apspriedes" ietekmē) nemaldās attiecībā uz masām. Viņš atzīst par neapstrīdamu, ka „apzinīguma pieaugums pēdējos gados ir milzīgs", ka „masu neapmierinātības cēloņi nav izzuduši; varbūt viņi pat skaitā pieauguši un viņu darbība pastiprinājusies tikpat daudz, cik pieaudzis apzinīgums". Bel, ja vēsturnieks ir spiests to alzīt, tad liberālis tomēr ņem virsroku: ...„izrādījās" (revolūcijā), „ka masās diemžēl iespējama tikai drosmīgāka slepena demagoģija, kas glaimoja masas tradicionālajiem uzskatiem un parastajām gaidām. Šī demagoģija

Iiri mākslīgi saistīja masu saprotamo un likumīgo lozungu „zeme" ar nesaprotamo un nepareizi iztulkoto lbzungu t,brīvība“. Tādos apstākļos pat tautas apziņas apgūtais dabiskais sakars starp abiem lozungiem bija tikai jaunu pārpratumu avots un pavairoja tās pašas ilūzijas^11 utt., utt. līdz pat „principam": ne revolūcijas, ne reakcijas, bet „legālā konstitucionālā cīņa“. Uz jautājumu par atgriešanos pie „vecās 1905. gada taktikas" „kategoriski un krasi jā-ntbild noraidoši".

Lasītājs redz, ka visi vēsturnieka Miļukova labie nodomi — meklēt partiju taktikai balstu iedzīvotāju plašās aprindās — sabira pelnos, tiklīdz lieta nonāca līdz zemniecībai un līdz proletariātam. Attiecībā uz pēdējo Miļukova kgs almet ar roku, atzīdams, ka „pilsētu demokrātijā kadetiem ir plašāka, organizētāka un apzinīgāka sociālā bāze, kāda vien var būt jebkādai politiskai parlijai, izņemot sociāldemokrātiju, kas balstās uz strādnieku šķiru“. Bet attiecībā uz zemniekiem Miļukova kgs nezaudē cerības. „Lai gan pastāv tādi šķēršļi" kā „demagoģija" u. t. jpr., — viņš. raksta, — „nav izslēgta demokrātiskā konstitucionālismā paralēlas“ (kursivs Miļukova) „darbības iespēja ar lautas masu vēlēšanās tiešajām izpausmēm".

Paralēla darbība! — lūk, jauns vārdiņš liberāļu vecajai taktikai. Paralēlas līnijas nekad nesastopas. Buržuāziskās inteliģences liberalisms ir sapratis, ka tam ar masām nekad nesatikties, t. i., nekļūt par viņu paudēju un vadoni Krievijā — „nekad" — tā apzinīguma dēļ, kas pieaudzis pēc 1905. gada. Bet kadetu tipa liberāļi joprojām cer uz masām kā uz savu panākumu, savas kundzības pjedestālu. „Iet paralēli" — tas nozīmē, tulkojot to vienkāršā un skaidrā valodā, politiski ekspluatēt masas, ķerot tās ar vārdiem par demokrātismu, bet īstenībā nododot tās. „Sistemātiski atbalstīt viņus (oklobristus) konstitūcijas jautājumos" — šie Miļukova kga referātā vārdi pauž kadetu politikas hiitību. Īstenībā kadeti ir oktobrisma atbalstītāji, buržuāziskā konstitucionālismā spārns. Struve un pārējie vccho-vieši tieši, rupji, taisni atzīst to un prasa, lai kadeti pārtrauc „šķielēt pa kreisi un glaimot revolucionāriem, kuri viņus nicina" (pazīstamā renegala Izgojeva kga vārdi žurnālā ,.Moskovskij Ježeņedjcļņik"B1, 1909., 46. nr.; 10. Ipp.).

Miļukovs un Ko ir nemierā vienīgi ar lo, ka vcchovieši ir rupji un atklāti, vienīgi tāpēc, ka veclīovieši bojā viņu diplomātiju, neļauj viņiem vazāt aiz deguna masu atpalikušos elementus. Miļukovs ir praktisks politiķis, Struve — liberālismā doktrinārs, un viņu mierīgā sadzīvošana vienā partijā nav nejaušība, bet nepieciešama parādība, jo buržuāziskais inteliģents būtībā svārstās starp paļaušanos uz masām (kuras, sak, palīdzēs raust kastaņus no uguns) un paļaušanos uz oktobristisko buržuāziju.

„17. oktobra manifesta galvenos solījumus padara nerealizējamus tas, ka pašreizējai varai nav iespējams pieļaut brīvus savstarpējus 'sakarus starp politiski apzinīgajiem demokrātijās elementiem un demokrātisko masu“ — raksta Miļukova kgs. Nejauši viņš te pateicis dziļāku patiesību, nekā gribējis. Jo, pirmkārt, ja ir taisnība, ka pašreizējai varai nav iespējams pieļaut masu un demokrātu savstarpējos sakarus (bet tā ir neapšaubāma patiesība), tad no tā izriet, ka ir nepieciešama revolucionārā taktika, nevis „konstitucionālā^1* cīņa, ka nepieciešams virzīt tautu uz šās varas gāšanu, nevis uz tās reformēšanu. Bet, otrkārt, gan 1905. g. oklobris-decembris, gan I Dome, gan 11 Dome ir pierādījušas, ka ne vien „pašreizējai varai^11, bet arī krievu liberālismam, krievu kadetiem „nav iespējams pieļaut brīvus savstarpējus sakarus^11 starp „demokrātisko masu^11 un sociāldemokrātiem un pat visu nokrāsu narodņikiem. Kadeti nevarēja vadīt ne vien slrādnieku, bet arī zemnieku demokrātiju 1905. g. oktobra-decembra brīvību laikā, un pat Gorcmikinu un Slolipinu apsargāto Domju laikā demokrātijā bija nemierā ar kadetu kundzību.

1909. gada beigās notikušās kadetu „apspriedes^11 un Miļukova kga referātā politiskā nozīme ir tā, ka izglītotie liberālismā pārstāvji, būdami revolucionārās sociāldemokrātijas niknākie ienaidnieki, ir lieliski apstiprinājuši viņas momenta apsvēruma un viņas taktikas pareizumu. Viss, kas vien ir vērtīgs un pareizs referātā, ir tikai mūsu galvenās tezes atšķaidījums un atgremojams, tezes par lo, ka patvaldības solis ceļā uz pārvēršanos par buržuāzisko monarehiju ir pārdzīvojamā momenta galvenā raksturīgā pazīme. Te tieši ir momenta atšķirība no vakardienas un rītdienas. Te ir pamats savdabīgajai s.-d. taktikai, kurai

ļ(i[)iemēro revolucionārā marksisma principi situācijai, kas mainījusies, nevis vienkārši jāatkārto vieni vai otri lozungi.

Liberāļi ir atzinuši lielburžuazijas kontrrevolucionarismu, alzinuši masu apzinīguma un neapmierinātības pieaugumu. Kāpēc tad viņi noteikti nestājas lielburžuazijas kalpībā, ja viņi atsakās no revolūcijas, no 1905. g., no „zemes un brīvības" „demagoģijas", ja viņi atzīst, ka oklobrisms lielbur-žuazijai ir pārāk konservalivs? Tāpēc, ka provinciāļu „apspriede" viņiem sevišķi skaidri parādīja patvaldības jaunās, slolipiniskās, buržuāziskās politikas neveiksmi. Jaunā sociālā bāze monarchijai „visa vēl pagaidām ir nākotnē“ — lūk, liberālismā visvērtīgākā atzīšanās. Nokārtots buržuāzisks konstitucionālisms ar monarchiju priekšgalā ir lieliska lieta, bet tā nerodas, tā neradīsies bez jaunas masu kustības — lūk, kadetu „apspriedes" rezultāts. Mēs nīstam masu kustību, nīstam „zemes un brīvības" „dema-goģiju", nīstam „politisko histēriju", bet mēs esam real-politiķi, mums jāņem vērā fakti, mums sava politika jāvirza tā, lai ietu paralēli masu kustībai, ja jau tā ir neizbēgama. „Nav neiespējama" veiksmīga cīņa, cīņa vadības dēļ pār zemnieku un pilsētnieku (izņemot strādnieku) masām: pamēģināsim ar vārdiem par mūsu „radikālismu" nodrošināt sev vietiņu tautas kustībā, tāpat kā ar vārdiem par viņa majestātes opoziciju mēs nodrošinājām sev vietiņu Londonā.

Kadetu apspriede, pati to nenojauzdama, lieliski apstiprinājusi mūsu partijas taktiku. Mums jāliek pāri jaunajam vēstures momentam, kad patvaldība mēģina glābt sevi jaunā veidā un kad viņa pa šo jauno ceļu acīm redzami atkal iet pretī kracham. Mums jātiek pāri šim momentam, sistemātiski, neatlaidīgi, pacietīgi strādājot sociālistiskā proletariāta un demokrātiskās zemniecības apzinīgāko masu plašākas un spēcīgākas organizēšanas darbu. Mums jāizmanlo visi partijas darbības apstākļi un iespējas tādā laikā, kad tiklab melnā Dome, kā arī monarchija ir spiesta nostāties uz partcjiskuma ceļa. Mums jāizmanlo šis laiks kā jaunu masu sagatavošanas laikmets uz jaunas bāzes, jaunos apstākļos, lai vestu noteiktāku revolucionāru cīņu par mūsu vecajām prasībām. Revolūcija un kontrrevolūcija parūdījušas īstenībā, ka monarchija ir absolūti nesavieno-

jama ar demokrātiju, ar tautas kundzību, ar tautas brīvību — mums jāpropagandē masās monarclīijas iznīcināšana, jāpropagandē republikanisms kā tautas uzvaras nosacījumi, lozungs „nost ar monarchiju“ mums jāpadara par tādu pašu populāru „tautas parunu^44, par kādu kjuva pēc s.-d. neatlaidīgā, gadiem ilgā darba 1895.—1904. g. lozungs: „nost ar patvaldību^14. Revolūcija un kontrrevolūcija parādījušas īstenībā visu muižnieku šķiras spēku un nozīmi — mums jāpropagandē zemniecības masās šās šķiras pilņīga iznīcināšana, muižnieku zemes īpašuma pilnīga iznīcināšana. Revolūcija un kontrrevolūcija parādījušas īstenībā liberāļu un buržuāziskās inteliģences dabu — mums jādod zemniecības masām skaidra izpratne par to, ka liberāļu vadība ir zemnieku lietas bojā eja, ka bez masu patstāvīgas revolucionārās cīņas viņi neizbēgami paliks — arī jebkuru kadetisku „reformu^44 gadījumā — paliks muižnieka jūgā. Revolūcija un kontrrevolūcija parādījušas mums patvaldības un buržuāzijas savienību, Krievijas un starptautiskās buržuāzijas savienību — mums jāaudzina, jāsaliedē un jānoorganizē trīskārt lielākas proletariāta masas nekā 1905. gadā, jo vienīgi proletariats, patstāvīgas s.-d. partijas vadīts un roku rokā ar attīstīto zemju proletariātu iedams, spēj iekarot Krievijai brīvību.

Iespiests pēc rokraksta

,,Social-Demokrat*\ 10. nr., 1909. g.

24. decembrī (1910. g. 6. janvarĪ)

STARPTAUTISKA SOCIĀLISTISKĀ BIROJA VIENPADSMITĀ SESIJA

7. novembrī pēc jaunā stila Briselē notika Slarptautiskā sociālistiskā biroja vienpadsmitā sēde. Saskaņā ar pēdējos gados nodibinājušos paražu pirms Biroja sēdes notika dažādu zemju sociālistisko žurnālistu konference. Konferencē apsprieda dažus praktiskus jautājumus, kas skar regulārāku sakaru nodibināšanu starp dažādu zemju sociālistiskām dienas avīzēm.

Kas attiecas uz Starptautiskā sociālistiskā biroja sēdi, tad bez sīkiem kārtējiem jautājumiem dienas kārtībā bija divi svarīgi jautājumi: pirmkārt, par Starptautisko sociālistisko kongresu 1910. gadā Kopenhāgenā un, otrkārt, par šķelšanos Holandes partijā.

Pirmajā jautājumā lika vispirms noteikts kongresa termiņš, proti: no 28. augusta līdz 3. septembrim pēc jaunā stila. Sakarā ar kongresa vietu izvirzījās jautājums, vai Krievijas sociālisti varēs brīvi iebraukt Kopenhāgenā. Dānijas sociālistu pārstāvis Knudsens atbildēja, ka pēc viņu ziņām un pēc visiem tiem datiem, kādi viņiem esot attiecībā uz Danijas valdības nodomiem, policija netraucēšot kongresa delegatus no Krievijas. Ja paša kongresa priekšvakarā noskaidrotos pretējais, tad Starptautiskais sociālistiskais birojs, bez šaubām, parūpēšoties par kongresa vietas maiņu.

Kopenhāgenas kongresa dienas kārtība noteikta šāda: I) kooperācijas kustība; 2) starptautiskas palīdzības organizēšana lieliem streikiem; 3) bezdarbs; 4) atbruņošanās un starptautisko konfliktu izšķiršana šķīrējtiesā; 5) dažādu zemju strādnieku likumdošanas rezultāti un jautājums

par tās starptautisko organizāciju, it īpaši jautājums par 8 stundu darba dienu; 6) sakaru uzlabošana starp nacionālām partijām un Starptautisko sociālistisko biroju; 7) nāves soda atcelšana.

Sākumā bija nodomāts dienas kārtībā likt agraro jautājumu. Vajjans un Molkenburs izteicās pret lo, uzskatīdami par apgrūtinošu tāda jautājuma apspriešanu Starptautiskā kongresā bez iepriekšējas pamatīgākas šā jautājuma sagatavošanas nacionālo partiju kongresos. Izteica vēlēšanos, lai nacionālo partiju kongresi apspriestu šo jautājumu speciāli, tā, lai lo varētu sagatavot 1913. gada Starptautiskajam kongresam.

Pieņēmis simpātijās rezolūcijas Zviedrijas strādniekiem, kuri organizējuši vienu no pēdējā laika lielākajiem vispārīgajiem streikiem, un Spānijas strādniekiem, kas varonīgi cīnījušies pret savas valdības militāro avantūru, kā arī protesta rezolūcijas pret carisma zvērībām un slepkavībām Krievijā, pret valdību zvērībām un slepkavībām Spānijā, Rumānijā un Meksikā, Starptautiskais sociālistiskais birojs pievērsās savas turpmākās dienas kārtības galvenajam jautājumam — jautājumam par šķelšanos Holandē.

Holandē jau sen notiek sociālistiskās partijas oporlu-nistu cīņa pret marksistiem. Agrārajā jautājumā oporlu-nisti aizstāvēja programas punktu, kas prasa zemes piešķiršanu laukstrādniekiem. Marksisti enerģiski cīnījās pret šo punktu (ko aizstāvēja oportunistu galva — Truls-tra) un panāca tā atcelšanu 1905. gadā. Pēc tam oportu-nisti, pielāgodamies reliģiski noskaņotajai Holandes strādnieku da]ai, nonāca tiktāl, ka aizstāvēja valsts līdzekļu izsniegšanu subsidijām reliģijas mācīšanai skolās. Marksisti dedzīgi cīnījās pret lo. Oporlunisti ar Trulstru priekšgalā nostādīja parlamenta s.-d. frakciju pretī partijai un rīkojās pret CK lēmumiem. Oportunistu politika bija — tuvināties liberāļiem, sniegt viņiem sociālistu atbalstu (protams, „attaisnojot" to ar mērķi — panākt sociālās reformas, kuras liberāļi apsolīja un... nerealizēja). Opor-tunisti uzsāka Holandes s.-d. partijas vecās marksistiskās programas revidēšanu un izvirzīja, starp citu, lādas šās revizijas lezes kā atteikšanos no „katastrofu teorijas^41 (Bernšteina pazīstamā ideja) vai vēlēšanos, lai programas

nt zīšana uzliktu partijas biedriem pienākumu atzīt politiski ekonomiskos, „bet ne filozofiskos Marksa uzskatus". Marksistu cīņa pret tādu līniju kļuva arvien asāka. Izstumti no partijas СО, marksisti (tai skaitā pazīstamā rakstniece itolande-Holste, arī Ilorters, Panekuks u. c.) nodibināja savu avīzi — ,,Tribine“. Trulstra, izlietodams visus līdzekļus, vajāja šo avīzi, apsūdzēdams marksistus, ka viņi cenšoties „izsviest" viņu personīgi, kūdīdams sīkpilsoniski noskaņoto Holandes strādnieku daļu pret „kaušļiem", polemikas cienītājiem, miera traucētājiem — marksistiem. Beidzās ar to, ka partijas ārkārtējais kongress Deventē (1909. g. 13. un 14. februārī), dodams Trulstras piekritēju vairākumu, nolēma slēgt „Tribini“ un tās vietā dibināt „pielikumu" pie oportunistiskā partijas СО! Saprotams, ka „Tribīnes" redaktori nebija ar to vienis prālis (izņemot Rolandi-Holsti, kas diemžēl nostājās neglābjamā samierināšanās pozīcijā), un viņus izslēdza no partijas.

Iznāca šķelšanās. Vecā, oportunistiskā partija ar Truls-Irti un Van-Kolu („slavenu" kopš viņa oporlunisliskās uzstāšanās koloniālajā jautājumā Šlulgartē) priekšgalā saglabāja ,,s.-d. strādn. partijas" (SDAP) nosaukumu. Jaunā marksistiskā partija — skaitā daudz mazāka — pieņēma „s.-d. partijas" (SDP) nosaukumu.

Starptautiskā sociālistiskā biroja Izpildu komiteja mēģināju uzņemties vidutājību, lai atjaunotu vienību Holandē, bet izdarīja to visai neveikli: nostājās formālā pozicijā un, atklāti simpatizēdama oportunistiem, apsūdzēja marksistus šķelšanā. Tāpēc marksistu lūgumu uzņēmi jauno partiju Internacionālē Starptautiskā sociālistiskā biroja Izpildu komiteja noraidīja.

Paša Starptautiskā sociālistiskā biroja sēdē 1909. g. 7. novembrī bija izvirzīts jautājums par holandiešu marksistu uzņemšanu Internacionālē. Visi gribēja izvairīties no debatēm pēc būtības un aprobežoties ar procedūras norādīšanu, I. i„ novirzīt lietu tādā vai citādā kārtībā, norādot konflikta atrisināšanas veidu, lai gan, protams, lietas būtība, divu virzienu cīņas būtība Holandē Biroja locekļu vairākumam nevarēja nebūt skaidra.

Beigu beigās divi virzieni izvirzīja divas rezolūcijas:

Zingers — par labu marksistiem, Adlers — pret viņiem. Zingera rezolūcijas teksts bija šāds:

„Starptautiskais sociālistiskais birojs nolemj: Partijai, kas nodibināta Holandē ar nosaukumu jaunā s.-d. partija (kļūda nosaukumā: vajag ,,s.-d. partija“), jāļauj piedalīties Starptautiskajos sociālistiskajos kongresos, jo tā atbilst Internacionāles statūtos noteiktajiem nosacījumiem. Kas attiecas uz viņas delegātā piedalīšanos Birojā un uz viņas balsu skaitu kongresā, tad šis jautājums jāizlemj Kopenhāgenas kongresam, ja Holandes biedri paši nepanāks šā strīda izšķiršanu*1.

No šā teksta redzams, ka Zingers nav atmetis formālo nostāju, atstādams jautājuma galīgo atrisināšanu Starptautiskā kongresa Holandes sekcijai, bet tai pašā laikā skaidri pasvītrodams, ka Internacionāle atzīst Holandes marksistisko partiju. Adlers neuzdrošinājās teikt pretējo, neuzdrošinājās paziņot, ka viņš neatzīst holandiešu marksistus par Internacionāles biedriem, ka viņš ir vienis prātis ar Izpildu komitejas poziciju, kas marksistiem tieši atteikusi. Adlers iesniedza rezolūciju: ,,SDP lūgums tiek nodots Holandes sekcijai. Ja vienošanās šajā sekcijā nenoliks, tad atļauta apelācija Birojā^11. Formālā pozicija tāda pati kā Zingeram, bet no teksta ir skaidrs, ka šās rezolūcijas simpātijās ir oportunistu pusē, jo te nekas nav teikts par to, ka marksisti tiek atzīti par Internacionāles biedriem. Un rezolūciju nobalsošana uzreiz parādīja, ka Biroja locekļi bija pilnīgi aptvēruši vienas un otras rezolūcijas garu. Par Zingeru nodeva II balsis; no Francijas — 2 balsis, no Vācijas — 2, no Anglijas — 1 (s.-d.), no Argentinas — 2, no Bulgārijas — 1, no Krievijas — I (s.-d.), no Polijas — 1 (s.-d.), no Amerikas — I (sociālistiskā strādnieku partija). Par Adleru nodeva 16 balsis: no Anglijas — l („neatkarīgā^11 strādnieku partija), no Dani jas — 2, no Beļģijas — 2, no Austrijas — 2, no Ungārijas — 2, no Polijas — 1 (PPS), no Krievijas — 1 (s.-г.), no Amerikas — 1 (sociālistiskā partija), no Holandes — 2 (Van-Kols un Trulstral), no Zviedrijas — 1.

Vācijas revolucionāro s.-d. organs „Leipcigas Tautas Avīze^11 (259. nr.) pareizi nosauca šo Starptautiskā sociālistiskā biroja lēmumu par nožēlojamu. „Kopenhāgenā proletāriešu Internacionālei jārevidē šis lēmums^11 — pilnīgi pamatoti rezumē tā. „Biedrs Adlers — raksta dita, tā paša virziena avīze, „Bremenes Pilsoņu Avīze“, „Bremer Biir-gerzeitung**, 1909. g. 11. novembrī — uzstājas par visās krāsās mirdzošā starptautiskā oportunisma advokātu**. Viņa rezolūciju pieņēma, „tāpēc ka to atbalstīja oportu-nistu maisījums** (Sammelsurium).

Pie šiem pareizajiem vārdiem mēs, Krievijas s.-d., varam tikai piebilst, ka mūsu s.-г., protams, pasteidzās kopā ar l’PS ieņemt vietiņu oportunistu kompānijā.

Pēc Starptautiskā sociālistiskā biroja sesijas izbeigšanās, 1909. g. 8. novembrī Briselē nolika starpparlamentarās sociālistiskās komisijas, t. i., dažādu zemju sociālistisko parlamenta frakciju locekļu, 4. sēde. Frakcijas vispār bija vāji pārstāvētas (Krievijas s.-d. Domes frakcija nemaz nebija pārstāvēta). Delegāti apmainījās ziņojumiem jautājumā par strādnieku apdrošināšanu vecumā, par likumdošanas stāvokli dažādās zemēs, par strādnieku deputātu projektiem. Vislabāko ziņojumu deva Molkenburs, pamatojoties uz rakstu, ko viņš ievietojis žurnālā „Neue Zeit“*.

,,SociaM)emofcra<“, 10. nr., 1909. g• Iespiests pēc avīzes „Social-Dēmoni. decembrī (1910. g. 6. janvari) kral" Iekala

* _

Jaunais Laiks“. Red.

РАR GRUPU ,,VPERJOD“52 KONSPEKTS

Pēc tam kad esmu nolasījis veselu rindu lekciju grupas ,,Vperjod“ biedriem un pēc noslēguma sarunas ar viņiem par partijas uzdevumiem un par grupas ,,Vperjod“ stāvokli partijā, es uzskatu par nepieciešamu izteikt savas attiecības pret strīda jautājumiem rakstiskā veidā, lai izvairītos no pārpratumiem un nepareiziem iztulkojumiem.

Es domāju, ka grupas ,,Vperjod“ platforma ir caur un cauri tādu uzskatu piesātināta, kuri nav savienojami ar partijas lēmumiem (1908. gada decembra konferences rezolūcijas) un kuri runā pretī šiem lēmumiem.

Grupas ,,Vperjod“ platformas uzskats par pašreizējo momentu ir nepareizs, jo šis uzskats neņem vērā ekonomiskās un politiskās pārmaiņas Krievijā, kuras izpaužas patvaldības jaunajā solī ceļā uz pārvēršanos par buržuāzisku monarchiju. Tāpēc no grupas ,,Vperjod“ platformas uzskata faktiski izriet otzovistiski taktikas secinājumi.

Tāpēc grupas ,,Vperjod“ platforma visa piesātināta uzskatiem, kas noliedz kategorisku nepieciešamību s.-d. partijai piedalīties 111 Domē un kategorisku nepieciešamību celt jauna tipa nelegālu partijas organizāciju, kurai visapkārt ir legālo organizāci ju tikls un kura obligati izmanto ikkatru legālo iespēju.

Izvirzīdama savā platformā uzdevumu izstrādāt tā saucamo „proletārisko filozofiju", „proletārisko kulturu" utt., grupa „Vperjod“ patiesībā nostājas kā to literātu grupas aizstāve, kuri minētajā laukā ievieš antimarksistiskus uzskatus.

Pasludinādama olzovismu par „likumīgu niansi", grupas ,,Vperjod“ platforma līdz ar to aizsedz un aizstāv otzo-vismu, kas dziļi kaitē partijai.

Ņemot visu to vērā, grupas „Vperjod“ biedru vairākuma personīgie paziņojumi, ka viņi rakstīs neliekuļotas korespondences Centrālajam Organam, ka viņi idejiski un biedriski cīnīsies pret olzovisliem, patiesi atbalstīs legālo iespēju izmantošanu, cīnīsies pret visiem mēģinājumiem graut legālās strādnieku organizācijas un pasākumus, — šie paziņojumi iedveš neuzticību un liek bažīties, ka grupa ,,Vperjod“ vietējā darbā un konferences sagatavošanas darbā sāks ciņu pret partijas līniju.

Manas attiecības pret grupas ,,Vperjod“ vietējiem darbiniekiem noteiks tas, kāda būs šo darbinieku darbība Krievijā un kā viņi izpildīs savus paziņojumus.

Ļeņins

Sarakstīts 1909. g. decembra beigās (1910. g. janvara pirmajā pusē)

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1933. g. Ļeņina rakstu un materiālu krājumā XXV

UZ VIENĪBU

Tieši pirms gada, 1909. gada februāri, avīzes „Social-Demokrat“ 2. nr-ā mēs raksturojām KSDSP partijas konferences darbu kā tādu, kas partiju uzved ,,uz ceļa“ pēc „sabrukuma gada, idejiski politiska sajukuma gada. partijas bezceja gada“ (raksts „Uz ceļa“)[26]. Mēs tur norādījām, ka smagā krize, ko pārdzīvo mūsu partija, j bez šaubām ir ne vien organizatoriska, bet arī idejiski politiska krize. Ķīlu partijas organisma sekmīgai cīņai pret konlrrevolucionarā perioda ārdošajām ietekmēm mēs saskatījām vispirms tai apstāklī, ka konferences lēmumi par taktiku ir pareizi atrisinājuši galveno uzdevumu: strādnieku partija ir pilnīgi apstiprinājusi savus revolucionāros mērķus, ko tā iznesa no nesenā vētru un dziņu laika, savu revolucionāri sociāldemokrātisko, masu tiešās cīņas pieredzes apstiprināto taktiku, un tai pašā laikā ir ņemtas vērā milzīgās ekonomiskās un politiskās pārgrozības, kas notiek mūsu acu priekšā, patvaldības mēģinājumi pielāgoties laikmeta buržuāziskajiem apstākļiem, noorganizēties par buržuāzisku monarchiju, nodrošināt carisma un meln-simtniecisko muižnieku intereses, atklāti, plaši un sistemātiski realizējot savienību ar lauku buržuāzijas virsējo slāni un ar tirdzniecības un rūpniecības kapitālisma varasvīriem. Mēs atzīmējām partijas organizatorisko uzdevumu, kas saistīts ar jauno vēstures momentu — uzdevumu, ka nelegālai partijai jāizmanto daždažādās legālās iestādes, lai skaitā arī Domes sociāldemokrātu frakcija, lai nodibinātu revolucionārām sociāldemokrātiskām darbam at-

balsta punktus masās. Norādot uz šā organizatoriskā uzdevuma līdzību tam uzdevumam, ko mūsu vācu biedri atrisināja izņēmuma likuma laikmetā, mēs runājām par „bēdīgu novirzīšanos no izturēta proletāriskā darba“, noliedzot sociāldemokrātu darbu Domē vai atteicoties no mūsu Domes frakcijas līnijas tiešas un atklātas kritikas, noliedzot vai noniecinot nelegālo sociāldemokrātisko partiju, mēģinot to aizstāt ar bezveida nelegālu organizāciju, sašaurinot mūsu revolucionāros lozungus ult.

Pametuši šo skatu atpakaļ, mēs varam pareizāk novērtēt mūsu partijas Centrālās Komitejas nesen notikušā plēnuma^68 nozīmi. Plēnumā pieņemto svarīgāko rezolūciju tekstu lasītāji atradīs citā vietā šai numurā. Šo rezolūciju nozīme ir liels solis uz partijas faktisku vienību, uz visu partijas spēku saliedēšanos, uz vienbalsīgu to galveno tēžu atzīšanu par partijas taktiku un organizāciju, kuras nosaka sociāldemokrātijas ceļu mūsu grūtajā laikā. Pirms gada šis ceļš tika pareizi norādīts, un uz tā tagad stājas visa partija, par tā pareizumu ir pārliecinājušās visas frakcijas partijā. Nodzīvotais gads bija jaunas frakcionaras sadrumstalošanās, jaunas frakcionaras cīņas gads, gads, kad draudošākas kļuva partijas sairšanas briesmas. Bet darba apstākļi uz vietām, sociāldemokrātiskās organizācijas grūtais stāvoklis, proletariāta ekonomiskās un politiskās cīņas neatliekamie uzdevumi — viss tas mudināja visas frakcijas uz sociāldemokrātijas spēku saliedēšanu. Jo kontrrevolūcija vairāk nostiprinājās, jo vairāk tā plosījās un kļuva nekaunīgāka, jo plašāk nelietīgais renegatisms un atteikšanās no revolūcijas izplatījās liberālajos un sīkburžuaziski demokrātiskajos slāņos, toties stiprāka bija visiem sociāldemokrātiem tieksme uz partiju. Visai raksturīgi ir tas, ka visu šo apstākļu kopējā ietekmē 1909. gada otrā pusē par partcjisknmu izteicās tik tālu savos uzskatos savstarpēji atšķirīgi mūsu partijas biedri kā meņševiks biedrs Pļecha-novs, no vienas puses, un grupa ,,Vperjod“ (grupa boļševiku, kas novērsušies no ortodoksālā boļševisma), no otras puses. Pirmais 1909. gada augustā noteikti uzstājās pret partijas šķelšanos un šķelšanās līniju ar lozungu: „cīņa par ietekmi partijā". Otrā publicēja platformu, kur sākumā, tiesa, ir runa par „cīņu par boļševisma vienības atjaunošanu", bet beigās tiek noteikti nosodīts frakciona-risms, „partijas partijā", „frakciju atšķirtība un noslēgtība", noteikti tiek prasīta to „izkušana" partijā, to „saplūšana", frakciju centru pārvēršana „patiesi tikai par idejiskiem un literāriem" centriem (brošūras: „Pašreizējais stāvoklis un partijas uzdevumi" 18. un 19. lpp.).

Partijas vairākuma skaidri nosprausto ceļu tagad vienbalsīgi atzinušas — protams, ne detaļās, bet būtībā — visas frakcijas. Saasinātās frakcionarās cīņas gads novedis pie noteikta soļa par labu visu frakciju un ikkatra frakciona-risma iznīcināšanai, par labu partijas vienībai. Ir nolemts saliedēt visus spēkus proletariāta ekonomiskās un politiskās cīņas neatliekamo uzdevumu veikšanai; ir paziņots par. boļševiku frakcijas organa slēgšanu; vienbalsīgi pieņemts lēmums, ka nepieciešams slēgt avīzi „Golos Social-Demo-krala", t. i., meņševiku frakcijas orgānu. Vienbalsīgi pieņemtas vairākas rezolūcijas, no kurām mums te kā svarīgākās īpaši jāatzīmē rezolūcija par stāvokli partijā un par partijas tuvākās konferences sasaukšanu. Pirmā no šīm rezolūcijām, būdama, tā sakot, frakciju apvienošanās platforma, pelna sevišķi pamatīgu iztirzājumu.

Tā sākas ar vārdiem; „lai attīstītu partijas 1908. gada konferences rezolūciju pamattēzēs"... Mēs jau iepriekš minējām šīs 1908. gada Decembra konferences triju galveno rezolūciju pamattēzēs: par momenta novērtējumu un par proletariāta politiskajiem uzdevumiem, par partijas organizatorisko politiku un par tās attiecībām pret Domes sociāldemokrātu frakciju. Nevar būt ne mazāko šaubu par to, ka partijā nav vienprātības par katru šo rezolūciju detaļu, par katru punktu, ka to kritikai, to pārstrādāšanai atbilstoši pieredzes norādījumiem un ekonomiskās un politiskās cīņas, kas kļūst sarežģītāka, mācībām plaši jāalver partijas preses durvis, ka šis kritikas, piemērošanas, uzlabošanas darbs no šā laika visām frakcijām, pareizāk: visiem virzieniem parlijā jāuzskata par savas pašu pašnoteikšanās lietu, par savas pašu līnijas noskaidrošanas lietu. Bet kritikas un partijas līnijas izlabošanas darbs nedrīkst traucēt partijas darbības vienību, jo šī darbība nevar rimties ne uz brīdi, tā nevar būt svārstīga, tai it visur jānorit saskaņā ar minēto rezolūciju pamattēzēm.

Attīstot šīs tezes, Centrālās Komitejas lēmuma pirmais punkts atgādina sociāldemokrātu taktikas „principiālos pamatus", taktikas, kuru saskaņā ar visas starptautiskās sociāldemokrātijas metodi nevar paredzēt — it īpaši tādā laikmetā, kādu mēs tagad pārdzīvojam — „tikai pašreizējam konkrētajam tuvākā momenta stāvoklim", bet kura jāparedz dažādiem ceļiem, visām iespējamām situācijām: ir „straujas noārdīšanas" gadījumam, ir „samērā nekustīga stāvokļa" gadījumam. Proletariātam pirmoreiz rodas iespēja plānveidīgi un konsekventi lietot šo taktikas metodi. Mūsu partijas taktikai *vajag vienā un lai pašā laikā, vienā un lai pašā proletariāta darbībā, vienā un tai pašā organizatorisku šūniņu tīklā „sagatavot proletariātu jaunai atklātai revolucionārai cīņai" (bez tā mēs zaudētu tiesības pieskaitīt sevi pie revolucionārās sociāldemokrātijas, mēs neveiktu savu galveno darbu, ko mums novēlējis 1905. gada laikmets un ko mums diktē katra pašreizējā ekonomiskā un politiskā stāvokļa vismazākā īpatnība) un „dot proletariātam iespēju izmantot savā labā visas nestabilā kontrrevolūcijas re/.iina pretrunas" (bez tā mūsu revolu-cionarisms pārvērstos par frāzi, par revolucionāru vārdu atkārtošanu un nevis piemērotu visu starptautiskās sociāldemokrātijas revolucionārās pieredzes, zināšanu un mācību sumu katrai praktiskai darbībai, katras carisma, tā sabiedroto un visu buržuāzisko partiju pretrunu un svārstības izmantošanai).

Otrais rezolūcijas punkts dod tā lūzuma raksturojumu, ko strādnieku kustība pārdzīvo Krievijā. Sakļausimies un iesim palīgā sociāldemokrātisko strādnieku jaunajai paaudzei, lai tā varētu atrisināt savu vēsturisko uzdevumu, atjaunināt partijas organizāciju, izstrādāt jaunas cīņas formas, it nemaz neatsakoties no „revolūcijas uzdevumiem un tās metodēm", bet, gluži otrādi, aizstāvot tos, gatavojot plašāku un drošāku bāzi šo metožu veiksmīgākai lietošanai nākošajā jaunajā revolūcijā.

Trešais rezolūcijas punkts notēlo tos apstākļus, kas apzinīgajos strādniekos it visur radījuši „tieksmi koncentrēt partijas sociāldemokrātiskos spēkus, stiprināt partijas vienību". Šo apstākļu priekšgalā stāv plašs kontrrevolu-cionars virziens. Ienaidnieks sakļaujas un uzbrūk. Vecajiem

ienaidniekiem — carismam, ierēdņu patvaļai un varmācībai, apspiestībai un nekaunīgam izsmieklam, kas nāk no muižnieku dzimtkungu puses — pievienojas jauns ienaidnieks: buržuāzijā, kas arvien vairāk apvienojas apzinātā, ar pašas pieredzi pastiprinātā naidā pret proleta- ji riatu. Revolucionārus iznīcina, spīdzina, moka kā vēl nekad. Revolūciju cenšas apspļaudīt, aptraipīt, izskaust no tautas atmiņas. Bet nevienā zemē nekad strādnieku šķira nav vēl ļāvusi ienaidniekiem atņemt nevienas revolūcijas, kas kaut cik pelna šo nosaukumu, galveno iekarojumu, proti: masu cīņas pieredzi, miljonu darba ļaužu un ekspluatēto pārliecību, ka tā nepieciešama ikvienam nopietnam sava stāvokļa uzlabojumam. Un Krievijas strādnieku šķira cauri visiem pārbaudījumiem iznesīs to gatavību revolucionārai cīņai, to masas varonību, ar ko viņa guva uzvaras 1905. gadā un pratīs uzvarēt vēl ne vienu reizi vien.

Mūs saliedē ne vien kontrrevolūcijas spaidi un kontr-revolucionaro noskaņojumu plosīšanās. Mūs saliedē arī katrs mazā, ikdienišķīgā praktiskā darba solis. Sociāldemokrātijas darbs Domē iet nelokāmi uz priekšu, albrīvoda- j ļ mies no sākumā neizbēgamajām kļūdām, pārvarēdams II skepticismu un vienaldzību, kaldinādams revolucionārās ' propagandas, aģitācijas, organizētas šķiru cīņas ieroci, ko ļ augsti vērtē visi sociāldemokrāti. Un ikviens legāls kon- J j gress, kurā piedalās strādnieki, ikviena legālā iestāde, kurā ļ iekļūst proletariats un atnes savu šķiras apzinīgumu, darba 11 interešu un demokrātijās prasību atklātu aizstāvēšanu, — I noved pie spēku saliedēšanas un pie kustības attīstības ļ visumā. Nekādas valdības vajāšanas, nekādas viņas mein- I simtniecisko un buržuāzisko sabiedroto viltības nespēj ' iznīcināt proletāriskās cīņas izpausmes visdažādākās un reizēm negaidītās formās, jo pats kapitālisms ar katru savas attīstības soli māca un saliedē, pavairo savu kapraču rindas un pastiprina viņu sašutumu.

Tajā pašā virzienā (tieksme uz parlejiskumu) darbojas sociāldemokrātisko grupu izkliedētība un ,,savrocība“ darbā, no kurām tik ļoti cieš mūsu kustība pēdējo pusotra līdz divu gadu laikā. Kļūst neiespējami kāpināt praktisko darbu bez spēku koncentrācijas, bez vadoša centra dibina-

Hanus. Centrālā Komiteja pieņēmusi veselu rindu lēmumu par šā centra organizāciju un funkcijām, par tā sastāva paplašināšanu ar praktiskiem spēkiem, par tā darba ciešāku savienošanu ar darbu uz vielām utt. Teorētiskās intereses, kas sastinguma laikā nenovēršami izvirzās pirmajā vielā, gluži tāpat prasa saliedēšanos, lai sociālismu vispār и и konkrēti marksismu kā vienīgo zinātnisko sociālismu varētu aizstāvēt pret buržuāzisko kontrrevolūciju, kas mobilizē visus spēkus cīņai pret revolucionārās sociāldemokrātijas idejām.

beidzot, pēdējais rezolūcijas punkts runā par sociāldemokrātiskās kustības idejiski politiskajiem uzdevumiem. Asais process sociāldemokrātiskajā kustībā 1908. un 1909. gadā novedis pie tā, ka arī šie uzdevumi līdz šim likuši nostādīti ārkārlīgi asi un atrisināti visnesaudzīgākajā Irakciju cīņā. Tā nebija nejaušība, bet gan nepieciešama parādība partijas organizāciju krizes un sabrukuma apstākļos. Bet tā tieši bija nepieciešamība, un iztirzājamās rezolūcijas vienbalsīgā pieņemšana ir uzskatāmi parādījusi kopējo tieksmi iet uz priekšu, no cīņas par apstrīdamajām pamattēzēm pāriet uz tēžu atzīšanu par neapstrīdamām un uz vienprātīgu pastiprinātu darbu, pamatojoties uz šo atzīšanu.

Rezolūcija atzīst, ka tagadējā vēsturiskā situācijā un buržuāzijas ietekme uz proletariātu neizbēgami rada divējāda Veida novirzienus sāņus no pareizā ceļa. Vienam no šiem novirzieniem būtībā ir šādas raksturlīnijas: „nelegālās sociāldemokrātiskās partijas noliegšana, tās lomas un nozīmes noniecināšana, mēģinājumi sašaurināt revolucionārās sociāldemokrātijas programas un taktikas uzdevumus iiu lozungus ult.“. Šo sociāldemokrātijas iekšējo kļūdu sakars ar konlrrevolucionaro buržuāzisko virzienu ārpus las ir saprotams. Buržuāzijai un carismam nav nekā nīstamāka par nelegālo sociāldemokrātisko partiju, kas ar savu darbu pierāda savu uzticību revolūcijas novēlējumiem, savu nelokāmo gribu nesaudzīgi cīnīlies pret sfolipiniskā , legalisma“ pamatiem. Buržuāzijai un carisma kalpiem nav nekā nīstamāka par sociāldemokrātijas revolucionārajiem uzdevumiem un lozungiem. Mūsu noteiktais uzdevums ir — aizstāvēt vienu un otru, un tieši nelegālā un legālā darba

savienošana sevišķi prasa no mums cīņu pret ikvienu nelegālās partijas „lomas un nozīmes noniecināšanu". Tieši nepieciešamība sīkākajos jautājumos, pieticīgākos apmēros, atsevišķu iemeslu dē] legālajos ietvaros aizstāvēt partijas poziciju prasa sevišķu vērību, lai šos uzdevumus un lozungus nesašaurinātu, lai cīņas formas maiņa nelikvidētu tās saturu, nesamazinātu tās nesamierinātību, neizkropļotu proletariāta vēsturisko perspeklivu un vēsturisko mērķi: vest visus darba ļaudis un ekspluatētos, vest visas tautas masas cauri vairākām buržuāziskām revolūcijām, kuras izkaro demokrātisko republiku, uz proletārisko revolūciju, kas gāž pašu kapitālismu.

Bet, no otras puses — un te mēs uzsākam otra novirziena raksturošanu — nevar praksē strādāt ikdienišķīgo revolucionāro sociāldemokrātisko darbu, ja neiemācās pārgrozīt tā formas, pielāgojot tās katra jauna vēstures momenta savdabīgumam. „Noliegt s.-d. darbu Domē un legālo iespēju izmantošanu, nesaprast viena un otra svarīgumu" ir tieši tāds novirziens, kas padara neiespējamu šķiriskas sociāldemokrātiskās politikas realizēšanu. Jaunais Krievijas vēsturiskās attīstības posms izvirza mums jaunus uz: devumus: tas nenozīmē, ka vecie uzdevumi jau būtu atrisināti, ka no tiem būtu atļauts atteikties — nē; bet tas nozīmē, ka jāņem vērā šie jaunie uzdevumi, ka jārod jaunas cīņas formas, jāizstrādā tām atbilstoša taktika un organizācija.

Ja partijā sākusi nodibināties vienprātība attiecībā uz šiem pamatjautājumiem, vienprātība attiecībā uz nepieciešamību „pārvarēt“ abus minētos novirzienus, galvenokārt paplašinot un padziļinot sociāldemokrātisko darbu, tadļ svarīgākais („sociāldemokrātiskās kustības idejiski poli-J lisko uzdevumu" pareizai noteikšanai) ir panākts. Šis panā-l kūms tagad sistemātiski jārealizē dzīvē, jāpanāk, lai šos' uzdevumus pilnīgi skaidri izprastu visas partijas aprindas,! visi vietējie darbinieki, līdz galam jānoskaidro, cik bīstami ir abi novirzieni visas darba nozarēs, jānostāda darbs tā, lai svārstīšanos uz vienu vai otru pusi padarītu neiespējamu. Praktiskie soļi, realizējot pieņemtos lēmumus, pašas ekonomiskās un politiskās cīņas vajadzības tad pašas par sevi parādīs, kā un kas te vēl darāms.

So vajadzību skaitā ir viena, kas rodas parastajā partijas dzīves gaitā (ja ir tāda „parastā gaita“). Mēs runā-jain par partijas konferenci, kas sapulcinātu kopā no visam Krievijas malām partijas sociāldemokrātisko organizāciju un grupu pārstāvjus, kuri patiesi nodarbināti vietējā darbā. Lai cik pieticīgs šis uzdevums, bet pašreizējais sabrukums ir to ārkārtīgi apgrūtinājis. Centrālās komitejas rezolūcija ņem vērā jaunās grūtības 'apgabala delegātu vēlēšanas, ko izdara atsevišķas vietējās šūniņas, nevis apgabalu konferences, ja jau to sasaukšana nav iespējama) un jaunos uzdevumus (pieaicināt ar padomdevēju balsstiesībām partijas darbiniekus no legālās kustības).

Objektivie apstākļi prasa, lai partijas organizācijas pamatā būtu pēc apmēriem un arī pēc tagadējām darba formām nelielas nelegālās strādnieku šūniņas. Bet, lai tagadējos smagajos apstākļos iemācītos strādāt revolucionāro sociāldemokrātisko darbu sistemātiski, nelokāmi, plānveidīgi, no tām jāprasa daudz vairāk iniciativas un pašdarbības nekā agrāk, jo vairāk tāpēc, ka palīdzību no pieredzes bagātiem vecajiem biedriem tām lielāko tiesu nav ko gaidīt. Arī šīs šūniņas nevar atrisināt uzdevumu — pastāvīgi ietekmēt masas un nodibināt mijiedarbību ar tām, nenodibinot, pirmkārt, ciešus savstarpējus sakarus un, otrkārt, neradot atbalsta punktus visādu un daždažādu legālu iestāžu veidā. No tā izriet nepieciešamība neatliekami, vispirms, nekavējoties un par katru cenu sasaukt šo nelegālo šūniņu delegātu konferenci. No tā izriet nepieciešamība pieaicināt partijniekus sociāldemokrātus no legālās kustības, pieaicināt pārstāvjus „no legālās kustības sociāldemokrātiskām grupām, kuri var nodibināt ciešus organizatoriskus sakarus ar vietējiem partijas centriem". Kas no mūsu legālajiem sociāldemokrātiem ir paliesi, īstenībā, ne vārdos vien partejisks, kas no viņiem ir patiesi sapratis iepriekš minētos jaunos darba apstākļus un revolucionārās sociāldemokrātijas veco uzdevumu savienošanu ar tiem, kas neliekuļoti grib strādāt, lai izpildītu šos uzdevumus, kādas grupas patiesi grib nodibināt ciešus organizatoriskus sakarus ar partiju — to var noteikt tikai uz vietas, pašā ikdienas nelegālā darba gailā.

Cerēsim, ka šajā darbā tagad sakļausies visi sociāldemokrātiskie spēki, ka pie konferences sagatavošanas enerģiski ķersies centra un vietējie partijas darbinieki, ka šī konference palīdzēs galīgi nostiprināt mūsu partijas vienību un vienprātīgi virzīt uz priekšu daudz plašākas, daudz stiprākas, daudz elastīgākas proletāriskās bāzes radīšanu nākamajām revolucionārajām kaujām.

Social-Demokrat*\ 11. nr., 1910. g. Iespiests pēc avīzes „Social-Demo~

13. (26.) februāri krāt" teksta

LIKVIDATORU ,BALSS“ PRET PARTIJU 54 (ATBILDE AVĪZEI „GOLOS SOCIĀL DEMOKRĀTĀ")

Avīzes „Golos Social-Demokrata“ 19.—20. nr. un biedru Akselroda, Dana, Martova un Martinova manifests, kurš izdots atsevišķi ar nosaukumu „Vēstule biedriem", ir tāda bumba, kas domāta partijas uzspridzināšanai tūliņ pēc tās apvienošanās plēnuma, ka esam spiesti nākt klajā ar nekavējošu, kaut arī īsu, kaut arī nepilnīgu brīdinājumu un darīt uzmanīgus visus sociāldemokrātus.

Sāksim ar to, ka avīze „Golos Social-Demokrata" apšauda mūs, apšauda СО redakciju. Biedra Martova personā lā apsūdz mūs par Martova raksta nosūtīšanu ievietošanai avīzes pielikumā „Diskussionnij Ļistok" 5“. „Mans raksts nebūt nediskutē par plēnuma lēmumiem", raksta un pasvītro b. Martovs; burtiski tas pats atkārtots „Vēstulē biedriem".

Ikviens, kas gribēs izlasīt b. Martova rakstu ar nosaukumu „Uz pareizā ce|a“, redzēs, ka šis raksts tieši diskutē plēnuma lēmumus, tieši nostājas pret lēmumu par СО sastāvu, sīki motivē teoriju par virzienu tiesību vienlīdzību, par virzienu „neitralizāciju'1. Brēcošā nepatiesība, ko runā 1>. Martovs un visa avīzes „Golos" redakcija, it kā apstrīdamais raksts „nediskutē" plēnuma lēmumus, izklausās kā lieša ņirgāšanās par partijas lēmumu.

Ja ir kāds, kam atšķirība starp plēnuma lēmumu diskutēšanu un plēnuma Unijas godprātīgu ievērošanu pašā СО nav skaidra, tad mēs uzaicinām tādus cilvēkus un it īpaši meņševikus pārdomāt b. Pļechanova pamācošo rakstu šajā СО nr-ā un ne mazāk pamācošo lā paša autora „Dņevņik

Social-Demokrala“ 11. nr-u. Neviens meņševiks, ja tas negribēs ņirgāties par partijas lēmumu un par partijas apvienošanos, nevarēs noliegt, ka ,,Dņevņikā“ b. Pļecha-novs diskutē plēnuma lēmumus, bet rakstā „Aizstāvot pagrīdi" viņš aizstāv partijas līniju. Vai var nesaprast šo atšķirību, ja nedzenas pēc ļaunprātīgā mērķa — izjaukt plēnuma lēmumu realizēšanu?

Bet ar to vien nepieliek, ka b. Martovs un visa avīzes „Golos" redakcija runā brēcošu nepatiesību, it kā raksts „Uz pareizā ceļa" nediskutējot plēnuma lēmumus. Rakstā ir kaut kas daudz ļaunāks. Viss raksts ir pamatots uz teoriju par nelegālās partijas, t. i., KSDSP, no vienas puses, un legalistu, kas atrāvušies no partijas un grib saukties par sociāldemokrātiem, no otras puses, tiesību vienlīdzību. Viss raksts ir pamatots uz teoriju par šo strādnieku avangarda „divu daļu“, „sociāldemokrātijas divu daļu“ sašķelšanu, kurām būtu jāsavienojas, pamatojoties uz tiem pašiem „tiesību vienlīdzības un neitralizācijas" principiem, pēc kuriem vienmēr savienojas jebkuras sašķēlušās veselās vienības daļas!

Vietas trūkums neļauj mums pavairot citātus, lai apstiprinātu tādu Martova uzskatu raksturojumu. Tas tiks izdarīts vairākos citos rakstos, ja tas vispār būs vajadzīgs, jo diez vai kāds apņemsies noliegt, ka Martova rakstā ir „tiesību vienlīdzības teorija".

Bet šī jaunā teorija ir tieša nostāja pret plēnuma lēmumiem, vēl vairāk: tā ir tieša ņirgāšanās par tiem. Šo lēmumu saturs, kas ir skaidrs visiem, kuri godprātīgi izpilda plēnuma lēmumus, ir tāds, ka jālikvidē partijnieku meņševiku un partijnieku boļševiku, šo divu veco frakciju, šķelšanās un nepavisam ne „šķelšanās" starp visiem legalisliem vispār un mūsu nelegālo KSDSP. No partijas atrāvušies legalisti nebūt netiek uzskatīti par partijai līdzīgu vai tiesībās partijai vienlīdzīgu „sociāldemokrātijas daļu". Taisni otrādi, viņus sauc atpakaļ partijā ar noteikti izteiktu nosacījumu -— saraut saites ar likvidatorismu (t. i., ar legalismu par katru cenu) un pieņemt partijas viedokli, pāriet uz „partejisku dzīves veidu". CK vēstule par konferenci, šis oficiālais un partijai noteikti obligātais plēnuma rezolūciju komentārs, pilnīgi skaidri saka, ka par lo, vai legalist! ir partejiski darbā, jaspriež nelegālām organizācijām^27, t. i., speciāli noraida „tiesību vienlīdzības teoriju"!

So GK vēstuli pēc speciālā plēnuma lēmuma sastādījusi īpaša komisija, kas sastāvēja no biedriem Grigori jace, Ino-kentija^57 un Martova. Visa šī komisija vienbalsīgi apstiprināja vēstuli. Tagad b. Martovs — it kā kāda jauna gara ietekmēts — maina fronti, saraksta rakstu, kas caur un cauri piesātināts ar tieši pretēja teoriju, un tad vēl sūdzas, it kā ņirgādamies par partiju, kad šo rakstu pasludina par diskusijas rakstu!

Pats par sevi skaidrs, ka šī tiesību vienlīdzības teorija, kas visos pārējos avīzes „Golos" rakstos izteikta vēl asāk un rupjāk nekā Martovam, īstenībā noved pie partijas pakļaušanas likvidatoriem, jo tāds legalists, kas nostāda sevi pretī nelegālajai partijai, uzskatot sevi par liesībās vienlīdzīgu ar to, nav arī nekas cits kā likvidators. Policijas vajātā nelegālā s.-d. „tiesību vienlīdzība" ar legalistu, ko nodrošina viņa legalitāte un viņa atrautība no partijas, patiesībā ir strādnieka un kapitālista „tiesību vienlīdzība".

Viss tas ir tik acīm redzams, avīzes „Golos" ņirgāšanās par plēnuma lēmumu un tā izskaidrojumu CK vēstulē ir tik atklāta, ka Martova rakstu nevar nosaukt citādi kā vien par tādu, kas norāda „pareizo ccļu“ ... likvidatoru uzvarai pār partiju.

Partijnieki meņševiki ir jau pamanījuši šīs briesmas. Pierādījums — „Dņevņik Social-Demokrata" 11. nr., kur meņševiks PJechanovs, tikai izlasījis plēnuma rezolūciju, vēl neredzējis CK „Vēstuli", speciāli norāda uz to, ka gadījumā, ja „nevērīgi izturēsies" pret rezolūcijas vārdiem par legalisliem, kas „grib nodibināt stiprus organizatoriskus

sakarus ar vietējiem partijas centriem", „„likvidatori var te ierīkot sev ērtas pakaļdurtiņas“ (20. ipp.).

Vai nav skaidri redzams, ka Pļechanovs ir lieliski izpētījis savus golosiešus? Viņš ir norādījis uz tām pašām likvidatoru pakaļdurtiņām, kuras ar visiem spēkiem, gandrīz visos rakstos, no pirmās līdz pēdējai rindiņai „izstrādā" avīzes „Golos Social-Demokrata" 19.—20. nr. Vai mums nav tiesības nosaukt to par likvidatoru „Balsi"?

Ciktāl aiziet golosieši, aizstāvot likvidatorismu, rāda šāda vieta „Vēstulē biedriem":

... „СО ... jāiekaro sev uzticība tiklab veco pagrīdes organizāciju dzīvotspējīgo elementu vidū...“ (partijas pagrīdes organizācijas pilnīgi uzticas ir CK, ir СО; smieklīgi būtu te runāt par „iekarošanu")... „kā arī jauno atklāto organizāciju vidū, kuras tagad ir galvenais sociāldemokrātiskā darba centrs" (lūk, kā!). Tātad no partijas atrāvušies legalisti ir galvenais centrs. Ne viņiem jāiekaro partijas uzticība, ne viņiem jākļūst par īstiem partijniekiem, jāiestājas partijā, jāatgriežas pie partejiskuma, bet partijai СО personā „jāiekaro viņu uzticība" — acīm redzot ar to maskoto likvidatorisma aizstāvēšanu, ar to pakaļdurtiņu ierīkošanu likvidatorismam, kuras mēs redzam avīzē „Golos"!!

Viss b. F. Dana raksts „Cīņa par legalitāti" ir caur un cauri likvidatoriskā gara piesātināts, kas noiet jau līdz tiešam reformismam. Runādams par to, ka „cīņa par legalitāti" ir „viens no revolucionārajiem pamatuzdevumiem", ir „karogs" ult., b. Dans aizstāv ne sociāldemokrātu, bet kadetu viedokli. „Nelegālā saliedētība kā nepieciešamais ierocis cīņā par legalitāti", pasludina b. Dans. Tas ir kade-tiski. Kadetiem partija ir nelegālā, bet viņu nelegalilate ir tieši tikai „nepieciešamais ierocis cīņā par legalitāti". Sociāldemokrātijai legālā saliedētība pašlaik ir viens no nepieciešamajiem nelegālās partijas ieročiem.

... „Tikai no tās" (cīņas par legalitāti) „viedokļa, tikai tās vārdā pašlaik iespējama proletariāta tāda cīņa, kas izvirza sev... par mērķi... patvaldības gāšanu"...

Šis spriedums atkal jāapgriež otrādi, lai tas kļūtu par sociāldemokrātisku spriedumu. Tikai no cīņas viedokļa par patvaldības gāšanu, tikai šās cīņas vārdā iespējams īsti

sociāldemokrātisks darbs legālās organizācijās. Tikai tās cīņas vārdā, kas notiek par neapcirptām proletariāta revolucionārām prasībām, tikai no revolucionārā marksisma programas un taktikas viedokļa sociāldemokrātijā var patiesi sekmīgi izmantot visas un visādas legālās iespējas, var un ir nepieciešams ļoti neatlaidīgi aizstāvēt šīs iespējas un pārvērst tās par mūsu partijas darba atbalsta punktiem.

liet arī tas vēl nav viss. Golosieši sit plēnuma lēmumiem tieši sejā, kad tiklab savā vēstulē, kā arī savā avīzē aģitē par avīzes „Golos" turpināšanu pretēji CK lēmumiem. Mēs te neiztirzāsim to smieklīgo un nožēlojamo sofistiku, ar ko grib attaisnot partijas lēmumu neievērošanu. Mēs labāk aprobežosimies — vismaz šajā īsajā rakstiņā — ar atsaukšanos uz partejiskā meņševisma balsi, uz ,,Dņevņika“ 11. nr-u. Biedrs Pļechanovs paredzējis arī šīs likvidatoru pakaļdurtiņas, tieši, vienkārši un skaidri pasacīdams to, par ko nevar šaubīties neviens lojāls sociāldemokrāts: „aģitacija pret avīzes ,,Golos“ slēgšanu", raksta viņš 18. Ipp., — nozīmē „aģitāciju pret frakcijas likvidēšanu, t. i., pārvērst par nulli pašu galveno no CK plenārsēdes iespējamiem rezultātiem". Kas ir avīze „Golos Social-Demokrata" zināma virziena meņševikiem? Tā ir viņu faktiskais frakcionarais — turklāt neatbildīgais — centrs.

Tieši tā. Pārvērst par nulli apvienošanos — lūk, kāda būtībā ir avīzes „Golos" 19.—20. nr-a un avīzes „Golos" četru redaktoru manifesta nostāja pret plēnuma lēmumiem. Pēc apvienošanās plēnuma viņi daudz atklātāk, daudz nekautrīgāk sākuši aizstāvēt Iikvidatorismu nekā pirms plēnuma. Kad viņu manifests meņševikiem paziņo, ka CK Ārzemju biroja vēstule grupām6S, vēstule, kas aicina nodibināt īstu vienību, pieņemta pret CKAB locekļu meņše-viku un bundistu balsīm, tad ikviens saprot, ka te ir runa par Slikti maskotu aicinājumu nepakļauties šai vēstulei, izjaukt apvienošanos ārzemēs. Lai partijnieki meņševiki, kas nosoda golosiešus, atmet nosodīšanu un ķeras pie darba, ja viņi grib par katru cenu aizstāvēt partijas apvienošanos. Tagad šī apvienošanās atkarīga no partijniekiem meņševikiem, no tā, vai viņi ir sagatavoti un spējīgi sākt tiešu cīņu

tiklab pret ārzemju, kā ari pret Krievijas golosiešu likvidatoru „faktisko centru”.

Šis Krievijas centrs, Krievijas MC (meņševiku centrs), tieši uzstājas avīzes „Golos” 19.—20. nr-ā, uzstājas ar „atklātu vēstuli”, kurā P]eclianovu pasludina par „meņše-visma ideju likvidatoru”. Meņševiku aiziešanu no partijas šis Krievijas MG izskaidro, — pareizāk gan būs teikt: attaisno, — „ar vispār zināmo parādību: partijas šūniņu pamiršanu”!! Aizejošos, saka mums MG manifests, „apzināti netaisni sauc par likvidatoriem” (avīzes „Golos” 24. lpp.).

Mes jautajam sociāldemokrātiem, kas spēj but kaut cik objeklivi, mēs jautājam it īpaši strādniekiem sociāldemokrātiem bez virzienu izšķirības, vai tāda MC manifesta parādīšanās otrā dienā pēc plēnuma nenozīmē apvienošanās lietas pārvēršanu par nulli?

Mēs uzskatām par savu pienākumu paziņot visai partijai-šā slavenā — esam pārliecināti, ka tas k|ūs herostratiski slavens — dokumenta parakstītāju vārdus: 1) Augustovskis,

2) Antons, 3) Vadims, 4) V. Petrova, 5) Georgijs, 6) Georgs, 7) Jevg. Ga—azs, 8) Kramoļņikovs, 9) D. Koļcovs, 10) Nat. Michailova, 11) Romans, 12) Romuls, 13) Solomonovs, 14) Čerevaņins (nu, kā nu ne!), 15) Jurijs, 16) J. P—ijsB0.

„Šie paraksti — raksta avīzes „Golos” redakcija — ir redakcijai labi pazīstamu, vecu partijas darbinieku paraksti; daži no viņiem bija atbildīgi darbinieki partijā”.

Šos vārdus, atbildēsim mēs, pienaglos pie kauna staba visi apzinīgie sociāldemokrātiskie strādnieki, kad viņi izlasīs avīzes „Golos S.-D.” 19.—20. nr-u, kad viņi

iepazīsies ar plēnuma lēmumiem, kad viņi uzzinās šādu faktu:

GK Krievijas birojs atsūtīja šajās dienās uz GKAB (Centrālās Komitejas izpildu organam ārzemēs) oficiālu vēstuli. Šajā vēstulē burtiski teikts:

... „М ē s и z a i c i n ā j ā m b i e d г и s : M i c hail иe<l, R o-m а n и и n J и rij u“ (i e p г i e к š mē s jau pasvītrojām š о s v ārdus) „и z s а к f da r b u, b e l d a h ū j ā m n о v i ņ i e m atbild i, kurā te i к t s, к a v i ņ i uzskatot par kaitīgie m n e v i en pl e n и m а I ē m и m и s, b e t uzskatot par kaitīgu pašu CK pastāvēšanu.

Vz šā pamat a viņi atsakās ierasties pat uz v i e n и sēdi ko opt aci ja i“[28]...

(Paskaidrosim no savas puses: meņševiku centra barveži ne vien paši atsakās atbalstīt CK, bet atsakās arī ierasties citu meņševiķu kooptēšanai, meņševislisko strādnieku kooptēšanai, labi zinādami, ka atteikšanās ierasties koopta-cijas lietā bremzē CK darbu, bremzē tās konstruēšanos, spiež CK varbūt uz mēnešiem atlikt sava kā CK darba sākšanu.)

Tātad tie paši cilvēki, kuri ar Akselroda, Dana, Martova un Martinova atbalstu un piekrišanu paziņo presē, ka Pļechanovs viņus ,,apzināti netaisni sauc par „likvidato-riem^28‘“, tieši grauj pašu CK pastāvēšanu, pasludina tās pastāvēšanu par kaitīgu.

Tie paši cilvēki, kas nelegālajā presē (caur avīzi ,,Golos“) un legālajā presē (caur liberāļiem) klaigā par „vispār zināmo parādību: partijas šūniņu pamiršanu“, paši izjauc mēģinājumus sakārtot, atjaunot, laist darbā šīs šūniņas un pat tādu šūniņu kā CK.

Lai tagad zina visi s.-d., uz ko biedru Akselroda, Dana, Martova, Martinova manifests ir tēmējis, runādams par „atklātās kustības darbiniekiem, kuri tagad stāv proletariāta cīņas galvenajos priekšposteņos^28^1. Lai tagad zina visi

s.-d., pie kuriem griežas avīzes „Golos^29 redakcija, kad tā raksta: „mums gribētos, lai biedri^29 (Michaili, Romani,

Juriji) „novērtētu lū roba nozīmi, kāds tagad izsists oficiālajā dogmā, kura partijas organizāciju tiešām bi ja nosodījusi uz nenovēršamu pamiršanu, un pamēģinātu ieņemt pozīcijas, ko viņiem^1* (Michailiem, Romāniem, Jurijiem) „atver šis robs“.

Mēs griežamies pie visām mūsu partijas organizācijām, pie visām grupām un jautājam tām, vai tās ir nodomājušas ciest šo ņirgāšanos par sociāldemokrātiju? Vai ir pieļaujams tagad palikt nolikumu pasivam vērotājam vai arī katrā ziņā jāuzsāk noteikta cīņa pret virzienu, kas grauj pašas partijas pastāvēšanu?

Mēs jautājam visiem Krievi jas s.-d„ vai viņi var vēl tagad šaubīties par to, kāda ir praktiskā, reāli politiskā nozīme „teorijai par tiesību vienlīdzību^11 virzieniem, tiesību vienlīdzību legalistiem un nelegālajai partijai, teorijai par „cīņu par legalitāti^11 utt., u. tml.?

Šīs teorijas, šie prātojumi, šīs pakaļdurtiņas ir no vārdiem kaldināts vairogs, aiz kura slēpjas tādi sociāldemokrātijas ienaidnieki kā Michaili, Romani, Juriji, tādi viņu politiskie atbalstītāji kā sešpadsmit meņševiki herostrati, tādi viņu idejiskie vadoņi kā literāti, kas vada avīzi „Golos ļik-vidatorov“.

Tātad: avīzes „Golos Social-Demokrata^11 19.—20. nr. un četru avīzes „Golos^11 redaktoru šķeltnieciskais manifests „Biedriem^11 ir tieša aģitacija:

par frakcio n aru orgānu, pret v i enību,

pret apvienošanos ārzemēs,

par labu atklātam likvidatorismam,

par labu pašas С К pastāvēšanas tiešajiem

pretiniekiem,

Pret partiju!

Sazvērestība pret partiju ir atklāta. Visi, kam vien dārga KSDSP pastāvēšana, celieties, lai aizstāvētu partiju!

„Social-Demokrat”, 12. nr., 1910. g. Iespiests pēc avīzes ..Social-Demo-

23. martā (5. aprīli) krāt“ teksta, kas salīdzināts ar Atsevišķā novilkuma teksfu

PAR KO CĪNĪTIES?

Domē valdošās oktobristu partijas nesenā uzstāšanās sakarā ar labējo kadetu runām Domē un ārpus tās bez šaubām ir visai simptomatiski nozīmīga. „Mēs esam izolēti valstī un Domē“, — tā sūdzējās kontrrevolucionaro kapitālistu partijas galva Gučkova kgs. Bet vechovietis Bulgakova kgs it kā piebalso viņam žurnālā „Moskovskij Ježe-ņedje)ņik“: ...„tiklab reakcija, kā arī revolūcija noliedz „personas neaizskaramību*1; gluži otrādi, ar sirdi un dvēseli sludina tās ,,aizskaramību“ — gluži tāpat Markovs 2. ar cittautiešu vajāšanu un grautiņu morāli un s.-d. Gegečkori, kas personas neaizskaramības vārdā apelē pie „Krievijas otrās lielās revolūcijas** “ (8. nr., 1910. g. 20. februārī, 25. Ipp.).

,.Mēs gaidām**, griezās Gučkova kgs Dome pie cara valdības, ar to konstatēdams, ka līdz šim buržuāzijā, kas ar sirdi un dvēseli bija nodevusies kontrrevolūcijai, nevar atzīt savas intereses par nodrošinātām, nevar redzēt nekā īsti droša un stabila bēdīgi slavenās „atjauninātās" iekārtas radīšanas nozīmē.

Bet vechovietis Bulgakovs piebalso: ...„ar nerimstošām sāpēm es domāju veco, rūgto un sāpīgo domu: tas taču ir viens un tas pats (t. i., tiklab reakcija, kā revolūcija ir viens un las pats, proti —)... tas pats varmācīgi realizētais maksimālisms... Jo pēdējā laikā daži jau atkal sāk ilgoties pēc jaunas revolūcijas, it kā tagad, pēc pārdzīvotās pieredzes, varētu no tās sagaidīt ko citu kā vien galīgu Krievijas sabrukumu** (32. Ipp.).

Tiklab lielākās buržuāziskās partijas vadonis Domē, kā ari liberālajā „sabiedrībā" populārais labēji kadetiskais publicists (,,Vechi“ iznāk piektajā izdevumā) — abi sūdzas, abi vaid, abi konstatē, ka viņi esot izolēti. Idejiski izolēti reakcijas maksimalistu un revolūcijas „maksimalistu" vidū, melnās sotņas varoņu vidū, kā ari to vidū, kas „ilgojas pēc jaunas revolūcijas" (liberāļu?), „izolēti Domē un valsti".

ŠI „centra" izolēlība, tās buržuāzijas izolēlība, kura grib veco režimu grozīt, bet negrib pret to cīnīties, kuragrib „atjaunināt" carismu, bet baidās to nogāzt, — šī parādība nav nekas jauns Krievijas revolūcijas vēsturē. 1905. gadā, kad nelokāmi pieauga masu revolucionārā kustība, dodama carismam triecienu pēc trieciena, „izolēti" jutās ir kadeti, ir oktobristi. Kadeti (toreizējie „osvoboždcnci") sāka turēties pretim jau pēc 1905. g. 6. augusta, izsakoties pret Buli-gina Domes boikotu. Oktobristi galīgi „iespītējās" pēc 17. oktobra. 1906. un 1907. gadā kadeti bija „izolēti" abās Domēs, bija bezspēcīgi izmantot savu vairākumu, nevarīgi savā svārstībā starp carismu un revolūciju, starp meln-simlnieciskajiem muižniekiem un proletariāta un zemnieku uzbrukumu. Neraugoties uz vairākumu abās Domēs, kadeti visu laiku bija izolēti, bija iespiesti starp Trepovu un īsto revolucionāro kustību un ar negodu nogāja no skatuves, neguvuši nevienu uzvaru. 1908. un 1909. gadā oktobristi bija III Domē vairākumā, gāja roku rokā ar valdību, atbalstīja to ne aiz bailēm, bet pēc labākās sirdsapziņas, — un tagad viņi ir spiesti atzīt, ka patiesībā komandēja nevis viņi, bet melnsimtnieki, ka oktobristiskā buržuāzijā ir izolēta.

Tādi ir rezultāti attiecībā uz buržuāzijas vēsturisko lomu Krievijas buržuāziskajā revolūcijā. Pieredze, ko deva notikumiem visbagātākā piecgade (1905.—1909. gads), kura visalklātāk izvērsa masu cīņu, šķiru cīņu Krievijā, pierādīja ar faktiem, ka abi mūsu buržuāzijas spārni, ir kadetiskais, ir oktobristiskais, kā izrādījās, īstenībā bija revolūcijas un kontrrevolūcijas cīņas neitralizēti, bija bezspēcīgi, nevarīgi, nožēlojami, tādi, kas šaudās starp naidīgām nometnēm.

Ar savu nepārtraukto revolūcijas nodevību buržuāzijā

ir pilnīgi nopelnījusi tās rupjās dunkas, lo zākāšanu, to apspļaudīšanu, ko tā jau tik ilgi saņem no melnsimtnieciskā carisma, no cara un muižnieku melnās solņas. Un, pro-lains, nevis kaut kādas sevišķas morāliskās īpašības radīja šo buržuāzijas nodevību un šo vēsturisko atmaksu, ko tā sapērna, bet gan kapitālistu šķiras pretrunīgais ekonomiskais stāvoklis mūsu revolūcijā. Šī šķira no revolūcijas baidījās vairāk nekā no reakcijas, no tautas uzvaras vairāk nekā no carisma saglabāšanas, no muižnieku zemes konfiskācijas vairāk nekā no dzimtkungu varas saglabāšanas, buržuāzijā nepiederēja pie tiem elementiem, kuriem nekas nebija zaudējams lielajā revolucionārajā kaujā. Tāds elements mūsu buržuāziskajā revolūcijā bija likai proletariats un līdz ar viņu izputinātās zemniecības miljoni.

Krievijas revolūcija apstiprināja to domu, ko no lielo buržuāzisko revolūciju vēstures Rietumos bija secinājis Engelss, proti: lai panāktu pat tikai to, kas tieši nepieciešams buržuāzijai, revolūcijai vajadzēja iet tālāk par buržuāzijas prasībām®2. Un Krievijas proletariats ir vedis, ved un vedīs mūsu revolūciju uz priekšu, dzenot notikumus tālāk par lo robežu, kur tos gribētu apturēt kapitālisti un liberaji.

Banketu kampaņā. 1904. gadā liberaji visādi aizturēja s.-d., bīdamies no viņu trauksmainās iejaukšanās. Strādnieki neļāva sevi iebiedēt ar iebiedētā liberāļa rēgu un virzīja kustību uz priekšu — pretī 9. janvārim, pretī Viskrievijas nepārtraukto streiku vilnim.

Liberālā buržuāzijā, ieskaitot tolaik „nelegālos” „osvo-boždencus”, aicināja proletariātu piedalīties Buligina Domē. Proletariats neļāva sevi iebiedēt ar iebiedētā liberāļa rēgu un virzīja kustību uz priekšu — pretī lielajam oktobra streikam, pretī pirmajai tautas uzvarai.

Pēc 17. oktobra buržuāzijā sašķēlās. Oktobristi noteikti nostājās kontrrevolūcijas pusē. Kadeti pameta tautu un metās Vitos priekšistabā. Proletariats gāja uz priekšu. Nostājies tautas priekšgalā, tas mobilizēja lādas miljonu masas patstāvīgai vēsturiskai darbībai, ka dažas nedēļas īstas brīvības reiz par visām reizēm novilka neizdzēšamu robežu starp veco un jauno Krieviju. Proletariats pacēla kustību līdz augstākajai iespējamai cīņas formai, līdz

III II). sēj.

bruņotās sacelšanās cīņai 1905. g. decembrī. Šajā cīņā tas cieta neveiksmi, bet netika sakauts. Viņa sacelšanos apspieda, bet viņš panāca to, ka saliedēja kaujā visus tautas revolucionāros spēkus, neļāva sevi demoralizēt ar atkāpšanos, parādīja masām — pirmoreiz Krievijas jauno laiku vēsturē parādīja masām — ka ir iespējama un nepieciešama cīņa līdz galam. Proletariats tika atsviests atpakaļ, bet tas neizlaida no rokām diženo revolūcijas karogu, un tai laikā, kad kadetu vairākums I un II Domē atsacījās no revolūcijas, centās to noslāpēt, ņēmās pārliecināt Trepovu un Stolipinus par to, ka viņi grib un var to noslāpēt, — proletariats atklāti pacēla šo karogu, joprojām sauca uz cīņu, audzināja, saliedēja, organizēja spēkus šai cīņai.

Strādnieku deputātu Padomes visos lielajos rūpniecības centros, vesela rinda kapilalam ar varu izrauto ekonomisko iekarojumu, zaldatu deputātu Padomes armijā, zemnieku komitejas Gurijā. un citās vietās, beidzot pārejošas „republikas" vairākās Krievijas pilsētās — viss tas bija sākums varas iekarošanai proletariāta rokās, balstoties uz revolucionāro sīkburžuaziju, it īpaši uz zemniecību.

1905. g. decembra kustība ir dižena tāpēc, ka tā pirmoreiz „nožēlojamu nāciju, vergu nāciju" (kā teica N. G. Čer-niševskis 60. gadu sākumāб3) pārvērta par nāciju, kas proletariāta vadībā spēj novest līdz galam cīņu pret patvaldības riebekli un iesaistīt šajā cīņā masas. Šī kustība ir dižena tāpēc, ka proletariats te pieredzē parādīja, ka demokrātiskām masām ir iespējams iekarot varu, ka Krievijā ir iespējama republika, parādīja, „kā to dara^1’, parādīja masu praktisko pieeju pie šā uzdevuma konkrētās veikšanas. Ar decembra cīņu proletariats atstāja tautai vienu no tiem mantojumiem, kas idejiski politiskā ziņā. spēj būt par bāku vairāku paaudžu darbam.

Un jo tumšāk sabiezē tagad trakojošās reakcijas mākoņi, jo zvēriskāk rīko jas konlrrevolucionarā cariskā melnā sotņa, jo biežāk nākas redzēt, ka pat oktobristi krata galvu, sacīdami, ka „viņi gaida" reformas un nevar sagaidīt, jo biežāk „pēc jaunas revolūcijas ilgojas" liberāļi un demokrāti, jo nekrietnākas kļūst vechoviešu runas („vajag apzinīgi negribēt revolūciju": Bulgakovs, turpat, 32. Ipp.), — toties enerģiskāk strādnieku partijai jāatgādina tautai, par ko cīnīties.

Par to, ka par 1905. gada spraustajiem mērķiem, par uzdevumiem, kuru realizēšanai cieši bija tuvojusies toreizējā kustība, tagad sakarā ar apstākļu maiņu, sakarā ar tagadējā vēsturiskā momenta citādo situāciju jācīnās citādās formās, — par to mēs esam jau vairākkārt runājuši. Patvaldības mēģinājumi pārkārtoties pēc buržuāziskās monarchijas tipa, tās ilgstošā vienošanās ar muižniekiem un buržuāziju III Domē, jaunā buržuāziskā agrarā politika utt. — viss tas ievedis Krieviju savdabīgā attīstības posmā, izvirzījis strādnieku šķiras priekšā ilgstošus jaunas proletāriskās armijas — un jaunas revolucionārās armijas — sagatavošanas uzdevumus, uzdevumus audzināt un organizēt spēkus, izmantot Domes tribini un visas iespējas, kādas dod pusatklātā legālā darbība.

Jāprot ieturēt mūsu taktikas līniju, jāprot izveidot mūsu organizāciju tā, lai, ņemot vērā mainījušos stāvokli, nesamazinātu cīņas uzdevumus, neapcirptu tos, nenoniecinātu idejiski politisko saturu pat visvienkāršākajam, mazāk spilgtajam, no pirmā acu uzmetiena sīkajam darbam. Ja mēs izvirzītu, piemēram, sociāldemokrātiskai partijai cīņas lozungu par atklātu strādnieku kustību, tad tieši tā mēs samazinātu uzdevumus un laupītu cīņai tās idejiski politisko saturu.

Kā patstāvīgs lozungs tas ir nevis sociāldemokrātisks, bet kadetisks lozungs, jo tikai liberāļi sapņo par atklātu strādnieku kustību bez jaunas revolūcijas (un, sapņojot par to, sludina tautai viltus mācības). Tikai liberāļi ierobežo savus uzdevumus ar blakus mērķi, cerēdami — tāpat kā Rietumeiropas liberāļi — samierināt proletariātu ar ..reformētu", nospodrinātu, „uzlabotu" buržuāzisku sabiedrību.

Sociāldemokrātiskais‘proletariats ne tikai nebaidās no lāda iznākuma, bet, gluži otrādi, viņš ir pārliecināts, ka ikkatra reforma, kas pelna šādu nosaukumu, ikkatrs viņa darbības ietvaru, viņa organizācijas bāzes, viņa kustības brīvības paplašinājums desmitkāršos viņa spēkus un palielinās viņa cīņas revolucionāro masveidību. Bet tieši tādēļ, lai panāktu savas kustības ietvaru paliesu paplašināšanu,

10‘

lai panāktu daļēju uzlabojumu, liesi tādēļ jāizvirza prole-tarisko masu priekšā neapcirpti, nesaīsināti cīņas lozungi. Daļējie uzlabojumi var būt (un vēsturē vienmēr ir bijuši) tikai revolucionārās šķiras cīņas blakus rezultāts. Tikai izvirzot strādnieku masu priekšā visā plašumā, visā diženumā tos uzdevumus, kurus mūsu paaudzei mantojumā atstājis 1905. gads, mēs varam īstenībā paplašināt kustības pamatus, iesaistīt lajā lielas masas, iedvest viņām to pašaizliedzīgās revolucionārās cīņas noskaņojumu, kas nospiestās šķiras vienmēr ir vedis pretī uzvarai pār viņu ienaidniekiem.

Nenoniecināt nevienu, ne vismazāko iespēju darboties atklāti, cīnīties atklāti, paplašināt kustības bāzi, iesaistīt ta jā jaunus un jaunus proletariāta slāņus, izmantot ikvienu vāju punktu kapitālistu pozicijā, lai tai uzbruktu un panāktu dzīves uzlabojumus, un tai pašā laikā piesātināt visu šo darbību ar revolucionārās cīņas garu, pie katra kustības soļa un pie katra tās pagrieziena paskaidrot pilnīgi visus tos uzdevumus, pie kuriem mēs piegājām 1905. gadā un kurus mēs toreiz neatrisinājām, — lūk, kādai jābūt Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas politikai un taktikai.

„Social-Demokral”, 12. nr., 1910. o. Iespiests pēc auizcs Social-Dcmo-

23. martā (5. aprill) krāt" teksta

KARAGĀJIENS PRET SOMIJU

1010. g. 17. martā Slolipins iesniedza Valsts domei projektu „par kārtību, kādā izdodami Somiju skarošie likumi un nolikumi ar vispār valstisku nozīmi". Zem šā kroņa birokrātiskā virsraksta slēpjas visnekautrīgākais patvaldības karagājiens pret Somijas brīvību un patstāvību.

Stolipina likumprojektā ir runa par to, lai Valsts domes, Valsts padomes un Nikolaja II izlemšanai nodotu visas tās Somijas lietas, kas „attiecas ne tikai uz šā novada iekšējām lietām vien". Somijas seimam piešķir tikai tiesības dot savus „atzinumus" šajās lietās, pie kam šie atzinumi nav nevienam obligati: Somijas seims savās attiecībās pret impēriju tiek nostādīts Buligina Domes stāvoklī.

Kas pie tam jāsaprot ar „likumiem un nolikumiem, kas attiecas ne tikai uz Somijas iekšējām lietām vien"? Necitē-jol visu sarakstu, kas Stolipina projektā aizņem 17 punktus, atzīmēsim, ka te ietilpst gan attiecības starp Somiju un citām impērijas vietām muitas nozarē, gan izņēmumi no Somijas krimināllikumiem, gan dzelzceļi, gan naudas sistēma Somijā, gan noteikumi par atklātām sapulcēm, gan likumi par presi Somijā u. t. jpr.

Melnsimtnieciski oktobristiskās Domes izlemšanai nodot visus tāda veida jautājumus! Pilnīgi likvidēt Somijas brīvību — lūk, ko uzsāk patvaldība, cerēdama balstīties uz muižnieku un tirgoņu augšējo slāņu pārstāvjiem, kurus apvienojusi trešā jūnija konstitūcija.

Aprēķins ir nemaldīgs, protams, ciktāl runa ir tikai par tiem, ko legalizējusi šī „konstitūcija": piecdesmit galējo labējo, simt nacionālistu un „labējo oktobristu", simt divdesmit pieci oktobristi — lūk, tas melnais karaspēks, kas jau savākts Domē un ar ilgstošu valdības preses rīdīšanu sagatavots realizēt ikkatru varmācīgu pasākumu pret Somiju.

Vecais patvaldības nacionālisms, kas spiež visus „cittautiešus “, tagad pastiprināts, pirmkārt, ar visu kontrrevolu-cionaro elementu naidu pret tautu, kura pratusi izmantot Krievijas proletariāta īslaicīgo oktobra uzvaru, lai turpat blakus melnsimtnieciskajam caram nodibinātu vienu no visdemokratiskākām konstitūcijām visā pasaulē, lai radītu brīvus apstākļus strādnieku masu organizēšanai Somijā, masu, kuras nelokāmi stāv sociāldemokrātijas pusē. Somija izmantoja Krievijas revolūciju, lai nodrošinātu sev vairākus brīvības un mierīgas attīstības gadus. Kontrrevolūcija Krievijā steidz izmantot pilnīgo klusumu „savās mājās“, lai iespējami vairāk atņemtu no tā, ko Somija iekarojusi.

Ar Somijas piemēru vēsture it kā demonstrē, ka izdaudzinātais „mierīgais" progress, no kura sev iztaisa dieviņu visi filistri, ir tieši tāds īslaicīgs, nedrošs, pārejošs izņēmums, kas pilnīgi apstiprina likumu. Bet šis likums skan tā, ka tikai revolucionārā masu kustība ar proletariātu priekšgalā, tikai uzvaroša revolūcija spēj izdarīt stabilas pārmaiņas tautu dzīvē, spēj nopietni satricināt viduslaiku palieku kundzību un pusaziatiskās kapitālisma formas.

Tikai tad Somija uzelpoja brīvi, kad Krievijas strādnieku šķira sacēlās milzu masā un satricināja Krievijas patvaldību. Un tikai savienībā ar masu revolucionāro cīņu Krievijā tagad Somijas strādnieks var meklēt ceļu, lai glābtos no melnsimtniecisko bašibuzuku uzbrukuma.

Somijas buržuāzijā parādīja savas kontrrevolucionarās īpašības pat šajā mierīgajā zemē, kas izdarīja revolūciju uz Krievijas oktobra dienu rēķina, kas nosargāja brīvību aiz decembra cīņas un divu opozicijas Domju muguras Krievijā. Somijas buržuāzijā vajāja somu strādnieku sarkano gvardi un apsūdzēja strādniekus revolucionarismā; tā darīja visu, ko vien varēja, lai bremzētu sociālistisko organizāciju pilnīgu brīvību Somijā; tā domāja ar pakalpību (izdodot politiskos 1907. gadā) pasargāt sevi no carisma varmācībām; tā apsūdzēja savas zemes sociālistus.

ka Krievijas sociālisti esot viņus samaitājuši, iepotējot tiem savu revolucionarismu.

Tagad arī Somijas buržuāzijā var redzēt, kurp noved piekāpšanās, pakalpības, „iztapības" politika, sociālismā tiešas vai netiešas nodevības politika. Bez sociālistiski apmācītu un sociālistu organizētu masu cīņas somu tauta neatradīs izeju no sava stāvokļa, bez proletāriskās revolūcijas nav līdzekļa pretsparam pret Nikolaju II.

Otru pastiprinājumu vecajam nacionālismam kā mūsu patvaldības politikai deva mūsu Krievijas buržuāzijas šķiras apziņas un apzinīgā kontrrevolucionarisma pieaugums. Šovinisms tajā izauga reizē ar ienaida pieaugšanu pret proletariātu kā pret starptautisku spēku. Šovinisms tajā pastiprinājās paralēli tam, kā pieauga un Saasinājās starptautiskā kapitala konkurence. Šovinisms radās kā revanšs par sakāvi karā pret japāņiem, par bezspēcību pret privileģētajiem muižniekiem. Šovinisms atrada sev atbalstu īsti krieviskā rūpnieka un tirgoņa apctitā; šis rūpnieks un tirgonis labprāt grib „iekarot" Somiju, ja nav izdevies pakampt pīrāga gabalu Balkanos. Tāpēc muižnieku un lielburžuazijas pārstāvības organizācija dod carismam uzticīgus sabiedrotos, lai varētu izrēķināties ar brīvo Somiju.

Bet, ja ir paplašinājusies bāze kontrrevolucionarām „operācijām" pret brīvo malieni, tad paplašinājusies ir arī bāze pretsparam pret šīm operācijām. Ja vienas pašas birokrātijas un dūžu saujiņas vietā mums ir trešās Domes pārstāvībā organizēta vietējā muižniecība un bagātāko tirgoņu aprindas, kas stāv Somijas ienaidnieku pusē, tad tās draugu pusē mums ir visas tās miljonu masas, kuras radīja 1905. gada kustību un kuras izvirzīja I un II Domes revolucionāro spārnu. Un, lai cik liels būtu tagadējā momentā politiskais klusums, šis masas dzīvo un aug, neraugoties ne uz ko. Aug arī jauns atriebējs par Krievijas revolūcijas jauno sakāvi, jo Somijas brīvības sakāve ir Krievijas revolūcijas sakāve.

Mūsu Krievijas liberālā buržuāzijā arī tagad atmasko sevi — vēl un vēlreiz — savā. gļēvulībā un rakstura trūkumā. Kadeti, protams, ir pret karagājienu pret Somiju. Viņi, prolams, nebalsos kopā ar oktobrisliem. Bet vai viņi nebija tie, kas darīja visvairāk, lai satricinātu „publikas" simpātijās tai tiešajai revolucionārai cīņai, lai oktobra un decembra „taktikai", kura vienīgā ari ļāva piedzimt Somi jas brīvībai? ļāva tai noturēties nu jau vairāk nekā 4 gadus? Vai tie nebija kadeti, kas apvienoja Krievijas buržuāzisko inteliģenci, lai lā atteiktos no tādas cīņas un no lādas taktikas? Vai tic nebija kadeti, kas līda vai no ādas ārā, lai celtu nacionālistiskās jūtas un nacionālistisko noskaņojumu visā Krievijas izglītotajā „sabiedrībā"?

Kā attaisnojušies s.-d. rezolūcijas (1908. g. decembrī) vārdi, ka ar savu nacionālistisko aģitāciju kadeti īstenībā kalpo tieši carismam un nevienam citam!84 Tā „opozicija", ko patvaldībai gribēja rīkot kadeti sakarā ar Krievijas diplomātijas neveiksmēm Balkanos, izrādījās — kā tas arī bija gaidāms — nožēlojama, neprincipiala, sulainiska opozicija, kas glaimoja melnsimtniekiem, iekairināja melnsimtnieku apetitu, rāja melnsimtniccisko caru par to, ka viņš, melnsimtnieku cars, nav pietiekami stiprs.

Nu, lūk, pļaujiet tagad, „humānie" kadetu kungi, to, ko esat sējuši. Jūs pierādījāt carismam, ka tas ir vājš „nacionālo" uzdevumu aizstāvēšanā: carisms parāda jums savu spēku cittautiešu nacionālistiskajā vajāšanā. Jūsu nacionālismā, neoslavismā u. tml. bija savtīga, šauri šķiriska buržuāziskā būtība un skanīga liberālā frāze. Frāze palika frāze, bet būtība nāca par labu patvaldības cilvēku nīšanas politikai.

Tā 1as vienmēr ir bijis, tā tas vienmēr būs ar liberālajām frāzēm. Tās tikai izskaistina buržuāzijas šauro savtību un rupjo varmācību; tās tikai ar neīstām puķēm izgrezno tautas važas; tās tikai apdullina tautas apziņu, neļaudamas tai pazīt viņas īsto ienaidnieku.

Bet katrs cara politikas solis, katrs trešās Domes pastāvēšanas mēnesis arvien nesaudzīgāk iznīcina liberālās ilūzijas, arvien vairāk atklāj liberālismā bezspēcību un trūdēšanu, arvien plašāk un bagātīgāk kaisa proletariāta jaunās revolūcijas sēklas.

Nāks laiks — un par Somijas brīvību, par demokrātisku republiku Krievijā celsies Krievijas proletariats.

„Social-DemokгаГй, 13. nr., 1910. и. Iespiests /не avīzes „Sodai 1)сшч-

26. apriti (9. maijā) km!" IcksUi

BAIDAS PAR ARMIJU

Debales Domē par sociāldemokrātu un Irudoviku pieprasījumu sakarā ar to, ka cara valdība pārkāpusi pamatlikumu 9fi. pantu, vēl nav beigušās. Bet tās jau tiktāl attēlojušas lielas stāvokli, avīzes jau tik daudz klaigājušas par bēdīgi slaveno Stolipina „31. marta deklarāciju”, ka būs pilnīgi vietā pakavēties pie šās pamācošās epizodes trešā jūnija režiina vēsturē.

Mūsu Domes frakcijai bija pilnīga taisnība, iesniedzot valdībai pieprasījumu par to, ka tā pārkāpusi pamatlikumu !•(). pantu, un tiktāl it kā „aizstāvot” likumību, „aizstāvot tiesības”, „aizstāvot trešā jūnija legalitāti” utt., u. tml. Sakām „tiktāl”, jo s.-d. te, bez šaubām, ir ķērušies pie sarežģīta uzdevuma, pie kura jāprot ķerties; — laiduši darbā, bez šaubām, abpusēji griezīgu ieroci, kas lietotāju mazākās kļūmes vai pat neveiklības gadījumā var ievainot pašu ieroča lietotāju, runājot bez līdzībām: kas var s.-d. nemanāmi novirzīt sāņus no šķiru cīņas pozīcijas uz liberālismā poziciju.

Sociāldemokrāti būtu izdarījuši šo kļūdu, ja tie būtu tīri vienkārši runājuši par pamatlikumu „aizstāvēšanu”, nepaskaidrojot šās „aizstāvēšanas” īpašo raksturu. Sociāldemokrāti būtu izdarījuši vēl lielāku kļūdu, ja viņi pamatlikumu vai vispār likumības aizstāvēšanu būtu pārvērtuši par zināma veida lozungu, tādu kā „cīņa par legalitāti” — tas Idilu kadeliski.

Par laimi mūsu biedri Domē nav izdarījuši ne vienu, ne otru kļūdu. Pirmais runātājs pieprasījuma lietā, Gegečkori,

speciāli sāka ar to, ka paskaidroja īpašo raksturu, kāds ir sociāldemokrātu nostājai par pamatlikumiem. Gegečkori ļoti labi iesāka ar grafa Bobrinska denunciāciju, kurš apvienotās muižniecības kongresā, nepārprotami mādams uz sociāldemokrātiem, brēca, ka nepieciešams „izmest šos dumpiniekus no Valsts domes'1. „Es paziņoju, — atbildēja Gegečkori, — ka, neraugoties uz denunciāciju, neraugoties uz varmācībām un draudiem, frakcija, kas piedalās sēdēs šajās telpās, ne par matu neatkāpsies no saviem nospraustajiem uzdevumiem un mērķiem, aizstāvot strādnieku šķiras intereses^11.

Bobrinskis aicināja valdību padzīt no Domes tos, kas sistemātiski aģitējot pret trešā jūnija likumību. Gegečkori iesāka ar paziņojumu, ka ne varmācības, ne draudi nepiespiedīs s.-d. atkāpties no viņas rīcības.

Gegečkori speciāli pasvītroja: „Mēs, protams, mazāk nekā ikviens cits rūpējamies par to, lai uzturētu trešās Valsts domes autoritāti, ja tāda pastāv^11... „tieši mēs, pastāvošās politiskās iekārtas principiālie pretinieki, ikreiz esam protestējuši, kad reakcija centās apcirpt tautas pārstāvības tiesības savā labā^11... „kad atklāti liek apdraudēti pamatlikumi, tad mēs, pamatlikumu principiālie pretinieki, esam spiesti ņemt tos savā aizsardzībā^11. Un savas runas noslēgumā Gegečkori, norobežodamies no legalisma feti-šistiem, teica: ...„Ja mēs iesniedzam šo pieprasījumu, ja mēs dodamies juridisku iztulkojumu ekskursijās vai sierā, tad tikai tādēļ, lai lieku reizi atmaskotu valdības liekulību^11 (stenogramas 1988. lpp.)...

Gegečkori izteica sociālistu konsekventi demokrātiskos, republikāniskos uzskatus, sacīdams: „mūsu likumi tikai tad būs atbilstoši iedzīvotāju masu interesēm un vajadzībām, kad tie būs tautas tiešās gribas diktēti^11, un „troksnis pa Iabi“, kā tas šajā vietā atzīmēts stenogramā, vēl īpaši uzsver to, ka bulta bija trāpījusi mērķī.

Bet otrs s.-d. runātājs b. Pokrovskis, runādams par pieprasījuma politisko nozīmi, vēl skaidrāk un noteiktāk pateica savā runā: „Lai tad viņi (oktobrisli) dara to tieši un atklāti, lai atklāti pieņem labējo lozungu: ,.nost ar lautas pārstāvības tiesībām, lai dzīvo ministru priekšistaba^11. Nav šaubu, ka vairākums strādā pie tā, lai radītu Krievijā tādu momentu, kad pilnīgi izgaisīs konstitucionālās ilūzijas, paliks tumšā īstenība, no kuras krievu tauta izdarīs attiecīgos secinājumus" (citēju pēc avīzes ,,Reč“ pārskata I. aprilī).

Lūk, šī visa jautājuma nostādne valdības un oktobristu liekulības atmaskošanas plāksnē, konstitucionālo iluziju iznīcināšanas plāksnē ir vienīgi pareizā sociāldemokrātu nostādne III Domē iesniegtajā pieprasījumā par pamatlikumu 96. panta pārkāpšanu. Mūsu partijas aģitācijā, strādnieku sapulcēs, pulciņos un grupās, beidzot arī privātās sarunās par notikumiem Domē ar strādniekiem, kam ir sveša ikkatra organizācija, nepieciešams izvirzīt pirmajā vielā tieši šo lietas pusi, nepieciešams izskaidrot, kāda loma ir strādnieku partijai, kas atmasko buržuāziski meln-simtniecisko krāpšanu pašā buržuāziski melnsimtniecis-kajā Domē. Ciktāl tādā Domē nevarēja pilnīgi skaidri nostādīt jautājumu un pilnīgi izsacīt revolucionārā sociāldemokrātā, viedokli, tiktāl mūsu uzdevums ir papildināt to, ko mūsu biedri pateikuši no Taurijas pils tribines, un popularizēt masās viņu runas, padarīt tās masām saprotamas un tuvas.

Kāda lad ir lietas būtība notikumā ar 96. panta pārkāpšanu? Šis pants atrodas 9. nodaļā „par likumiem" un nosaka izņēmuma gadījumus no vispārējās kārtības, gadījumus, kad kara un kara jūrlielu resora nolikumi un instrukcijas iesniedzami tieši caram un nevis caur Valsts domi un Valsts padomi. Jaunie izdevumi prasa asignējumus (atļaujas) ar Valsts domes lēmumu — lūk, kur ir šā panta būtība.

Pirms gada Valsts domē apsprieda jūrlielu ģenerālštābā štatus. Sākās dedzīgi strīdi par to, vai šo štatu apstiprināšana ietilpst Domes kompetencē vai ne. Labējie (melnā sotņa) apgalvoja, ka ne, ka Domei neesot tiesības te iejaukties, ka tā nedrīkstot pretendēt uz armijas „augstākā vadoņa", t. i., cara, tiesībām, jo tikai vienīgi viņam bez jebkādas Domes esot tiesības apstiprināt kara un jūrlielu štatus.

Oktobristi, kadeti un kreisie apgalvoja, ka tās esot Domes tiesības. Jautājums tātad bija par to, ka melnā sotņa ar Nikolaju II priekšgalā gribēja Domes tiesības iztulkot ierobežojoši, gribēja apcirpt jau arī bez tā neticami apcirptās Domes tiesības. Melnsimtnieciskie muižnieki ar pašu bagātāko un pašu melnsimtnieciskāko muižnieku Nikolaju Romanovu priekšgalā atsevišķu, sīku jautājumu padarīja par principa jautājumu, par cara tiesību jautājumu, par patvaldības tiesību jautājumu, apsūdzot buržuāziju (un pat oktobristisko buržuāziju) mēģinājumā apcirpt cara tiesības, ierobežot viņa varu, „šķirt armijas vadoni no armijas" u. tml.

Vai nu cara varu iztulkot pilnīgi neierobežotas patvaldības nozīmē, pilnīgi pa vecam, vai arī kaut cara varas visniecīgākās ierobežošanas nozīmē — lūk, kāds bija strīda kodols. Un šie strīdi pirms gada uzliesmoja gandrīz līdz ..politiskas krizes" apmēriem, t. i., līdz draudiem padzīt Stolipinu, ko melnsimtnieki apsūdzēja „konstitucionālismā", līdz draudiem padzīt oktobristu Domi, kurus melnā sotņa nosauca par „jaunturkiem"®5.

Tiklab Valsts dome, kā arī Valsts padome apstiprināja jūrlietu ģenerālštābā štatus, t. i., atzina šo jautājumu par sev piekritigu. Visi gaidīja, vai Nikolajs IT apstiprinās Domes un Valsts padomes lēmumu. 1909. g. 27. aprilī Nikolajs II izdeva Stolipinam reskriplu, atteikdamies štatus apstiprināt un uzdodams ministriem izstrādāt „noteikumus" par 90. panta piemērošanu.

Citiem vārdiem: cars vēl un vēlreiz atklāti un noteikti nostājās melnās sotņas pusē un pretojās visniecīgākajiem mēģinājumiem ierobežot viņa varu. Uzdevums ministriem izstrādāt jaunus noteikumus bija nekaunīga pavēle pārkāpt likumu, iztulkot to tā, lai tas tiklu likvidēts, „paskaidrot" to bēdīgi slaveno Krievijas senātā „paskaidrojumu" nozīmē. Turklāt, protams, tika teikts, ka noteikumiem jāpaliek „pamatlikumu robežās", bet šie vārdi bija visbrēcošākā liekulība. Ministri izstrādāja tādus „noteikumus", cars Nikolajs II 1os apstiprināja (sakarā ar apstiprināšanas laiku tie saucas par 1909. g. 24. augusta noteikumiem) — un izrādījās, ka likums ir apiets! Saskaņā ar paskaidrojumu pie „noteikumiem", kas tika apstiprināti bez jebkādas Domes, izrādījās, ka pamatlikumu 90. pants pielīdzināts nullei! Kara un jūrlietu štati pēc šiem „noteikumiem" tika izņemti no Domes kompetences.

Iznāca lieliska aina, kas parādīja, cik iluzoriska ir Krievi jas „konstitūcija^44, cik nekaunīga ir melnā solņa, cik cars ir tuvs melnajai sotņai, kā patvaldība ņirgājas par pamatlikumiem. Protams, 1907. gada 3. jūnija apvērsums ir devis simtkārt spilgtāku, vairāk nobeigtu, plašām tautas masām pieejamāku un atklātāku ainu par šo tematu. Protams, ja mūsu s.-d. nevarēja iesniegt Domē pieprasījumu par 3. jūnija akla izdarīto pamatlikumu pārkāpšanu — nevarēja likai tāpēc, ka buržuāziskie demokrāti un lai skaitā Irudoviki nedeva pietiekamu skaitu parakstu, lai varētu savākt pieprasījumam vajadzīgos trīsdesmit vārdus — tad viss tas parāda, cik šauras ir robežas speciālajai aģitācijas un propagandas formai Domē. Tomēr tas, ka nebija iespējams iesniegt pieprasījumu par 3. jūnija aktu, netraucēja sociāldemokrātus viņu runās pastāvīgi raksturot šo aktu kā valsts apvērsumu. Un, protams, atteikties atmaskot to, kā patvaldība ņirgājas par pamatlikumiem un par tautas pārstāvības tiesībām, s.-d. nevarēja un nedrīkstēja pat. samērā mazsvarīga iemesla gadījumā.

Tāds samērā mazsvarīgs, sīks, niecīgs jautājums kā jautājums par jūrlietn ģenerālštābā štatiem toties sevišķi asi pasvītroja visu mūsu kontrrevolūcijas jutīgumu, pasvītroja kontrrevolūcijas bailes par armiju. Oktobristu referents Domē Šubinska kgs savā otrā runā 26. martā visnoteiktākā veidā pārgāja melnsimtnieku pusē, atklādams, ka tieši bailes par armiju ir radījušas šo kontrrevolūcijas ārkārtīgo jutīgumu jautājumā par to, vai pieļaujama visniecīgākā pārstāvības iestāžu iejaukšanās kara un jūrlietu štatu apstiprināšanā. ...„Krievijas armijas augstākā vadoņa vārds ir paliesi dižens vārds“... — izsaucās Nikolaja Asiņainā buržuāziskais sulainis......Lai ko jūs (Valsts domes depu

tāti) te apstiprinātu, lai kādus vārdus jūs runātu par to. ka kaut kam grib atņemt kaut kādas tiesības, tomēr armijai viņas augstāko vadoni jūs neatņemsit".

Arī Stolipins savā 31. marta „deklarācijā", pacenties aizmiglot savu atbildi ar pilnīgi tukšām, neko neizteicošām un acīm redzami melīgām runām par „nomierināšanos" un it kā par represiju samazināšanu, tomēr pilnīgi noteikti nostājās melnsimtnieku pusē pret Domes tiesībām. Ja izrādījās, ka oktobristi ir vienis pratis ar Slolipinu, tad tas nav nekas jauns. Bet, ja Miļukova kga un Ko avīze ,.Reč" nosauc

Stolipina atbildi „drīzāk par samierinošu attiecībā uz Valsis domes tiesībām^11 (89. nr., 1. aprilī — redakcijas raksts, kas seko ievadrakstam), tad mūsu priekšā ir vēl viens lieks paraugs, cik zemu ir kritusi kadetu partija. „Pēdējo gadu vēsture rāda, — teica Stolipins, — ka mūsu armiju nav varējusi satricināt revolūcijas rūsa“... Nav varējusi satricināt — tas ir faktiski nepareizi, jo vispār zināmie zaldatu un matrožu sacelšanās notikumi 1905. un 1906. gadā, tā laika reakcionārās preses vispār zināmās atsauksmes liecina, ka revolūcija ir satricinājusi un tātad varēja satricināt armiju. Nav satricinājusi līdz galam — tas ir tiesa. Bet, ja

1910. gada visdziļākās kontrrevolūcijas laikā, dažus gadus pēc pēdējiem „nemieriem^11 karaspēkā, Stolipins saka (tai pašā deklarācijā), ka, „klausoties dažu iepriekšējo oratoru runas”, viņu „pārņēmušas nemierīgas domas”, ka šīs „nemierīgās domas^11 esot tas „sliktais iespaids no dažādu faktoru kaut kādas nesaskaņas valstiskumā, runājot par mūsu bruņotiem spēkiem^11, tad tas pilnīgi nodod Stolipinu un kopā ar viņu visu Nikolaja II galma melnsimtniecisko bandu! Tas pierāda, ka cara banda joprojām ne tikai baidās, bet joprojām tieši dreb armijas dēļ. Tas pierāda, ka kontrrevolūcija līdz šim joprojām stingri turas pie pilsoņu kara viedokļa, pie viedokļa par tiešu un neatliekamu nepieciešamību ar militāriem līdzekļiem apspiest tautas sašutumu. Iedziļinieties šādā Stolipina frāzē:

„Vēsture... māca, ka armija sairst tad, kad tā nav vairs vienota savā paklausībā viena cilvēka svētai gribai. Ielieciet šajā principā šaubu indi, iedvesiet tai kaut daļēji domu par to, ka tās iekārta ir atkarīga no kolektīvas gribas, un tās stiprums vairs nebalstīsies uz nemainīgo spēku — uz augstāko varu^11. Un citā vielā: „Es zinu, daudzi gribēja... ierosināt mūsu armijai postošus strīdus par tiesībām” (proti: Valsts domes tiesībām, „kolektīvās gribas^11 tiesībām).

Kā slepkavām rēgojas viņu upuri, tā kontrrevolūcijas varoņi atceras „kolektivās gribas^11 „postošo^11 ietekmi uz armiju. Stolipinam kā uzticamam melnās solņas sulainim oktobrislos rēgojas „jaunturki^11, kas noved pie „armijas sairšanas”, pakļaujot to kolektīvai gribai, pieļaujot „daļēju domu^11 par tādu pakļaušanos!

Trešā jūnija inonarclīijas bendes un slepkavas murgo vaļējām acīm, viņi ir nonākuši līdz tiešai prāta aptumšošanai, ja oktobristos viņiem rēgojas jaunturki. Bet šīs murgainās idejas, šī prāta aptumšošanās ir politiska slimība, ko radījusi sava stāvokļa nedrošības izjūta, asa baiļu izjūta armijas dēļ. Ja šie kungi — Stolipini, Romanovi un Ko — kaut cik aukstasinīgi spētu izturēties pret jautājumu par „kolektivās gribas" attiecībām pret armiju, viņi uzreiz ieraudzītu, ka gadījumā, ja cars būtu klusu ciešot apstiprinājis Domes un Valsts padomes lēmumus par jūrlietu štatiem, tad tas būtu desmitkārt nemanāmāk pagājis armijai garām nekā Domes debates jautājumā par Domes tiesībām, jautājumā par iespējamo „armijas sairšanu". Bet tieši tas jau ir raksturīgs mūsu kontrrevolūcijai, ka tā pati sevi nodod ar savām bailēm, ka tā tāpat nespēj mierīgi izturēties pret jautājumu par armijas sairšanu, kā slepkava nevar mierīgi klausīties par slepkavības dalībniekiem un ap-slākļiem.

Principiālu nostādni samērā sīkam un mazsvarīgam jautājumam par jūrlietu štatiem deva tieši melnsimtnieki, deva Nikolajs II, deva Stolipina kgs, un mums atliek tikai izteikt savu prieku par viņu neveiklību, kas radusies no viņu bailēm. Biedra Pokrovska lieliskos vārdus par „konstitucionālo ilūziju" bojā eju, par nepieciešamību pašai tautai izdarīt secinājumus no neapšaubāmās „tumšās īstenības" — mums atliek tikai salīdzināt ar avīzes „Moskov-skije Vedomosti" savā atklātībā lieliskajiem prātojumiem par „31. marta deklarāciju".

3. apriļa ievadrakstā šī avīze raksta:

... „Pati šī liela, kā mēs noskaidrojām jau pagājušā gadā, ir loti vienkārša. Kungs un ķeizars neapstiprināja likumdošanas kārtībā izdolo lietu par štatiem un noteica štatus augstākās pārvaldes kārtībā, un šādai rīcībai pat pastāvošais likums (neskarot jautājumu par augstākās varas dabiskām tiesībām) dod skaidras pilnvaras"...

Tā. Tā. Krievijas monarehijas „dabiskās tiesības" ir pārkāpt pamatlikumus. Te slēpjas visa būtība.

... „Domes opozicija tomēr bija tik nekaunīga, ka šajā jautājumā iesniedza pieprasījumu, kas skāra augstākās varas rīcību"...

Tieši tā! „Moskovskije Vedomosti" pareizi pasaka līdz galam to, ko nevarēja pateikt līdz galam s.-d. Domē.

Pieprasījumu būtība jau bija tieši tā — atzīt cara (un tam padevīgā ministra Slolipina) rīcību par tādu, kas pārkāpj pamatlikumus.

Tālāk, „Moskovskije Vedoinosti" uzbrūk „revolucionārai. opozicijai“ un „revolucionārai prcsei“ par teoriju, ka revolūcija iekaro lautas tiesības, un noliedz, ka „31. marta deklarācijā" varējuši būt. kaut kādi „solījumi".

......luu pašas valodas par „solījumiem" ir smieklīgas un pauž to,

katlā mērā revolucionārās noskaņas apmiglojušas prātu pat tām personām, kas oficiāli neskaitās revolucionāru nometnē. Kādus tad „solījumus'' var dot kabinets?... Kabinets izpildīs savus likumīgos pienākumus, palikdams uzticīgs augstākās varas vadībai ... Un var tikai vēlēties, lai Dome šo deklarāciju visā 1ās saturā izprastu dziļāk un ar lo palīdzei и izārstēt deputātu kgus no ieilgušās revolucionāro „direktīvu" sērgas".

Tieši tā: dziļāk izprast valdības deklarāciju (un poziciju) un ar tās palīdzību „izārstēt" no konstitucionālām ilūzijām — tā jau taisni ir tā politiskā mācība, ko dod sociāldemokrātu pieprasījums par 9fi. panta pārkāpšanu.

Social-Demokrall'.i. nr., 1910. o- Iespiests pēc avīzes „Social-Dcmo-

56. aprill (9. maijā) krāt“ teksta

Partijai, kas darbojas tādos apstākļos kā mūsu partija, bāze ārzemēs ir nepieciešama un neizbēgama. To atzīs ikkatrs, kas padomās par partijas stāvokli. Lai cik pesimistiski raugās uz „ārzemēm*1 Krievijas biedri, tomēr zināt lo, kas te notiek, it sevišķi pēc nesenā plēnuma, būs viņiem visai lietderīgi.

Vai ārzemēs ir panākta apvienošanās? Nē. Un ļoti vienkārša iemesla dēļ: viena puse — golosicši — neparāda nekādu vēlēšanos atsaukties vienprātīgajam CK aicinājumam — novērst šķelšanos ārzemēs. Frakcionarā avīze ,,GoIos“ pretēji vienbalsīgajam CK lēmumam nav slēgta, lai gan plēnumā viens no tās redaktoriem, b. Martovs, oficiāli paziņoja (sk. plēnuma protokolus), ka viņš katrā ziņā centīšoties panākt, ka tā uz kādu laiku tiek apturēta*. CK Ārzemju birojs nebija vēl paguvis spert kādus soļus apvienošanās labā, kad četri avīzes „Golos" redaktori (divi no viņiem ietilpst arī СО redakcijā!!) izdeva manifestu ar vāji maskotu aicinājumu — neapvienoties. Ārzemēs pastāvošais ,,AGCB“ („Ārzemju grupu centrālais birojs", kas lika ievēlēts Bazelē pirms IV2 gada meņševiku frakcijas kongresā) ir izdarījis to pašu. Šis ,,AGCB“ tagad nereprezentē

* Lūk, šā paziņojuma teksts:

,.Biedrs Martovs paziņo: lai gan viņš formāli avīzes „Golos Social-Demokrata" redakcijas vārdā nevarot runāt, tomēr savā vārdā paziņojot, ka avīzes „Golos Social-Demokrata‘‘ redakcijā nebūšot šķēršļu tam, lai pēc avīzes ,,Golos“ tuvākā nr-a izdošanas apturētu avīzi „Golos" uz kādu laiku (uz diviem mēnešiem vai vairāk) eksperimenta veidā, lai nogaidītu jaunās СО redakcijas darba rezultātus".

11 16. sēj.

pat visus meņševikus, bet reprezentē tikai viņu golosiešu daļu. Bet ar avīzes „Golos" atbalstu tas ir pietiekami stiprs, lai izjauktu apvienošanos. CKAB atliek apelēt pie pašām grupām, pie partijas elementiem un pirmā kārtā pie strādniekiem. Bet — iemeslu dēļ, par kuriem būs runa tālāk — tas netiek darīts vai ari tiek darīts ārkārtīgi neapmierinoši. Tāpat kā agrāk, CK ārzemēs var cerēt pagaidām tikai uz boļševistisko grupu atbalstu. Tomēr pēdējā laikā tām nāk klāt meņševiki partijnieki, likvidatorisma ienaidnieki (tie ir lielāko tiesu b. P]echanova ,,Dņevņika“ piekritēji).

Principiālajai diferenciācijai meņševiku vidū ārzemēs bez šaubām ir liela nozīme kā simptomam, kā atspulgam no tā, kas noliek — varbūt mazāk saredzami — arī Krievijā. Sakarā ar to meņševiki partijnieki jau pieņēmuši veselu rindu rezolūciju. Lūk, daži izvilkumi no tām. Pari-zes meņševiki antigolosieši (viņu ir ap 20 cilvēku) raksta: „ ... šā organa („Golos”) 19.—20. nr-ā bez šaubām iezīmējas jauns kurss, starp citu b. Dana rakstā „Cīņa par legalitāti”, kurš s.-d. lozungus aizstāj ar specifisku, vismaz divdomīgu lozungu, kas kā divi ūdens pilieni atgādina „ekonomiskā" perioda lozungu: cīņa par tiesībām". „likvidatorisms, ko avīzes „Golos" redakcija līdz šim noliedza, ir atradis sev atklātu izpausmi šās avīzes pēdējā numurā". Ženevas meņševiki partijnieki (14 cilvēki) atzīst, „ka frakcionarās avīzes „Golos Social-Demokrata" slēgšana ir nepieciešams partijas vienības nostiprināšanas nosacījums".

Meņševiku partijnieku Nicas grupa uzskata (vienbalsīgi), ka „šā organa („Golos") 19,-—20. nr-ā likvidatorisms jau atklāti izpaudies vairākos rakstos. Grupa atzīst, ka tāda avīzes „Golos Social-Demokrata" pozicija ir kaitīga, un atsakās tai sniegt jebkādu atbalstu. Grupa ir sašutusi par Michaila, Romānā, Jurija rīcību, kuri nav attaisnojuši pēdējā partijas kongresa uzticību un noveduši likvidatoris-kās tendences līdz to pēc savām praktiskajām izpausmēm baigajam galam". Meņševiku partijnieku grupa no San-Bemo „vienprātīgi atsakās no jebkāda atbalsta norādītajam izdevumam („Golos"), jo nav vienis prātis ar tā likvidalo-riskajām tendencēm. Grupa nevar valdīt sašutumu, ko radījusi Michaila, Romānā un Jurija rīcība". Ļježas meņševiki partijnieki savā rezolūcijā raksta: „Stivas Noviča vēstule un F. Dana raksts „Ciņa par legalitāti" (avīzes „Golos" 19.—20. nr.) pilnīgi nosaka organa antiparlejisko virzienu ... „Golos Social-Demokrata" ir centrs, ap kuru grupējas likvidatoriskie virzieni". Tāds pats viedoklis ir Ciriches meņševiku grupas ievērojamai daļai un Bernes grupas vairākumam. Meņševiku partijnieku piekritēji ir arī citās pilsētās.

Tikai saliedējot šos partijniekus meņševikus ar boļševikiem un nefrakcionarajiem partijniekiem, likvidatorisma pretiniekiem, CKA13 varētu gūt rezultātus, varētu palīdzēt darbam Krievijā. Ārzemju boļševiki tieši uz to arī aicina visus biedrus (sk. Parizes otrās grupas rezolūciju)e<l. Cīņa pret golosiešiem, kas jauc apvienošanos, un otzovistiem ultimatisliem, kas izstājušies no pielikuma „Diskussionnij Ļistok" redakcijas un no partijas kopējās komitejas skolā un kas arī grauj partijas apvienošanos, ir neizbēgama visu īsto partijnieku saliedēšanās interesēs. Šī lieta pagaidām veicama ar partijnieku privāto iniciativu, jo CKAB, kā izrādās, pagaidām ir bezspēcīgs nostāties attiecīgajā_ pozicijā. Saskaņā ar jaunajiem statūtiem no pieciem CKAB locekļiem trīs ieceļ „nacionaļi"; tādējādi CKAB vairākuma personālo sastāvu nenosaka partijas CK, un uz šā pamata rodas negaidīti pārsteigumi. Tā, piemēram, nesenajā CKAB sesijā radās vairākums pret CK līniju. Tieši pēc CK plēnuma izstrādāto grupti apvienošanas „modusu" (plēnuma lēmumu garā, t. i., ar prasību atdot visus līdzekļus CK, nevis frakciju orgāniem) jaunais vairākums no viena golo-sieša un diviem it kā „nefrakcionariem" nacionāliem atsacījās apstiprināt. Tas noraidīja (boļševika un poļu s.-d.) priekšlikumu vēstulē grupām izvirzīt lozungu: visus līdzekļus partijas kopējām iestādēm, nevis frakciju avīzēm (t. i., avīzei „Golos Social-Demokrata"). Šis lēmums radīja divu CKAB locekļu (boļševika un p. s.-d.) noteiktu protestu, kuri pārnesa šo savu protestu uz CK.

„Social-Demokrat”, 13. nr-, 1910. o. Iespiests pēc avīzes „Social-Denio-

%. apriti (9. maijā) krāt“ teksta

Kamēr ļoti daudzus ārzemju grupās partijnieki meņŠe-viki saliedējas un arvien noteiktāk uzstājas pret avīzes „Golos Social-Demokrata“ atklāti likvidatorisko virzienu, Vines avīze ,,Pravda“ vēl vienmēr izturas izvairīgi. 12. nr-ā atrodam rakstu „Pāri visiem šķēršļiem — pretī vienībai'1. Šajā rakstā jāatzīst par labu pirmais, lai gan ļoti biklais, ļoti nepilnīgais solis pretī tam, lai realizētu CK rezolūciju par likvidatorisma briesmu izskaidrošanu. Toties visa raksta pirmā puse ir paraugs tam, ka daži it kā nefrakcio-narie s.-d. stāv daudz tālāk no parlejiskuma aizstāvēšanas nekā partijnieki meņševiki.

Te ,,Pravda“ runā liešu nepatiesību, it kā СО redakcija rakstā „Likvidatoru „Balss" pret partiju"* esot pasludinājusi „visu vienošanos par izjauktu". Katrs, kas ir lasījis СО 12. nr-u, redz, ka nekā tamlīdzīga mēs neesam pasludinājuši. Vienošanās ar meņševikiem notika ar noteikumu, ka viņi atzīs partejiskumu un patiesi, konsekventi atteiksies no likvidatorisma. Avīze „Golos Soeial-Demo-krata" un tās domubiedru grupa Krievi jā izjauca šo vienošanos: vieni, kā Michails, Romans, Jurijs utt. Krievijā, ar to, ka pašu vienošanos atklāti pasludināja par kaitīgu („kaitīgas ir CK rezolūcijas"; kaitīga ir pati CK pastāvēšana; partiju nav ko likvidēt, jo tā ir jau likvidēta), otri, kā avīze „Golos", ar to, ka aizstāv pirmo uzstāšanos. Meņševiki partijnieki ar Pļechanovu priekšgalā sacēlās pret golosiešiem par to, ka viņi šo vienošanos pārkāpuši. Ja

„Pravda” tomēr grib, tāpat kā agrāk, runājot par meņše-vikiem ,,vispār“, ņemt vērā tikai golosiešus, noklusējot pļechanoviešus un partijniekus meņševikus, tad tādu rīcības veidu mēs atmaskosim vienmēr un visur.

,,Pravda“ paziņo, ka tā „nevar un negrib iedziļināties konfliktu apspriešanā” pēc plēnuma, pirmkārt tāpēc, ka tai „nav nepieciešamā faktiskā materiala pareizam spriedumam”.

Uz to mēs atbildēsim: ja līdz šim ārzemju „Pravda" nav saskatījusi pietiekamu „materiālu” golosiešu likvidatoru rīcībā, tad tā nekad to nesaskatīs. Lai redzētu patiesību, nevajag bīties skatīties patiesībai acīs.

... „Otrkārt — un tas ir pats svarīgākais — tāpēc, ka organizatoriski konflikti prasa arī organizatorisku, nevis literāru iejaukšanos”.

Šis princips ir pareizs. Bet tieši partijnieki meņševiki „iejaucās”, kā to pienācās darīt ikvienam partijas biedram, principiālā, nevis organizatoriskā konflikta novērtēšanā. „Pravda” rīkojas otrādi. Izvirzīdama principu, viņa fak-liski tam neseko. Faktiski visu pirmo sava raksta rindkopu „Pravda” veltījusi tieši tam, lai „iejauktos” organizatoriskā konfliktā. Tas vēl nav viss. Iztirzādama organizatorisko konfliktu, „Pravda” lej ūdeni uz likvidatoru dzirnavām, nosaukdama mūsu rakstu par „augstākā mērā asu”, bet nenovērtējot pie. tam golosiešu antipartejisko rīcību; runā nepatiesību, nosaucot par frakcionaru sadursmi partijas СО cīņu pret meņševiku antipartejisko daļu (proti, pret golo-siešiem); runā pusi patiesības, noklusējot avīzes „Golos Social-Demokrata” četru redaktoru šķeltniecisko manifestu; utt.

Strādnieku avīzei vajadzēja vai nu nepieskarties „organizatoriskajam” konfliktam, vai arī apgaismot to pilnīgi un patiesīgi līdz galam.

Viens no nopietnākajiem šķēršļiem partijas vienībai ir mēģinājums aizsegt avīzes „Golos” antipartejiskumu. Klusēt par tās likvidalorismu vai arī vieglprātīgi izturēties pret to nozīmē tikai palielināt tās bīstamību.

MSociaf-Dcmofcrflf“, 13. /ir., 1910. y. Iespiests pēc avīzes „Social-Demo-

26. apriti (9. maijā) krāt** teksta

KSDSP CENTRĀLAJAI KOMITEJAI

Godājamie biedri!

Uzskatām par savu pienākumu jums paziņot, ka stāvoklis СО redakcijā pēc mūsu dziļās un stingrās pārliecības ir kļuvis pilnīgi nepanesams un ka bez СО redakcijas sastāva maiņas partijas līnijas ieturēšana liekas mums absolūti neiespējama.

Tikai pirmās divas СО redakcijas sēdes pēc plēnuma deva mums cerību, ka kopējs darbs ar b. Martovu un b. Danu ir iespējams. Biedra Martova piekrišana CK vēstulei par konferenci (sk. СО 11. nr-u. Martovs parakstīja šo vēstuli) noteikti liecināja par viņa centieniem lojāli izpildīt plēnuma lēmumus. Citu toni agrāk par visu uzņēma b. Dans, kurš СО 11. nr-a ievadrakstu* pasludināja par kaitīgu un mūsu klātbūtnē apsūdzēja Martovu centralorga-niskā oporiunismā. No tā vien mums jau kļuva skaidrs, ka niknie golosieši uzskata Martovu par ,,oportunistu“, tāpēc ka viņš pakļaujas partijas lēmumiem, un ka visa jautājuma būtība ir tā, vai Martovs pakļausies viņu spiedienam.

Martova raksts „Uz pareizā ceļa“ rādīja, ka pakļausies. Nevēlēšanās iespiest to pielikumā „Diskussionnij Ļistok“ (lai gan tas acīm redzami diskutē CK lēmumu par СО sastāvu) liecināja par kara sākumu. Jautājumā par nelegālo organizāciju un darbinieku attiecībām pret legālajām organizācijām un darbiniekiem Martovs ar šo rakstu ir atklāti novirzījies no CK (Martova parakstītā vēstule par konfe-renei) pie Dana. Legalistu un nclegalistu „tiesību vienlīdzības teorija^1* nozīmē tieši atkāpšanos no CK vēstules, nozīmē Martova pagriezienu, jo šās „teorijas** pretrunīgumu ar CK vēstuli redz ikviens, kas negrib aizvērt acis.

Kad Martovs pēc viņa raksta noraidīšanas (no piezīmes viņš atteicās, no .pielikuma „Diskussionnij Ļistok“ arī) paziņoja СО redakcijai, ka viņš uzsāk kara darbību, viņa un Dana pozicija mums noskaidrojās pilnīgi.

Partijai to galīgi noskaidroja: 1) Michaila, Romānā un Jurija rīcība; 2) 16 krievu meņševiku manifests; 3) avīzes ,,Golos“ 19.—20. nr. un 4) četru avīzes „Golos" redaktoru šķeltnicciskais manifests. Tagad tam vēl pievienojusies 5) Potresova atklāti likvidatoriskā uzstāšanās žurnālā „Naša Zarja"87 2. nr-ā, kur viņš raksta blakus Martovam un citiem, un 6) avīzes „Golos Social-Demokrata“ redakcijas uzstāšanās pret Pļechanovu („Nepieciešamais papildinājums pie „Dņevņikiem** “88), kur blakus tam pašam Polresovam Martinovs, Martovs un Akselrods izturas pret partijas СО un parlijniecisko meņševismu en canaille (kā pret neliešiem).

Savā lapiņā „Likvidatoru „Balss** pret partiju** un СО 12. nr-ā mēs novērtējām pirmās četras uzstāšanās*. СО 13. nr-ā, kas iznāk ik pēc nedēļas, Pļechanovs dod novērtējumu Potresova rakstam žurnālā „Naša Zarja".

Pret avīzi „Golos Social-Demokrata", kas galīgi pagriezusies uz likvidatoru pusi, sāk apvienoties un uzstāties partijnieki meņševiki, kā jau pierāda ārzemju meņševis-lisko grupu un meņševistisko grupu daļu 4 rezolūcijas (Parize, Nica, San-Remo, Ženeva). Partijnieki meņševiki atklāti uzstājas pret avīzi „Golos" un pret krievu likvidatoriem, atklāti atzīst, ka avīze „Golos" pēc plēnuma pagriezusies uz likvidatorismu.

Partijā ir radies stāvoklis, kas ievērojami mainījies, salīdzinot ar to, kāds bija plēnuma laikā, un tāpēc noteikti prasa pārmaiņas СО sastāvā. Plenums gribēja visiem golo-siešiem, visiem sociāldemokrātiem, visiem strādnieku kustības legālajiem darbiniekiem, kas grib nostāties partejis-kuma pozicijā, dot iespēju atgriezties partijā un lojāli strādāt partijā. Plenums cerēja, ka meņševiku vidū notiks nevis divu meņševisma daļu sašķelšanās, bet abu daļu kopīga pāriešana partejiskuma pozicijā.

Legalistu Krievijas centra (Potresovs, Michails un Ko) vainas dēļ un avīzes „Golos SocialJ)emokrata“ vainas dēļ iznāca citādi. Viņu atšķelšanās no partijniekiem meņše-vikiem ir kļuvusi par faktu. Mēs apvienojām ap СО un ap pielikumu „Diskussionni j Ļistok“ vairākus partijniekus meņševikus (Pļechanovs, Rapoports, Avdejevs), ar kuriem mums, neraugoties uz visām mūsu domstarpībām, pilnīgi nokārtojies no ikkatra frakcionarisma brīvs partijas darbs. Ārzemēs boļševiku grupas un partijnieki meņševiki sper soļus uz apvienošanos, tiolosiešu grupas turpretim noteikti ietur virzienu pret apvienošanos.

Tāpēc ne nejaušu un ne personisku iemeslu dēļ СО redakcijā radies pilnīgi neiespējams stāvoklis. Ja mūsu redakcijā tagad valda mūžīgas un nebeidzamas intrigas, ja mēs trijatā noteikti nespējam pārvarēt divu redaktoru naidīgo nostāju, ja viss darbs tiek bremzēts Centrālajā Orgānā, tad tas ir neīstā stāvokfa neizbēgamais rezultāts. Pēc plēnuma lēmumu satura ir nepieciešama tuvināšanās ar partijniekiem meņševikiem, bet pie mums Centrālajā Orgānā antipartejiskie meņševiki nesaudzīgi cīnās pret partijniekiem meņševikiem, kas stāv ārpus СО un palīdz tam!

Mēs esam pilnīgi pārliecināti, ka biedri Centrālajā Komitejā paši saprot, ka tāds stāvoklis absolūti neiespējams, un neprasīs no mums, lai mēs to ilustrējam ar nostāstiem par neskaitāmām sadursmēm un skandāliem redakcijā. Šīs sadursmes, apsūdzības, rīvēšanās, darba pilnīga dezorgani-zēšana ir vienkāršs rezultāts tam, ka ir grozījies politiskais stāvoklis, kam nenovēršami jānoved pie СО sairšanas, ja nespers soli, ko diktē viss plēnuma lēmumu gars, proti: antipartejiskos, likvidatoriskos, golosiešu meņševikus aizstāt ar partijniekiem meņševikiem, kuriem mums jāpalīdz pilnīgi iekļauties partijā un partijas vadošajās iestādēs.

Partijnieki meņševiki jau paziņojuši CKAB savu vēlēšanos, lai СО redakcijā (un CKA Birojā) būtu viņu pārstāvji,

t. i., partijnieciskā meņševisma piekritēji.

Mēs savukārt paziņojam, ka mēs noteikti nespējam vadīt partijas СО sadarbībā ar golosiešiem, jo nav iespējams vadīt darbu vienīgi ar to cilvēku mechanisku majorizē-šanu, ar kuriem nav kopēja partijas pamata.

Mēs ceram, ka CK spers nepieciešamos organizatoriskos soļus, lai mainītu СО redakcijas sastāvu un lai radītu darba spējīgu partijniecisku kolēģiju.

SaraA-sWs 1910. g. aprīļa otrā pusē (maija sākumā)

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1933. g. Ļeņina rakstu un materiālu krājumā XXV Paraksts: СО redakcijas locekļi Ļeņins u. c.

PUBLICISTA PIEZĪMES

Iespiests 1010. q. f>. (19.) martā un

2o. maijā (7. jūnijā) pielikuma „Dis- Iespiests pēc „Diskussionttij Ļislok”

kussiotmij Ļislok“ 1. un 2. nr-ā teksta

Paraksts: N. Ļeņins

I

PAR OTZOVISMA PIEKRITĒJU UN OTZOVISMA AIZSTĀVJU „PLATFORMU^41

Parīzē grupas ,,Vperjod“ izdevumā nesen laista klajā brošūra: „Pašreizējais stāvoklis un partijas uzdevumi. Boļševiku grupas izstrādātā platforma^44. Šī ir tā pati boļševiku grupa, par kuras nodibināto jauno frakciju avīzes „Proļetarij^44 paplašinātā redakcija ziņoja pagājušā gada pavasarī. Tagad šī grupa „15 partijas biedru — 7 strādnieku un 8 inteliģentu — sastāvā^44 (kā tā mums ziņo) uzstājas ar mēģinājumu viengabalaini, sistemātiski, pozitivi apgaismot savu īpašo „platformu^44. Platformas tekstā skaidri redzamas piesardzīgas un rūpīgas kolektivas apstrādāšanas pēdas, lai nogludinātu visus nelīdzenumus, lai nolīdzinātu asos stūrus, lai pasvītrotu ne tik daudz to, ar ko grupa atšķiras no partijas, cik daudz to, kas tai ar partiju ir kopējs. Toties vērtīgāka mums jaunā platforma kā zināma virziena uzskatu oficiāls iztirzājums.

Sākumā boļševiku grupa paskaidro, kā tā „saprot mūsu zemes pašreizējo vēsturisko stāvokli^44 (I §, 3.—13. Ipp.), tad — kā tā „saprot boļševismu^44 (II §, 13.—17. Ipp.). Tā slikti saprot kā vienu, tā otru.

Ņemsim pirmo jautājumu. Boļševiku uzskats (un partijas uzskats) izteikts 1908. g. Decembra konferences rezolūcijā par pašreizējo momentu. Vai jaunās platformas autori piekrīt šajā rezolūcijā izteiktajiem uzskatiem? Ja piekrīt, kāpēc viņiem nepateikt to tieši? Ja piekrīt, kam tad vajadzēja sastādīt īpašu platformu, ķerties pie savas īpašās momenta „izpratnes^44 izteikšanas? Ja ne, kāpēc tad atkal nepateikt skaidri, kas tieši ir tas, kādēļ jaunā grupa nostājas opozicijā pret partijas uzskatiem?

Tur jau ir tā. lieta, ka jaunajai grupai pašai nav skaidra šās rezolūcijas nozīme. Jaunā grupa neapzinīgi (vai pa pusei neapzinīgi) sliecas uz otzovistu uzskatiem, kuri ar šo rezoluciju nav samierināmi. Savā brošūrā jaunā grupa populāri iztulko ne visas šās rezolūcijas tezes, bet tikai vienu tās daļu, nesaprotot otru daļu (varbūt pat nepamanot tās nozīmi). Pamatfaktori, kas radīja 1905. gada revolūciju, joprojām darbojas, teikts rezolūcijā. Briest jauna revolucionārā krize (punkts f). Cīņas mērķis paliek carisma gāšana un republikas iekarošana; proletariātam jāuzņemas „vadošā" loma. cīņā un jātiecas „iekarot politisko varu“ (punkts e un 1). Pasaules tirgus un pasaules politikas apstākļi padara „starptautisko situāciju arvien revolucionārāku" (punkts g). Lūk, šīs tezes jaunā platforma iztulko populāri, un tiktāl tā iet pilnīgi roku rokā ar boļševikiem un ar partiju, tiktāl tā pauž pareizus uzskatus un dara derīgu darbu.

Bet nelaime ir tā, ka ir jāpasvītro šis tiktāl. Nelaime ir tā, ka citas šās rezolūcijas tezes jaunā grupa nesaprot, nesaprot šo tēžu sakaru ar pārējām, it sevišķi nesaprot to sakaru ar to nesamierināmo izturēšanos pret otzovismu, kāda raksturīga boļševikiem un kāda nav raksturīga šai grupai.

Revolūcija atkal ir nenovēršama. Revolūcijai atkal jāgāž un jānogāž patvaldība — saka jaunās platformas autori. Pareizi. Bet tas vēl nav viss, kas jāzina un jāatceras mūslaiku revolucionārām sociāldemokrātam. Viņam jāsaprot, ka šī revolūcija nāk pie mums pa jaunam, ka mums jāiet pie tās pa jaunam (citādi nekā agrāk; ne tikai tā kā agrāk; ne tikai ar tiem cīņas ieročiem un līdzekļiem kā agrāk), ka pati patvaldība nav vairs tā, kas bija agrāk. Lūk, to tad arī negrib redzēt otzovisma aizstāvji! Viņi tiepīgi grib palikt vienpusīgi, un ar to pretēji savai gribai, neatkarīgi no savas apziņas viņi izdara pakalpojumu oportunistiem un likvidatoriem, ar vienpusību uz vienu pusi viņi atbalsta vienpusību uz otru pusi.

Patvaldība ir iegājusi jaunā vēstures posmā. Tā iet virzienā, lai pārvērstos par buržuāzisku monarchiju. Ill Dome ir savienība ar noteiktām šķirām. Ill Dome nav nejauša, bet nepieciešama iestāde šās jaunās monarchijas sistēmā.

Patvaldības jaunā agrarā politika ari nav nejaušība, bet nepieciešama, buržuāziski nepieciešama un savā buržua-ziskumā nepieciešama sastāvdaļa jaunā carisma politikā. Mūsu priekšā ir savdabīgs vēstures posms ar savdabīgiem jaunās revolūcijas tapšanas apstākļiem. Nevar apgūt šo savdabīgumu, nevar sagatavoties šai jaunajai revolūcijai, rīkojoties tikai pa vecam, neprotot izmantot pašu Domes tribini utt.

So pēdējo tēzi, lūk, otzovisti nespēj saprast. Bet otzo-visma aizstāvji, kas to pasludina par „likumīgu niansi^1* (apskatāmās brošūras 28. Ipp.), nespēj līdz šim saprast šas tezes sakaru ar veselu ideju loku, ar pašreizējā momenta savdabīguma atzīšanu, ar cenšanos šo savdabību ņemt vērā savā taktikā! Viņi atkārto, ka mēs pārdzīvojot „starprevo-luciju periodu** (29. Ipp.), ka pašreizējais stāvoklis esot „pārejas stāvoklis starp diviem demokrātiskās revolūcijas viļņiem“ (32. Ipp.), bet, kur slēpjas šās „pārejas“ savdabi-gums, to viņi nespēj saprast. Bet, ja nesaprot šo pāreju, tad nevar tai tikt pāri tā, lai tas būtu revolūcijai lietderīgi, nevar sagatavoties jaunai revolūcijai, nevar pāriet uz otru vilni! Jo, lai sagatavotos jaunai revolūcijai, nevar aprobežoties, atkārtojot to, ka tā ir nenovēršama: sagatavoties te nozīmē nostādīt propagandu, aģitāciju un organizāciju tā, lai būtu ņemts vērā šā pārejas stāvokļa sav-dabigums.

Lūk, jums piemērs, kā cilvēki par pārejas stāvokli runā, bet, kāda ir šās pārejas būtība, to nesaprot. „Ka Krievijā nav nekādas īstas konstitūcijas un ka Dome ir tikai tās rēgs bez varas un nozīmes, to ne tikai iedzīvotāju masas labi zina no pieredzes, bet tagad tas kļūst skaidrs visai pa-sanlei** (11. Ipp.). Salīdziniet šos vārdus ar III Domes novērtējumu decembra rezolūcijā: „Atklāti atzīta un ar 3. jūnija valsts apvērsumu un III Domes nodibināšanu apstiprināta carisma savienība ar melnsimtnieciskajiem muižniekiem un tirdzniecības un rūpniecības buržuāzijas augšējiem slāņiem**.

Vai tiešām nav „visai pasaulei skaidrs**, ka platformas autori nemaz nav sapratuši rezolūciju, lai gan partijas presē veselu gadu ilgi tā tūkstoš veidos gremota un pār-gremota? Un nav sapratuši, protams, ne savas nesaprātības deļ, bel tāpēc, ka viņus nomāc otzovisms un otzovistisko ideju loks.

Mūsu III Dome ir melnsimtnieciski oktobristiska Dome. Ka oktobrisliem un melnsimtniekiem neesot Krievijā „varas un nozīmes*1 {kā tas iznācis platformas autoriem), tā ir aplamība. „īstas konstitūcijas** trūkums, neaprobežotas varas saglabāšanās patvaldības rokās nemaz neizslēdz to savdabīgo vēsturisko stāvokli, kad šī vara ir spiesta organizēt zināmu šķiru kontrrevolucionaru savienību visas nācijās mērogā, atklāti darbojošās iestādēs ar vispār valstisku nozīmi, un kad zināmas šķiras pašas no apakšas organizējas kontrrevolucionaros blokos, kuri sniedz roku carismam. Ja carisma „savienība** ar šīm šķirām (savienība, kas cenšas saglabāt varu un ienākumus dzimtkungiem muižniekiem) ir šķiru kundzības un cara un viņa bandas kundzības savdabīga forma pašreizējā pārejas periodā, forma, ko rada zemes buržuāziskā evolūcija, pastāvot „pirmā revolūcijas viļņa** sakāves nosacījumam, tad nevar būt ne runas par pārejas laika izmantošanu, neizmantojot Domes tribini. Savdabīgā taktika — revolūcijas sagatavošanas nolūkā izmantot to tribini, no kuras runā kontr-revolucionari — tad ir obligātā taktika, kas izriet no visas vēsturiskās situācijās savdabīguma. Ja turpretim Dome ir tikai konstitūcijas ,,rēgs“ „bez varas un nozīmes**, tad mūsu priekšā nav nekāda jauna posma buržuāziskās Krievijas, buržuāziskās monarchijas attīstībā, augstāko šķiru kundzības formas attīstībā utt., un tad jau, kā izrādās, otzovistiem, protams, principiāli ir taisnība!

IJn nedomājiet, ka mūsu citētā platformas frāze ir nejauša pārteikšanās. Speciālā nodaļā „Par Valsts domi“ (2o.—28. Ipp.) mēs pašā sākumā lasām: „līdz šim laikam visas Valsts domes bijušas iestādes, kurām nebija reala spēka un varas, kuras nepauda īsto spēku samēru zemē. Valdība tās sasauca, tautas kustības spiesta tālab, lai, no vienas puses, masu nemieru novirzītu no tiešas cīņas ceļa uz mierīgu vēlēšanu ceļu, no otras puses, lai vienotos šajās Domēs ar tām sabiedrības grupām, kas varētu atbalstīt valdību cīņā pret revolūciju**... Tas ir vesels juceklīgu domu vai domu fragmentu kamols. Ja valdība sasauca Domes, lai vienotos ar kontrrevolucionarajām šķirām, tad no lā tieši izriet tas, ka pirmajai un otrajai Domei nebija „spēka un varas“ (lai palīdzētu revolūcijai), bet III bija un ir (lai palīdzētu kontrrevolūcijai). Revolucionāri varēja (un zināmos apstākļos tiem vajadzēja) nepiedalīties iestādē, kas bija bezspēcīga palīdzēt revolūcijai. Tas ir neapstrīdams. Apvienojot kopā tādas revolucionārā perioda iestādes ar „starprevoluciju perioda^11 Domi, kurai ir spēks palīdzēt kontrrevolūcijai, platformas autori izdara briesmīgu kļūdu. Pareizus boļševistiskus spriedumus viņi attiecina tieši uz (ādiem gadījumiem, uz kādiem tie patiesībā neattiecas! 'Pieši tas tad arī nozīmē padarīt boļševismu par karikaturu.

Rezumēdami savu bojševi^ma „izpratni^11, platformas autori izvirzījuši pat īpašu punktu d (16. Ipp.), kurā šis „kariķētais^11 revolucionarisms ir atradis sev, var teikt, klasisku izpausmi. Lūk, šis punkts pilnīgi:

,,d) Līdz revolūcijas pabeigšanai visiem strādnieku šķiras cīņas puslegāliem un legāliem veidiem un ceļiem, tai skaitā arī līdzdalībai Valsts domē, nevar būt patstāvīga un izšķiroša nozīme, bet tic ir tikai līdzekļi, lai savāktu un sagatavotu spēkus tiešai revolucionārai atklātai masu cīņai".

Iznāk, ka pēc „revolūcijas pabeigšanas^11 legāliem cīņas veidiem un „tai skaitā^11 parlamentārismam var būt patstāvīga un izšķiroša nozīme!

Nav pareizi. Arī tad nevar būt. „Vperjodiešu^11 platformā sarakstītas bezjēdzības.

Tālāk. Iznāk, ka „līdz revolūcijas pabeigšanai^11 visiem cīņas veidiem, izņemot legālos un puslegālos, t. i., visiem nelegāliem cīņas veidiem var būt patstāvīga un izšķiroša nozīmei

Nav pareizi. Ir lādi nelegāli cīņas veidi, kuriem gan pēc „revolūcijas pabeigšanas^11 (piemēram, nelegālie propagandas pulciņi), gan „līdz revolūcijas pabeigšanai^11 (piemēram, naudas līdzekļu atņemšana ienaidniekam vai arestēto atbrīvošana ar varu, vai spiegu noslepkavošana utt.) „nevar būt patstāvīga un izšķiroša nozīme, bet tie ir tikai'1 utt. kā „platformas“ tekstā.

Tālāk. Par kādu „revolūcijas pabeigšanu^11 te ir runa? Acīm redzot ne par sociālistiskās revolūcijas pabeigšanu, jo tad nebūs strādnieku šķiras cīņas, tāpēc ka vispār nebūs nekādu šķiru. Tātad runa ir par buržuāziski demokrātiskās

12 Ifi. sēj.

revolūcijas pabeigšanu. Tagad palūkosimies, ko lad īsti platformas autori ir „sapratuši*1 ar buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pabeigšanu?

Vispār runājot, ar šo terminu var saprast divas lietas. Ja to lieto plašā nozīmē, tad ar to saprot buržuāziskās revolūcijas objektivu vēsturisku uzdevumu atrisināšanu, tās ,.pabeigšanut. i., paša tā pamata likvidēšanu, kas spēj radīt buržuāzisko revolūciju, visa buržuāzisko revolūciju cikla pabeigšanu. Šajā nozīmē, piemēram, Francijā buržuāziski demokrātiskā revolūcija lika pabeigta tikai 1871. gadā (bet sākta 1789. g.). Ja turpretim vārdu lielo šaurā nozīmē, tad domā atsevišķu revolūciju, vienu no buržuāziskām revolūcijām, ja gribat, vienu no „viļņiem**, kas sit veco režimu, bet nenosit pavisam, neiznīcina pamatu nākošajām buržuāziskajām revolūcijām. Šajā nozīmē 1848. gada revolūcija Vācijā lika „pabeigta** 1850. gadā vai 50. gados, it nemaz neiznīcinot pamalu revolucionārajiem uzplūdiem G0. gados. 1789. gada revolūcija Francijā tika „pabeigta**, teiksim, 1794. gadā, ar to it nemaz neiznīcinot pamalu 1830., 1848. gada revolūcijām.

Vai platformas vārdus „līdz revolūcijas pabeigšanai** iztulko plašā vai šaurā nozīmē, nekādā gadījumā nekāda jēga lajos nav atrodama. Nav nemaz jāsaka, ka mēģinājums tagad noteikt revolucionārās sociāldemokrātijas taktiku līdz visa Krievijā iespējamo buržuāzisko revolūciju perioda noslēgumam — būtu pavisam aplams. IJet par 1905.—1907. gada revolūcijas „vilni**, t. i., par pirmo Krievijas buržuāzisko revolūciju, platforma pati ir spiesta atzīt, ka „pirmo revolūcijas vilni tā (patvaldība) ir uzvarē-jusi“ (12. Ipp), ka mēs pārdzīvojam „starprevoluciju** periodu „starp diviem demokrātiskās revolūcijas viļņiem**.

Kur tad meklējams cēlonis šai bezgalīgajai un nebeidzamajai juceklībai „platformā**? Cēlonis ir tieši tas, ka platforma diplomātiski norobežojas no olzovisma, it nemaz neizejot no otzovisma ideju loka, neizlabojot tā pamat-kļūdu un pat nepamanot to. Cēlonis ir tieši tas, ka „vper-jodiešiem** otzovisms ir „likumīgā nianse**, t. i., viņiem kariķētā boļševisma otzovisliskā nianse ir likums, paraugs, nepārspēts paraugs. Kas nostājies uz šās slīpās plāksnes, tas neapturami slīd un slīdēs nebeidzamas juceklības

purvā; tas atkārto vārdus un lozungus, neprotot labi pārdomāt to lietošanas noteikumus un nozīmes robežas.

Kāpēc, piemēram, boļševiki 1900. un 1907. gadā tik bieži nostādīja oportunistiem pretī lozungu: revolūcija nav beigusies? Tāpēc, ka objektīvie apstākļi bija lādi, ka par revolūcijas pabeigšanu šā vārda šaurajā nozīmē nevarēja būt ne runas. Ņemiet kaut II Domes periodu. Visrevolucionārākais parlaments pasaulē un gandrīz vai visreakcionārākā patvaldnieciskā valdība. No tā nebija tiešas izejas, izņemot apvērsumu no augšas vai sacelšanos no apakšas, un, lai kā tagad kratītu galvu dižgudrie pedanti, tomēr pirms apvērsuma neviens nevarēja galvot, ka tas valdībai izdosies, ka tas noritēs gludi, ka Nikolajs II ar to nelauzīs sev kaklu. Lozungam „revolūcija nav beigusies" bija pati aktuālākā, tieši svarīgākā, praktiski jūtamākā nozīme, jo tikai tas pareizi izteica to, kas ir, kurp lietu objektivā loģika virza notikumus. Bet tagad, kad paši otzovisti atzīst pašreizējo stāvokli par „starprevoluci ju“ stāvokli, mēģināt tagad iztēlot šo otzovismu par „revolucionārā spārna likumīgo niansi" — „līdz revolūcijas pabeigšanai" — vai tad tā nav nevarīga juceklība?

Lai tiklu ārā no šā neatrisināmā pretrunu loka. vajag apgriezt otzovisma idejiskās saknes, nevis diplomatizēt ar to; vajag nostāties uz decembra rezolūcijas viedokļa un pārdomāt to līdz galam. Pašreizējais starprevoluciju periods nav izskaidrojams ar nejaušību. Tagad jau nav vairs šaubu par to, ka mūsu priekšā ir īpašs posms patvaldības attīstībā, buržuāziskās monarehijas, buržuāziski melnsimtnieciskā parlamentārisma attīstībā, carisma buržuāziskajā politikā uz laukiem, pie kam konlrrevolucionarā buržuāzijā visu to atbalsta. Šis periods bez šaubām ir pārejai; periods „starp 2 revolūcijas viļņiem", bet, lai sagatavotos otrai revolūcijai, tieši jāapgūst šās pārejas sav-dabīgums, jāprot pielāgot savu taktiku un organizāciju šai grūtajai, smagajai, tumšajai, bet „kampaņas" gailas mums uztieptajai pārejai. Domes tribines, kā arī jebkuru citu legālu iespēju, izmantošana pieskaitāma ne visai augstieni cīņas līdzekļiem, kas nenes sev līdzi nekā „spilgta". Bet pārejas periods tāpēc jau ir pārejas periods, ka tā specifiskais uzdevums ir spēka gatavošana un vākšana un nevis to tieša, nevis to noteikta ciņa. Prast noorganizēt šo darbību, kam nav nekāda ārēja spožuma, prast izmantot tās labā visas tās pusatklātās iestādes, kādas ir raksturīgas melnsimtnieciski oktobristiskās Domes laikmetam, prast arī uz šā pamata saglabāt visas revolucionārās sociāldemokrātijas tradicijas, visus viņas nesenās varonīgās pagātnes lozungus, visu viņas darba garu, visu viņas nesamierinā-mību ar oportunismu un reformismu — ink, partijas uzdevums, lūk, momenta uzdevums.

Mēs izanalizējām jaunās platformas pirmo novirzīšanos no tās taktikas, kas izteikta 1908. g. Decembra konferences rezolūcijā. Mēs redzējām, ka tā ir atkāpšanās uz otzovistu ideju pusi, uz to ideju pusi, kurām nav nekā kopēja ne ar pārdzīvojamā momenta marksistisko analizi, ne ar revolucionāro sociāldemokrātu taktikas pamata premisām vispār. Tagad mums jāaplūko jaunās platformas otra oriģinālā īpašība.

Tas ir jaunās grupas pasludinātais uzdevums — ,,radīt“ un „izplatīt masās jaunu, proletārisku^11 kulturu: „attīstīt proletārisku zinātni, nostiprināt proletariāta vidū patiesi biedriskas attiecības, izstrādāt proletārisku filozofiju, virzīt mākslu proletariāta centienu un pieredzes virzienā" (17. Ipp.).

Luk, tas naivas diplomātijas paraudziņš, kura jaunaja platformā kalpo lielas būtības aizsegšanai! Nu, vai tad tas nav naivi, kad starp „zinātni" un „filozofiju" iesprauž „patiesi biedrisku attiecību nostiprināšanu"? Platformā jaunā grupa ietilpina savas iedomātās pārestības, savas sūdzības par citām grupām (proti: par ortodoksālajiem boļševikiem vispirms), ka tās izjaucot „paliesi biedriskas attiecības". Tieši tāds ir šā uzjautrinošā punkta realais saturs.

Arī „proletāriskā zinātne" te izskatās „bēdīgi un nevietā". Pirmkārt, tagad mēs pazīstam tikai vienu proletārisku zinātni — marksismu. Platformas autori nezkāpēc sistemātiski izvairās no šā vienīgi precizā termina, visur likdami vārdus „zinātniskais socialisms" (13., 15., 16., 20. un 21. Ipp.). Kā zināms, pie mums Krievijā uz šo pēdējo terminu pretendē arī tiešie marksisma pretinieki. Otrkārt, ja platformā liek uzdevumu attīstīt „proletārisko zinātni", tad jāpasaka skaidri, tieši kādu mūslaiku idejisku, teorētisku cīņu te domājuši un tieši kādā pusē nostājas platformas autori. Klusēšana šai lietā ir naiva viltība, jo lietas būtība ir skaidra ikvienam, kas pazīst 1908. un 1909. gada s.-d. literatūru. Mūsu laikā zinātnes, filozofijas, mākslas laukā ir izvirzījusies marksistu cīņa pret maclīistiem. Neredzēt šo vispār zināmo faktu ir vismaz smieklīgi. „Platformas" jāraksla ne domstarpību notušēšanai, bet to noskaidrošanai.

Ar citēto platformas vielu mūsu autori neveikli nodod sevi. Visiem zināms, ka faktiski ar „proletārisko filozofiju" ir domāts tieši machisms, un ikviens saprātīgs sociāldemokrāts uzreiz atmaskos „jauno" pseidonimu. Nebija nekādas vajadzības izdomāt šo pseidonimu. Nav nekādas vajadzības slēpties aiz tā. Faktiski visietekmīgākais jaunās grupas literārais kodols ir maclīistiskais, kas nemachistisko filozofiju uzskata par ne-„proletarisku“.

Tā arī vajadzēja teikt, ja par io gribēja runāt platformā: jaunā grupa apvieno cilvēkus, kas cīnīsies pret ne-„pro!e-lariskām", t. i., nemaehisliskām, teorijām filozofijā un mākslā. Tā būtu visiem zināma idejiska virziena tieša, patiesīga, atklāta cīņa, cīņa pret citiem virzieniem. Kad uzskata, ka idejiskā cīņa ir svarīga partijai, tad jau neslēpjas, bet taisni sāk ar tiešu kara pieteikšanu.

Un mēs visus aicināsim noteikti, skaidri atbildēt uz platformā maskoti izvirzīto filozofisko cīņu pret marksismu. Faktiski tieši cīņu pret marksismu aizsedz visas šīs frāzes par „proletārisko kulturu". Jaunā grupa ir „oriģinālā" tajā ziņā, ka partijas platformā viņa ienesusi filozofiju, nepateikdama taisni, tieši kādu filozofijas virzienu viņa aizstāv.

Tomēr nevarētu teikt, ka citēto platformas vārdu realais saturs būtu pilnīgi negative. Aiz tiem slēpjas arī zināms pozilivs saturs. So pozitivo saturu var izteikt ar vienu vārdu: M. Gorkijs.

Un patiesi, nav ko slēpt to faktu, par ko jau klaigājusi (to izkropļojot un sagrozot) buržuāziskā prese, proti, ka M. Gorkijs pieder pie jaunās grupas piekritējiem. Bet Gorki js ir noteikti lielākais proletāriskās mākslas pārstāvis, kas daudz darījis tās labā un var darīt vēl vairāk. Ikviena sociāldemokrātiskās partijas frakcija var pamatoti lepoties ar to, ka Gorkijs pieder pie tās, bet uz tā pamata ievietot platformā „proletārisko mākslu^11 nozīmē izsniegt šai platformai nabadzības apliecību, nozīmē sašaurināt savu grupu par literāru pulciņu, kas pats atmasko sevi tieši „autoritāti vismā“... Platformas autori ļoti daudz runā pret autoritāšu atzīšanu, tieši nepaskaidrodami, kas par lietu. Lieta 1ā, ka filozofiskā materiālisma aizstāvēšana un cīņa pret otzovistiem viņiem liekas kā atsevišķu bojševiku „autoritāšu" pasākums (smalks mājiens uz rupjiem nolikumiem!), kuriem machisma ienaidnieki, sak, „akli uzticas". Tādi izlēcieni, protams, ir pavisam bērnišķīgi. Bet ar autoritātēm tieši „vperjodieši" nerīkojas labi. Gorkijs ir autoritāte proletāriskās mākslas laukā, tas nav apstrīdams. Mēģināt „izmantot" (protams, idejiskā nozīmē) Но autoritāti machisma un otzovisma stiprināšanai nozīmē dot paraudziņu tam, kā ar autoritātēm neva jag rīkoties.

Proletāriskās mākslas laukā M. Gorkijs ir milzīgs pluss, lai gan viņš simpatizē machismam un otzovismam. Sociāldemokrātiskās proletāriskās kustības attīstībā tā platforma, kas partijā norobežo otzovistu un machistu grupu, izvirzot par grupas speciālo uzdevumu it kā „proletāriskās" mākslas attīstību, ir minuss, jo šī platforma lielas autoritātes darbībā grib nostiprināt un izmantot tieši to, kas uzskatāms par šās autoritātes vājo pusi, kas ietilpst kā negativs lielums to kolosālo labumu sumā, kurus tā sniedz proletariātam.

II

„APVIENOŠANĀS KRĪZE" MŪSU PARTIJĀ

Izlasījis šo virsrakstu, dažs lasītājs varbūt uzreiz nenoticēs savām acīm. „Tā tikai vēl trūka! kādas tik krizes nav bijušas mūsu partijā — un pēkšņi atkal jauna — apvienošanās krize?“

Šo izteicienu, kas izklausās tik dīvains, esmu aizguvis no Libknechta. Viņš to lietoja 1875. gadā (21. aprilī) vēstulē Engelsam, stāstot par lusaliešu un eizenachiešu apvienošanos. Markss un Engelss toreiz domāja, ka no šās apvienošanās nekas labs neiznākseu. Libknechls centās atspēkot viņu bažas un apgalvoja, ka Vācijas sociāldemokrātiskā partija, kas ir veiksmīgi pārdzīvojusi visādas krīzes, izcietīs arī „apvienošanās krizi“ (sk. Gustav Mayer. „Johann Baptist von Schweitzer und die Sozialdemokratie“. Jena, 1909, S. 424^30).

Nav ne mazākā mērā apšaubāms, ka arī mūsu partija, KSDSP, veiksmīgi pārdzīvos savu apvienošanās krizi. Bet, ka viņa tagad pārdzīvo tādu krizi, to redz ikviens, kam ir zināmi CK plenārās sapulces lēmumi un notikumi pēc plēnuma. Spriežot pēc plēnuma rezolūcijām, var likties, ka apvienošanās ir vispilnīgākā un ir pilnīgi nobeigta. Spriežot pēc tā, kas ir tagad, 1910. g. maija sākumā, pēc СО noteiktās cīņas pret likvidatoru izdoto avīzi „Golos Social-Demokrata”, pēc Pļechanova un citu partijnieku meņ-ševiku dedzīgās polemikas ar ,,golosiešiem“, pēc „grupas Vperjod“ lamu pārpilnās uzstāšanās pret СО (sk. tās tikko iznākušo lapiņu: „Biedriem boļšcvikiem“), tad sāņus stāvošam cilvēkam ikkatra apvienošanās viegli var likties iluzoriska.

Gavilē tiešie partijas ienaidnieki. Nikni lamājas olzo-visma piekritēji un aizsedzēji — ,,vperjodieši“. Vēl niknāk lamājas likvidatoru vadoņi — Akselrods, Martinovs, Martovs, Potresovs un citi — savā „Nepieciešamajā papildinājumā Pjechanova ,,Dņevņikicm“ “. Noplātās rokām, sūdzas un saka nevarīgas frāzes „samierinātāji^11 (sk. rezolūciju, ko 1910. g. 17. aprilī pieņēmis Trocka viedokļa piekritējs „Partijas sociāldemokrātiskais klubs Vinē“).

Bet uz pašu svarīgāko pamatjautājumu par cēloņiem. kāpēc mūsu partijas apvienošanās norit tā un ne citādi, kāpēc (šķietamo) pilnīgo apvienošanos plēnumā tagad aizstājusi (šķietama) pilnīga sadalīšanās, kā arī uz jautājumu par to, kādam sakarā ar „spēku samēru“ iekšpus un ārpus mūsu partijas jābūt viņas turpmākās attīstības virzienam — uz šiem pamatjautājumiem nedod nekādas atbildes ne likvidatori (golosieši), ne otzovisti (vperjodieši), ne samierinātāji (Trockis un ,,vinicši“).

Lamāšanās un frāze nav atbilde.

1. DIVI UZSKATI PAR APVIENOŠANOS

Likvidatori un otzovisti aizkustinoši vienprātīgi kā vien mācēdami lamā boļševikus (pirmie arī Pļechanovu). Vainīgi ir boļševiki, vainīgs ir Boļševiku Centrs, vainīgas ir „Ļeņina un Pļechanova „individuālistiskās" manieres" („Nepieciešamā papildinājuma" 15. lpp.), vainīga „Boļševiku Centra bijušo locekļu" „neatbildīgā grupa" (sk. grupas „Vperjod" lapiņu). Šai ziņā likvidatoru un otzovislu solidaritāte ir vispilnīgākā; viņu bloks pret ortodoksālo boļševismu (bloks, kas ne vienreiz vien ir raksturojis arī cīņu plēnumā, par ko īpaši būs runa turpmāk) ir neapstrīdams lakts; divu galējo virzienu pārstāvji, virzienu, kas vienādi pauž pakļautību buržuāziskām idejām un kas ir vienādi antipartejiski, ir pilnīgi vienprātīgi savā iekšparlejiskā politikā, cīņā pret boļševikiem un СО pasludināšanā par „boļševistisku". Bet pati spēcīgākā Akselroda un Aļcksinska lamāšanās aizsedz tikai viņu pilnīgo neizpratni par partijas apvienošanās jēgu un nozīmi. Trocka (— viniešu) rezolūcija tikai ārēji atšķiras no Akselroda un Aļeksinska „vārdu plūdiem". Tā sastādīta ļoti „piesardzīgi" un pretendē uz „pārfrakcionaro" taisnību. Bet kāds ir 1ās saturs? Pie visa, lūk, vainīgi „boļševiku vadoņi", tā ir 1ā pati „vēstures filozofija", kāda ir Akselrodam un Aļek-sinskim.

Jau pirmajā Vines rezolūcijas rindkopā teikts: ...„visu frakciju un virzienu pārstāvji... ar savu lēmumu" (plēnumā) „apzinīgi un apdomāti uzņēmušies atbildību par pieņemto rezolūciju realizēšanu zināmos apstākļos, sadarbībā ar zināmām personām, tjriipām un iestādēm". Runa esot par „konfliktiem Centrālajā Orgānā". Kas ir „albil-dīgs par plēnuma rezolūciju realizēšanu" Centrālajā Orgānā? Skaidrs: СО vairākums, t. i., boļševiki ar poļiem; viņi arī ir atbildīgi par plēnuma rezolūciju realizēšanu — „sadarbībā ar zināmām personām", l. i„ ar golosiešiem un vperjodiešiem.

Par ko runā plēnuma galvenā rezolūcija tajā savā daļā, kas veltīta mūsu partijas „sāpīgākajiem" jautājumiem, jautājumiem, kuri bija visstrīdīgākie pirms plēnuma un kuriem bija jākļūst par vismazāk strīdīgiem pēc plēnuma?

Par to, ka buržuāzijas ietekme uz proletariātu izpaužas, no vienas puses, nelegālās sociāldemokrātiskās partijas noliegšanā, no otras puses, viņas lomas un nozīmes noniecināšanā utt., s.-d. Domes darba un legālo iespēju izmantošanas noliegšanā, neizpratnē par viena un otra svarīgumu utt.

Tagad jājautā, kāda jēga ir šai rezolūcijai:

Vai tā. ka golosiešiem bija neliekuļoti un negrozāmi jāpārvelk svītra nelegālās partijas noliegšanai, tās noniecināšanai utt., bija jāatzīst tā par novirzīšanos, bija jāatbrīvojas no tās, jāstrādā pozitivs darbs šim novirzienam naidīgā garā; — ka vperjodiešiem bija neliekuļoti un negrozāmi jāpārvelk svītra Domes darba un legālo iespēju noliegšanai utt.; — ka СО vairākumam bija visādi jāiesaista „sadarbībā*1 golosieši un vperjodieši ar noteikumu, ka viņi neliekuļoti, konsekventi un negrozāmi atteiksies no plēnuma rezolūcijā sīki aprakstītajiem „novirzieniem*1?

Var arī rezolūcijas jēga ir 1ā, ka СО vairākums ir atbildīgs par rezolūciju (par likvidatorisku un olzovistisku novirzienu pārvarēšanu) realizēšanu „sadarbībā ar zināmiem“ golosiešiem, kuri joprojām tāpat kā agrāk un pat vēl rupjāk aizstāv likvidatorismu, ar zināmiem vperjodiešiem, kas joprojām tāpat kā agrāk un pat vēl rupjāk aizstāv otzo-visina, ullimatisma u. tml. likumīgumu?

Pietiek izvirzīt šo jautājumu, lai redzētu, cik satura ziņā nabadzīgas ir skanīgās frāzes Trocka rezolūcijā, kā tās faktiski kalpo tās pašas pozicijas aizstāvēšanai, kāda ir Akselrodam un Ko, Aļeksinskim un Ko.

Jau pirmajos savas rezolūcijas vārdos Trockis ir izpaudis visu vissliktākā samierniecisma garu, „samierniecisma** pēdiņās, pulciņu, sīkpilsoniskā samierniecisma garu, kurš ņem „zināmas personas**, bet ne zināmu līniju, ne zināmu garu, ne zināmu partijas darba idejiski politisko saturu.

Te taču meklējams viss tās atšķirības dziļums, kāds pastāv starp Trocka un Ko „samierniecismu**, kas patiesībā visuzticīgāk kalpo likvidatoriem un olzovisticm un tāpēc ir jo bīstamāks ļaunums partijā, jo viltīgāk, izmeklētāk, f rožaināk tas maskojas ar it kā partejiskām, it kā antifrak-eionarām deklamacijām, — un starp īsto partejiskumu, kura saturs ir partijas attīrīšana no likvidalorisma un olzovisma.

Kas mums patiesībā ir dots kā partijas uzdevums?

Vai mums ir ,,dotas“ „zināmas personas, grupas un iestādes^1', kuras vajag „samierināt^11 neatkarīgi no viņu līnijas, neatkarīgi no viņu darba satura, neatkarīgi no viņu attiecībām pret likvidatorismu un otzovismu?

Vai arī mums ir dota partijas līnija, dots visa mūsu darba idejiski politiskais virziens un saturs, dots uzdevums attīrīt šo darbu no likvidatorisma un otzovisma, uzdevums, kas jārealizē neatkarīgi no „personām, grupām un iestādēm^11, pretēji to „personu, grupu un iestāžu^11 pretdarbībai, kuras ar šo līniju nav vienis prālis vai arī nerealizē to?

Iespējami divi uzskati par partijas jebkuras apvienošanās nozīmi un realizēšanas nosacījumiem. Saprast šo uzskatu atšķirību ir visai svarīgi, jo mūsu „apvienošanās kri-zcs“ attīstības gaitā tic sajaucas un samaisās, un, nenoro-bežojot vienu uzskatu no otra, nav iespējams noskaidrot šo krizi.

Viens uzskats par apvienošanos var izvirzīt pirmajā vietā „zināmo personu, grupu un iestāžu^11 „samierināšanu^11. Vienprātība viņu uzskatos par partijas darbu, par šā darba līniju ir blakus lieta. Domstarpības jācenšas noklusēt, nevis meklēt to saknes, to nozīmi, to objektivos nosacījumus. „Samierināt^11 personas un grupas — tas ir galvenais. Ja tās nevar saprasties kopējās līnijas realizēšanas ziņā, šī līnija jāiztulko tā, lai tā būtu pieņemama visiem. Dzīvo un ļauj citiem dzīvot. Tas ir sīkpilsoniskais „samiernie-cisms^11, kas nenovēršami noved pie pulciņu diplomātijas. „Aizbāzt^11 domstarpību avotus, noklusēt tos, par katru cenu „nokārtot^11 „konfliktus^11, neitralizēt naidīgos virzienus — lūk, kam pievēršas šāda „samierniecisma^11 galvenā uzmanība. Saprotams, ka apstākļos, kad pastāv ārzemju bāze nelegālās partijas operācijām, šī pulciņu diplomātijā plaši atver durvis „personām, grupām un iestādēm^11, kam ir „godīgu mākleru^11 loma visādos „samierināšanas^11 un „neitralizācijas^11 mēģinājumos.

Lūk, ko par vienu tādu mēģinājumu plēnumā stāsta Martovs avīzes „Golos^11 19.—20. nr-ā:

„Meņševiki, ,,pravdisti“ un bundisti ieteica tādu СО sastāvu, kas nodrošinātu divu pretējo partijas domas virzienu „neitralizācijunedotu noteiktu vairākumu nevienam no tiem un ar to piespiestu partijas orgānu kūtra būtiskā jautājumā izstrādāt to viduslīniju, kas var apvienot partijas darbinieku vairākumu".

Meņševiku priekšlikumu, kā zināms, nepieņēma. Troc-kis, kas bija izvirzījis savu kandidaluru Centrālajā Orgānā neitralizatora lomā, izkrita cauri. Bundista kandidatūru šim pašam amatam — šo kandidatūru savās runās ieteica ineņševiki — nelika pat uz balsošanu.

Lūk, jums faktiska loma, kāda ir tiem „samierinātājiem" šā vārda sliktākā nozīmē, kuri rakstīja Vines rezolūciju un kuru uzskati izteikti nupat manis saņemtajā Jonova rakstā, kas iespiests avīzes „Otkļiki Bunda“ 4. nr-ā. Meņševiki neuzdrošinājās ieteikt СО ar viņu virziena vairākumu, tai pašā laikā atzīstot, kā tas redzams no manis citētā Martova prātojuma, divus pretējus virzienus partijā. Meņševikiem ne prātā nenāca ieteikt СО ar viņu virziena vairākumu. Viņi pat nemēģināja panākt to, lai Centrālajam Organam būtu noteikts virziens (tādā mērā plēnumā bija skaidrs, ka meņševikiem trūkst virziena, ka no viņiem vēl tikai tiek prasīta, vēl tikai tiek gaidīta paliesa un konsekventa atteikšanās no likvidatorisma). Meņševiki centās panākt Centrālajā Orgānā „neitralizāciju" un kā neitralizatorus izvirzīja bundistu vai Trocki. Bundistam un Trockim vajadzēja spēlēt precinieces lomu, kura uzņemtos „salaulāt" „zināmas personas, grupas un iestādes" neatkarīgi no tā, vai viena puse atteiktos no likvidatorisma vai neatteiktos.

Šis precinieces viedoklis tad nu ir Trocka un Jonova samierniecisma „idejiskais pamats". Kad viņi sūdzas un raud par to, ka apvienošanās nav iznākusi, tad tas jāsaprot cum grano salis^31. Tas jāsaprot tā, ka saprecināšana nav izdevusies. To apvienošanās cerību „neveiksme", kuras loloja Trockis un Jonovs, cerību apvienoties ar „zināmām personām, grupām un iestādēm" neatkarīgi no viņu attiecībām pret likvidatorismu, nozīmē tikai precinieču neveiksmi, nozīmē precinieces viedokļa nepareizumu, bezcerīgumu, niecīgumu, bet nepavisam vēl nenozīmē partijas apvienošanās neveiksmi.

Ir otrs uzskats par šo apvienošanos. Šā otra uzskata būtība ir tā, ka ļoti daudz dziļu, objektivu cēloņu, kas

nav atkarīgi no „zināmu (plēnumam un plēnumā) personu, grupu un iestāžu^1* tā vai cila sastāva, jau sen sākuši izraisīt un joprojām negrozāmi izraisa divās vecajās, divās galvenajās s.-d. krievu frakcijās tādas pārgrozības, kas rada — reizēm pretēji daža laba gribai un pat apziņai no „zināmo personu, grupu un iestāžu** vidus — rada apvienošanās idejiskos un organizatoriskos pamatus. Šie objek-tivie apstākli sakņojas mūsu pārdzīvojamā Krievijas buržuāziskās attīstības laikmeta īpatnībās, buržuāziskās kontrrevolūcijas laikmeta īpatnībās, tā laikmeta, kad patvaldība mēģina reorganizēties pēc buržuāziskās monarchijas tipa. Šie objektīvie apstākli vienā un tai pašā laikā un nesaraujamā savstarpējā sakarībā rada pārmaiņas strādnieku kustības raksturā, strādnieku s.-d. avangarda sastāvā, tipā, veidā, rada pārmaiņas sociāldemokrātiskās kustības idejiski politiskos uzdevumos. Tāpēc tā buržuāziskā ietekme uz proletariātu, ko rada likvidatorisms (= pusliberalisms, kas grib pieskaitīt sevi pie s.-d.) un otzovisms (= pusanar-chisms, kas grib pieskaitīt sevi pie s.-d.), nav nejaušība, nav kaut kāda individuālā ļaunprātība, muļķība vai kļūda, bet šo objektivo cēloņu iedarbības neizbēgams rezultāts un no ,,bazes“ neatdalāmā virsbūve visai pašreizējās Krievijas strādnieku kustībai. Apziņa, ka abi novirzieni ir strādnieku kustībai bīstami, nesocialdemokratiski un kaitīgi, izraisa dažādu frakciju elementu tuvināšanos un lauž ceļu partijas apvienošanai „pāri visiem šķēršļiem**.

No šā viedokļa apvienošanas var notikt lēni, grūti, ar vilcināšanos, ar svārstībām, recidiviem, bet tā nevar nenotikt. No šā viedokļa apvienošanās nebūt obligati nenoliek starp „zināmām personām, grupām un iestādēm**, bet neatkarīgi no zināmām personām, pakļaujot tās sev, izmetot no „zināmajām** tās, kas neapzinās vai negrib apzināties objektīvās attīstības prasības, izvirzot un saistot jaunas, ..zināmo** sastāvam nepiederošas personas, izdarot vecajās frakcijās, virzienos, nodalījumos pārgrozības, pārvietojumus, pārgrupējumus. No šā viedokļa apvienošanās nav atdalāma no tās idejiskā pamata, tā arī izaug tikai uz idejiskās tuvināšanās pamata, tā ir saistīta ar lādu novirzienu kā likvidatorisms un otzovisms rašanos, attīstību, augšanu, nevis ar vienas vai otras polemikas, vienas vai otras literārās cīņas nejaušo saiti, bet ar iekšēju nesaraujamu saiti, kā saistīts cēlonis ar sekām.

2. „CIŅA DIVĀS FRONTES" UN NOVIRZIENU PĀRVARĒŠANA

Tādi ir divi principiāli dažādie, savstarpēji radikāli atšķirīgie uzskati par mūsu partijas apvienošanās būtību un nozīmi.

Tagad jājautā, kurš no šiem uzskatiem likts plēnuma rezolūcijas pamatā? Kas gribēs tajā iedziļināties, tas redzēs, ka pamatā likts otrais uzskats, bet dažās rezolūcijas vietās skaidri manāmas atsevišķu „labojumu" pēdas pirmā uzskata garjī, pie kam šie „labojumi", pasliktinādami rezolūciju, it nemaz nelikvidē tās pamatu, tās galveno saturu, kas viscaur ir otra uzskata piesātināts.

Lai parādītu, ka tas ir tā, ka „labojumiem" pulciņu diplomātijas garā ir tiešām atsevišķu labojumu raksturs, ka tie negroza lietas būtību un rezolūcijas principiālo pamalu, es pakavēšos pie partijas presē jau skartiem atsevišķiem punktiem un atsevišķām vietām rezolūcijā par stāvokli partijā. Sākšu no beigām.

Apsūdzēdams „veco frakciju vadītājus" par to, ka viņi darot visu, lai neļautu nodibināt vienību, ka arī plēnumā viņi esot tā izturējušies, ka „katru soli nācās no tiem izkarot ar cīņu", .Ionovs raksta:

„Negribēja 1>. Ļeņins „pārvarēt bīstamos novirzienus" ar „sociāldemokrātiskā darba paplašināšanu un padziļināšanu". Viņš pietiekami enerģiski centās panākt, lai teorija par „cīņu divās frontēs" tiktu likta visu partijas pasākumu centrā. Viņš nepieļāva pat domu, ka partijā varētu iznīcināt „nolikumu par pastiprinātu apsardzību" “ (22. lpp., t. P-).

Runa ir par 4. §, b p. rezolūcijā par stāvokli partijā. Šās rezolūcijas projektu Centrālajai Komitejai iesniedzu es, un minēto punktu jau pēc komisijas darba grozīja pats plenums, grozīja pēc Trocka priekšlikuma, pret kuru es cīnījos bez panākumiem. Ša jā punktā man bija ja ne burtiski vārdi: „cīņa divās frontēs", tad katrā ziņā vārdi, kas pauž šo domu. „Pārvarēt ar paplašināšanu un padziļināšanu" — šis teikums ielikts pēc Trocka priekšlikuma. Esmu ļoti priecīgs, ka b. Jonovs, stāstīdams par manu cīņu pret šo priekšlikumu, dod man ērtu iemeslu izteikties par „labojuma" nozīmi.

Nekas plēnumā neizraisīja tik niknu — reizēm komisku — sašutumu kā doma par „cīņu divās frontēs". Pielika tikai atgādināt to, lai vperjodieši un meņševiki zaudētu savaldīšanos. Šis sašutums ir vēsturiski pilnīgi izskaidrojams, jo faktiski boļševiki no 1908. g. augusta līdz 1910. gada janvārim cīnījās divās frontēs, t. i., cīnījās pret likvidatoriem un otzovisliem. Bet komisks šis sašutums bija tāpēc, ka tie, kas dusmojās uz boļševikiem, ar 1o tikai pierādīja savu vainu, pierādīja, ka viņus joprojām aizskar ikkatra likvidatorisma un otzovisma nosodīšana. Kas vainīgs, tas bailīgs.

Trocka priekšlikumu, ka cīņa divās frontēs jāaizstāj ar „pārvarēšanu, paplašinot un padziļinot" — dedzīgi atbalstīja meņševiki un vperjodieši.

Un tagad sakarā ar šo „uzvaru" gavilē gan Jonovs, gan „Pravda", gan Vines rezolūcija, gan avīze „Golos Social-Demokrata". Bet jājautā, vai, padzīdami no šā punkta vārdus par cīņu divās frontēs, viņi ir padzinuši no rezolūcijas šās cīņas nepieciešamības atzīšanu? It nemaz, jo, ja jau ir atzīti „novirzieni", atzīts, ka tie „bīstami", atzīta nepieciešamība „paskaidrot" šo bīstamību, atzīts, ka novirzieni ir „buržuāziskās ietekmes izpausme uz proletariātu", tad ar to lielas būtībā ir tieši atzīta cīņa divās frontēs! Vienā vielā pārgrozījuši „nepatīkamo" (vienam vai otram kūmam) terminu, bet atstājuši galveno domu! Iznācis tikai tā, ka viena punkta viena daļa tikusi sarežģīta, atšķaidīta ar ūdentiņu, pasliktināta ar frāzi.

Un patiesi, tā ir tieši frāze un nevarīga izlocīšanās, ja minētajā paragrafā ir runa par pārvarēšanu, paplašinot un padziļinot darbu. Nekādas skaidras domas te nav. Paplašināt un padziļināt darbu nepieciešams vienmēr un bez ierunām; par to sīki runā viss rezolūcijas trešais paragrals, runā pirms pārejas uz specifiskiem — ne vienmēr un ne bez ierunām obligātiem, bet īpaša perioda apstākļu radītiem — „idejiski politiskiem uzdevumiem". Tikai šiem īpašajiem uzdevumiem veltīts 4. §, un tā triju punktu ievadā ir tieši teikts, ka šie idejiski politiskie uzdevumi ir „savukārt izvirzijušies“.

Kas tad iznācis? Iznākusi bezjēdzība, it kā darba paplašināšanas un padziļināšanas uzdevums ari būtu savukārt izvirzījies! It kā varētu būt tāda vēsturiska ,,kārta“, kad šis uzdevums nebūtu izvirzīts kā vienmēr!

Un kādā veidā var pārvarēt novirzienus ar sociāldemokrātiskā darba paplašināšanu un padziļināšanu? Ikkatras paplašināšanas un ikkatras padziļināšanas gadījumā nenovēršami izvirzīsies jautājums, kā paplašināt un kā padziļināt; ja likvidatorisins un otzovisms nav nejaušība, bet sociālo apstākļu radīti virzieni, tad tie var iespiesties ikkatrā darba paplašinājumā un ikkatrā darba padziļinājumā. Var paplašināt un padziļināt darbu likvidalorisma garā — to dara, piemēram, žurnāls „Naša Zarja" un žurnāls „Vozrož-deņije"70; to var darīt arī otzovisma garā. No otras puses, novirzienu pārvarēšana, vārda „pārvarēšana*1 īstajā nozīmē, nenovēršami atrauj zināmus spēkus, laiku, enerģiju no pareizā sociāldemokrātiskā darba tiešas paplašināšanas un padziļināšanas. Piemēram, tas pats Jonovs tai pašā sava raksta lappusē raksta:

„Plenums ir beidzies. Tā dalībnieki ir aizbraukuši. Lai organizētu darbu, Centrālajai Komitejai nākas pārvarēt neiedomājamas grūtības, starp kurām ne pēdējā vietā ir tā dēvēto" (tikai tā dēvēto, b. Jonov, nevis tiešo, īsto?) „likvidatoru izturēšanās, kuru pastāvēšanu b. Martovs tik neatlaidīgi noliedza".

Lūk, jums materials — mazs, bet raksturīgs materials — lai paskaidrotu, cik tukšas ir Trocka un Jonova frāzes. Michaila, Jurija un Ko likvidatorisko soļu pārvarēšana atrāva CK spēkus un laiku no īstā sociāldemokrātiskā darba tiešas paplašināšanas un padziļināšanas. Ja nebūtu Michaila, Jurija un Ko rīcības, ja nebūtu likvidatorisma to vidū, kurus mēs maldīgi joprojām uzskatām par saviem biedriem, tad sociāldemokrātiskā darba paplašināšana un padziļināšana noritētu sekmīgāk, jo tad iekšējā cīņa neatrautu partijas spēkus. Tātad, ja ar sociāldemokrātiskā darba paplašināšanu un padziļināšanu saprot aģitācijas, propagandas, ekonomiskās cīņas utt. tiešu attīstīšanu īstā sociāldemokrātiskā garā, tad tas, ka jāpārvar sociāldemokrātu novirzieni no socialdemokratisma, ir minuss, tā sakot, atvilkums no „pozitivās darbības", un tātad frāzei par novirzienu pārvarēšanu ar paplašināšanu utt. nav jēgas.

Patiesībā ši frāze izsaka neskaidru vēlēšanos, labu, nevainīgu vēlēšanos, lai starp sociāldemokrātiem būtu mazāk iekšējās cīņas! Šajā frāzē nav atspoguļojies nekas cits kā vienīgi šī nevainīgā vēlēšanās; tā ir tā dēvēto samierinātāju nopūta: ak, kaut jel mazāk būtu cīņas pret likvidato-rismu un otzovismu!

Šādas „nopūšanās^14 politiskā nozīme ir nulle, sliktāka par nulli. Ja partijā ir cilvēki, kuriem ir izdevīgi „neatlaidīgi noliegt^11 likvidatoru (un otzovistu) pastāvēšanu, tad viņi izlietos „samierinātāju^11 „nopūtu^11 ļaunuma aizsegšanai. Avīze „Golos Social-Demokrata^11 tā arī rīkojas. Un tāpēc tādu labvēlīgi tukšu frāžu aizstāvji rezolūcijās ir tikai tā dēvētie „samierinātāji^11. Patiesībā viņi ir likvidatoru un otzovistu atbalstītāji, patiesībā viņi nevis padziļina sociāldemokrātisko darbu, bet nostiprina tieši novirzienus no lā, nostiprina tieši ļaunumu, pagaidām noslēpjot to, apgrūtinot izārstēšanu no tā.

Lai b. Jonovam ilustrētu šā ļaunuma nozīmi, es atgādināšu viņam kādu vietu no b. Jonova raksta pielikuma „Diskussionnij Ļistok^11 1. nr-ā. Biedrs Jonovs ir likvidalo-rismu un otzovismu zīmīgi salīdzinājis ar labdabīgu augoni, kas „nogatavošanās procesā savelk sevī visādus kaitīgus elementus no visa organisma un tādējādi veicina tā veselības uzlabošanos^11.

Tieši lā. Nogatavošanās process, kas aizvāc no organisma „kaitīgos elementus^11, uzlabo veselību. Bet tas, kas apgrūtina organisma iztīrīšanos no tādiem elementiem, ir tam kaitīgs. Lai b. Jonovs padomā par šo b. Jonova derīgo domu!

3. APVIENOŠANAS noteikumi un pulciņu diplomātijā

Tālāk. Avīzes „Golos^11 redakcijas raksts par plēnuma rezultātiem liek mums pieskarties jautājumam par to, ka rezolūcijā svītrojami vārdi: likvidatorisms un otzovisms. Šajā redakcijas rakstā (19.—20. nr., 18. lpp.) ar neparastu, nekur neredzētu (kā vienīgi pie mūsu golosiešiem)... drošsirdību liek paziņots, ka termins „likvidators^11 esot kaučuka termins, ka tas esot „radījis visādus pārpratumus“

(sic!![32]) uti., tāpēc „СК nolēmusi svītrot rezolūcijā šo terminu".

Kā lai nosauc tādu GK lēmumu atstāstīšanu par termina svītrošanu, kad avīzes „Golos" redaktori nevar nezināt, ka šī atstāstīšana runā pretī patiesībai? Uz ko cerēja šie redaktori, no kuriem divi bija plēnumā un zina termina svītrošanas „vēsturi"? Vai tiešām viņi cerēja, ka viņus neat-maskos?

Komisijā, kas izstrādāja rezolūciju, vairākums apstiprināja termina paturēšanu. No diviem meņševikiem, kas bija komisijā, viens (Martovs) balsoja par lā svītrošanu, otrs (kas ne vienreiz vien sliecies uz Pļechanova poziciju) — pret. Plēnumā visi nacionaļi (2 poļi + 2 bundisti -j- 1 latvietis) un Trockis iesniedza šādu paziņojumu:

,.Atzīstot, ka būtībā būtu vēlams nosaukt par „likvidatorismu" rezolūcijā norādīto virzienu, pret kuru ir nepieciešams cīnīties, tomēr ņemot vērā 1). meņšcviku paziņojumu, ka arī viņi uzskatot par nepieciešamu cīnīties pret šo virzienu, bel šāda termina lietošanai rezolūcijā ir frak-cionars, pret viņiem, meņševikiem, vērsts raksturs, — mēs uzaicinām izmest no rezolūcijas šo terminu, lai iznīcinātu visādus liekus šķēršļus partijas apvienošanai1^32.

Tātad GK vairākums, un pie tam tieši visi nefrakcionarie elementi, rakstiski paziņo, ka vārds likvidatorisms būtībā ir pareizs un ka pret likvidatorismu ir nepieciešams cīnīties, bet avīzes „Golos" redakcija izskaidro termina svītrošanu ar to, ka tas būtībā esot nederīgs!!

GK vairākums, un pie tam tieši visi nefrakcionarie elementi, paziņo rakstiski, ka piekrīt termina svītrošanai, piekāpjoties meņševiku neatlaidīgiem pieprasījumiem (pareizāk: piekāpjoties ultimātam, jo meņševiki paziņoja, ka citādi rezolūcija nebūšot vienbalsīga), ievērojot viņu solījumu „cīnīties pret šo virzienubet avīzes „Golos" redakcija raksta: rezolūcija devusi „nepārprotamu atbildi uz jautājumu par lā dēvēto „cīņu pret likvidatorismu" “ (18. Ipp., turpat)!!

Plēnumā viņi solās laboties, lūdzas: nelietojiet „pret mums vērstu terminu", jo no šā laika mēs paši cīnīsimies pret šo virzienu, bet avīzes ,,Golos“ pirmajā numurā pēc plēnuma cīņu pret likvidatorismu pasludina par tā dēvēto cīņu.

Skaidrs, ka te mums ir darīšana ar golosicšu pilnīgu un noteiktu pagriezienu uz likvidatorismu, pagriezienu, kas kļūs saprotams, palūkojoties kā uz kaut ko viengabalainu, sakarīgu, cēloniski nosacītu uz to, kas notika pēc plēnuma, sevišķi uz žurnālu „Naša Zarja“ un „Vozroždeņije^11, kā arī uz lādu kungu uzstāšanos kā Michails, Jurijs, Romans un Ko. Par to mēs runāsim tālāk, un tur mums būs jāparāda, cik paviršs viedoklis ir Trockim, kas sliecas visu uzvelt „tikumiski politisko saistību pārkāpšanai^11 (Vines rezolūcija), kamēr mūsu priekšā acīm redzot ir ne personiska vai grupveida „saistību pārkāpšana^11, ne morālisks, ne juridisks, bet politisks akts, proti: antipartejisko lega-listu sakļaušanās Krievijā.

Tūlīt pat jāpakavējas pie cita jautājuma, proti — pie jautājuma par tāda plēnuma soļa cēloņiem un nozīmi kā likvidalorisma vārda svītrošana rezolūcijā. Izskaidrot to vienīgi ar tādu samierinātāju pārmērīgu centību, kādi ir Trockis, .lonovs un Ko, būtu nepareizi. Te ir vēl cits moments. Lieta tā, ka ievērojamu daļu plēnuma lēmumu pieņēma ne pēc parastā principa, kad mazākums pakļaujas vairākumam, bet pēc principa, kad divas frakcijas, boļševiki un meņševiki, vienojas ar nacionaļu starpniecību. Uz šo apstākli acīm redzot netieši norāda b. Jonovs izdevumā „Otkļiki Bunda“, kad viņš raksta: „Biedri, kas tagad pieķeras formalistikai, ļoti labi zina, ar ko būtu beidzies pēdējais plenums, ja tas būtu nostājies uz formālā viedokļa^11.

Ša jā frāzē b. Jonovs runā mājienos. Līdzīgi Trockim viņš domā, ka šāds savu domu izteikšanas veids esot sevišķi „taktisks^11, nefrakcionars un specifiski partejisks. Patiesībā tas ir tieši pulciņu diplomātu rīcības veids, kas partijai un partejiskumam neatnes nekā cita kā tikai ļaunumu. Vienus mājieni neaizsniedz, otriem iededzina pulciņu ziņkārību, trešos pamudina uz tenkām un apmelošanu. Tāpēc Jonova mājieni jāatšifrē. Ja viņš te nerunā par to, ka plenums daudzos jautājumos liecās uz vienošanos (nevis uz vienkāršu izlemšanu ar vairākuma palīdzību), tad uzaicinām viņu izteikties skaidrāk un neievest kārdināšanā ārzemju kūmiņas.

liet, ja Jonovs te runā par frakciju vienošanos plēnumā, tad viņa vārdi pret „biedriem, kas tagad pieķeras for-nialistikai", mums uzskatāmi parāda vēl vienu to it kā samierinātāju īpašību, kuri īstenībā slepeni palīdz likvidatoriem.

Vesela rinda vienbalsīgu lēmumu plēnumā tika pieņemta, vienojoties ar frakcijām. Kāpēc tas bija vajadzīgs? Tāpēc, ka faktiski frakciju attiecības līdzinājās šķelšanās attiecībām, bet ikvienas šķelšanās gadījumā vienmēr un nenovēršami vesela kolektiva (Šajā gadījumā: partijas) discip-lina tiek upurēta kolektiva daļas (šajā gadījumā: frakcijas) disciplīnai.

Krievu partejisko attiecību apstākļos vienību varēja panākt, tikai frakcijām vienojoties (vai nu visām frakcijām vai arī galvenajām, vai nu frakciju daļām vai arī frakcijām pilnīgi, tas ir cits jautājums). No tā izriet kompromisa nepieciešamība, t. i., lādas piekāpšanās nepieciešamība dažos punktos, ko neatzina vairākums, bet ko pieprasīja mazākums. Viena šāda kompromisa rakstura piekāpšanās bija tā, ka rezolūcijā svītroja vārdu: likvida-torisms. Sevišķi spilgti šis plēnuma lēmumu kompromisa raksturs izpaudās tai apstāklī, ka boļševiki nosacīti atdeva savas frakcijas īpašumu trešūm personām. Viena partijas daļa nosacīti nodod savu īpašumu trešām personām (no starptautiskās sociāldemokrātijas), kurām būs jālemj, vai nu atdot šo naudu CK vai arī atdot to atpakaļ frakcijai. Pilnīgi neparastais un normālā ncsašķeltā partijā neiespējamais šā nolīguma raksturs skaidri rāda, ar kādiem noteikumiem boļševiki pieņēma vienošanos. Centrālā Organa II. nr-ā iespiestā boļševiku deklarācija skaidri pasaka, ka galvenais idejiski politiskais noteikums ir tādas rezolūcijas pieņemšana, „kura nosoda likvidatorismu un otzovismu un atzīst cīņu pret šiem virzieniem par partijas politiskās līnijas neatņemamu elementu", ka viens no šās līnijas realizēšanas nodrošinājumiem ir СО sastāvs, ka gadījumā, ja meņševiki turpinās frakci jas organa izdošanu un joprojām ieturēs frakcionaru politiku, boļševikiem ir tiesības „naudu no turētāja pieprasīt atpakaļ". CK pieņēmu šos noteikumus,

13*

rezolūcijā par frakciju centriem tieši atsaukdamās uz šo boļševiku deklarāciju.

Jājautā, vai šie noteikumi jāizpilda vai ne? Vai šie noteikumi ir formāli vai nav? Biedrs Jonovs, kas nevērīgi runā par „formalistiku", nav sapratis viselementārāko atšķirību starp vienošanos kā līguma pamatu (= noteikumu par to, ka boļševiki nodos naudu, noteikumu, ko apstiprinājusi CK vienbalsīgā rezolūcija par frakciju centriem) un līguma formālo noteikumu ievērošanu kā vienības saglabāšanas pamatu.

Ja b. Jonovs tagad, pēc CK vienbalsīgās rezolūcijas par frakciju centriem, nicīgi atmet ar roku „formalistikai", tad ar to viņš atmet ar roku visam CK lēmumam par frakciju centriem. Biedra Jonova sofisma būtība ir šāda: CK lēmumu suma ir panākta, ne vien pieņemot rezolūcijas ar balsu vairākumu, bet arī vienojoties naidīgajiem virzieniem dažos svarīgākajos jautājumos; tātad arī turpmāk šie lēmumi formāli nav obligāti un mazākumam ir tiesības prasīt vienošanos! Tā kā CK lēmumos ir vienošanās elements, tad vienmēr var šos lēmumus pārkāpt, jo vienošanās ir brīvprātīga lieta!

Vai šāda sofistika nav vāji maskota likvidatoru aizstāvēšana ?

Bet, ja Jonova sofismi ir tikai smieklīgi, tad CK (plēnuma) centienos iespējami maksimāli piekāpties bija psicholoģiski un politiski pareizs moments. Meņševiki un olzovisli sapratās, lai nikni uzbruktu BC (Boļševiku Centram), pret kuru tika izvirzītas visasākās apsūdzības. Ne principiālās domstarpības, bet BC „ļaunprātība" — lūk, kas mūs visvairāk un vispirms attālina no partijas, tā teica ir meņševiki, ir otzovisti^33.

Tas ir ļoti svarīgs apstāklis, to nenoskaidrojot, nevar saprast, kāpēc tieši tāda un nevis citāda ir mūsu apvienošanās krizes gaiļa. Principiālu aizstāvju likvidatorismam un olzovismam nebija: ne meņševiki, ne vperjodieši ncie-drošinājās nostāties tādā pozīcijā. Te parādījās mūsu literatūrā jau sen atzīmētā (un ne vienreiz vien starptautiskajā literatūrā pret oportunistiem atzīmētā) mūslaiku marksisma ,,kritiķu" un īsti marksistiskās taktikas kritiķu īpašība: nenoteiktība, principu trūkums, „jaunās" līnijas slēpšana, konsekvento likvidalorisma un olzovisma pārstāvju aizsegšana. Mēs neesam likvidatori, tas ir frakcio-nars termins, — sauca meņševiki. Mēs neesam olzovisti, tas ir frakcionars pārspīlējums, — viņiem piebalsoja vper-jodieši. Un tūkstošiem pret BC vērstu apsūdzību bira visās un visādās lietās līdz pat tā saucamiem „kriminālnoziegumiem" (lasi: ekspropriācijai) ar nolūku notušēt un nobīdīt otrā vietā principiāli politiskās domstarpības.

Bojševiki uz to atbildēja: labi, kungi, lai CK izskata visas jūsu sūdzības un „tiesā un soda" saskaņā ar tām. Plēnumā ir pieci nacionālie sociāldemokrāti, no tiem ir atkarīgs lēmums vispār un jo vairāk vienbalsīgs lēmums. Lai tad viņi arī būtu „tiesneši" jūsu (t. i., meņševiku un vperjodiešu) sūdzību izskatīšanā un jūsu pret BC vērsto pretenziju apmierināšanā. Boļševiki gāja tālāk. Viņi neiebilda pret kompromisu maksimumu rezolūcijās, kurus prasīja meņševiki un vperjodieši.

Un, lūk, maksimala piekāpšanās rezolūcijās par stāvokli partijā un par konferenci ir izdarīta, visas „sūdzības" ir izskatītas un visas pret BC vērstās pretenzijas apmierinātas uz visu piecu nacionālo sociāldemokrātu lēmuma pamata.

Tikai tādā veidā varēja partijas līnijas, f. i., antilikvida-toriskās līnijas, pretiniekiem atņemt ikkatru iespēju atrunām, ikkatru iespēju izvairīties no principiālās jautājuma nostādnes. Un šo iespēju viņiem atņēma.

Ja tagad Akselrods un Martovs ar Ko „Nepieciešamajā papildinājumā", Aļeksinskis un Ko vperjodiešu lapiņā atkal mēģina izvilkt dienas gaismā sūdzības pret BC, tenkas, apmelojumus, melus un insinuācijās, tad šie kungi paši spriež sev tiesu. Noliegt to, ka plenums vienbalsīgi visas viņu sūdzības izskatījis, visas sūdzības ar savu rezolūciju noraidījis un atzinis par noraidītām, — to noliegt nevar, to noliegt nevar ne vieni, nc otri intrigas varoņi. Bet, ja tas ir tā, tad itin visiem tagad ir skaidrs, ka tie, kas atkal rada intrigas (Akselrods. Martovs, Aļeksinskis un Ko),

ir vienkārši politiski šantāžisti, kas ar tenkām grib notušēt principiālus jautājumus. Un citādi kā ar politiskiem šantāžistiem mēs ar viņiem arī neapiesimies. Ar citiem jautājumiem, izņemot partijas antilikvidaloriskās un anti-otzovistiskās līnijas realizēšanas jautājumu, mēs nenodarbosimies un ļausim vaļu Akselrodam, Martovam, Aļeksin-skim peldēties samazgās pēc sirds patikas.

Boļševiku kompromisi un piekāpšanās, viņu piekrišana daudzējādā ziņā nepieliekami noteiktām rezolūcijām bija nepieciešama principiālās norobežošanās skaidrības labā. Apmierinājuši visas meņševiku un otzovistu pretenzijas, kuras nacionaļu^34 vairākums bija atzinis par pareizām, boļševiki panāca to, ka sociāldemokrātiem bez virzienu izšķirības, visiem, izņemot profesionālos šantāžistus, jautājums izvirzījās vienīgi par partijas līnijas, antilikvidato-riskās un antiotzovistiskās līnijas, realizēšanu. Nevienam, nevienam pašam cilvēkam partijā nebija aizsprostots ceļš uz partijas darbu, uz līdzdalību šās līnijas realizēšanā; nepalika nekādu šķēršļu, nekādu traucējošu blakus apstākļu pēc lēmuma, kas bija atkarīgs no sociāldemokrātiem nacionaļiem. Un, ja tagad likvidatori atkal parādījuši sevi vēl skaidrāk, tad ar to ir pierādīts, ka blakus traucējumi ir bijuši izdoma, uzmanības novēršana, tenkojoša izlocīšanās, pulciņu intrigantu paņēmiens un vairāk nekas.

Tāpēc norobežošanās un noskaidrošana tā īsti ir sākusies tikai pēc plēnuma; šī noskaidrošana notiek vienīgi svarīgākajā principiālā jautājumā — par mūsu partijas likvidēšanu. Tie „samierinātāji^11, kuri ir pārsteigti, sarūgtināti, izbrīnījušies par to, ka norobežošanās sākusies pēc plēnuma, ar savu izbrīnu ir parādījuši tikai to, ka viņi atrodas pulciņu diplomātijas gūstā. Pulciņu diplomats varēja domāt, ka nosacītā vienošanās ar Martovu un Martinovu, Maksimovu un otru vper jodieti7t ir ikkatras norobežošanās gals, jo lādam diplomātam principiālās domstarpības ir blakuslieta. Gluži otrādi, kam principiālais jautājums par

likvidatorismu un otzovismu stāv pirmajā vietā, tam nav ko brīnīties, ka tieši pēc visu Martova, Maksimova u. c. pretenziju apmierināšanas, tieši pēc maksimālas piekāpšanās viņiem organizatoriskos jautājumos u. tml. vajadzēja sākties tīri principiālās norobežošanās procesam.

Tas, kas notiek partijā pēc plēnuma, nav partijas apvienošanās sabrukums, bet ir to biedru apvienošanās sākums, kuri patiesi var un grib strādāt partijā un strādāt tā, kā pienākas partijas biedram, ir sākums tam, ka boļševiku, partijnieku meņševiku, nacionaļu, nefrakcionaro sociāldemokrātu īstais partejiskais bloks attīrās no partijai naidīgajiem renegatiem, no pusliberaļiem un pusanarchistiem^35.

4. SAKARĀ AR 1. PARAGRAFU REZOLŪCIJĀ PAR STĀVOKLI PARTIJA

Turpinot plēnuma rezolūciju trūkumu iztirzāšanu, man tagad jāpakavējas pie pirmā punkta rezolūcijā par stāvokli partijā. Tiesa gan, šis punkts neskar tādus jautājumus, kas tieši saistīti ar vienu vai otru partijas apvienošanās izpratni, bet man būs jānovirzās, jo šā pirmā punkta iztulkošana ir jau izraisījusi partijā diezgan daudz strīdu.

Manā rezolūcijas projektā nemaz nebija šā punkta, un es — tāpat kā arī visa avīzes ,,Proļetarij“ redakcija — cīnījos pret to visnoteiktākā veidā. Punkta pieņemšanu panāca meņševiki un poļi, kurus daļa boļševiku visneatlaidīgākā veidā bija brīdinājusi, ka šā neskaidrā, miglainā punkta iztulkošana nenovēršami radīs pārpratumus vai — vēl ļaunāk — izdarīs pakalpojumu likvidatoriem.

Nav nemaz jāsaka, ka plēnumā es daudzas šā punkta tezes kritizēju tāpēc, ka tās bija bez satura, bija tukšas un tautoloģiskas. Sacīt, ka sociāldemokrātu taktika savos principiālajos pamatos ir vienmēr vienota — un nenoteikt, kādi ir šie principiālie pamati, kāpēc un tieši par kādiem pamatiem (marksisms vispār vai arī viena vai otra marksisma leze) te ir runa; sacīt, ka sociāldemokrātu taktika vienmēr paredz rezultātu maksimumu — un nenoteikt ne tuvāko cīņas mērķi (tuvākos iespējamos rezultātus) pašreizējā momentā, ne arī šā pašreizējā momenta specifiskos cīņas paņēmienus; sacīt, ka taktika paredzēta dažādiem ceļiem, pa kādiem varētu iet attīstība, un konkrēti nenoteikt šos ceļus; sacīt truismus par to, ka taktikai jāveicina spēku uzkrāšana, jāgatavo proletariats gan atklātai cīņai, gan nestabilā režima pretrunu izmantošanai — visi tie ir acīm redzami trūkumi, kas duras acīs, kas visu punktu padara par nevajadzīgu un nederīgu balastu.

Bet ir vēl kaut kas ļaunāks šajā punktā. Tajā ir pakaļ-durtiņas likvidatoriem, uz kurām plēnuma laikā norādīja dažādi tā locekļi, ne vien boļševiki, bet arī viens no bundis-tiem un pat Trockis. Tā ir frāze par to, ka apzinīgajam proletariātam, „organizējoties sociāldemokrātiskā masu partijā, pirmoreiz rodas iespēja apzināti, plānveidīgi un konsekventi piemērot šo starptautiskās sociāldemokrātijas taktikas metodi'1. (Kādu šo metodi? Agrāk bija runa par taktikas principiālajiem pamatiem, nevis par tās metodi un vēl jo mazāk par kaut kādu noteiktu metodi.)

Kāpēc pirmoreiz, — jautāja plēnumā šā punkta kritiķi. Ja tāpēc, ka ikkatrs valsts attīstības solis dod kaut ko jaunu, augstāku tiklab lechnikas līmenī, kā arī šķiru cīņas noteiktībā u. tml., tad mūsu priekšā atkal ir banalitāte. Tad ikviens moments vienmēr un bez ierunām dod kaut ko tādu, kas parādās pirmoreiz, salīdzinot ar pagājušo momentu. Bet mēs pārdzīvojam noteiktu momentu, kontr-revolucionaru atplūdu momentu, momentu, kad pēc revolūcijas uzplūdiem kolosāli kritusies masu enerģija un sociāldemokrātiskā strādnieku kustība. Un, ja šādu momentu raksturo kā lādu, kas pirmoreiz dod proletariātam iespēju apzinīgi ult. piemērot starptautiskās sociāldemokrātijas metodi, tad šie vārdi nenovēršami novedīs pie likvidatoriskas iztulkošanas, pie tā, ka trešās Domes it kā miermīlīgo un it kā likumīgo periodu tīri liberāli atzīst pārāku par vētru un dziņu periodu, par revolūcijas periodu, kad proletariāta cīņa notika tieši revolucionārās formās un liberāļi to lamāja par „stichijas neprātu^1*.

Lai pievērstu sevišķu uzmanību tam, ka visai neskaidro punktu var iztulkot likvidaloriski, es šajā plēnuma sēdē iesniedzu veselu rindu rakstveida paziņojumu, pasvītrodams daudzas vietas oratoru runās. Lūk, divi mani iesniegumi:

1) „Pēc Ļeņina pieprasījuma protokolā liek ierakstīts no b. 7’.72 (poļu s.-d.) vārdiem: „pilnīgi aplams ir iztulkojums, ka te ir revolūcijas taktikas noniecināšana, salīdzinot ar kontrrevolūciju**.

2) „Pēc Ļeņina pieprasījuma protokolā tiek ierakstīts 1). Martova izsauciens („pareizi!") attiecībā uz I.73 (boļševika, kas aizstāvēja šo punktu) vārdiem, ka strīda vārdi nenoniecinot, bet gan paaugstinot revolūcijas un tās metožu nozīmi, salīdzinot ar kontrrevolucionarām metodēm".

Abi iesniegumi konstatē, ka polis un boļševiks ar Martova piekrišanu ir kategoriski atteikušies pieļaut kaut niecīgāko likvidatorisko iztulkojumu šim punktam. So divu biedru nodomā, protams, tādas iztulkošanas nemaz nebija.

liet sen jau ir zināms, ka jāpiemēro ir likums, nevis likuma motivi, nevis likumdevēja nodomi. Sā punkta nozīmi aģitācijā un propagandā noteiks nevis to vai cilu tā autoru labie nodomi, nevis viņu paziņojumi plēnumā, bet objektivie spēku un virzienu samēri s.-d. krievu daļā (ne-krievu sociāldemokrāti nez vai pievērsīs sevišķu uzmanību šim neskaidrajam punktam).

Tāpēc es ar sevišķu interesi gaidīju, kā tagad šo punktu iztulkos presē, atzīdams par labāku nesteigties izteikt savu uzskatu, atzīdams par labāku uzklausīt vispirms to sociāldemokrātu atsauksmes, kuri nebija plēnumā, vai arī golosiešu atsauksmes.

Jau pirmais avīzes „Golos" numurs pēc plēnuma ir devis pilnīgi pietiekamu materiālu, lai novērtētu mūsu strīdu par to, kā šis punkts tiks iztulkots.

Avīzes ,,Golos“ redakcijas raksta par plēnuma rezultātiem lasām:

„Protams, būtu pilnīga nejēdzība un aplamība domāt, ka CK ar šiem vārdiem^11 („pirmoreiz** utt.) „gribējusi netieši nosodīt mūsu pagātnes taktiku, ciktāl tā bija pielāgota revolucionārajai situacijai“ (kursivs autora; 19.—20. nr., 18. lpp.).

Ļoti labi! Likvidatorisko iztulkojumu autors pasludina par neiedomājamu un aplamu. Tomēr, lasot tālāk, mēs tai pašā rindkopā sastopam šādu apgalvojumu:

„Ar šiem vārdiem ir oficiāli atzila mūsu politiskās dzīves relativā atpalicība pagātnē pretēji revolucionārajām formām, kādās tā izpaudās, kas, pie reizes sakot, bija viens no galvenajiem revolūcijas sakāves cēloņiem; ar šiem vārdiem tiek oficiāli atzīts mūsu agrākās taktikas ārkārtīgais elementarisms, uz ko to nosodīja atpalikušās sabiedriskās attiecības; ar šiem vārdiem, beidzot, oficiāli liek atzīts tas, ka, lai kāda būtu politiskā situācijā nākotnē, katrs mēģinājums atgriezties kustībā atpakaļ pie noslēgtu pagrīdes pulciņu diktatūras ar visu politiku, kas ar to saistīta, būtu noteikts solis atpakaļ".

Labi, vai nav tiesa?

Nezini, ar ko sākt, lai iztirzātu šo ,,pērlu“ bagātību.

Sākšu ar trīskārtīgo atsaukšanos uz „oficiālo atzīšanu**. Cik daudz izsmiekla ir biris no tās pašas avīzes „Golos** par pagātnes novērtējuma, revolūcijas novērtējuma, buržuāzisko partiju lomas novērtējuma utt. ikkatru oficiālu atzīšanu vienā vai otrā rezolūcijā! Lūk, jums paraudziņš tam, cik patiesīgas ir pret ,,oficialismu“ vērstās klaigas: kad golosiešiem nepatīk skaidrs partijas lēmums, viņi zobojas par pretenzijām „oficiāli** izlemt sarežģītus, sak, zinātniskus jautājumus utt., u. tml. — tāpat kā žurnāls „Sozia-listische Monatshefle** zobojas par Drezdcnes rezolūciju pret oportunistiem vai kā Beļģijas ministrialisli mūsu dienās zobojas par Amsterdamas rezolūci ju Bet toties, tiklīdz golosietim liekas, ka ir pakaļdurtiņas likvidato-rismam, viņš trīskārt zvērē un dievojas, ka tas esot „oficiāli alzīls**.

Bet, kad golosietis zvērē un dievo jas, tad ziniet, ka viņš ... vairās no patiesības. Ja raksta autors runā par to, ka „oficiāli atzīts'* esot viņa iztulkojums, tad tas jo mazāk gudri ir tāpēc, ka šā punkta iztulkošanas strīdīgums speciāli bija debašu priekšmets Centrālajā Komitejā, pie kam no protokolā oficiāli ierakstītajiem — jā, jā! nu jau tiešām „oficiāli"! — iesniegumiem, kas panāca, ka šie poja un boļševika vārdi tika ierakstīti protokolā, izriet, ka viņi avīzes „Golos" iztulkojumus nekad neatzīs par pareiziem. Mūsu autors tikai izgāzies, klaigādams par oficiālo atzīšanu.

Vārds „pirmoreiz" alzīst „relativu atpalicību pagātnē" — tas vēl pieļaujams, lai gan nekur nav redzams, kāpēc tas jāattiecina tieši uz politisko dzīvi, nevis uz citām sabiedriskās attīstības pusēm; bet piemetināt: „pretēji revolucionārajām formām" nozīmē pārāk nepiesardzīgi izbāzt vecho-vieša ēzeļa ausi. Var derēt, ka no simt liberāļiem ne mazāk par 90, izlasījuši šo vielu, noskūpstīs golosiešus, bet no simt strādniekiem ne mazāk par 90 novērsīsies no oportu-nistiem. Bet piemetinājums „pie reizes" par „revolūcijas sakāves cēloņiem" pilnīgi atmasko likvidatoru piec-sējumnieka dalībniekus: neskaidras rezolūcijas aizsegā viņi grib izdabūt cauri savus liberālos uzskatus par proletariāta lomu revolūcijā. Tāpēc viņi runā par „elementa-rismu" un pat — to ievērojiet! — par „mūsu pagātnes taktikas" ārkārtīgo elementarismu. „Ārkārtīgs" taktikas elementarisms — tas, redziet, izriet no vārda „ „pirmoreiz" apzināti, plānveidīgi un konsekventi (masu partijā) piemērot starptautiskās sociāldemokrātijas metodi"[36]. Tā laikmeta taktika, laikmeta, kad nolika atklāta cīņa, kad bija relativa preses brīvība, masveida biedrošanās brīvība, vēlēšanu brīvība, piedaloties revolucionārajām partijām, kad bija vispārējs iedzīvotāju satraukums, kad notika straujas svārstības valdības politikā, kad bija vairākas lielas uzvaras pār valdību, — šī taktika bijusi ārkārtīgi elementārā, acīm redzot salīdzinājumā ar 1909. un 1910. gada neele-mentaro taktiku! Kādām jābūt renegatisma rezervēm, cik nožēlojamai jābūt notikumu sociāldemokrātiskajai izpratnei, lai nāktu ar tādiem iztulkojumiem!

Ret no vārda „pirmoreiz1^37 secināt „noslēgtu pagrīdes pulciņu diktatūras (!!)“ nosodīšanu — las jau ir pavisam nedzirdēti. 1905.—1907. gada „ārkārtīgi elementārās^11 taktikas laikmetā tas, ka partija vadīja strādniekus, redziet, daudz vairāk līdzinājās „diktatūrai^11 nekā 1909. un 1910. gadā, daudz vairāk nāca no „pagrīdes^11 organizācijām un tieši no „pulciņiem^11, kuri bija vairāk „noslēgti^11 nekā mūsu laikā! Lai šai uzjautrinošajai dziļdomībai piešķirtu patiesības līdzību, jāatceras, ka oporlunisti un kadetu draugi jutās strādnieku vidū kā „noslēgts pulciņš^11 revolūcijas laikā un domā, ka tagad cīņā par legalitāti (nejokojiet!) viņi nav „noslēgti^11 (pats Miļukovs ir mums blakus), ka viņi nav „pulciņš^11 (mums ir atklāti renegatu žurnāli), nav „pagrīdnieki^11 utt., u. tml.

Organizēdamies sociāldemokrātiskā masu partijā, proletariats pirmoreiz novēro to ļaužu vidū, kas grib uzskatīt sevi par viņa vadoņiem, tādu plānveidīgu un konsekventu nosliekšanos uz liberālo renegatismu.

Ar šo mācību par to, kā iztulko izdaudzināto punktu par „pirmoreiz^1’, būs gribot negribot jārēķinās tam biedram polim un tam biedram boļševikam^37, kuri oficiāli paziņoja, ka uzskata viņu punkta likvidatorisko iztulkojumu par pilnīgi aplamu.

5. DECEMBRA (1908. G.) REZOLŪCIJU NOZĪME UN LIKVIDATORU

izturēšanas pret tam

Pēdējās piezīmes par plēnuma rezolūcijas trūkumiem jāattiecina uz ievada vārdiem pirmajam punktam, kuri skan tā: „Lai attīstītu 1908. g. partijas konferences rezolūciju pamattēzēs, CK nolemj^11... Tāds formulējums ir rezultāts no piekāpšanās meņševikiem, un pie šā apstākļa jāpakavējas jo vairāk tāpēc, ka te mums atkal ir kliedzoši nelojālās izturēšanās paraugs attiecībā uz piekāpšanos vai kliedzoša nespēja saprast, kāda nozīme ir taktikai, kuru nosaka partija.

Rezolūcijas projektā, ko atzina komisijas vairākums un kam tātad bija nodrošināts plēnuma balsu vairākums, bija teikts: „apstiprinot 1908. gada decembra rezolūcijas un atlīstot tās“... Meņševiki ari te iesniedza ultimativu prasību piekāpties, atsacīdamies balsot par visu rezolūciju, ja paliks vārds „apstiprinot", jo 1908. g. decembra rezolūcijas viņi uzskata par ,,frakcionarisma“ kalngalu. Mēs izdarījām prasīto piekāpšanos, neatteikdamies balsot par rezolūciju bez vārda par apstiprināšanu. Es nemaz nebūtu noskaņots nožēlot šo piekāpšanos, ja tā būtu sasniegusi mērķi, t. i., ja tā būtu sastapusi to lojālo meņševiku izturēšanos pret partijas lēmumu, bez kuras kopējs darbs nav iespējams. Nekur citur nav noteikti mūsu partijas taktikas, organizācijas un Domē veicamā darba pamatuzdevumi III Domes laikmetā kā vienīgi 1908. g. decembra rezolūcijās. Nenoliedzot to, ka frakciju cīņa tolaik bija ļoti spēcīga, mēs neaizstāvēsim vienu vai otru asu vārdu pret likvidatoriem vērstajās tā laika rezolūcijās. Bet to pamattēzēs mēs kategoriski aizstāvam, jo runāt par partiju, parlejiskumu, partijas organizāciju — nozīmētu nelietīgi mētāties ar dižiem vārdiem, ja mēs atkratītos no partijas dotās un ar vesela gada darbu apstiprinātās vienīgās atbildes uz svarīgākajiem pamatjautājumiem, uz kuriem neatbildot nevar spert ne soli ne propagandā, ne aģitācijā, ne organizācijā. Mēs esam pilnīgi ar mieru atzīt, ka nepieciešams kopējs darbs, lai šis rezolūcijas izlabotu, lai skatītu tās cauri saskaņā ar visu frakciju biedru un lai skaitā, protams, partijnieku meņševiku kritiku; mēs zinām, ka dažas šo rezolūciju tezes droši vien diezgan ilgi paliks partijā par strīdīgām un tuvākajā nākotnē citādi kā ar balsu vairākumu tās neizdosies izlemt. Bet, iekām ši caurskatīšana nav uzsākta un nobeigta, iekām parti ja nav devusi jaunu atbildi uz jautājumu par trešās Domes laikmeta un no tā izrietošo uzdevumu novērtēšanu, mēs kategoriski prasām, lai visi partijnieki sociāldemokrāti, lai kūdi būtu viņu uzskati, pamatotos savā darbībā tieši uz šīm rezolūcijām.

Liktos, ka tā ir partejiskuina ābece? Liktos, ka pret partijas lēmumiem nemaz nevarētu citādi izturēties? Bet pagrieziens uz likvidatorismu, ko izdarīja avīze „Golos" pēc plēnuma, piespiedis to arī šajā jautājumā izmantot partijas vairākuma piekāpšanos nevis pārejai uz lojālu partijas poziciju, bet lai nekavējoties paziņotu savu neapmierinātību ar piekāpšanās apmēru! (Golosieši tikai acīm redzot ir aizmirsuši to, ka tas, kas pirmais sācis strīdu sakarā ar vienbalsīgi pieņemto kompromisa rezolūciju, izsacīdams neapmierinātību ar to un pieprasīdams jaunu piekāpšanos, jaunus labojumus, tas ar to pašu ir devis otrai pusei tiesības prasīt labojumus citā virzienā. Un mēs, protams, šīs tiesības izmantosim.)

Avīzes ,,Golos“ 19.—20. nr-a redakcijas raksts par plēnuma rezultātiem, kuru es jau citēju, uzreiz paziņo, ka rezolūcijas ievadvārdi esot kompromiss. Tā ir patiesība, kas pārvēršas par nepatiesību, ja noklusē, ka kompromiss, kurš bija meņševiku ultimata uzspiests, bija CK vairākuma atteikšanās tieši apstiprinot visas 1908. g. decembra rezolūcijas, ne tikai to pamattēzēs!

„No mūsu viedok|a, — turpina avīze ,,Golos“, — šī frāze visai slikti saskan ar rezolūcijas svarīgāko punktu nepārprotamo saturu, iezīmējot zināmu lūzumu partijas attīstībā, tā tomēr, protams, atrodas pēctecības sakarībā ar visu Krievijas sociāldemokrātijas pagātni, bet vismazāk" (!!) „tā saistīta tieši ar „Londonas mantojumu"7®. Mēs tomēr būtu nelabojami doktrināri, ja domātu, ka ar vienu rāvienu var panākt absolūtu vienprātību mūsu partijā, un ja mēs cīņas vietu dēļ upurētu lielo soli uz priekšu mūsu kustibā" (!!). „Šo rezolūcijas kļūdu labošanu mēs varam atstāt vēsturniekiem".

Tas izklausās tā, it kā plēnumā bijušie golosieši par savu „piekāpšanos boļševikiem" būtu dabūjuši rājienu no saviem krievu legalistiem, no tādiem kā Potresova un Ko, vai arī no plēnumā nebijušajiem avīzes „Golos" redaktoriem un it kā viņi atvainotos to priekšā. Mēs, sak, neesam doktrināri, lai vēsturnieki labo rezolūcijas kļūdas!

Pie šā lieliskā paziņojuma uzdrošināmies piebilst, ka partijnieki sociāldemokrāti sastāda rezolūcijas nevis vēsturniekiem, bet tam, lai faktiski rīkotos saskaņā ar šīm rezolūcijām savā propagandas, agitacijas, organizācijas darbā. Citādi noteikt šā darba uzdevumus III Domes laikmetam partija nevar. Likvidatoriem partijas rezolūcijas, protams, ir nulle, jo viņiem visa partija ir nulle, viņu dēļ arī ar visu partiju (ne vien ar tās rezolūcijām) tikai „vēsturnieki" var nodarboties lietderīgi un ar interesi. Bet ar likvidatoriem ne boļševiki, ne partijnieki meņševiki vienā organizācijā negrib strādāt un nestrādās. Likvidatorus mēs palūgsim iet pie bezgoloveiem^77 vai pie enesiem^78.

Ja golosieši izturētos pret partiju lojāli, ja viņi faktiski rēķinātos ar partiju, bet nevis ar Polresovu un Ko, rēķinātos ar revolucionāro sociāldemokrātu organizāciju, bet nevis ar legalistu literātu pulciņu, tad savu neapmierinātību ar 1908. g. decembra rezolūcijām viņi būtu izteikuši citādi. Tad viņi tieši tagad, pēc plēnuma, atmestu nepieklājīgo, tikai kadetiem piemītošo, nicinošo ņirgāšanos par kaut kādiem „pagrīdes" „lēmumiem". Viņi ķertos pie šo lēmumu lietišķīgas iztirzāšanas un izlabošanas saskaņā ar savu viedokli, saskaņā ar savu uzskatu par 1907.—1910. gada pieredzi. Tas, lūk, būtu darbs īstai partijas apvienošanai, sociāldemokrātu darbības tuvināšanai ap vienu līniju. Atteikdamies no tā, golosieši faktiski izpilda tieši likvidatoru programu. Un patiesi, kāda ir likvidatoru pro-grama šajā jautājumā? Viņu programas būtība ir tā, lai ignorētu pagrīdes, bojā ejai nolemtās u. tmi. partijas lēmumus, partijas lēmumiem nostādot pretī brīvo strēlnieku bezveidīgo „darbu", kuri sauc sevi par sociāldemokrātiem un kuri pamīšus ar liberāļiem, narodņikiem un bezzaglav-ciem iekārtojušies legālajos žurnaliņos, legālajās biedrībās u. tml. Nevajag nekādu rezolūciju, nekāda „momenta novērtējuma", nekādas mūsu tuvāko cīņas mērķu noteikšanas un nekādas mūsu attiecību noteikšanas pret buržuāziskajām partijām — visu to mēs (līdz ar Miļukovu!) saucam par „noslēgtu pagrīdes pulciņu diktatūru" (nepamanot, ka ar savu bezveidību, neorganizētību, sadrumstalotību mēs faktiski atdodam „diktatūru" liberālajiem pulciņiem!).

Jā, jā, nav šaubu, ka likvidatori nekā cila nevar prasīt no golosiešiem jautājumā par izturēšanos pret partijas rezolūcijām kā nicīgu izsmieklu un šo rezolūciju ignorēšanu.

Nevar nopietni iztirzāt uzskatu, ka CK rezolūcija par stāvokli partijā 1909. un 1910. gadā „vismazāk" saistīta ar Londonas mantojumu, jo šā uzskata aplamība duras acīs. Par partiju ņirgājas, kas saka: mēs esam ar mieru rēķināties „ar visu tās pagātni^41, bet ne ar to pagātni, kas tieši saistīta ar tagadni, un ne ar tagadni! Citiem vārdiem: mēs esam ar mieru rēķināties ar to, kas nenosaka mūsu tagadējo izturēšanos. Mēs esam ar mieru (1910. gadā) rēķināties ,,ar visu“ sociāldemokrātijas „pagātni^41, izņemot to pagātni, kas satur lēmumus par kadetu partiju 1907.—1908.— 1909. gada laikmetā, par darba partijām 1907.—1908.—1909. gada laikmetā, par 1907.—1908.—1909. gada laikmeta cīņas uzdevumiem. Mēs esam ar mieru rēķināties ar visu, izņemot to, ar ko vajadzētu rēķināties, lai tagad varētu būt partijnieks īstenībā, lai strādātu partijas darbu, realizētu partijas darbu, realizētu partijas taktiku, partejiski virzītu sociāldemokrātu darbību trešajā Domē.

Par negodu Bundam jāsaka, ka tas savā orgānā dod vietu tādām pašām likvidatoriskām zobgalībām par Londonas mantojumu b. .Ionova rakstā (22. !pp.). „Pasakiet, lūdzami, — raksta b. Jonovs, — kāds sakars ir Londonas kongresa rezolūcijām ar tagadējo momentu un ar jautājumiem, kas tagad ir dienas kārtībā? Uzdrošinos cerēt, ka arī b. Ļeņins ar visiem saviem domubiedriem to nezina^44.

Nu, kā lai es arī būtu zinājis tik gudru lietu! Kā lai es būtu zinājis, ka buržuāzisko partiju (melnsimtnieku, oktob-ristu, kadetu, narodņiku) pamatgrupās, to šķiriskajā sastāvā, to politikā, to attiecībās pret proletariātu un revolūciju no 1907. g. pavasara līdz 1910. gada pavasarim nav notikušas nekādas būtiskas pārmaiņas? Kā lai es būtu zinājis, ka tās nelielās atsevišķās pārmaiņas, kuras var un ir vērts atzīmēt šajā laukā, ir norādītas 1908. gada decembra rezolūcijās? Kā lai es to visu būtu zinājis?

Jonovam viss tas, jādomā, liekas tāds, kam nav sakara ar tagadējo momentu un ar dienas kārtībā esošajiem jautājumiem. Viņam tas ir lieks, kaut kāda partijas taktikas noteikšana pret neprolelariskām partijām. Kam sevi apgrūtināt? Vai šo cenšanos izstrādāt proletāriskās taktikas partejisku definējumu nav vienkāršāk nosaukt par „pastiprinātu apsardzību^44 u. Iml.? Vai nav vienkāršāk padarīt sociāldemokrātus par brīviem strēlniekiem, par mežoņiem, kas „brīvi^44, bez jebkādas „pastiprinātas apsardzības^44 izlems kārtējos jautājumus — šodien kopā ar liberāļiem žurnālā „Naši Pomoji“ („Mūsu Samazgas"), rīt ar bezgo-lovciem literatūras liekēžu kongresā, parīt kopā ar posie-šiem kooperativā^79. Tikai... tikai, mīļo dieva cilvēciņ, ar ko tad tas atšķirsies no tā, pēc kā dzenas legalist! likvidatori? Gluži ne ar ko!

Partijnieki sociāldemokrāti, kas nav apmierināti ar Londonas lēmumiem vai ar 1908. g. decembra rezolūcijām un kas grib strādāt partijā, strādāt tā, kā partijas biedram pienākas, kritizēs šīs rezolūcijas partijas presē, iesniegs labojumus, centīsies pārliecināt biedrus, iekarot sev vairākumu partijā. Ar tādiem cilvēkiem mēs varam arī nebūt vienis pratis, bet viņu izturēšanās pret darbu būs partejiska, ne sajukumam viņi palīdzēs, kā tam palīdz Jonovs, avīze „Golos" un Ko.

Palūkojieties nu uz Potrcsova kgu.

Sis „sociāldemokrāts", kas publikai demonstrē savu neatkarību no sociāldemokrātiskās partijas, žurnālā „Naša Zarja" 2. nr-ā, 59. Ipp. izsaucas: „Un cik to ir daudz, šo jautājumu, kurus neatrisinot krievu marksisms nevar spert ne soli, nevar būt idejisks virziens, kas patiesi uzsūcis sevī visu laikmeta revolucionārās apziņas enerģiju un spēku" (vai nevarētu mazāk frāžu, mīļais kgs no neatkarīgajiem?)! „Kā norit Krievijas ekonomiskā attīstība, kādus spēku pārvietojumus tā izdara, reakcijas klusināta, kas notiek uz laukiem un pilsētā, kādas pārmaiņas rada šī attīstība Krievijas strādnieku šķiras sociālajā sastāvā u. t. jpr.,

u. t. jpr.? Kur ir atbilde vai ievadījums atbildei uz šiem jautājumiem, kur ir krievu marksisma ekonomiskā skola? Un kas ir noticis ar domas politisko darbu, no kura kādreiz dzīvoja meņševisms? Ar tā organizatoriskajiem meklējumiem, ar tā pagātnes analizi, ar tā tagadnes novērtējumu?"

Ja šis neatkarīgais nemestu vējā izmocītas frāzes, bet tiešām domātu par to, ko saka, tad viņš ieraudzītu visai vienkāršu lietu. Ja revolucionārais marksists tiešām nevar spert ne soli bez šo jautājumu atrisināšanas (un tā ir taisnība), tad ar to atrisināšanu — ne zinātniskās nobeigtības, zinātnisku pētījumu ziņā, bet lai noteiktu, kādi soļi un kā sperami — ar atrisināšanu jānodarbojas sociāldemokrātiskai partijai. Jo „revolucionārais marksisms" ārpus sociāldemokrātiskās partijas ir vienkārši kāda legālā pļāpas

14 16. sēj.

salona frāze, kurš reizēm grib palielīties ar to, ka „arī mēs“ esam gandrīz sociāldemokrāti. Sociāldemokrātiskā partija ir devusi ievadījumu atbildei uz norādītajiem jautājumiem un devusi tieši 1908. g. decembra rezolūcijās.

Neatkarīgie ir diezgan viltīgi iekārtojušies: legālajā presē viņi sit sev pie krūtīm un jautā: „kur revolucionārajiem marksistiem ir ievadījums atbildei"? Neatkarīgie zina, ka legālajā presē viņiem atbildēt nevar. Bet nelegālajā presē šo neatkarīgo draugi (golosieši) nicīgi atkratās no atbildes uz jautājumiem, „kurus neatrisinot nevar spert ne soli“. Panākts tiek viss, kas nepieciešams neatkarīgajiem (t. i., sociālismā renegatiem) visā pasaulē: ir skaļa frāze, ir arī faktiskā neatkarība no sociālismā un sociāldemokrātiskās partijas.

6. PAR NEATKARĪGO LEGALISTU GRUPU

Noskaidrosim tagad to, kas notika pēc plēnuma. Uz šo jautājumu Trockis un Jonovs dod vienprātīgu un vienkāršu atbildi. „Ne politiskās dzīves ārējos apstākļos, — teikts Vines rezolūcijā, — ne mūsu partijas iekšējās attiecībās pēc plēnuma nav nolikušas nekādas reālās pārmaiņas. kas apgrūtinātu partijas celtniecības darbu"... Frakcio-nars recidivs, neizskausts frakcionaro attiecību mantojums, tas ir viss.

Jonovam tas pats izskaidrojums „personās".

„Plenums ir beidzies. Tā dalībnieki aizbraukuši... Veco frakciju vadītāji nokļuvuši brīvībā, emancipējušies no visādām blakus ietekmēm un spaidiem. Turklāt pienākuši arī kārtīgi pastiprinājumi. Vieniem — b. Pļechanova personā. kurš pēdējā laikā pastiprināti sludina kara stāvokļa pasludināšanu partijā. Otriem — sešpadsmit „vecu partijas darbinieku" personā, „kuri labi pazīstami avīzes „Golos Social-Demokrata" redakcijai" (sk. 19.—20. nr-ā „Atklāto vēstuli"). „Kā tad tādos apstākļos lai nemetas kaujā? Tad nu arī ķērušies pie vecā „darba" — savstarpējās iznīcināšanas" („Olkļiki Bunda", 4. nr., 22. lpp.).

Pienākuši „pastiprinājumi" l'rakcionariem un — atkal sakāvušies, tas arī ir viss. Tiesa, boļševikiem kā „pastiprinājums" pienācis partijnieks meņševiks Pļeclianovs, „pie-

nācis" kā karotājs pret likvidatoriem, bet Jonovam tas vienalga. Jonovam acīm redzot nepatīk Pļechanova polemika ar Potresovu, b. I.80 (kas uzaicināja „izformēt visu") utt. Tās, protams, ir viņa tiesības — nosodīt šo polemiku. Bet kā tad nosaukt to „par kara stāvokļa pasludināšanu partijā“? Karš pret likvidatoriem ir kara stāvokļa pasludināšana partijā —• iegaumēsim šo b. Jonova „filozofiju".

Ārzemēs dzīvojošiem meņševikiem pastiprinājums bija Krievijas meņševiki. Bet šis apstāklis it nemaz nespiež b. Joņovu padomāt.

Ir saprotams, kāds praktisks secinājums izriet no šāda Trocka un Jonova „momenta novērtējuma". Nekas sevišķs nav nolicis. Vienkāršs frakciju kautiņš. Norīkot jaunus neitralizatorus — un lieta būs darīta. Viss izskaidrojams no pulciņu diplomātijas viedokļa. Visas praktiskās receptes — vienīgi pulciņu diplomātijā. Ir doti tādi, kas „metušies kaujā", ir doti tādi, kas grib „samierināt": tur izmest atgādinājumu par „fundamentu", te pielikt tādu un tādu „iestādē", tur „piekāpties" legalistiein konferences sasaukšanas paņēmienos... Vecā, bet mūžīgi jaunā ārzemju pulciņu savrupības vēsturei

Mūsu uzskats par to, kas noticis pēc plēnuma, ir citāds.

Panācis vienbalsīgas rezolūcijas, novērsis visas „intrigu" apsūdzības, plenums likvidatorus galīgi piespieda pie sienas. Slēpties aiz intrigas vairs nevar. Atsaukties uz nepiekāpību un „mechanisku apspiešanu" (variants: pastiprināta apsardzība, kara stāvoklis, aplenkuma stāvoklis u. tml.) vairs nevar. Atiet nost no partijas var tikai likvi-datorisma dēļ (kā vperjodieši var atiet tikai otzovisma dēļ un antimarksisliskās filozofijas dēļ).

Piespiesti pie sienas, likvidatori parādīja savu „seju". Viņu Krievijas centrs — vienalga, formālais vai neformālais, pusnelegalais (Michails un Ko) vai pilnīgi legālais (Potresovs un Ko) — uz aicinājumu atgriezties partijā atbildēja noraidoši. Krievu legalisti likvidatori ir galīgi sarāvuši saites ar partiju, sakļāvušies neatkarīgo sociālistu grupā (neatkarīgo no sociālismā un atkarīgo no liberālismā, protams). Michaila un Ko atbilde, no vienas puses, žurnālu „Naša Zarja" un „Vozroždeņije" uzstāšanās, no otras puses, liecina tieši par „sociāldemokrātu" (pareizāk: it kā s.-d.) antipartejisko pulciņu sakļaušanos neatkarīgo sociālistu grupā. Tāpēc Trocka un Jonova „samierināšanas^1* pūliņi tagad ir smieklīgi un nožēlojami. Tikai ar pilnīgu nolikumu neizpratni var izskaidrot šos pūliņus, kas tagad ir nekaitīgi, jo aiz tiem nav neviena, izņemot pulciņu diplomātus ārzemēs, izņemot neizpratni un nezināšanu kaut kur tumšā nomalē.

Samierinātāji ā la* Trockis un Jonovs kļūdījušies ar to, ka īpašos apstākļus, kas plēnumā Jāva uzplaukt samiernie-ciskai diplomātijai, viņi pieņēmuši par tagadējās partijas dzīves vispārējiem apstākļiem. Viņi kļūdījušies ar to, ka diplomātiju, kam plēnumā bija zināma nozīme tāpēc, ka pastāvēja tādi apstākļi, kuri radīja dziļas tieksmes pēc samierināšanās (— partijas apvienošanās) abās galvenajās frakcijās, šo diplomātiju viņi pieņēmuši par patstāvīgu un sevī noslēgtu mērķi, par ilgstošu ieroci spēlei starp „zināmām personām, grupām un iestādēm**.

Plēnumā tiešām bija vieta diplomātijai, jo partijnieku boļševiku un partijnieku meņševiku partejiskā apvienošanās bija nepieciešama, bet bez piekāpšanās, bez kompromisa tā nebija iespējama. Noteicot piekāpšanās apmērus, „godīgie mākleri" nenovēršami izvirzījās pirmajā vietā — nenovēršami, jo partijniekiem meņševikiem un partijniekiem boļševikiem jautājums par piekāpšanās apmēriem bija blakus jautājums, kamēr palika spēkā visas apvienošanās principiālā bāze. Izvirzījušies plēnumā pirmajā vietā, dabūjuši iespēju spēlēt „neitralizaloru", „tiesnešu" lomu intrigas novēršanai, pret BC vērsto „pretenziju" apmierināšanai, „samierinātāji" ā la Trockis un Jonovs iedomājās, ka viņi vienmēr varēs spēlēt šo lomu, kamēr būs „zināmās personas, grupas un iestādes". Jocīga maldīšanās. Mākleri vajadzīgi, kad jānosaka piekāpšanās apmēri, kas nepieciešami vienprātības iegūšanai. Piekāpšanās apmērus vajag noteikt, kad ir acīm redzama kopēja principiālā apvienošanās bāze. Jautājums par to, kas pēc visas piekāpšanās ieies šajā apvienībā, toreiz palika atklāts, jo principā neizbēgams bija nosacīts pieņēmums, ka visi sociāldemokrāti gribēs ieiet partijā, visi meņševiki gribēs lojāli realizēt antilikvidato-

tīī<li ka. Reti.

risko rezolūciju, visi vpcrjodieši — antiotzovistisko rezolūciju.

Bet tagad mākleri nav vajadzīgi, nav viņiem vietas, jo nav jautājuma par piekāpšanās apmēriem. Un jautājuma par piekāpšanās apmēriem nav tāpēc, ka nav nekāda jautājuma par piekāpšanos. Visa piekāpšanās (un pat pārmērīga) ir izdarīta plēnumā. Tagad jautājums ir vienīgi par principiālo poziciju cīņā pret likvidatorismu un turklāt ne pret likvidatorismu vispār, bet pret noteiktu neatkarīgo likvidatoru grupu, Michaila un Ko grupu, Potresova un Ko grupu. Ja ar šīm personām, grupām un iestādēm Trockis un Jonovs tagad sadomās „samierināt" partiju, tad mūsu priekšā, visu partijnieku boļševiku un visu partijnieku meņševiku priekšā viņi būs vienkārši partijas nodevēji un vairāk nekas.

Samierinātāju diplomāti plēnumā bija „stipri" tikai tāpēc un tiktāl, ciktāl tiklab partijnieki boļševiki, kā arī partijnieki meņševiki gribēja mieru un jautājumam par miera noteikumiem piešķīra pakārtotu nozīmi attiecībā pret jautājumu par antilikvidatr *;ko un antiotzovistisko partijas taktiku. Man, piemēran’.r piekāpšanās likās pārmērīga, un es cīnījos piekāpšanās apmēru dēļ (uz ko netieši norāda avīze „Golos" 19.—20. nr-ā un par ko tieši runā Jonovs). Bet es toreiz biju ar mieru samierināties un tagad būtu ar mieru samierināties pat ar pārmērīgu piekāpšanos, ja tas negrauj partijas līniju, ja piekāpšanās neved pie šās līnijas noliegšanas, ja piekāpšanās noder par ceļu cilvēku atvilkšanai no likvidatorisma un olzovisma pie partijas. Bet pēc Michaila un Ko, Potresova un Ko sakļaušanās un uzstāšanās pret partiju un pret plēnumu es neielaidīšos nekādās sarunās ne par kādu piekāpšanos, jo partijai tagad jāsarauj sakari ar šiem neatkarīgajiem, noteikti jācīnās pret viņiem kā pret tādiem, kas pilnīgi un galīgi izveidojušies par likvidatoriem. Un es varu droši runāt ne tikai savā, bet visu partijnieku boļševiku vārdā. Partijnieki meņševiki ir pietiekami skaidri izteikušies ar Pļechanova un citu muti tādā pašā garā, un, ja partijā ir tāds stāvoklis, tad „samierinātājiem" diplomātiem ā la Trockis un Jonovs būs vai nu jāatmet sava diplomātijā, vai arī jāpāriet no partijas pie neatkarīgajiem.

Lai pārliecinātos, ka lcgalisti galīgi saliedējušies neatkarīgo sociālistu grupā, pietiek mest vispārīgu skatu uz notikumiem pēc plēnuma, pietiek novērtēt tos pēc būtības un nevis no sīkās un sīkumainās „konfliktu^11 vēstures viedokļa vien, ar ko veltīgi aprobežojas Jonovs.

1) Michails, Romans un Jurijs pasludina, ka tiklab GK (plēnuma) rezolūcijas, kā arī pali CK pastāvēšana esot kaitīga. No šā fakta publicēšanas laika ir pagājuši apmēram 2 mēneši, un fakts nav atspēkots. Skaidrs, ka tas ir pareizs^38.

2) Sešpadsmit krievu meņševiki, tai skaitā vismaz divi no iepriekš minētās trijotnes un vesela rinda izcilāko literātu meņševiku (Čerevaņins, Koļcovs utt.), uzstājas avīzē „Golos", ar tās redakcijas piekrišanu attaisnojot meņševiku aiziešanu no partijas, uzstājas ar tīri likvidalorisku manifestu.

3) Meņševiku legālais žurnāls „Naša Zarja" ievieto Pot-resova kga programas rak..2u, kurā tieši pateikts, ka „nav partijas kā viengabalainas un organizētas iestāžu hierar-chijas" (2. nr., 61. (рр.ЖЧй nevarot likvidēt to, „kā patiesībā jau vairs nav kā organizētas veselas vienības" (turpat). Šā žurnālā līdzstrādnieku skaitā ir Gerevaņins, Koļcovs, Martinovs, Augustovskis, Maslovs, Martovs — las pats L. Martovs, kas spējīgs ieņemt vietu nelegālās partijas „organizētajā iestāžu hierarehi jā“, partijas, kurai ir centrs kā „organizētai veselai vienībai", un sastāvēt legālā grupā, kas ar Stolipina žēlīgu atļauju pasludina šo nelegālo partiju par neesošu.

4) Populārajā meņševiku žurnālā „Vozroždeņije" (5. nr., 1910. g. 30. martā) ar to pošu līdzstrādnieku sastāvu raksts bez paraksta, t. i., redakcijas raksts, slavē iepriekš minēto Potresova kga rakstu žurnālā „Naša Zarja" un pēc tā paša citātā, ko es minēju iepriekš, piebilst:

'„Nav ko likvidēt, un, — piebildīsim mēs“ (t. i., žurnālā „Vozroždeņije** redakcija) „no sevis, — sapnis par šās hier-archijas atjaunošanu tās vecajā pagrīdes veidā ir vienkārši kaitīga, reakcionāra utopija, kas liecina, ka kādreizējās visreālistiskākās partijas pārstāvji ir pazaudējuši politisko izjūtu^1* (51. lpp.).

Kas visus šos faktus uzskata par nejaušību, tas acīm redzot negrib redzēt patiesību. Kas šos faktus domā izskaidrot ar „frakcionarisma recidivu*1, tas iemidzina sevi ar frāzi. Kam te frakcionarisms un frakcionarā cīņa, no kuras tiklab Michaila un Ko grupa, kā arī Potresova un Ko grupa jau sen stāv sāņus? Nē, tam, kas ar nodomu negrib aizvērt acis, tc nekādas šaubas nav iespējamas. Plenums novērsa visus šķēršļus (īstos vai šķietamos), lai partijnieki legalist varētu atgriezties partijā, visus šķēršļus, lai varētu konstruēties nelegālā partija, ņemot vērā legālo iespēju izmantošanas jaunos apstākļus un jaunās formas. Četri meņševiki čekisti un divi avīzes ,,Golos“ redaktori ir apzinuši, ka visi šķēršļi kopējam partijas darbam ir nover*’*- \ Krievu legalist! grupa ir devusi savu atbildi plēnumam. Sī atbilde ir negativa: nodarboties ar nelegālās partijas atjaunošanu un nostiprināšanu mēs negribam, jo tā ir reakcionāra utopija.

Sī atbilde ir svarīgākais politiskais fakts sociāldemokrātiskās kustības vēsturē. Neatkarīgo (no sociālismā) sociālistu grupa ir galīgi saliedējusies un galīgi sarāvusi sakarus ar sociāldemokrātisko partiju. Ciktāl šī grupa ir noformēta, vai tā sastāv no vienas organizācijas vai arī no vairākiem atsevišķiem pulciņiem, kas ir visai lose (brīvi, necieši) savstarpēji saistīti, to mēs pagaidām nezinām, un tas arī nav svarīgi. Svarīgi ir tas, ka tendences izveidot no partijas neatkarīgas grupas, — tendences, kādas jau sen piemitušas meņševikiem, — tagad novedušas pie jauna politiska veidojuma. Un no šā laika visiem Krievijas sociāldemokrātiem, kas negrib sevi maldināt, ar šo neatkarīgo grupas pastāvēšanu jārēķinās kā ar laktu.

Lai noskaidrotu šā fakta nozīmi, atcerēsimies vispirms Francijas „neatkarīgos sociālistus**, kas visvairāk attīstītajā, no visa vecā visvairāk attīrītajā buržuāziskajā valsti noveda šā politiskā virziena tendences līdz pašam galam.

Miljerans, Viviani, Brians piederēja pie sociālistiskās partijas, bet ne vienreiz vien rīkojās neatkarīgi no tās lēmumiem, pretēji tiem, un Miljerana iestāšanās buržuāziskajā valdībā, motivējot šo soli ar republikas glābšanu un sociālismā interešu aizstāvēšanu, noveda pie tā, ka viņš sarāva sakarus ar partiju. Sociālismā nodevējus buržuāzijā apbalvoja ar ministru amatiem. Franču renegatu trijotne joprojām dēvē sevi un savu grupu par neatkarīgajiem sociālistiem, joprojām attaisno savu rīcību ar strādnieku kustības un sociālās reformas interesēm.

Mūsu neatkarīgos, protams, buržuāziskā sabiedrība nevar tik ātri apbalvot: viņi sāk nesalīdzināmi vairāk atpalikušos apstākļos, viņiem jāapmierinās ar liberālās buržuāzijas (kas kopš seniem laikiem ir atbalstījusi meņ-ševiku tendences pēc „neatkarības") uzslavām un palīdzību. Bet pamattendence tiklab te, kā arī tur ir viena: neatkarība no sociālistiskās partijas tiek motivēta ar strādnieku kustības interesēm; „cīņa par legalitāti" (lo-ftļAngs Dana formulējumā, kas visai cītīgi uztverts renega-uškajā žurnālā. ,,Vozroždeitiije“, 5. nr., 7. lpp.) tiek pasludināta par strādnieku šķiras lozungu; īstenībā grupējas buržuāziskie inteliģenti (parlamentārieši Francijā, literati pie mums), kas darbojas pamīšus ar liberāļiem; pakļaušanos partijai noraida: partiju pasludina par nepietiekami „reālistisku" tiklab Miljerans ar Ko, kā arī žurnāls „Voz-roždeņije" ar avīzi „Golos"; par partiju saka, ka tā esot „noslēgtu pagrīdes pulciņu diktatūra" („Golos"), ka tā noslēdzoties šauri revolucionārās grupās, kas kaitējot plašam progresam (Miljerans un Ko).

Tālāk, mūsu neatkarīgo pozicijas noskaidrošanai ņemiet mūsu krievu „tautas sociālistiskās partijas" tapšanas vēsturi. Šī vēsture palīdzēs saprast lietas būtību tiem, kas viņu „darba" ārējo apstākļu kolosālās atšķirības dēļ neredz, ka mūsu neatkarīgie ir radniecīgi Miljeranam un Ko. Ka mūsu „enesi" ir sīkburžuaziskās demokrātijās legālais un mērenais spārns, tas ir vispār zināms, un no marksistiem, kā liekas, neviens par to nav šaubījies. Tautas sociālisti uzstājās kā sīkburžuazisko demokrātu revolucionārās partijas programas, taktikas un organizācijas likvidatori s.-r. kongresā 1905. gada beigās; viņi uzstājās visciešākajā blokā ar s.-r. brīvības dienu avīzēs 1905. g. rudenī un 1906. g. pavasarī. Viņi legalizējās un atdalījās patstāvīgā partijā 1906. gada rudenī, kas viņiem netraucēja II Domes vēlēšanās un II Domē laiku pa laikam gandrīz saplūst ar eseriem.

1906. gada rudenī man gadījās rakstīt avīzē ,,Proļetarij“ par tautas sociālistiem, un es tos nosaucu par „eseru meņ-ševikiem“[39]. Pagāja trīs ar pus gada, un Potresovs ar Ko ir pratuši pierādīt partijniekiem meņševikiem, ka man bija taisnība. Jāatzīst tikai, ka pat kgi Pešeclionovi ar Ko ir rīkojušies politiskā ziņā godīgāk nekā Potresova kgs un viņa grupa, kad pēc veselas rindas faktiski no s.-r. partijas neatkarīgu politisku aklu viņi pasludinājuši sevi par atklāti no eseriem neatkarīgu, par atsevišķu politisku partiju. Protams, šo „godīgumu1^39 starp cilu nosacīja arī spēku samērs: Pešechonovs uzskatīja s.-r. partiju par bezspēcīgu un domāja, ka, neformāli savienojoties ar to, zaudētājs būs viņš; Potresovs uzskata, ka politiskajā azefiadē^81 viņš iegūst, joprojām pieskaitīdams sevi sociāldemokrātiem, tomēr faktiski būdams neatkarīgs no sociāldemokrātiskās partijas. (

Potresova kgs un Ko uzskata, ka pagaidām viņiem visizdevīgāk ir maskoties ar cila vārdu, zaglīgi izmantot KSDSP prestižu, dezorganizējot to no iekšpuses, faktiski darbojoties pret to, nevis tikai neatkarīgi no tās. Iespējams, ka mūsu neatkarīgo grupa centīsies iespējami ilgāk greznoties ar svešām spalvām; iespējams, ka pēc kāda partijas trieciena, pēc nelegālās organizācijas lielākas iekrišanas vai arī sevišķi vilinošas konjunktūras gadījumā, kā, teiksim, iespējas iekļūt Domē neatkarīgi no partijas, neatkarīgie paši nometīs savu masku; mēs nevaram paredzēt visus un visādus viņu politiskā šarlatanisma epizodus.

Bet vienu lietu mēs zinām droši, proti, ka strādnieku šķiras partijai, KSDSP, neatkarīgo maskotā darbība ir kaitīga, postoša un ka mums tā par katru cenu jāatmasko, jāizvelk neatkarīgie dienas gaismā un jāpaziņo, ka viņi sarāvuši jebkādus sakarus ar partiju. Plenums šai virzienā ir spēris lielu soli uz priekšu: lai cik dīvaini tas liktos no pirmā acu uzmetiena, bet tieši Martova un Martinova piekrišana (liekuļota vai neapzinīga), tieši maksimālā, pat pārmērīgā piekāpšanās viņu priekšā arī bija tas, kas palīdzēja uzgriezt likvidatorisma augoni, neatkarīguma augoni mūsu partijā. Neviens godīgs sociāldemokrāts, neviens partijnieks, lai kādai frakcijai tas simpatizētu, tagad nevar noliegt, ka Michaila un Ko grupa, Potresova un Ko grupa ir neatkarīgie, ka viņi patiesībā partiju neatzīst, partiju negrib, pret partiju strādā.

Cik strauji vai cik lēni noritēs neatkarīgo atšķelšanās nobriešanas un īpašas partijas izveidošanas process, tas, protams, ir atkarīgs no daudziem grūti paredzamiem cēloņiem un apstākļiem. Tautas sociālistiem īpaša grupa pastāvēja pirms revolūcijas, un šās pagaidām un nepilnīgi sociālistiem revolucionāriem pieslējušās grupas atdalīšanās bija sevišķi viegla. Mūsu neatkarīgajiem ir vēl personiskas tra-dicijas, sakari ar partiju, kas aiztur atšķelšanās procesu, bet šīs tradicijas nemitīgi atslābst, un turklāt revolūcija un kontrrevolūcija izvirza jaunus cilvēkus, kuri ir brīvi no jebkādām revolucionārām un partijas tradicijām. ,,Vechovisku“ noskaņojumu piesātinātā apkārtne toties ārkārtīgi strauji grūž pie neatkarīgajiem inteliģenci, kam nav rakstura. ,,Vecā“ revolucionāru paaudze noiet no skatuves; Stolipins visiem spēkiem vajā šās paaudzes pārstāvjus, kuri brīvības dienās, revolūcijas gados ir lielāko tiesu atklājuši visus savus pseidonimus un visu savu konspirāciju. Cietums, trimda, katorga, emigrācijā arvien pavairo to skaitu, kuri iziet no ierindas, bet jaunā paaudze aug lēni. Inteliģencē, it īpaši tajā, kas „iekārtojusies” vienā vai otrā legālā darbā, atlīstās pilnīga neticība nelegālajai partijai, nevēlēšanās šķiest spēkus mūsu laikā sevišķi grūtā un sevišķi nepateicīgā darbā. „Draugus pazīst nelaimē”, un strādnieku šķira, kas pārdzīvo tiklab veco, kā arī jauno kontrrevolucionaro spēku smagos uzbrukuma gadus, neizbēgami vēros, kā atkrīt daudzi jo daudzi no viņas inteliģentajiem „vienas dienas draugiem”, draugiem svētku laikā, draugiem tikai revolūcijas laikā — draugiem, kas bija revolucionāri revolūcijas laikā, bet padodas atplūdu laikmetam un līdz ar pirmajiem kontrrevolūcijas panākumiem ir gatavi pasludināt „cīņu par legalitāti”.

Daudzās Eiropas zemēs kontrrevolucionarajiem spēkiem izdevās galīgi iznīcināt proletariāta revolucionāro un sociālistisko organizāciju atliekas, piemēram, pēc 1848. gada. Buržuāziskais inteliģents, kas jaunības dienās pieslējies sociāldemokrātijai, savas mietpilsoniskās psicholoģijas ietekmēts, sliecas atmest ar roku: tā bijis — tā būs; aizstāvēt veco nelegālo organizāciju ir bezcerīga lieta, radīt jaunu — vēl jo vairāk bezcerīga; mēs vispār esam „par augstu novērtējuši'' proletariāta spēkus buržuāziskajā revolūcijā, mēs maldīgi esam piešķīruši proletariāta lomai „universālu" nozīmi — visas šīs renegatiskās „Sabiedriskās kustības" idejiņas tieši un netieši spiež atteikties no nelegālās partijas. Reiz nostājies uz slīpas plāksnes, neatkarīgais nepamana, ka viņš veļas arvien zemāk, nepamana, ka viņš strādā roku rokā ar Stolipinu: Stolipins fiziski, policejiski, ar karātavām un katorgu grauj nelegālo partiju — liberāļi dara taisni to pašu ar vechoviešu ideju atklātu propagandu — neatkarīgie sociāldemokrātu vidū nelieši veicina nelegālās partijas sagraušanu, klaigādami par tās „pamirumu", atsacīdamies tai palīdzēt, attaisnodami (sk. 16-u vēstuli avīzes „Golos" 19.—20. nr-Ž) aiziešanu no tās. No pakāpiena uz pakāpienu.

Neaizvērsim acis uz to, ka cīņa par partiju k|ūs mums jo smagāka, jo ilgāk turpināsies kontrrevolūcijas periods. Ka partijnieki nenovērtē briesmas pārāk zemu, ka viņi skatās tām tieši acīs, 1o liecina, piemēram, b. K. raksts СО 13. nr-ā. Bet noteikti un tieši atzīstot partijas vājumu, organizāciju sairumu un smago stāvokli, b. K. nejūt — kā nejūt neviens partijnieks — ne mazākās šaubas par to, vai partija ir vajadzīga, vai vajag strādāt pie tās atjaunošanas. Jo grūtāks mūsu stāvoklis, jo vairāk pieaug ienaidnieku skaits — aizvakar tiem klāt nākuši vechovieši, vakar — tautas sociālisti, šodien neatkarīgie sociāldemokrāti — jo ciešāk saliedēsies visi sociāldemokrāti bez nokrāsu atšķirības, lai aizstāvētu partiju. Daudzus s.-d., kurus varēja sašķelt jautājums par to, kā vest uzbrukumā masas, kas bija revolucionāri noskaņotas un ticēja sociāldemokrātijai, nevarēs nesalicdēt-jautājums par to, vai obligati ir jācīnās par nelegālās, 1895.—1910. gadā radītās sociāldemokrātiskās strādnieku partijas saglabāšanu un nostiprināšanu.

Kas attiecas uz avīzi ,,Golos“ un uz golosiešiem, tad tie apbrīnojami spilgti apstiprinājuši to, kas par viņiem teikts avīzes „Proļetarij" paplašinātās redakcijas rezolūcijā pagājušā gada jūlijā. „Partijas meņševiku nometnē — teikts šajā rezolūcijā (sk. ,,Proļetarij“ 46. nr-a Pielikumu, 6. lpp.) — apstākļos, kad frakcijas oficiālo orgānu „Golos Social-Demokrata“ ir pilnīgi sagūstījuši meņševiki likvidatori, frakcijas mazākums, līdz galam izmēģinājis likvida-torisma ceļu, jau paceļ protesta balsi pret šo ceļu un atkal meklē partejiskus pamatus savai darbībai".. .* Izrādījās, ka attālums līdz likvidatorisma ceļa „galam" bijis lielāks, nekā mēs toreiz domājām, bet citēto vārdu pamatdomas pareizumu kopš tā laika ir pierādījuši fakti. Sevišķi apstiprinājies termins „sagūstījuši likvidatori" attiecībā uz avīzi „Golos Social-Demokrata". Tie ir tiešām likvidatoru gūstekņi, kas neuzdrošinās ne tieši aizstāvēt likvidatorismu, ne tieši sacelties pret to. Ari plēnumā viņi vienbalsīgi pieņēma rezolūcijas ne kā brīvi cilvēki, bet kā gūstekņi, kas uz īsu laiku dabūjuši no saviem „saimniekiem" atvaļinājumu un otrā dienā pēc plēnuma atkal atgriezušies atpakaļ verdzībā. Nebūdami spējīgi aizstāvēt likvidatorismu, viņi visiem spēkiem uzsvēra visus iespējamos (un visus izdomātos!) šķēršļus, kas nav saistīti ar principiāliem jautājumiem, bet kas neļauj viņiem atsacīties no likvidatorisma. Un, kad visi šie „šķēršļi" bija novērsti, kad visas viņu nesvarīgās, personiskās, organizatoriskās, financialās un citas pretenzijas bija apmierinātas, viņi pret gribu „balsoja" par alteikšanos no likvidatorisma. Nabadziņi! viņi nezināja, ka šajā laikā 16-u manifests jau bija ceļā Parizes virzienā, ka Michaila un Ko grupa, Potresova un Ko grupa bija kļuvušas stiprākas savā likvidatorisma aizstāvēšanā. Un viņi padevīgi sekoja 16-iem, sekoja Michailam, Potre-sovam atkal uz likvidatorismu!

Bezrakstura „samierinātāju", kā Jonova un Trocka, kuri aizstāv vai attaisno šos cilvēkus, lielākais noziegums ir tas, ka tie grūž viņus postā, pastiprinot viņu atkarību no likvidatorisma. Kamēr visu nefrakcionaro sociāldemokrātu noteiktā uzstāšanās pret Michailu un Ko, pret Potresovu

Sk. Rakstu 4. izd., 15. sēj., 400. un 401. lpp. Red.

un Ko (5īs grupas lāču neuzdrošinās aizstāvēt ne Troekis, ne Jonovs!) varētu atgriezt atpakaļ partijā vienu otru no likvidatorisma golosiskajiem gūstekņiem, — „samierinā-lāju“ grimases un klirība, it nemaz nesamierinādamas partiju ar likvidatoriem, tikai iedveš golosiešiem „aplamas cerības".

Starp citu šīs grimases un klīrība, bez šaubām, diezgan lielā mērā izskaidrojamas arī ar vienkāršu stāvokļa neizpratni. Tikai aiz neizpratnes b. Jonovs var aprobežoties ar jautājumu par Martova raksta ievietošanu vai neievieto-šanu, Trocka piekritēji Vinē var sašaurināt jautājumu līdz „konfliktam" Centrālajā Orgānā. Tiklab Martova raksts (,,Uz pareizā ceļa"... pretī likvidatorismam), kā arī konflikti Centrālajā Orgānā ir tikai atsevišķi epizodi, kas nav saprotami ārpus sakarības ar veselo. Piemēram, Martova raksts skaidri parādīja mums, kas gada laikā esam izpētījuši visas likvidatorisma un golosisma nianses, ka Martovs ir pagriezies (vai arī viņu ir pagriezuši). Nevarēja viens un tas pals Martovs parakstīt CK „Vēstuli" par konferenci un rakstīt rakstus: „Uz pareizā ceļa". Izraujot Martova rakstu no notikumu rindas, no tā priekšteces — CK „Vēstules", no tai sekojošiem avīzes „Golos" 19.—20. nr-a, 16-u manifesta, Dana rakstiem („Cīņa par legalitāti"), Pot-resova un žurnālā „Vozroždeņije" rakstiem, izraujot no tās pašas nolikumu rindas „konfliktus" Centrālajā Orgānā, Troekis un Jonovs atņem sev iespēju saprast notikumus^40. Un otrādi, viss kļūst pilnīgi saprotams, ja centrā noliek to, kas ir visa pamatā, proti: to, ka krievu neatkarīgie ir galīgi saliedējušies un galīgi sarāvuši sakarus ar „reakcionāro utopiju" par nelegālās partijas atjaunošanu un nostiprināšanu.

7. PAR PARTIJNIECISKO MEŅŠEVISMU UN PAR ТА NOVĒRTĒJUMU

Pēdējais jautājums, kas mums jāaplūko, lai noskaidrotu „apvienošanās krizi" mūsu partijā, ir jautājums par tā

saucamo partijniecisko meņševismu un par lā nozīmes novērtējumu.

Nefrakcionaro — t. i., tādu, kas grib, lai tiktu uzskatīti par nefrakcionariem — Jonova un Trocka (avīzes ,,Pravda“ 12. nr. un Vines rezolūcija) uzskati ir šajā ziņā ārkārtīgi raksturīgi. Trockis noteikti un neatlaidīgi ignorē partijniecisko meņševismu, uz ko jau tika aizrādīts СО 13. nr-ā*, bet Jonovs atklāj sava domubiedra „apslēpto" domu, paziņodams, ka ,,b. Pļechanova" (citus partijniekus ineņševikus Jonovs negrib redzēt) uzstāšanās nozīme bīitībā esot boļševiku frakcionarās cīņas „pastiprināšana", aģitacija par „kara stāvokļa pasludināšanu partijā".

Šās Trocka un Jonova nostājas nepareizībai bija jāduras viņiem acīs vienkārši jau tāpēc vien, ka to apgāž fakti. No СО 13. nr-a ir redzams, ka ne mazāk kā septiņās partijas atbalstītāju grupās ārzemēs — Parizē, Ženevā, Bernē, Ci-riclīē, Ļježā, Nicā, San-Rcmo — sacēlušies pļechanovieši jeb, pareizāk, partijnieki meņševiki pret avīzi „Golos", prasīdami izpildīt plēnuma lēmumus, prasīdami slēgt avīzi „Golos", norādīdami uz avīzes „Golos" 19.—20. nr-ā pie-ņemlāsCipozicijas likvidatorisko raksturu. Tas pats process, lai gan varbūt mazāk uzskatāmi, norisinās arī starp darbiniekiem Krievijā. Noklusēt šos faktus ir smieklīgi. Mēģināt pretēji tiem attēlot Pļechanova cīņu pret golosiešiem kā literāru „frakcionaru" cīņu, nozīmē — objektīvi —■ nostāties neatkarīgo legalistu pusē pret partiju.

Acīm redzami neīstajai, acīm redzami nestabilajai pozi-cijai, kādā nostājušies minētie „samierinātāji", vajadzēja atdarīt viņiem acis un parādīt, ka viņu sākotnējais viedoklis, it kā plēnumā notikušās apvienošanās politiskā nozīme bijusi vienošanās ar „zināmām personām, grupām un iestādēm", ir nepareizs. Nevajag ļaut sevi maldināt ar partijas notikumu ārējām formām un to personiskām īpatnībām, vajag novērtēt notikumu idejiski politisko nozīmi. Spriežot pēc ārienes, vienošanās notika ar golosiešiem — tādiem un tādiem. Bet vienošanās pamats, noteikums bija golosiešu pāriešana Pļechanova pozicijā: tas skaidri redzams, analizējot rezolūciju par stāvokli partijā; šī analizē dota iepriekš^41. Arēji tieši golosieši, izrādījās, bija meņševisma pārstāvji partijā, piemēram, spriežot pēc СО sastāva. Patiesībā СО pēc plēnuma sāka pārvērsties par partijnieku boļševiku un .pļechanovicšu „sadarbības" orgānu, golosiešiem pilnīgi darbojoties pretī. Partijas apvienošanās attīstībā radās līčloči: sākumā it kā kaut kas vispār samiernie-ciskai putrai līdzīgs, bez skaidri noteiktas apvienošanās idejiskās bāzes, bet vēlāk politisko tendenču loģika ņēma savu tiesu, neatkarīgo atšķiršana no partijas, izrādījās, tika paātrināta ar to, ka plēnumā pieļāva maksimālu piekāpšanos golosiešu priekšā.

Kad es dzirdēju plēnumā un redzēju avīzē „Golos" (19.—20. nr„ 18. lpp.) niknos izlēcienus pret lozungu „stipro frakciju vienošanās cīņai pret likvidatoriem pa labi un pa kreisi" (šo lozungu avīze „Golos" ielikusi pēdiņās, bet nezkādēļ nav tieši pateikts, ka es aizstāvēju to pirms plēnuma un plēnumā), tad es nodomāju pie sevis: „abwartenl", „wait and see" (dzīvosim — redzēsim!). Pagaidiet, golosiešu kgi, jo jūs gribat noslēgt rēķinu „bez saimnieka": runa nav par to, ka plenums ir devis visiem iespēju būt vienošanās līdzdalībniekiem, nevis tikai „spēcīgajām", ar savu idejiski politisko poziciju spēcīgajām frakcijām vien. Runa ir par to, vai jūsu „saimnieki", t. i„ neatkarīgo legalistu grupas, atļaus šai iespējai pārvērsties īstenībā.

Ir pagājuši daži mēneši — un tikai aklie tagad var neredzēt, ka patiesībā tieši „stipro frakciju vienošanās" ir partijas apvienošanās, ka tā apvienošanos virza uz priekšu „pāri visiem šķēršļiem". Tā jābūt, tikai tā arī var būt saskaņā ar reālo spēku samēru partijā. Nav šaubu, ka tuvākajā nākotnē vai nu visas partijas vadošās iestādes tiks formāli pārkārtotas tā, lai paustu šo vienošanos, vai arī partijas dzīve un tās apvienošanās attīstība kādu laiku ies bez tās vadošo iestāžu ziņas.

Protams, nosaukt partijniekus meņševikus par „stipru frakciju" no pirmā acu uzmetiena liekas dīvaini, jo pašreizējā momentā stiprākie, vismaz ārzemēs, acīm redzot ir golosieši. Bet mēs, sociāldemokrāti, par spēku spriežam ne pēc tā, kā izsakās ārzemju grupas, kā grupējas meņše-viku literati, bet pēc tā, kuru pozicija ir objektivi pareiza un kuru poziciju politiskā stāvokļa loģika ir nolēmusi pakļaut „neatkarīgajiem". 1898.—1900. gadā rabočedjeļci bija stiprāki par iskriešiem tiklab ārzemēs, kā arī Krievijā, bet tomēr viņi nebija „stipra frakcija".

Tagad, kad golosieši ir mobilizējuši visus spēkus pret Pļechanovu un ir izvirzījuši pret viņu visus savus samazgu toverus — ieskaitot Potresova kgu un atmiņas par to, kā Martovam „darīja pāri" 1901.—1903. (sic!) gadā — tagad šī golosiešu bezspēcība kļūst sevišķi skaidra. Akselrods un Ko jau nelabojami nokavējušies politiskā ziņā, aprilī izdodami ārzemēs personisku lamu vārdu krājumu pret Pļechanovu, kad Krievijā žurnāls „Naša Zarja" februāra mēnesī un žurnāls „Vozroždeņije" marta mēnesī pārnesuši jautājumu gluži citā plāksnē, kad PJecha-novs СО 13. nr-ā jau pārgājis no vēstures par savām sadursmēm ar golosiešiem uz cīņu pret viņu pašreizējo politiku. Golosieši tikpat nevarīgi ķepurojas, atcerēdamies vecās (līdz pat 1901. gadam!) „pārestības", kā vper-jodieši, kas joprojām sauc labās sirdis pasargāt viņus no BC.

Un palūkojieties, kā arvien vairāk un vairāk nodod sevi mūsu „aizvainotie", kuri 1910. gadā tikai no domas vien par „Ļeņina-Pļechanova" (viņu terminoloģija!) vienošanos trako gluži tāpat, kā pirms gada tā dēļ trakoja Maksimovs. Līdzīgi Maksimovam golosieši cenšas lietu attēlot tā, it kā runa būtu gandrīz vai par personīgu vienošanos, kāda ir „Ļeņinam ar Pļechanovu", pie kam pēdējā rīcību izskaidro ar „mežonīgu kaprisi" („Nepieciešamā papildinājuma" 16. lpp.), ar „Zaula pārvēršanos par Paulu", ar „lidināšanos" utt., u. tml. Martovs lien vai no ādas ārā, lai, atcerēdamies PJcchanova „piecgadējo darbību“ (ibid.[42]) meņševika lomā, sakompromitētu viņu (ar atpakaļejošu datumu) par so lidināšanos, nepamanīdams, ka tieši ar to viņš visvairāk apspļauda pals sevi.

Tajā pašā „Nepieciešamajā papildinājumā^11 avīzes ..Golos^11 kolektivā redakcija mums apgalvo («32. Ipp.), ka Pļechanovs esot bijis „dižens^11 tieši norādīto piecu gadu (1904.—1908. gada) laikā. Un nu palūkojieties, kas no tā iznāk. Meņševiki pasludina PJechanovu par „diženu^11 nevis viņa darbības dēļ to 20 gadu (188.3.—1903.) laikā, kad viņš palika uzticīgs sev, kad viņš nebija ne meņševiks, ne boļševiks, bet bija sociāldemokrātijas dibinātājs, — bet tieši viņa darbības dēļ to piecu gadu laikā, kad, kā paši meņševiki atzīst, viņš „lidinājās^11, t. i., neieturēja konsekventi meņševistisku līniju. Iznāk, ka „diženums^11 izpaudies centienos, lai pilnīgi neiegāztos meņševisma purvā.

Bet tieši meņševisma piecgadējā vēsture, ko Akselrods un Martovs ir atcerējušies sev par nelaimi, dod daudz faktu, kuri palīdz meņševiku šķelšanos izskaidrot ne ar tik niecīgiem, personīgiem iemesliem, kādus uzsver Martovs.

1903. gadā Pļechanovs kooptē Akselrodu un Martovu, paziņodams „Iskras^11 52. nr-ā, rakstā „Ko nedarīt^11, ka viņš gribot manevrēt ar oportunistiem un ar manevriem viņus labot. Pie tam viņš noiet līdz visgalējākiem uzbrukumiem boļševikiem. 1904. gada beigās viņš cenšas glābt liberālismā acīm redzami iestigušo Akselrodu („Zemstes kampaņas plāns^11), bet izdara to tā, ka ne vārda nesaka par tādām pērlēm kā zemstiešu priekšā sarīkoto demonstrāciju pasludināšanu par „visaugstākā tipa demonstrācijām^11 (brošūrā „Vēstule Centrālajai Komitejai^11, kas izdota tikai partijas biedriem). 1905. g. pavasarī Pļechanovs pārliecinās, ka „manevri^11 ir bez cerībām, un aiziet no meņševikiem, nodibinādams „Dņevņiku^11 un sludinādams savienošanos ar boļševikiem. „Dņevņika^11 3. nr. (1905. g. novembris) nemaz nav meņševistisks.

Patērējis ap pusotra gada manevrēšanai ar oportunistiem pašā partijā (no 1903. g. beigām līdz 1905. g. pavasarim), Pļechanovs ar 1906. gada sākumu un 1907. gada gaitā uzsāk manevrēšanu ar kadetiem. Pie tam viņš noiet līdz daudz lielākām oporlunisliskām galējībām nekā pārējie meņševiki. liet, kad viņš, kas bija pasludinājis „manevrēšanu^11 I Domes laikā, pēc tās padzīšanas („Dņevņika^11 6. nr-ā)

15 1G. sēj.

uzaicina revolucionārās partijas vienoties cīņai par Satversmes sapulci, tad avīze ,,Proļetarij“ (2. nr., 1906. g. 29. augustā, rakstā „Svārstības taktikā^11) tūliņ norāda, ka šī pozicija nemaz nav meņševistiska^43.

1907. gada pavasarī Londonas kongresā Pļechanovs — pēc Čerevaņina atstāstījuma, ko esmu jau citējis krājuma „12 gados^11 priekšvārdā, — cīnās pret meņševiku organizatorisko anarehismu^44. Viņam ir vajadzīgs „strādnieku kongress^11 kā manevrs ne pret partiju, bet lai attīstītu partiju. 1907. gada otrā pusē, kā „Nepieciešamajā papildinājumā'1 pastāstījis Martovs, Pļechanovam „nācās patērēt ne mazumu daiļrunības^11, lai aizstāvētu meņševiku nelegālā (t. i., partijas) organa nepieciešamību pret Akselrodu (kas acīm redzot deva priekšroku legāliem, faktiski nepartejiskiem orgāniem). 1908. gadā konflikts Potresova raksta dēl ir iemesls tam, ka viņš sarauj sakarus ar likvidatoriem.

Ko liecina šie fakti? To, ka tagadējā meņševiku sašķelšanās nav nejaušība, bet gan nenovēršamība. „Manevrēšana^11 neattaisno to, kurš izdarījis kļūdas manevru vārdā, un es neko neņemu atpakaļ no tā, ko esmu rakstījis pret šīm Pļechanova kļūdām. Bet „manevrēšana^11 izskaidro to, kāpēc dažiem meņševikiem ir viegli aiziet pie neatkarīgajiem, bet citiem — grūti un pat neiespējami. Sociāldemokrāts, kas manevrēdams ved strādnieku šķiru aiz kadetiem, atnes lai ne mazāk ļaunuma kā tas, kurš to dara aiz savas imanentās sliekšanās uz oportunismu. Bet pirmais pratīs, varēs, pagūs apstāties tur, kur otri ievelsies bedrē. Krievu sakāmvārds saka: liec zināmam cilvēkam dievu lūgt —■ viņš apdauzīs sev pieri. Pļechanovs varētu teikt: liec Pot-resoviem un Daniem iet pa labi manevra dēļ — viņi ies pa labi principa dēļ.

Tas, pie kā apstājās zināmie meņševiki, pilnīgi attaisno viņu nosaukumu: „partijnieki meņševiki^11. Viņi apstājās pie cīņas par partiju — pret neatkarīgajiem legalistiem. No šā vienkāršā un skaidrā jautājuma veltīgi mēģina izlocīties Polresova kgs un avīzes „Golos Social-Dcmokrata^11 redakcija „Nepieciešamajā papildinājumā".

ЛгГ Engelss cīnījās pret SDF* (Anglijas socialdemokra-tiom) — lokās Potrcsovs (24. Ipp.). Tā ir sofistika, mans mīļais. Engelss laboja partiju^82, bet jūs taču nesakāt, kā labot partiju, jūs pat nepasakāt tieši: vai tagad ir vajadzīga nelegālā sociāldemokrātiskā partija, vai ir vajadzīga KSDSP vai ari nav vajadzīga. StolipLna priekšā jūs sakāt: nē („Naša Zarja“), bet partijas biedru priekšā, nelegālajā presē jūs to nedrīkstat teikt, jūs izgrozāties un izlokāties.

„Ļeņins-Pļechanovs ieteic karu pret jaunajām strādnieku kustības formām" (31. ipp.), „mēs pamatojamies uz īstās strādnieku kustības stāvokli, nosacījumiem un prasībām" (32. Ipp.) — apgalvo redakcija. Tā ir sofistika, mani mīļie, •lūs paši atzināt, ka plēnums ir darījis visu šo jauno formu atzīšanai, un ari boļševiki ir to pierādījuši ar savu cīņu pirms plēnuma. Ne jautājumā par to, vai vajadzīgas „jaunas formas", vai jāstrādā legālais darbs, vai jādibina legālās biedrības, ne šajā jautājumā mums ir domstarpības. Mums ir domstarpības jautājumā, vai šādu darbu strādājošiem lcgalistiem, tādiem kā Miehaila un Ko grupa, Potresova un Ko grupa, ir atļauts uzlūkot sevi par sociāldemokrātiem, ja viņi ir neatkarīgi no sociāldemokrātu partijas, vai arī sociāldemokrātiem partijniekiem obligati jāatzīst partija, jāsludina tās nepieciešamība, jāstrādā tajā, jāstrādā tās organizēšanas darbā, jāorganizē nelegālās šūniņas visur un visās biedrībās, lai nodibinātu pareizus sakarus ar partiju utt. Un jūs ļoti labi saprotat, ka tagad — pēc plēnuma — mums ir domstarpības tikai šā iemesla dēļ.

Mūsu centienus tuvināties partijniekiem meņ.ševikiem, panākt ar viņiem vienošanos cīņai par partiju pret neatkarīgajiem golosieši cenšas attēlot kā „Ļeņina un Pļechanova" personīgo bloku. Viņi lamādami lamā pret Potresovu vērstā, avīzes ,,Proļetarij“ 47. un 48. nr-ā iespiestā raksta autoru par „glaimīgā galminieka" toni, „kurš spekulē, sak, uz vienošanos" ar Pļechanovu.

Es atveru šo rakstu un lasu 7. lappusē:

„Protams, arī visas Pļechanova kļūdas revolūcijas laikā izrietēja tieši no tā, ka viņš neieturēja konsekventi to līniju, ko pats liija ieturējis vecajā „Iskrā".

* — Social-Democratic Federation — Sociāldemokrātiskā federācijā. lieci.

15*

Lai lasītāji spriež, kas vairāk līdzinās „glaimiem" un „spekulācijai": vai nu šis tiešais aizrādījums uz to, ko boļševiki uzskata par Pļechanova kļūdu, vai arī Pļechanova pasludināšana par „diženu" tieši tajā periodā, kad viņš bija meņševiks un kad viņš pēc meņševiku vārdiem „lidinājās".

„Pļechanovs būs ar mums", — raksta avīzes „Golos Social-Demokrata" redakcija, — kad ,.atkal sāksies atbildīgas” (kursivs avīzes „Golos") „politiskas darbības laiks" („Nepieciešamā papildinājuma" 32. lpp.).

Tas ir politiskā ziņā analfabētiski, bet attiecībā uz „spekulāciju" pietiekami skaidri. Analfabētiski, jo tagad vecajiem vadoņiem ir tieši simtkārt atbildīgākas politiskās darbības laiks nekā atklātās cīņas gadījumā, kad masa pali daudz vieglāk atradīs ceļu. Skaidri tas ir „spekulācijās" ziņā, jo izpaužas gatavība atkal atzīt Pļechanova par meņševiku, kad viņš no jauna sāktu „manevrēt".

Mēs brīnāmies, ka golosieši nesaprot to, kāda nozīme ir šādiem viņu izlēcieniem blakus, piemēram, Akselroda frāzei: „mēs negribējām pazemoties" (Pļechanova priekšā) „līdz iztapīgu sulaiņu lomai" (19. lpp.). Jūs jau tieši tā uzvedaties kā pēdējos vārdos minētā (auzu suga. Jūsu izturēšanās pret Pļeclianovu tieši albilst šo ļaužu „formulai": „vai nu draugos, vai ragos".

Piecus gadus jūs bijāt „draugos", tagad uz 32 dubult-formata lappusēm jūs esat „ragos", bet 32. lappusē „izsakāt gatavību": esam ar mieru gan alkal par meņševiku atzīt, gan „draugos" būt.

Kas uz mums attiecas, tad mums ir tiesības teikt, ka „lidināšanās" laikā Pļechanovs nekad nav bijis boļševiks. Mēs viņu neuzskatām un nekad neuzskatīsim par boļševiku. liet viņu, kā arī ikkatru meņševiku, kas spēj sacelties pret neatkarīgo legalislu grupu un novest līdz galam cīņu pret viņiem, mēs uzskatām par partijnieku meņševiku. Mēs uzskatām par visu boļševiku noteiktu pienākumu tagadējos grūtajos laikos, kad dienas kārtībā ir cīņa par marksismu strādnieku kustības teorijā un par partiju — tās praksē, pūlēties visiem spēkiem, lai tuvinātos tādiem sociāldemokrātiem.

8. SLĒDZIENS. PAR BOĻŠEVIKU PLATFORMU

Plēnumā paredzētā partijas konference nevarēs un tai ari nevajag aprobežoties ar to dienas kārtību, kādu plēnums tai bija paredzējis ar noteikumu, ka visi meņševiki pieņems partijas pozieiju. Tā tas neiznāca — un mums neklājas spēlēt slēpšanos pašiem savā priekšā.

Par šās konferences vēlēšanu lozungu, par tās sasaukšanas un sagatavošanas lozungu jābūt partijnieku sakļautī-bai ciņā pret neatkarīgo legalistu grupu. Atbilstoši šim uzdevumam un ņemot vērā golosiešu antipartejisko pozieiju, mums visai noteikti jāpārkārto visas partijas vadošās iestādes, lai tās nodarbotos nevis ar intrigām, ko tām gatavo un no šā laika gatavos ikviens golosietis, bet ar īstu partijas celtniecības darbu. Golosieši negrib to celt, viņi grib slepus palīdzēt neatkarīgo legalistu grupai.

Tādai jābfit boļševiku platformai šajā konferencē. Celt partiju saskaņā ar decembra (1908. g.) rezolūcijām un to garā. Turpināt plēnuma darbu, realizējot iepriekš minētos tā lēmumu labojumus, kurus diktē visa notikumu gaita pēc plēnuma. Virzīt visus spēkus uz sistemātisku, negrozāmu, vispusīgu un neatlaidīgu visu un visādu legālo iespēju izmantošanu, lai savāktu proletariāta spēkus, lai palīdzētu tam grupēties un saliedēties, audzināt sevi cīņai un izstaipīt savus locekļus, kā arī nelokāmi atjaunot, mācoties tās pielāgot jaunajiem apstākļiem, nelegālās šūniņas, nelegālās tīri partejiskās un galvenokārt, vispirms tīri proletāriskās organizācijas, kuras vienīgās var virzīt visu darbu legālajās organizācijās, piesātināt to ar revolucionāru sociāldemokrātisku garu, realizēt nesamierināmu cīņu pret renegatiem un neatkarīgajiem legalistiem, sagatavot to laiku, kad mūsu partija, mūsu KSDSP, saglabājusi visas proletariāta 1905. gada revolūcijas un lielo uzvaru tradicijas, nostiprinājusi un paplašinājusi partijas proletārisko armiju, vedīs to jaunā cīņā, uz jaunām uzvarām.

„CĪŅAS“ JUBILEJAS NUMURAM "*

Kad Latvijas Sociāldemokrātijas Centrālās Komitejas deleģētais biedrs KSDSP Centrālās Komitejas plenārsēdē deva pārskatu par darba stāvokli Latvijas Sociāldemokrātijā (šis pārskats īsos vārdos tika atreferēts mūsu partijas Centrālā Organa 12. nr-ā), mums palika iespaids par sevišķi „normālu", bezsāpīgu Latvijas Sociāldemokrātijas attīstību pašlaik pārdzīvojamos grūtajos laikos. Šo iespaidu radīja tas, ka Latvijas Sociāldemokrātijā, būdama pēc sava sastāva visvairāk proletāriskā, galvenokārt pašu strādnieku vadīta, jau ir veikusi objektivo apstākļu prasīto pāreju uz īpašas taktikas izstrādāšanu un organizatorisko uzdevumu atrisināšanu ieilgušajā kontrrevolūcijas periodā. Revolūcijas laikā latviešu proletariats un latviešu sociāldemokrātijā ieņēma vienu no vissvarīgākajām, pirmajām vietām cīņā pret patvaldību un visiem vecās kārtības spēkiem. Nav bez intereses atzīmēt, starp cilu, ka oficiālā (tirdzniecības un rūpniecības ministrijas izdotā)8* streiku statistika par 1905. gadu rāda mums Vidzemes guberņu pirmajā vietā proletāriskās streiku cīņas ncatlaidīguma ziņā. 1905. g. Vidzemes guberņā skaitījās pavisam 53 917 fabriku un rūpnīcu strādnieku, bet streikojošo strādnieku — 268 567, t. i., gandrīz piecreiz (4,98 reizes) vairāk! Katrs fabrikas vai rūpnīcas strādnieks Vidzemes gub. ir streikojis caurmērā 5 reizes šai gadā. Aiz Vidzemes gub. nāk Baku guberņa, kur caurmērā katrs fabrikas vai rūpnīcas strādnieks ir streikojis 4,56 reizes, Tiflisas guberņā — 4,49, Petrokovas guberņā — 4,98 reizes un Pēterburgas — 4,19. Maskavas gub. streikojošo strādnieku 1905. gadā skaitījās 276 563 — tātad drusku vairāk nekā Vidzemes gub., turpretim visu fabriku un rūpnīcu strādnieku skaits Maskavas gub. ir 5 reizes lielāks nekā Vidzemes gub. (285 769 pret 53 917). No tā ir redzams, par cik apzinīgāk, vienprātīgāk un revolucionārāk ir cīnījies latviešu proletariats. Bet ir arī zināms, ka viņa vadošā avangarda loma uzbrukumā absolūtismam neaprobežojās ar streiku cīņu; viņš gāja bruņotās sacelšanās avangardā, viņš vairāk par visiem līdzēja pacelt kustību uz visaugstāko pakāpi, proti, uz sacelšanās pakāpi. Viņš vairāk par visiem ievilka lielajā revolucionārajā cīņā pret carismu un pret muižniekiem latviešu lauku proletariātu un latviešu zemniecību.

Būdama viens no Krievijas sociāldemokrātijas priekšpulkiem revolūcijas laikā, latviešu strādnieku partija izrādījās priekšgalā arī smagajā kontrrevolūcijas laikmetā. No iepriekš minētā pārskata mums kļuva zināms, ka Latvijas Sociāldemokrātijā nav radies atsevišķs virziens nedz no aizraušanās ar revolucionāru frāzi (kā mūsu „otzo-visti“), nedz no aizraušanās ar legālām iespējamībām (kā mūsu likvidatori, kas noliedz nelegālu partiju, atmet ar roku KSDSP atjaunošanas un nostiprināšanas uzdevumiem). Latviešu sociāldemokrātiskie strādnieki ir pratuši nostādīt darbību visvisādu legālu iespējamību, — legālu savienību, visādu strādnieku biedrību. Domes tribines utt. izmantošanā, pie kam tie nebūt „nelikvidēja^1* nelegālo, revolucionāro sociāldemokrātisko partiju, bet turpretim visur saglabāja partijas nelegālās strādnieku šūniņas, kuras aizstāvēs un attīstīs lielās revolucionārās cīņas tradicijas, neatlaidīgi un nelokāmi sagatavojot arvien plašākas un apzinīgākas cīnītāju masas no jaunajām strādnieku šķiras paaudzēm.

Neapšaubāmi, ka starp tiem cēloņiem, kas izskaidro Latvijas Sociāldemokrātijas panākumus, pirmajā vietā jā-nostāda augstāka kapitālisma attīstība tiklab pilsētā, kā uz laukiem, lielāka skaidrība un noteiktība šķiru pretrunās, to paasināšanās nacionālo spaidu dēļ, latviešu iedzīvotāju koncentrācijā un augstāka kulturālās attīstības pakāpe. Šai ziņā visi apstākļi, kuros nākas attīstīties un darboties krievu strādnieku šķirai, ir daudz neattīstītāki. Šī neattīs-lība arī rada tagad asāku krizi KSDSP krievu daļā. Sīkbur-žuaziskā inteliģence spēlē lielāku lomu mūsu kustībā, atnesdama līdz ar plusiem arī minusus: līdz ar teorijas un taktikas jautājumu izstrādāšanu tā atnes katra novirziena

no sociāldemokrātiskā ceļa „izstrādāšanu" par īpašu „virzienu", kā, piemēram, „otzovisms" un „likvidatorisms".

Mēs atļausimies izteikt to cerību, ka Latvijas Sociāldemokrātijā, kas ar pilnām tiesībām var lepoties ar saviem panākumiem, nebūs tik iedomīga, ka atmetīs ar roku šiem sāpīgajiem jautājumiem KSDSP.

Jo apzinīgāks ir proletariats, — jo skaidrāk tas apzinās savus sociāldemokrātiskos mērķus, jo enerģiskāk tas cīnās pret visādiem sīkburžuaziskiem izkropļojumiem strādnieku kustībā, jo vairāk tas rūpējas par savu mazāk attīstīto biedru — strādnieku atbrīvošanu no sīkburžuaziskā opor-tunisma ietekmes.

Likvidatoriskais virziens KSDSP ir Krievijas sīkburžua-zisko attiecību produkts. Liberālā buržuāzijā visa nostājas pret revolūciju, atsakās no tās, nolād 190ā. g. taktiku, kura, lūk, esot „asiņaina un neauglīga", klanās to priekšā, kam pieder vara, aicina tautu turēties vienīgi pie legālās cīņas metodēm. Un sīkburžuaziskā inteliģence, kas atrodas mūsu partijā, padodas kontrrevolucionarā liberālismā iespaidam. Tiek izdota revolūcijas vēsture piecos sējumos („Sabiedriskā kustība Krievijā XX gadsimta sākumā", Maslova. Martova un Potresova redakcijā), un šajā vēsturē faktiski tiek sludināta renegatu mācība, ka proletariats esot „pārvērtējis" savus spēkus, „nepietiekami novērtējis" buržuāzijas spēkus uti., utt. Patiesībā proletariāta masas nepietiekami novērtēja buržuāzijas nodevību, pārvērtēja buržuāzijas spēkus cīņā par brīvību, nepietiekami novērtēja pašas savu spēku, spēku, kāds piemīt miljoniem apspiesto un ekspluatēto uzbrukumam.

Tiek izdoti legāli žurnāli (,,Naša Zarja" un „Vozrožde-ņije"), kuros sludina, ka nelegālās partijas, mūsu vecās, daudzos gados pārbaudītās KSDSP atjaunošana un nostiprināšana esot „reakcionāra utopija". Nelegālajā meņševiku orgānā „Golos Social-Demokrata" tiek aizstāvēti tamlīdzīgi kungi un proklamēts lozungs: „cīņa par legalitāti". Viens no visievērojamākiem meņševisma vadoņiem, Pļechanovs, izstājies no redakcijas un no visu šo izdevumu līdzstrādnieku skaita, pieteikdams tiem karu un uzaicinādams īncņše-vikus partijniekus atbalstīt un nostiprināt revolucionāro, nelegālo proletariāta partiju — KSDSP.

Tādā kārtā mūsu partija ir stājusies izšķirošā cīņā pret visām neatkarīgajām legalistu grupām, kuri (t. i., legalisti) nepareizi saucas par sociāldemokrātiem. Patiesībā tie grauj sociāldemokrātu lielu, ārda strādnieku šķiras sociāldemokrātisko organizāciju, samaina to bezveidīgās legālās grupās, kurām nav nekādu principu un kuras taktiski padara strādnieku šķiru atkarīgu no liberālās ideoloģijas un liberālās politiskās vadības.

Pirms desmit gadiem mūsu partija izveda sekmīgu cīņu pret tā saucamo „ekonomismu^11, kas ļoti radniecisks tagadējam ,,likvidatorismam“. Tagad cīņa ir grūtāka, ciktāl visi kontrrevolūcijas spēki — ne vien vecās, bet ari jaunās (modernās), liberāli buržuāziskās kontrrevolūcijas spēki — ir vērsti uz to, lai iznīcinātu 1905. g. tradīcijas proletariātā, lai izpostītu viņa nelegālo sociāldemokrātisko partiju. Bet strādnieku šķira, kas prata būt par vadoni 1905. g. revolūcijā, bez šaubām pārvarēs visas šīs novirzīšanās no sociāldemokrātiskā ceļa.

Līdz 1905. g. revolūcijai sociāldemokrāti strādāja 20 gadu pavisam nelegālos pulciņos un uzcēla partiju, kas ved miljonus triecienā pret patvaldību. Pēc revolūcijas mēs varam — un tātad mums vajag — ne vien turpināt nelegālo šūniņu darbu, bet desmitkārt to pastiprināt, iekļaut šīs šūniņas biezā legālu organizāciju tīklā, izmantot mūsu aģitācijai melnās Domes tribini, izplatīt revolucionārā cīņā iegūtās mācības strādnieku masās un radīt sociāldemokrātisko partiju, kas vedīs desmitiem miljonu jaunā triecienā pret patvaldību.

Iespiests 1910. д. jūlijā, avīzē Ciņa 100. nr-ā

Paraksts: .V. Ļ e i) i n s

Iespiests pēc avīzes teksta latviešu valodā

KRIEVIJAS S.-D. DELEGĀCIJĀS REZOLŪCIJAS PROJEKTS PAR KOOPERATĪVIEM KOPENHĀGENAS KONGRESĀ “

Kongress atzīst,

1) ka proletāriešu kooperatīvi dod strādnieku šķirai iespēju uzlabot savu stāvokli, samazinot starpniecisko ekspluatāciju, iedarbojoties uz darba apstākļiem pie piegādātājiem, uzlabojot kalpotāju stāvokli utt.;

2) ka proletāriešu kooperativi iegūst arvien svarīgāku nozīmi masu ekonomiskajā un politiskajā cīņā, sniedzot palīdzību streiku, lokautu, vajāšanu u. tml. gadījumos;

3) ka proletāriešu kooperativi, kad tie organizē strādnieku šķiras masas, māca tai konsuma patstāvīgo lietvedību un organizēšanu, sagatavojot to šajā laukā ekonomiskās dzīves organizatora lomai nākotnes sociālistiskajā sabiedrībā.

Kongress atzīst, no otras puses,

1) ka ar kooperatīviem iegūstamie uzlabojumi ir ietverti ļoti šaurās robežās tik ilgi, kamēr ražošanas un maiņas līdzekļi paliek tās šķiras rokās, kuras ekspropriācijā ir galvenais sociālismā mērķis;

2) ka kooperatīviem kā tīri komerciālām un konkurences apstākļu spiediena ietekmētām iestādēm ir tendence izvirst par buržuāziskām akciju sabiedrībām;

3) ka kooperativi kā organizācijas, kas tieši necīnās pret kapitālu, spēj radīt un rada ilūzijas, it kā tie būtu līdzeklis sociālā jautājuma atrisināšanai.

Kongress tāpēc aicina visu zemju strādniekus

a) iestāties proletāriešu kooperatīvajās biedrībās un vispusīgi veicināt to attīstību, virzot to organizēšanu stingri demokrātiskā, garā (mazas iestāšanās iemaksas, 1 paja — I cilvēks utt.);

b) ar nenogurstošu sociālistisku propagandu un aģitāciju biedrībās veicināt šķiru i cīņas un sociālismā ideju izplatīšanos strādnieku masās;

c) līdz ar sociālistiskās apziņas pieaugumu kooperatīvos nodibināt un nostiprināt organiskos sakarus starp kooperatīviem un sociālistu partiju, kā arī ar arodbiedrībām;

d) reizē ar to kongress aizrāda, ka ražošanas kooperatīviem ir nozīme strādnieku šķiras cīņā tikai tai gadījumā, ja tie ir patērētā ju kooperativu sastāvdaļa.

Sarakstīts 1910. gada 16. un 17.

(29• un 30.) augusta

Pirmoreiz iespiests 1929.g. V. 1. Ļeņina Iespiests pēc rokraksta

Hakslu 2. un 3. izdevumā, XIV sējumā

2зе

VĒSTULĒ STARPTAUTISKAJAM SOCIĀLISTISKAJAM BIROJAM PAR KSDSP PĀRSTĀVĪBU

Kopenhāgenā, 1910. g. 2. septembrī

Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas Centrālā Komiteja plenārsēdē 1910. g. janvari nolēmusi lūgt Starptautisko sociālistisko biroju uzņemt Birojā kā partijas pārstāvjus divus biedrus: G. Pļechanovu un VI. Ļeņinu, lai pasvītrotu, ka tās centieni pēc vienības ir nopietni. Pats par sevi saprotams, ka sociāldemokrātiskā strādnieku partija pretendē tikai uz vienu balsi Birojā, bet pēc Francijas parauga tā gribētu pilnīgāku pārstāvību.

So lēmumu — pievienot tagadējam pārstāvim VI. Ļeņinam b. G. Pļechanovu — vienbalsīgi atbalstīja sociāldemokrātu delegācijā kongresā.

KSDSP pārstāvis Starptautiskajā sociālistiskajā birojā

VI. Ļeņins

Iespiests 1911. y. grāmatā: ,,Hui-

Ште Congrēs sociāliste Internatio- Iespiests pēc grāmatas teksta

naT\ Gaini (,f Astotais starptautiskais Tulkots no franču valodas

sociālistiskais kongress”, Gandē)

PAR „VPERJODIEŠU" FRAKCIJU

Grupa „Vperjod" ir izdevusi Parizē ,,rakstu krājumu par kārtējiem jautājumiem'1 ar nosaukumu „Vperjod". Sakarā ar b. Sazina^80 brošuru („Jautājumā par partijas atdzīvināšanu"), kas „izdota par privatlīdzekļiem" un ko var dabūt caur krājuma „Vperjod" redakciju, sakarā ar atsevišķo lapiņu ar grupas „Vperjod" parakstu un ar šās grupas platformu partijai tagad ir vairāk nekā pietiekami materiala, lai spriestu par „vperjodiešiem".

Vperjodiešu platformu raksturo šādas trīs īpatnības. Pirmkārt, no visām mūsu partijas grupām un frakcijām tā ir pirmā, kas izvirza filozofiju un turklāt pseidonīma aizsegā. „Proletāriskā kultura", „proletāriskā filozofija" — lūk, kas ir platformā. Zem šā pseidonima slēpjas machisms, t. i„ filozofiskā ideālismā aizstāvēšana dažādā veidā (empiriokriticisms, empirioinonisms utt.). Otrkārt, politikas laukā grupa ir pasludinājusi olzovismu par „likumīgu nokrāsu" un paziņojusi, ka daži otzovisti, šās grupas locekļi, nav vienis prātis ar partijas uzdevumiem, kas noteikti attiecībā pret Valsts domi. Pati šī noteikšana vperjodiešu platformā ir dota tik neskaidri un juceklīgi, ka to nevar raksturot citādi kā vienīgi par pielāgošanos otzovistiskam domu lokam. Treškārt, beidzot, platforma noteikti nosoda frakcionarismu un prasa frakciju apvienošanu, to saplū-šanu partijā.

Tātad rezultātā mums ir — ja sāk no beigām — viena visai laba vēlēšanās un divi aizsegi ar visai sliktu idejiski politisku virzienu, kas pauž sakaru saraušanu ar marksismu un proletariāta pakļaušanu buržuāzijas ideoloģijai un politikai. Krājums ,,Vperjod“ uzskatāmi rāda, kādus produktus var dabūt no šāda maisījuma.

Krājuma ievadraksta autors Maksimovs stingri ievēro platformas diplomātiju, kad, runādams par „proletārisko kulluru“, viņš nemaz nepaskaidro, ko viņš ar to saprot. Rakstā, kas sarakstīts ar pretenziju uz populāru iztirzājumu, šī slēpšanās spēle sevišķi duras acīs. Kas tad tā par popularitāti, ja neviens lasītājs, izņemot Maksimova personīgos paziņas vai tos, kas jau izsekojuši visam strīdam par machismu un sakarā ar machismu, nevar saprast tādas frāzes īsto jēgu? Kas tad tā par popularitāti, kad tas pats Maksimovs krājuma 4. lappusē runā par to, cik „bīstami proletāriskajam sociālismam" ir tie pārnācēji no inteliģences, kuri „bez kritikas pieņem un propagandē buržuāziskās zinātnes un filozofijas nepareizās un proletariātam kaitīgās idejas"...?

Daudzpunkts pieder Maksimovam. Vai tam jānozīmē kaunīga noklusēšana, to mēs nezinām. Bet mēs droši zinām to, ka runāt, un it īpaši „populārā" rakstā, par „buržuāziskās filozofijas“ kaitīgumu proletariātam un nepateikt pre-cizi un skaidri, tieši par kādu filozofiju te ir runa, — nozīmē lietot sliktākā veida frakcionaru diplomātiju. Ja jūs uzskatāt buržuāziskās filozofijas jautājumu par svarīgu, ja jūs izvirzāt to ,,populārā" krājuma ievadrakstā, tad esiet taču vīrišķīgi un runājiet tieši, aizstāviet savas idejas, bet neslēpiet tās.

Biedrs Sažins, droši vien kā „praktiķis", visai nepieklājīgi izjauc Maksimova diplomātiju^45. Savas brošūras 31. lappusē viņš prasa, lai „partijas biedriem" tiktu „nodrošināta“ „viņu revolucionārās un filozofiskās domas pilnīga brlvlba“.

Tas ir pilnīgi oportunistisks lozungs. Visās zemēs šādu no sociālistisko partiju iekšienes nākošu lozungu izvirzījuši tikai oportunisti, un tas faktiski nav nozīmējis neko citu kā vienīgi „brīvību^11 sagandēt strādnieku šķiru ar buržuāzisko ideoloģiju. „Domas brīvību^11 (lasi: preses, vārda, sirdsapziņas brīvību) mēs prasām no valsts (nevis no partijas), tāpat kā biedrošanās brīvību. Bet proletariāta partija ir brīva savienība, ko dibina, lai cīnītos pret buržuāzijas „domām^11 (lasi: pret ideoloģiju), lai aizstāvētu un realizētu dzīvē vienu noteiktu, proti, marksistisku, pasaules uzskatu. Tā ir ābece. Un šo ābeci Maksimovam, Sažinam un Ko licis aizmirst viņu politiskā stāvokļa neīstums. Ne viņu personīgā liekulība, bet tieši pozicijas politiskais neīstums ir viņus novedis pie buržuāzisko lozungu sludināšanas. Neīstums parādās tā, ka vieni „vperjodieši^11 ar visu sirdi grib vilkt proletariātu atpakaļ pie buržuāziskās filozofijas idejām (machisms), bet citi ir pret filozofiju vienaldzīgi un prasa tikai „pilnīgu brīvību^11... machismam. Tāpēc visi kopā ir spiesti diplomatizēt, jaukt, spēlēt slēpšanos, ķerties pie buržuāziskiem lozungiem.

Bet ko nozīmē īstenībā „revolucionārās domas pilnīga brīvība^11? Neko citu kā vienīgi brīvību otzovistiskām un citām pusanarchistiskām idejām. Ciliem vārdiem, te ir pateikts tas pats, kas vperjodicšu „platformā^11 izteikts ar frāzi: otzovisma atzīšana par „likumīgu nokrāsu^11. Iznāk atkal sīka diplomātijā ar idejām, atkal slēpšanās spēle, atkal liekulība, kas pilnīgi izskaidrojama ar to pašu neīsto idejiski politisko poziciju: mēs, sak, neesam machisti, bet esam par machisma „pilnīgu brīvību^11 (partijā); mēs neesam olzovisli, bet esam par otzovisliskās nokrāsas vai vispārīgāk: par „revolucionārās domas^11 „pilnīgu brīvību^11! Juceklību papildina vēl tas, ka divi vperjodieši, personīgi parakstoties (Sažins un Strādnieks Ar.88), noteikti izsakās par to, ka ir svarīgi un nepieciešami izmantot legālās iespējas un Domes Iribini. „Sociāldemokrātijai, — raksta Strādnieks Лг., — jācīnās pret tiem, kas aģitē^11 (kas tad ir tie, kuri tā aģitē, b. Ar.? Vai tie nav jūsu vperjodieši?) „pret legālo iespēju jebkādu“ (lūk, kā mēs!) „izmantošanu, tāpēc ka tāds darbības veids nav sociāldemokrātisks^11 (krājuma 48. un 49. Ipp.). Un tas pats Ar., atkārtodams šos avīzes ,,Proļetarij“ virziena boļševiku vārdus, lamādams lamā avīzi ,,Pro\etarij“ (ar atpakaļejošu datumu) par to, it kā tā esot attēlojusi vperjodiešus dīvainās krāsās! Lūk, ko nozīmē: atkāpties visā līnijā, atdot visas savas pozicijas, nosodīt presē (un atkal: nepasakot tieši) tos savus draugus, tos vperjodiešus, kuri savā laikā pieņēma rezolūciju, piemēram, par fabriku un rūpnīcu ārstu kongresa boikotu, un aizsegt savu atkāpšanos, savu kapitulāciju ar bungu rīboņu. Nožēlojama frakcionara diplomātijā!

Palūkojieties uz ,,vperjodiešu“ rakstiem par frakciju un frakcionarisma jautājumu. „Platforma" nosodīja frakcijas un prasīja to izformēšanu. Sažins grauj frakciju centrus, „ārzemju vadoņus" u. t. jpr., u. t. jpr. Sakarā ar frak-cionarismu vperjodieši ir saraudājuši veselu asaru jūru, sarunājuši bezgalīgi daudz vārdu.

Bet viņu darbi? Visa grupas „Vperjod" vēsture kopš janvara (1910.) „apvienošanās" plēnuma ir frakcijas radīšana, iniciatīvai nākot no ārzemēm. Lūk, cilais no kādas vēstules (1910. g. 15. jūlijā), ko Krievijas darbinieks rakstījis CK Ārzemju biroja loceklim:

„Ir Komiteja (Pēterburgā), un bez tam pastāv „vperjo-diešu" grupa ar atsevišķu kasi un sekretāru. Nauda tika saņemta no ārzemēm. Maskavā" — tālāk nosaukta persona, kas ļoti tuva vienam no visredzamākajiem otzovis-tiem, un norādīts uz līdzīgas politikas ieturēšanu.

Neviens cilvēks, kas kaut cik zina partijas lietas, kas kaut cik uzmanīgi izturējies pret literārās grupeles „Vper-jod“ poziciju, nevarēja ne brīdi šaubīties par to, ka tā no ārzemēm organizē frakciju. Ka bēdīgi slavenā „skola NN punktā" bija jaunās frakcijas ārzemju centrs, tas tika paziņots presē 1909. gada jūnijā^46, un kopš tā laika par to ir pārliecinājušies pat visbezrūpīgākie un vismazāk informētie sociāldemokrāti. Bēdīgi slaveno platformu izstrādāja ārzemēs 8 inteliģenti un 7 strādnieki skolnieki. So strādnieku loma, kuri ir parakstījuši lozungus: „proletāriskā filozofija" un otzovisma atzīšana par „likumīgo nokrāsu", ir pārāk skaidra, lai vēl būtu vērts par to runāt. Mūsu priekšā ir vistīrākais paraudziņš tam, kā rada frakciju ārzemju literātu grupa, kuri tieši līdzinās ,,chaniem“ (Voinova^8" izteiciens krājumā „Vperjod"), jo viņi paši izjūt savu patvaļu, aizsegdami publikas priekšā to, kas viņiem sevišķi dārgs, t. i., buržuāzisko machisma un otzovisma filozofiju. ,,Vperjodieši“ kliedz pret „ārzemju vadoņiem" un paši rada organizāciju, kas faktiski ir vienkāršs piedēklis ārzemju literātu saujiņai; kliedz pret frakciju un paši slepus ceļ jaunu, sīku, pavisam nedzīvu, sektantiski empiriomonis-tisku frakciju. Visas šās liekulības politiskais avots ir nespēja atklāti, tieši uzstāties par to, kas frakcijas patiesajiem barvežiem ir patiesi dārgs.

Aprobežosimies ar diviem sevišķi kliedzošas liekulības piemēriem. Krājuma 53. lappusē Strādnieks Ar. paziņo, ka CK birojs Krievijā „ne velna nedara" (šie vārdi, protams, piedēvēti strādniekam „ļeņinietim", kas it kā esot šādā garā aģitējis „vperjodieti". Ak, „strādnieka Ar.“ naivā viltība!) — un ka vperjodietis (atkal kopā ar „ļeņinieti" un, protams, viņa samācīts) uzaicinājis „pasludināt Maskavas organizāciju par neatkarīgu no Krievijas CK, kurai nav jāpakļaujas CK direktivām".

Krievijas CK birojs, sākot ar 1910. gada janvari, ir nopūlējies, lai atjaunotu centra organizāciju pretēji tiklab likvidatoru golosiešu (zināmais notikums ar Michailu, Romānu, Juriju), kā arī vperjodiešu pretdarbībai (kuri šai laikā no ārzemēm cēla savu frakcijiņu pret CK). Un tagad šie paši vperjodieši lej krokodila asaras par CK biroja „bezdarbību"! Šie vperjodieši, faktiski no partijas pilnīgi „neatkarīgi", pilnīgi anlipartejiski frakcionari, populārā krājumā raksta, ka nepieciešams pasludināt vietējās organizācijas par „neatkarīgām" no CK.

Otrs piemērs. Tajā pašā krājumā anonims „partijas biedrs" vingrinās, nelietīgi kritizēdams CKĀB finanču pārskatu. Anonimais uzbrucējs starp citu raksta 60. lappusē: „Kas tie par „turētājiem" (pārskatā ir runa par naudas dabūšanu no turētājiem), kāpēc viņi „tur" vai „ir turējuši" CK naudu, kādiem „speciāliem nolūkiem" ir domāta šī nauda — neviens te neko nesapratīs".

Tā ari ir iespiests. Neviens neko nesapratīs.

'Го raksta tās pašas grupas „Vperjod" locekļi, kuras divi pārstāvji bija janvara plēnumā, kas pieņēma boļševiku

10 16. sēj.

paziņojumu, ka viņi nosacīti nodod naudu „turētājiem^1* (t. i., trijiem starptautiskās sociāldemokrātijas ievērojamākajiem pārstāvjiem). Kāda nauda, no kurienes tā nākusi, kas ir turētāji utt., — viss tas visos sīkumos bija zināms plēnumam, t. i., visām frakcijām, t. i., arī vperjodiešiem tai skaitā. Bet vperjodieši „populārajā^11 krājumā strādnieku krāpšanai raksta: „neviens neko nesapratīs^11.

To raksta tajā pašā krājumā „Vperjod^11, kurā divus pirmos rakstus parakstījuši Maksimovs un Domovseo. Abi šie „vperjodieši^11 ļoti labi zina visu par to, kā boļševiki dabūjuši šo naudu un kā to nodevuši turētājiem. Un, lūk, tā kā viņiem ir „neērti^11 uzstāties personīgi un paziņot, ka „neviens neko nesapratīs^11, tad viņi šim uzdevumam izvēlas anonimus uzbrucējus, kas sauc sevi par „partijas biedriem^11 sakarā ar savu antipartejisko uzvešanos. Maksimovs un Domovs caur anonimajiem uzbrucējiem „populārā^11 krājumā saka strādniekiem apzinātu nepatiesību, it kā „neviens neko nesapratīs^11 no tā, kas tie par naudas „turētājiem^11 utt. Un šie kungi sit sev pie krūtīm un dievojas pret „frakcijām^11 un pret „ārzemju vadoņiem^11.

Caur anonimo „partijas biedru^11 viņi kritizē CK finanču pārskatu, bet paši sava krājuma pirmajā lappusē paziņo, ka līdz šim viņu grupai esot traucējis izdot avīzi „materiālo līdzekļu trūkums^11 un ka „tagad šo traucēkli ir izdevies novērst“. Tagad grupa „Vperjod^11 tātad ir dabūjusi naudu. Šī ziņa ir vperjodiešiem patīkama, nav vārdam vietas. Tikai kādai tad jābūt „galvai^11, ak godātie „vperjodieši^11, lai presē, „populārā^11 krājumā caur anonimu uzbrucēju runātu apzinātu nepatiesību par CK, it kā „neviens neko nesapratīs^11, kas tie par „turētājiem^11 un kāda viņiem nauda, un tai pašā laikā ne vārda neteikt ne CK, ne citām frakcijām, kas tā ir par naudu, ko dabūjusi grupa ,,Vperjod“, un kādi literāti rīkojas ar to? Partijai laikam gan jādod pārskats vperjodiešiem, bet vperjodiešiem nav jādod pārskats partijai?

Vēl un vēlreiz jāatkārto, ka Šī vperjodiešu liekulība ir izskaidrojama ne ar Pētera vai Sidora personīgajām īpašībām, bet ar visas viņu pozicijas politisko neīstumu, izskaidrojama ar to, ka literāti machisti un otzovisti nevar tieši un atklāti uzsākt cīņu par viņiem dārgajām ncsocial-demokrātiskajām idejiņām. Kas sapratīs šos politiskos nosacījumus, tas, apmulsuma, šaubu un grūtsirdības pārņemts, neapstāsies vienīgi šās parādības ārējās izpausmes priekšā, personisku konfliktu, intrigu, lamu u. t. jpr. sumas priekšā. Kas sapratīs šos politiskos nosacījumus, tas neapmierināsies ar samierinošu frāzi (ā la^47 Trockis) par to, ka esot vajadzīga „nevis cīņa pret otzovistiem, bet otzovisma pār-varēšana“, jo šī frāze ir tukša un bez satura. Konlrrevolu-cionarā laikmeta, sairšanas laikmeta, dieva taisīšanas laikmeta, maehisma, otzovisma, likvidatorisma laikmeta objek-livie apstākļi ir nostādījuši mūsu partiju cīņā pret literātu pulciņiem, kuri organizē savas frakcijas, un ar frāzi no šās cīņas nevar izvairīties. Bet aiziet sāņus no šās cīņas nozīmē aiziet sāņus no viena strādnieku s.-d. partijas pašreizējā uzdevuma.

„Social-Demokrāt”, 15. un 16. nr.. Iespiests pēc avīzes „Social-Dcmo-

1910. o. 30. augustā (12. septembri) krāt“ teksta

JAUTĀJUMS PAR KOOPERATĪVIEM

STARPTAUTISKAJĀ SOCIĀLISTISKAJĀ KONGRESĀ KOPENHĀGENĀ

Šajā rakstā esmu nodomājis aprobežoties ar kongresa darb^ gailas iztirzāšanu virsrakstā minētajā jautājumā un ar to sociālistiskās domas virzienu raksturošanu, kuri te cīnījās savā starpā.

Pirms kongresa tika publicēti trīs rezolūciju projekti par kooperatīviem. Beļģijas projekts („Starptaut. Soc. Biroja Periodiskā Biļetena”, kas iznāk neregulāri trijās oficiālajās Starptautisko kongresu valodās, 5. nr.) sākas ar brīdinājumu sociālistiskajiem strādniekiem no to cilvēku mācībām, kuri kooperatīvos redz kaut ko patstāvīgu un sevī noslēgtu, kādu līdzekli sociālā jautājuma atrisināšanai. Atzīdams pēc tam, ka strādnieku šķira esot ārkārtīgi ieinteresēta izmantot kooperativus kā savas šķiras cīņas lī- , dzekli, beļģu partijas projekts norāda tiešos labumus no kooperatīviem (cīņa pret tirdzniecisko ekspluatāciju, darba apstākļu uzlabošana pie piegādātājiem utt.) un izsaka vēlēšanos, lai starp sociālistiskajām partijām un koopcrativiem nodibinātos „organiski, arvien ciešāki un ciešāki sakari".

Franču sociālistiskās partijas vairākuma projekts sastādīts Žoresa garā. Kooperativus ceļ vai debesīs un izvirza — gluži tā, kā to dara buržuāziskie reformatori — kā „sociālās pārveidošanas" „nepieciešamu" elementu. Tiek sacītas miglainas frāzes par kooperativu pārvēršanu no atsevišķu personu savienības par vispārīgām asociāciju federācijām. Proletāriešu kooperativi tiek sajaukti ar siksaimnieķe|u 1 (zemkopībā) kooperatīviem. Tiek sludināta kooperativu neitralitāte, tiek aprakstīts, cik kaitīgi ir uzlikt kooperati-viem kaut kādus pienākumus pret sociālistisko partiju.

Beidzot, franču sociaiistu mazākuma (gedistu) projektā noteikti pateikts, ka kooperativi paši par sevi nebūt nav šķiras organizācijas (kādas, piemēram, ir arodbiedrības), ka to nozīmi nosaka viņu izlietošanas veids. Masveidīgi iestādamies kooperativos, strādnieki var gūt no tiem labumu savā cīņā pret kapitālu, var zināmā mērā ar šo piemēru sev noskaidrot, kāda būtu sociālistiskā sabiedrība, kas tiktu organizēta pēc pašreizējās iekārtas pretrunu iznīcināšanas. Tāpēc projekts uzsver kooperativu aprobežoto nozīmi un aicina sociālistiskās partijas atbalstīt proletāriešu kooperativus, brīdina no kooperācijas ilūzijām, ieteic sociālistu saliedēšanos kooperativos, lai paskaidrotu masām to īsto uzdevumu: iekarot politisko varu un pārvērst ražošanas un maiņas līdzekļus par kopīgu īpašumu.

Ir pilnīgi acīm redzams, ka te iezīmējas divas pamatlīnijas: viena — proletāriskās šķiru cīņas līnija, kas kooperativus atzīst par vērtīgu šās cīņas ieroci, par vienu no tās palīglīdzekļiem, kā arī noteic tos apstākļus, kuriem pastāvot kooperaliviem patiesi būtu tāda loma un tie nepaliktu vienkārši tirdzniecības uzņēmumi. Otra līnija — sīkburžuaziskā līnija, kas aptumšo jautājumu par kooperativu lomu proletariāta šķiras cīņā, kas kooperativu nozīmi paplašina pāri šās cīņas robežām (t. i., sajauc proletariāta un uzņēmēju uzskatus par kooperaliviem), kas kooperativu mērķus nosaka ar tādām vispārējām frāzēm, kuras pieņemamas arī buržuāziskām reformatoram, šim progresivo uzņēmēju un saimnieķeļu ideologam.

Divas norādītās līnijas diemžēl tikai iezīmējās trijos jau iepriekš sagatavotajos projektos, bet netika skaidri, precīzi, krasi nostādītas viena otrai pretī kā divi virzieni, kuru cīņai jāizlemj jautājums. Un tāpēc kongresa darbs noritēja negludi, juceklīgi, it kā stiehiski. Uz domstarpībām katru brīdi „uzdūrās", bet tās nenoskaidroja pilnīgi, un rezultātā iznāca rezolūcija, kura atspoguļo domas neskaidrību, kura nedod visu, ko varētu dot un kas būtu jādod sociālistisko partiju kongresa rezolūcijai.

Kooperativu jautājuma komisijā uzreiz iezīmējās divi virzieni. Viens — Žoresa un Elma virziens. Elms bija viens no četriem vācu delegātiem kooperativu komisijā un uzstājās kā vāciešu pārstāvis, uzstājās noteikti oportunistiskā

garā. Otrs bija beļģu virziens. Vidutājs, samierinātājs bija austrietis Karpeless, izcils Austrijas kooperācijas kustības darbinieks, kas neatbalstīja noteikti principiālu līniju, bet (pareizāk: nevis ,,bet“, bet tieši tāpēc) daudz biežāk sliecās uz oportunistu pusi. Taču arī beļģus piespieda strīdēties ar Žoresu un Elmu daudz vairāk kooperācijas lietas īsti proletāriskās nostādnes instinkts nekā preciza izpratne par to, ka šajā jautājumā proletāriskais viedoklis ir naidīgs sīkburžuaziskajam viedoklim un nav samierināms ar to. Tāpēc, piemēram, Ansels (kooperativu komisijas priekšsēdētājs) komisijā teica dedzīgas un lieliskas runas pret kooperativu neitralitāti, pret to nozīmes pārspīlēšanu, par to, ka mums nepieciešami jābūt sociālistiem kooperatoriem, nevis kooperatoriem sociālistiem, bet, izstrādājot rezolūciju, las pats Ansels varēja novest tieši izmisumā ar savu piekāpību pret Žoresa un Elma formulējumiem, ar savu nevēlēšanos iedziļināties nesaskaņu cēloņos.

Bet es atgriezīšos pie komisijas sēdēm. Saprotams, ka noteicoša ietekme uz darba gaitu bija lādu nāciju pārstāvjiem, kur spēcīgi attīstīta kooperācijas kustība. Pie lam uzreiz atklājās beļģu un vāciešu domstarpības, pie kam pēdējiem stipri neizdevīgā veidā. Beļģi vismaz ieturēja proletārisko līniju, lai gan arī ne pilnīgi konsekventi, ne pilnīgi skaidri. Elms uzstājās kā tīras markas oportunists (sevišķi apakškomisijā, par ko turpmāk). Dabiski, ka vadošā loma bija beļģiem. Austrieši sliecās uz viņu pusi, un komisijas darba beigās tika nolasīta austriešu-be(ģu rezolūcija, kamēr Elms, kas iesniedza vācu rezolūciju, tieši paziņoja, ka uzskatot par pilnīgi iespējamu tās saskaņošanu ar Žoresa projektu. Tā kā frančiem bija spēcīgs mazākums pret Zoresu (par viņa viedokli bija 202 mandāti, bet par Geda viedokli — 142), bet vāciešiem droši vien būtu bijis ne mazāk spēcīgs mazākums pret Elmu (ja skaidri un asi būtu izvirzījies jautājums par diviem viedokļiem), tad austriešu-beļģu savienībai bija drošas izredzes uzvarēt. Un runa, protams, bija ne tik daudz par ,,uzvaru” vārda šaurā nozīmē, cik daudz par to, lai aizstāvētu konsekventi proletārisku viedokli par kooperatīviem. So konsekvenci neizdevās panākt apakškomisijas pārmērīgās piekāpības dēļ pret Žoresu un Elmu.

Kas attiecas uz mums, Krievijas s.-d., tad mēs centāmies atbalstīt komisijā auslriešu-beļģu līniju un šajā nolūkā, pirms vēl bija publicēts austriešu-beļģu samierinošais projekts, iesniedzām savu šāda satura rezolūcijas projektu:

„KRIEVIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTU DELEGĀCIJĀS PROJEKTS

Kongress atzīst:

1) Ka proletāriešu patērētāju sabiedrības uzlabo strādnieku stāvokli lai ziņā, ka tās ierobežo visāda veida tirdzniecības starpniekiem ekspluatācijas iespējas apmērus, ka tās ietekmē to strādnieku darba apslāk|us, kuri nodarbināti piegādātāju uzņēmumos, un uzlabo pašu kooperativu kalpotāju stāvokli.

2) Ka šīs sabiedrības var iegūt lielu nozīmi proletariāta ekonomiskā un politiskā masu cīņā, atbalstot strādniekus streiku, lokautu, politisku vajāšanu u. t. jpr. laikā.

No otras puses, kongress norāda uz to:

1) ka tik ilgi, kamēr ražošanas līdzekļi atrodas tās šķiras rokās, bez kuras ekspropriācijās nevar realizēt sociālismu, ar patērētāju sabiedrību palīdzību sasniedzamie uzlabojumi var būt tikai visai niecīgi;

2) ka patērētāju sabiedrības nav organizācijas tiešai cīņai pret kapitālu un pastāv blakus tāda paša veida citu šķiru organizācijām, un tas var radīt ilūziju, it kā šīs organizācijas būtu līdzeklis, ar kura palīdzību sociālo jautājumu var atrisināt bez šķiru cīņas un bez buržuāzijas ekspropriācijās.

Kongress aicina visu zemju strādniekus:

a) iestāties proletāriešu patērētāju sabiedrībās un visādi veicināt to attīstību, pie tam sargot šo organizāciju demokrātisko raksturu;

b) ar nenogurstošu sociālistisku propagandu patērētāju sabiedrībās veicināt šķiru cīņas un sociālismā ideju izplatīšanos strādnieku vidū;

c) reizē ar to censties panākt iespējami pilnīgāku strādnieku kustības visu formu tuvināšanos.

Kongress atzīmē arī, ka ražošanas sabiedrībām tikai tai gadījumā ir nozīme strādnieku šķiras cīņā, ja tās ir patērētāju sabiedrību sastāv-da|a“.

Visi rezolūciju projekti tika nodoti apakškomisijā (Starptautisko kongresu komisijas ir tik lielas — katra nācijā sūta pa 4 delegātiem katrā komisijā — ka par rezo-lttciju teksta izstrādāšanu komisijas pilnās sapulcēs nevar būt ne runas). Apakškomisijā ietilpa 10 cilvēki: divi beļģi (Ansels un Vandervclds), viens francūzis (Žoress), viens austrietis (Karpeless), viens vācietis (Elms), viens holandietis (marksists Vibo), pa vienam: itālietis, dānis, anglis, krievu s.-d. (Voinovs un es — mūsu s.-d. delegācijā nepaguva sapulcēties pārstāvja ievēlēšanai — tāpēc mēs piedalījāmies abi. bol balsoja viens).

248

Apakškomisijā jau noritēja tīri lietišķīgs rezolūcijas teksta sastādīšanas darbs. Kongresā pieņemtais teksts, izņemot vissīkākos stilistiskos grozījumus, tad arī ir tas pats, ko izstrādājusi apakškomisija; lasītāji atradīs kongresa rezolūcijas tekstu šā numura citā vietā. Cīņa apakškomisijā — atšķirībā no komisijas — koncentrējās nevis jautājumā par kooperativu attiecībām pret partiju, bet principiālākā jautājumā par kooperativu nozīmi un lomu. Beļģi virzīja uz to, lai kooperativu lomu principiāli pilnīgi pareizi noteiktu kā vienu no iespējamiem (zināmos apstākļos) palīglīdzekļiem proletariāta šķiras cīņā par kapitālistu šķiras „pilnīgu ekspropriāciju^1* (expropriation intēgrale). Elms, Žoresa atbalstīts, noteikti sacēlās un pilnīgi parādīja visu savu oportunismu. Viņš teica, ka neesot zināms, vai vispār nonākšot līdz ekspropriācijai, ka viņš personīgi uzskatot to par pilnīgi neticamu, ka „vairāku-mam“ (!) šis jautājums esot strīda jautājums, ka vācu s.-d. partijas programā ekspropriācijās neesot, ka esot jāsaka „Uebervvindung des Kapitalismus** — „kapitālisma pār-varēšana**. Slavenos Bebeļa vārdus Hanoverā, kurus viņš teica, noslēdzot strīdu ar Bernšteinu, ,,es bleibt bei der Expropriation** — „mēs joprojām esam par ekspropria-ciju“ei, viens no vācu oportunisma vadoņiem bija aizmirsis. Sakarā ar šiem strīdiem radās „jautājums par socia-lizaciju**. Žoress ultimativi prasīja, lai kooperativu nozīmes noteikšanā rakstītu: „tic palīdz strādniekiem (tā arī ir kongresa pieņemtās rezolūcijas tekstā) sagatavot ražošanas un maiņas līdzekļu demokratizāciju un socializaciju**.

Tā ir viena no tām izplūdušajām, nenobeigtajām, sīk-saimnieķeļa ideologiem un buržuāziskā reformisma teorētiķiem pilnīgi pieņemamām frāzēm, ko ar tādu patiku un meistarību lieto Žoress. Kas ir „ražošanas un maiņas līdzekļu demokratizācija**? (Komisijā, kad projekts tur atgriezās atpakaļ no apakškomisijas, franči aizslāja vārdu: līdzekļu — moyens — ar vārdu: spēku — forces, bet ar to lieta necik nemainījās.) Zemnieciskā ražošana (es teicu apakškomisijā) ir „demokrātiskākā** nekā lielkapitalistiskā ražošana. Vai tas nozīmē, ka mēs, sociālisti, gribam organizēt sīkražošanu? Kas ir „socializacija**? Ar to var saprast pārvēršanu visas sabiedrības īpašumā, bet var arī saprast

visādus daļējus pasākumus, visādas reformas kapitālisma ietvaros, sākot ar zemnieku sabiedrībām un beidzot ar municipālajām pirtīm un atejām. Apakškomisijā Žoress lāču atsaucās uz dāņu lauksaimniecības sabiedrībām, acīm redzot domādams tāpat kā buržuāziskie ekonomisti, ka tie nav kapitālistiski uzņēmumi.

Organizēdami pretdarbību šim oporlunismam, mēs (krievu un poļu s.-d.) mēģinājām apelēt no Elma pie Vurma— žurnālā „Neue Zeit“* līdzredaktora, kas arī piedalījās kooperācijas komisijā no vāciešu puses. Vurms nepiekrita frāzei par „demokratizāciju un socializaciju**, ieteica (privāti) veselu rindu labojumu, parlamentēja starp Elmu un marksistiem, bet Elms parādīja tādu ,,akmenscietumu“, ka Vurms nekā nepanāca. Pēc kongresa es lasīju avīzē „Leipziger Volkszeitung" (201. nr., 1910. g. 31. augustā, 3. Beilage**), ka vācu delegācijā jau otrdien ticis izvirzīts jautājums par kooperativiem. ,,R. Fišers jautāja, — raksta šās avīzes korespondents, — vai vācu delegātu vidū nav nesaskaņas jautājumā par koopcraliviem“. Elms atbildēja: .,Ir. Tās nav novēršamas šodien vai rīt. Kongresu lēmumi vienmēr ir kompromisa lēmumi, un šajā jautājumā lieta arī droši vien beigsies ar kompromisu*'. Vurms: „Mani uzskati jautājumā par kooperativiem ir pilnīgi citādi (durehaus andere) nekā fon Elma uzskati; bet mēs tomēr droši vien vienosimies par kopēju rezolūciju**. Pēc tā delegācijā uzskatīja tālāku apspriešanu par nevajadzīgu.

Šis paziņojums apstiprina to parādību, kas jau pilnīgi iezīmējās Šlutgartes starptautiskajā kongresā °2. Vācu delegācijā tiek sastādīta līdzīgās daļās no partijas un arodbiedrību pārstāvjiem. No šīm pēdējām iekļūst gandrīz vienīgi oportunisti, jo parasti ievēlē sekretārus un pārējo arodbiedrību „birokrātiju“. Vispār vācieši nav spējīgi ieturēt konsekventu principiālu līniju Starptautiskajos kongresos, un Internacionālē hegemonija bieži vien izslīd no viņu rokām. Vurma bezspēcība Elma priekšā tikai lieku reizi ilustrēja krizi Vācijas sociāldemokrātijā, krizi, kas liecina, ka pieaug neizbēgama noteikta atdalīšanās no oportunistiem.

* — „Jaunais Laiks". Red.

** —„Leipcigas Taulas Avīze" (...3. pielikums). Red.

Jautājumā par kooperativu financialo atbalstu partijai Elms un Žoress apakškomisijā ari panāca pārmērīgu piekāpšanos no beļģiem, kuri piekrita formulējumam: „katras zemes kooperativiem tiek dota brīvība lemt, vai tiem tieši un kādā mērā ar saviem līdzekļiem jāpalldz politiskai un arodnieciskai kustībai^11.

Kad apakškomisijas projekts atgriezās komisijā galīgai apstiprināšanai, mēs pievērsām visu uzmanību tieši šiem diviem punktiem. Kopā ar Gedu mēs iesniedzām divus (galvenos) labojumus: pirmkārt, aizslāt vārdus: „(koope-rativi) palīdz strādniekiem sagatavot ražošanas un maiņas demokratizāciju un socializaciju^11 ar vārdiem: „(koopera-tivi) palīdz zināmā mērā sagatavot ražošanas un maiņas funkcionēšanu pēc kapitālistu šķiras ekspropriācijās^11. Šā stilistiskā ziņā ne visai veikli formulētā labojuma jēga bija nevis tā, ka kooperativi tagad nevar palīdzēt strādniekiem, bet tā, ka jau tagad kooperativu sagatavojamā nākošās ražošanas un maiņas funkcionēšana var iestāties tikai pēc kapitālistu ekspropriācijās. Otrs labojums attiecās uz punktu, kas runā par kooperativu attiecībām pret partiju. Mēs ieteicām vai nu pielikt vārdus: „kas (t. i., palīdzība strādnieku cīņai) katrā ziņā ir vēlams no sociālismā viedokļa^11, vai arī visu šo punktu aizstāt ar citu, kurš tieši ieteic sociālistiem sludināt un aizstāvēt kooperativos tiešas palīdzības nepieciešamību proletariāta šķiras cīņai.

Komisija noraidīja abus labojumus, kas dabūja tikai ap 15 balsu. Sociālisti revolucionāri balsoja — kā jau vienmēr Starptautiskajos kongresos — par Žoresu. Krievu publikas priekšā viņi labprāt pat Bebeli apsūdz oportu-nismā, bet Eiropas publikas priekšā viņi seko Žoresam un Elmām! Vurms mēģināja it kā pārlabot rezolūcijas beigas ar triju pēdējo rindkopu pārvietošanu. Lai sākumā būtu teikts, ka vēlama kooperativu savienošana vienā federācijā (otra rindkopa no beigām). Lai pēc tam tiktu paziņots, ka kooperativi nosaka, vai sniegt tiešu palīdzību partijai vai arī nesniegt (trešā rindkopa no beigām). Un lai pēdējā rindkopa sāktos ar vārdiem: ,,bet“ (bet kongress paziņo, ka vēlamas arvien intimākas attiecības starp partiju, arodbiedrībām un kooperativiem). Tad no kopējā konteksta būšot skaidrs, ka kongress ieteic kooperativiem palīdzēt partijai.

Klms noraidīja pat šo labojumu I Tad Vurms paņēma to nlpaka]. Pēc tam Vibo izvirzīja to no savas puses, mēs balsojām par to, bet labojumu noraidīja.

Jautājumā par to, kā izturēties kongresa plēnumā, mums bija apspriede ar Gedu. Geds domāja — un viņa domām pievienojās vācu revolucionārie s.-d. — ka atsevišķu labojumu dēļ nevajag sākt karu kongresa plēnumā, ka balsot vajag vispārīgi par rezolūciju. Tās trūkumi esot vienas revizionisliskas frāzes pieļaušana, kura neaizstājot sociālismā mērķa definējumu, bet stāvot blakus tādam definējumam, un vienā nepietiekami spēcīgā tās domas izsacīšanā, ka strādnieku kooperativiem jāpalīdz strādnieku šķiras cīņā. Tādus trūkumus va jadzējis pacensties izlabot, bet to dēļ sākt cīņu plēnumā neesot pamata. Mēs bijām vienis prātis ar šīm Geda domām, un rezolūciju kongresa plēnumā pieņēma vienbalsīgi.

Rezumējot kongresa darbu kooperativu jautājumā, mums jāsaka, neslēpjot ne sev, ne strādniekiem rezolūcijas trūkumus, ka Internacionāle galvenajās līnijās ir devusi pareizu proletāriešu kooperativu uzdevumu definējumu. Ikkatram partijas biedram, ikkatram s.-d. strādniekam, ikkatram apzinīgam strādniekam kooperatoram jārīkojas saskaņā ar pieņemto rezolūciju un viss savs darbs jāvirza tās garā.

Kopenhāgenas kongress rāda to strādnieku kustības attīstības stadiju, kad tā izvērtusies, tā sakot, lielāko tiesu plašumā un sākusi ieraut šķiru cīņas gultnē proletāriešu kooperativus. Domstarpības ar revizionistiem jau iezīmējušās, bet līdz tam, kamēr revizionisti uzstāsies ar patstāvīgu programu, vēl ir tālu. Cīņa pret revizionistiem ir atlikta, bet šī cīņa nenovēršami pienāks.

..Sociaf-De/noA-raf^1*, 17. nr., 1910. q.

25. septembri (8. olclobri) Iespiests pēc avizes „Social-Dema-

Paraksts: N. Ļeņins krāt" teksta

РАК ТО, KA DAŽI SOCIĀLDEMOKRĀTI IEPAZĪSTINA INTERNACIONĀLI AR STĀVOKLI KSDS PARTIJA

Sakarā ar Kopenhāgenas starptautisko kongresu daudzos izdevumos ir parādījušies raksti par stāvokli mūsu partijā. Mēs īsi pakavēsimies pie trim rakstiem, ko sarakstījuši triju dažādo partijas (pareizāk: anfipartejisko) virzienu pārstāvji.

Pirmo vietu ar savu nekautrīgumu ir izpelnījies raksts, kas diemžēl parādījies mūsu Vācijas biedru centrālajā orgānā („Vorwarts"[48], 28. augustā). Sis raksts ir anonims. Tam ir tikai apakšvirsraksts: „No mūsu krievu korespon-denta“.

No 1ā lasītājs dabū zināt, ka „nekad vēl krievu emigrantiem, kam mūsu partijā ir nesamērīgi liela loma, nav bijušas tik svešas Krievijas strādnieku kustības intereses un prasības kā patlaban'1, ka mūsu partijas СО — „Social-Demokrat" — „tiek vadīts šauri frakcionarā garā" un ka boļševiki izceļoties ar „formālu un ārēju radikālismu", ka viņi tikai evolūcijas rezultātā esot beidzot nonākuši pie parlamentārisma „atzīšanas" utt. Ar mūsu partijas vairākumu mūsu autors ir ārkārtīgi neapmierināts. Viss partijas stāvoklis autoram tēlojas ļoti drūmās krāsās. Tikai vienu gaišu punktu mūsu autors ir saskatījis KSDSP dzīvē. Tas esot „Vinē iznākošā... strādnieku avīze „Pravda", kura no paša sākuma stāv pilnīgi sāņus no frakciju polemikas un uzskata par savu uzdevumu politisko aģitāciju" u. t. jpr.

Vai jūs, lasītāj, nesākat jau nojaust, kāda cilvēka ,,ne-frakcionarai" spalvai pieder šis raksts? Jūs, protams, neesat maldījušies. Jā, tas ir „nefrakcionarais" Trockis,

kas nav kautrējies uzstāties ar atklātu reklāmu savas frakcijas avīzītei. Tas ir viņš, kas nepietiekami informētiem vācu lasītājiem dod to pašu partijas vairākuma pozicijas novērtējumu, kādu dod likvidatori^49.

Uzdevumu apmelot mūsu partiju Vācijas revizionistu orgānā ir uzņēmies cits literāts: R. Strefcovs. Viņa raksts parādījies žurnālā „Sozialistische Monatshcfte“[50], ko rediģē Blocha kgs, kuru Bebelis Magdeburgā pareizi nosauca par nacionalliberali. R. Streļcovs •— Prokopoviča kga darba kolēģis avīzē ,,Tovarišč“04 — jau atklāti aizstāv likvidatorus. „Nav nekā absurdāka par to apsūdzību, kas pret viņiem tiek izvirzīta”. Īstie s.-d. esot tieši likvidatori. Bet partijas vairākums, tas, redziet, „uzskata par lieku izmantot tā saucamās legālās iespējas, t. i., s.-d. līdzdalību arodbiedrībās, kooperativos, atklātos kongresos utt.“. Jā, vācu lasītājs iegūs pareizu priekšstatu, ja viņš Krievijas revolūcijas vēsturi mācīsies no Čerevaņina, bet pašreizējo stāvokli un taktikas cīņu mūsu partijā — no Strejcova un Trocka!...

Trešais raksts pieder ultimatista (viņš arī dieva taisītājs) Voinova spalvai, kurš uzstājies beļģu biedru orgānā ,,Le Peuple“06^51. Un, lai gan Voinovs ir beļģu biedriem devis ačgārnu priekšstatu par „taktikas virzieniem mūsu partijā” (viņa raksta virsraksts), tomēr vienā ziņā viņa raksts ir bijis ļoti derīgs: tas vēlreiz mums atklājis otzovistu un ulli-matistu taktikas būtību. Gadās taču tādi svētīti autori grupā „Vperjod”, kuri otzovistu un ultimatistu mērķus parāda atklāti, bet nevis notušē tos, kā to parasti dara „vperjodiešu” literārajos ražojumos. Paklausieties paši. Kurš „vperjodietis” atzīsies jums tieši, ka otzovisti un

ultimatisti tagad lolo cerības par kaujas družinām u. t. jpr.? Bet vaļsirdīgais Voinovs tieši raksta, ka viņš un viņa draugi gribot „turpināt un attīstīt mūsu kaujiniecisko sagatavotību", kamēr Ļeņins, kas nosliecies pa labi, noliedzot, „piemēram, instruktoru skolu nepieciešamību" tagadējam momentam. Kurš „vperjodietis" tagad runā tieši par „ultimata" nepieciešamību, adresējot to Domes frakcijai? Bet labais Voinovs mums vaļsirdīgi paziņo, ka „partijas atdzimšana" viņa draugiem nepieciešama, lai „iesniegtu mūsu deputātiem ultimātu"... Kurš „vperjodietis" jums presē pateiks, kādam nolūkam olzovistiem un ultimatistiem vajadzīga „partijas skola" ārzemēs? Bet runīgais Voinovs nekavējas paziņot, ka „skola" vajadzīga partijas „jauna kongresa" sagatavošanai un citas CK ievēlēšanai tagadējās „labējās" Centrālās Komitejas vietā^52. Neslavēs jau nu gan Voinovu par šo vaļsirdību vperjodiešu „diplomāti"!

Trockis, Voinovs un Streļcovs ir draudzīgi snieguši cits citam roku cīņā pret partijas līniju ...

„Social-Demokrāt", 17. nr„ 1910. p. 25. septembrī (8. oktobri)

Iespiests pēc avīres „Social-Demo-krat" teksta

Pirmā lappuse rokrakstam ,,Paziņo jums par avīzes „Habočaja Gazeta“ izdošanu'*. — 1910. g. oktobrī

Samazināts

PAZIŅOJUMS PAR AVĪZES „RABOCAJA GAZETA“ IZDOŠANU 96

Strādnieku kustības un sociāldemokrātiskās partijas smagā krīze Krievijā vēl joprojām turpinās. Partijas organizāciju sairšana, gandrīz vispārējā, inteliģences bēgšana no tām, sajukums un svārstības to vidū, kas palikuši uzticīgi sociāldemokrātijai, nospiestība un apatija diezgan plašos apzinīgā proletariāta slāņos, nedrošība jautājumā, kur ir izeja no šā stāvokļa — lādas ir tagadējā stāvokļa raksturīgās pazīmes. Sociāldemokrātu vidū ir ne mazums mazdūšīgo un mazticīgo, kuri ir tuvu izmisumam un gandrīz netic, ka iespējams tikt skaidrībā valdošajā juceklībā, gandrīz netic uzdevumam — atjaunot un nostiprināt partiju, KSDSP ar tās revolucionāriem uzdevumiem un tradi-cijām, — kuri gandrīz ir ar mieru atmest ar roku un noslēgties personīgajā dzīvē vai šauros, sīkos pulciņos, kas nodarbojas tikai ar „kultūras" darbu u. tml.

Krize turpinās, bet tagad jau skaidri saredzams tās gals, ceļu uz izeju no tās ir pilnīgi nospraudusi un izmēģinājusi partija, sajukums un svārstības ir jau izveidojušās pietiekami skaidrās un partijas ļoti noteikti novērtētās strāvās, virzienos, frakcijās — bet antipartejisko virzienu noteikšana, to skaidrs novērtējums ir jau pa pusei atbrīvošanās no sajukuma un svārstībām.

Lai neļautos izmisumam un vilšanās jūtām, ir tikai jā-saprol viss krizes avotu dziļums. Šai krizei nevar pārlēkt, lo nevar apiet, to var tikai likvidēt sīvā cīņā, jo šī krize nav nejauša, bet to radījis Krievijas tiklab ekonomiskās, kā arī politiskās attīstības īpašs posms. Patvaldība valda tāpat kā agrāk. Vēl rupjākas ir kļuvušas varmācības. Vēl lielāks ir

17 1C. sēj.

beztiesīgums. Vēl nekautrīgāki ir ekonomiskie spaidi. Bet patvaldība vairs nevar noturēties tikai ar vecajiem līdzekļiem vien. Tā spiesta izdarīt jaunu mēģinājumu, mēģinājumu atklāti savienoties ar melnsimtnieciskajiem muižniekiem dzimtkungiem, ar oktobristiskajicm kapitālistiem, savienoties Domē un caur Domi. Visiem, kas nav zaudējuši spēju domāt, ir acīm redzams, cik šis mēģinājums bezcerīgs, ir acīm redzams, ka nobriest jauna revolucionārā krize. Bet šī revolucionārā krize tiek sagatavota jaunos apstākļos, kad neizmērojami apzinīgākas, saliedētākas, organizētākas ir šķiras un partijas, kādu nebija pirms 1905. g. revolūcijas. Krievijas liberalisms no labsirdīgās, sapņainās, irdenās un nevarīgās labu vēlējumu opozicijas ir pārvērties par stipru, parlamentāri izskolotu inteliģento buržuju partiju, kuri ir apzinīgi pretinieki sociālistiskajam proletariātam un zemnieku masu revolucionārai tiesai pār dzimtkungiem. Diedelēt no monarehijas piekāpšanos, draudēt tai ar revolūciju (nīstamu un briesmīgu liberālim pašam), mūžīgi nodot atbrīvošanās cīņu un pārbēgt ienaidnieka pusē — tāds ir neizbēgamais, šķiriskās dabas dēļ neizbēgamais liberāļu, k.-d., partijas liktenis. Krievijas zemniecība ir pierādījusi, ka tā spējīga revolucionārai masu cīņai, ja šo cīņu uzsācis proletariats, un pierādījusi savu īpašību bezgalīgi svārstīties starp liberālismu un sociāldemokrātiju. Krievijas strādnieku šķira ir pierādījusi, ka tā ir vienīgā līdz galam revolucionārā šķira, vienīgais vadonis cīņā par (pat buržuāzisku) brīvību. L'n tagad lielo uzdevumu — turpināt cīņu par brīvību — var atrisināt un atrisinās tikai proletariāta revolucionārā cīņa, kurš aizraus sev līdzi darba ļaužu un ekspluatēto masas. Darbojoties jaunos apstākļos, apzinīgāku un saliedētāku ienaidnieku vidū, strādnieku šķirai jāpārkārto arī sava partija, KSDSP. Vadītāja inteliģenta vielā tā izvirza vadītājus no strādnieku vidus. Aug jauns s.-d. strādnieka partijnieka tips, kas patstāvīgi kārto visas partijas lietas un spēj saliedēt, apvienot, organizēt desmitkārt un simtkārt lielākas proletariāta masas nekā agrāk.

Pie šā jaunā strādnieka tad arī mēs vispirms griežamies ar mūsu avīzi „Rabočaja Cazeta“. Šis strādnieks ir jau pāraudzis tam vecumam, kad viņam varēja būt patīkami, lai ar viņu runātu svepstot, lai viņu barotu ar piena putriņu. Viņam jāzina viss par partijas politiskajiem uzdevumiem, par tās celtniecību, par partijas iekšējo cīņu. Viņu nebiedē kailā patiesība par partiju, kurā viņš strādā, to nostiprinādams, atjaunodams un pārkārtodams. Viņam nepalīdz, bet kaitē tās vispār revolucionārās frāzes, tie salkanie samierinošie izsaucieni, kādus viņš atrod grupas ,,Vperjod“ krājumos vai Trocka avīzē ,,Pravda“, ne te, ne tur nerodot skaidru, precizu, tiešu partijas līnijas un partijas stāvokļa iztirzājumu.

Šis partijas stāvoklis ir ļoti grūts, bet galvenā grūtība nav tā, ka partija ir briesmīgi novājināta un organizācijas bieži vien pavisam sagrautas, un arī ne tā, ka partijas iekšējā frakciju cīņa ir saasinājusies, bet gan tā, ka sociāldemokrātisko strādnieku avangarda slānis nav pietiekami skaidri izpratis šās cīņas būtību un nozīmi, nav pietiekami saliedējies šās cīņas veiksmīgai vešanai, nav pietiekami patstāvīgi un pietiekami enerģiski iejaucies tajā, lai radītu, atbalstītu, nostiprinātu to partijas kodolu, kas KSDSP ved ārā no sajukuma, sairšanas un svārstībām uz drošu ceļu.

Šo ceļu ir pilnīgi nosprauduši 1908. gada Decembra konferences lēmumi, kas attīstīti 1910. gada CK plēnuma lēmumos. Šis kodols sastāv no tās ortodoksālo boļševiku (otzovisma un buržuāziskās filozofijas pretinieku) un partijnieku meņševiku (likvidalorisma pretinieku) savienības, kas tagad dara, faktiski, bet nevis tikai formālo attiecību dēļ, dara galveno darbu KSDS Partijā.

Strādniekiem saka, ka šī savienība tikai pastiprinot un saasinot frakciju cīņu, cīņu pret likvidatoriem un otzovis-liem tā ,,vielā“, lai cīnītos pret likvidatorismu un otzovismu. Tā ir tukša frāze, tā ir tikai svepstēšana, kas strādnieku neuzlūko par pieaugušu cilvēku, bet par bērnu. Nepatīkama ir tā patiesība, ka apstākļos, kad partija ir vāja, kad organizācijas ir sagrautas, kad neizbēgama ir bāze ārzemēs, ikkatrs virziens faktiski viegli kļūst par pilnīgi no partijas neatkarīgu un patstāvīgu frakciju ārzemēs, bet ir smieklīgi (vai noziedzīgi) slēpt šo patiesību s.-d. strādniekam, kuram jāpārkārto sava partija uz noteiktas, precizas, skaidras partijas līnijas pamata. Pie mums tagad neapšaubāmi valda frakciju cīņas visnevēlamākās formas, bet tieši

17’ tādēļ, lai pārtaisītu šās cīņas formas, ir nepieciešams, lai avangarda strādnieki nevis nicīgi sarauktu degunu, nevis ar frāzi atkratītos no nepatīkamā (diletantam, viesim partijā) uzdevuma — pārtaisīt nepatīkamās cīņas nepatīkamās formas, bet saprastu šās cīņas būtību un nozīmi un nostādītu darbu uz vietām tā, lai katrā sociālistiskās propagandas, politiskās aģitācijas, arodkustības, kooperativā darba utt., u. tml. jautājumā noteiktu to robežu, aiz kuras sākas novirzīšanās no sociāldemokrātijas uz liberālo likvi-datorismu vai pusanarehistisko otzovismu, ultimalismu u. tml., lai vestu partijas darbu pareizā virzienā, ko nosaka šīs robežas. Par vienu no avīzes „Rabočaja Gazeta“ galvenajiem uzdevumiem mēs izvirzām — palīdzēt strādniekiem noteikt šīs robežas ikkatrā no svarīgākajiem pašreizējās Krievijas īstenības konkrētajiem jautājumiem.

Strādniekiem saka: tieši CK plēnuma (pilnsapulces) apvienošanās mēģinājums 1910. g. janvarī pierādījis, cik neauglīga un bezcerīga esot partijas iekšējā frakciju cīņa, kas, sak, „izjauca" apvienošanos. Tā runā vai nu neinformēti cilvēki, vai tādi, kas nemaz nav spējīgi domāt, vai arī tādi, kas ar vienām vai otrām skaļām, daiļskanīgām un tukšām frāzēm slēpj savus īstos nolūkus. Plēnumā „vīlās" tikai tie, kas baidījās lūkoties patiesībai acīs un mierināja sevi ar ilūzijām. Lai arī cik liela reizēm bija ,.samiernie-ciskā putra" plēnumā, rezultātā tomēr tika panākta tieši 1ā apvienošanās, kas ir vienīgi iespējamā, kas ir vienīgi nepieciešamā. Ja likvidatori un otzovisti parakstīja rezolūciju par cīņu pret likvidalorismu un otzovismu, bet nākošā dienā vēl „cītīgāk" ķērās pie vecā, tad tas tikai pierādīja, ka partija nevar paļauties uz nepartejiskiem elementiem, tikai skaidrāk parādīja, kādi ir šie elementi. Partija ir brīvprātīga savienība, un apvienošanās ir iespējama un lietderīga tikai tad, ja apvienojas cilvēki, kuri grib un var kaut cik godīgi ieturēt kopējo partijas līniju, pareizāk: kuri ir ieinteresēti (ar savām idejām, savām tendencēm) ieturēt kopējo partijas līniju. Apvienošanās ir neiespējama un kaitīga, ja tā mēģina sajaukt un aptumšot šās līnijas apzināšanos, ja tā mēģina saistīt ar fiklivu saiti tos, kas partiju noteikti velk antiparlcjiskā virzienā. Un plenums ir panācis un nostiprinājis apvienošanos starp boļševisma un ineņševisma pa/nafgrupām, ja ne paleicoties plēnumam, tad caur plēnumu.

Strādnieks, kas negrib, lai ar viņu runātu svepstot, nevar nesaprast, ka likvidalorisms un olzovisms ir tādi paši nevis nejauši, bet ar savām saknēm dziļi ejoši virzieni kā boļ-ševisms un meņševisms. Tikai tie, kas sacer pasaciņas „priekš strādniekiem'1, izskaidro šo frakciju atšķirību ar „inteliģentu^1* strīdiem. Patiesībā šos divus virzienus, kas uzspieduši savu zīmogu visai Krievijas revolūcijas vēsturei, visiem Krievijas strādnieku masu kustības pirmajiem gadiem (un daudzējādā ziņā vissvarīgākajiem gadiem), ir radījis pats Krievijas ekonomiskās un politiskās pārkārtošanas process, kad Krievija pārveidojas no dzimlbūtniecis-kas zemes par buržuāzisku zemi, ir radījušas tās dažādo buržuāzisko šķiru ietekmes, kas iedarbojās uz proletariātu, vai, pareizāk: tos radījuši dažādie buržuāzijas slāņu apstākļi, kādos proletariats darbojās. No tā izriet, ka nav iespējama sociāldemokrātijas apvienošanās Krievijā, iznīcinot vienu no abiem virzieniem, kas radušies strādnieku šķiras visatklātākās, visplašākās, masveida, brīvas, vēsturiski svarīgas revolucionārās darbības laikmetā, bet no tā izriet arī tas, ka nevis labvēlīgās frāzēs par vienību, par frakciju iznīcināšanu u. tini., bet gan tikai abu frakciju iekšējā attīstībā ir meklējami to reālās tuvināšanās pamati. I’ieši tādu tuvināšanos tad arī pārdzīvo strādnieku šķiras partija kopš tā laika, kad mēs, boļševiki, 1909. g. pavasarī galīgi apbedījām ,,otzovismu“97, bet partijnieki meņševiki ar Pļechanovu priekšgalā sāka ne mazāk izšķirošu cīņu pret likvidatorismu. Ka apzinīgie strādnieki abās frakcijās lielā vairākumā stāv otzovisma un likvidatorisma pretinieku pusē, tas nav apšaubāms. Tāpēc, lai cik smaga, laikiem grūta un vienmēr nepatīkama ir bijusi partijas iekšējā cīņa uz šā pamata, mēs nedrīkstam parādības formas dēļ aizmirst tās būtību. Aiz kokiem neredz meža tie, kas neredz šās cīņas (neizbēgamas tagadējā partijas stāvoklī frakciju cīņas veidā.) pamatā apzinīgo s.-d. strādnieku partijnieku pamatkodola saliedēšanās procesu.

Tādas īsta s.-d. kodola saliedēšanas mērķiem arī kalpos avīze „īfabočaja Gazeta“, kuru nodibinām mēs, boļševiki, nodrošinājušies ar partijnieku meņševiku (ar Pļechanovu priekšgalā) piekrišanu atbalstīt mūsu izdevumu. Šis izdevums ir spiests nākt klajā kā frakcijas izdevums, kā boļševiku frakcijas pasākums. Atradīsies, droši vien, cilvēki, kuri arī te aiz kokiem nepamanīs meža un sāks klaigāt par atgriešanos „atpakaļ" pie frakcionarisma. Sīki iztirzājuši mūsu uzskatu par tiešām notiekošās, tiešām svarīgās un nepieciešamās partijas apvienošanās būtību un nozīmi, mēs jau ar to pašu esam parādījuši tamlīdzīgu iebildumu vērtību, kuri īstenībā nozīmētu tikai apvienošanās jautājuma jaukšanu un vienu vai otru frakcionaru mērķu aizsegšanu. Bet par visu vairāk mēs gribam, lai avīze ,,Ra-bočaja Gazeta“ palīdzētu strādniekiem pilnīgi skaidri un līdz galam saprast visu partijas stāvokli un visus partijas uzdevumus.

Stājoties pie avīzes „Rabočaja Gazeta“ izdošanas, mēs ceram gan uz mūsu partijas CK, gan uz vietējo organizāciju un uz to apzinīgo strādnieku atsevišķo grupu palīdzību, kuri pašreiz ir atrāvušies no partijas. Mēs ceram uz CK palīdzību, zinādami, ka mēnešiem ilgi tai neizdevās pareizi nostādīt savu darbu Krievijā, neizdevās tieši tāpēc, ka, izņemot boļševikus un partijniekus meņševikus, tā nekur nesastapa atbalstu, bet nereti sadūrās ar citu frakciju tiešu pretdarbību. Šis smagais posms CK dzīvē paies, un, lai tas ātrāk paietu, mums nav vienkārši ,,jāgaida“, kamēr CK atjaunosies, kamēr tā nostiprināsies utt., bet nekavējoties ar atsevišķu grupu un atsevišķu vietējo organizāciju inicia-tivu jāuzsāk •— lai arī sākumā vispieticīgākajos apmēros — tieši tā partijas līnijas un partijas īstās vienības nostiprināšana, ar kuru visvairāk nopūlas arī CK. Mēs ceram uz vietējo organizāciju un strādnieku atsevišķo grupu palīdzību, jo vienīgi viņu aktivais darbs pie avīzes, vienīgi viņu atbalsts, viņu atsauksmes, viņu raksti, materiāli, ziņas un piezīmes var nostādīt uz kājām un nodrošināt avīzes „Rabočaja Gozēta" darbu.

Sarakstīts 1910. g. oktobrī

Pirmoreiz iespiests 1937. g. 5. maijā Iespiests pēc rokraksta

avīzes ,,Prauda" 122. nr-ā

revolūcijas mācības

Pagājuši pieci gadi no tā laika, kad 1905. gada oktobrī Krievijas strādnieku šķira deva pirmo vareno triecienu cara patvaldībai. Tais lielajās dienās proletariats sacēla miljonus darba ļaužu cīņā pret viņu apspiedējiem. Dažu mēnešu laikā 1905. gadā viņš iekaroja sev tādus uzlabojumus, kādus strādnieki gadu desmitiem velti bi ja gaidījuši no „priekšniecības". Proletariats izcīnīja visai krievu lautai, kaut arī uz īsu laiku, Krievijā nepieredzētu preses, sapulču un biedrošanās brīvību. Tas noslaucīja no sava ceļa viltoto Huligina Domi, izplēsa no cara manifestu par konstitūciju un reiz par visām reizēm padarīja neiespējamu Krievijas pārvaldīšanu bez pārstāvības iestādēm.

Proletariāta lielās uzvaras, kā izrādījās, bija pusuzvaras, tāpēc ka cara vara nebija gāzta. Decembra sacelšanās beidzās ar sakāvi, un cara patvaldība sāka vienu pēc otra atņemt strādnieku šķiras iekarojumus, tiklīdz vājāks kļuva tās spiediens, vājāka kļuva masu cīņa. 1906. gadā strādnieku streiki, zemnieku un zaldatu nemieri bija daudz vājāki nekā 1905. gadā, tomēr tie vēl bija ļoti stipri. Cars padzina pirmo Domi, kuras laikā atkal sāka attīstīties tautas cīņa, bet viņš neuzdrošinājās uzreiz grozīt vēlēšanu likumu.

1907. gadā strādnieku cīņa kļuva vēl vājāka, un cars, padzinis otro Domi, izdarīja valsts apvērsumu (1907. gada 3. jūnijā); viņš pārkāpa visus savus vissvinīgākos solījumus neizdot likumus bez Domes piekrišanas un grozīja vēlēšanu likumu tā, ka drošu vairākumu Domē ieguva muižnieki un kapitālisti, melnsimtnieku partijas un to rokaspuiši.

Kā revolūcijas uzvaras, tā arī sakāves devušas krievu lautai lielu vēsturisku mācību. Godinot 1905. gada piecu gadu atceres dienu, mēģināsim noskaidrot sev šo mācību galveno saturu.

Pirmā un galvenā mācība ir lā, ka vienīgi revolucionārā masu cīņa spēj panākt kaut cik nopietnus uzlabojumus strādnieku dzīvē un valsts pārvaldīšanā. Nekāda izglītoto cilvēku „līdzjūtība" strādniekiem, nekāda vienpatņu teroristu varonīgā cīņa nevarēja satricināt cara patvaldību un kapitālistu visvarenību. Tikai pašu strādnieku cīņa, tikai miljonu kopēja cīņa varēja to izdarīt, un, tiklīdz tāda cīņa atslāba, tūlīt sāka atņemt to, ko strādnieki bija iekarojuši. Krievijas revolūcija apstiprināja 1o, par ko dzied starptautiskajā strādnieku dziesmā:

„Ne cars, ne varoņi, ne dievi Mums jaunus laikus nenesis,

Tik pašu rokas, pašu spēki Lems laimi, važas saskaldīs^1'.

Otrā mācība ir tā, ka nepietiek ar to, ka satricina, ierobežo cara varu. To vajag iznīcināt. Kamēr cara vara nav iznīcināta, cara piekāpšanās vienmēr būs nepastāvīga. Cars piekāpās, kad revolūcijas spiediens pieauga, un ņēma atpakaļ visu piekāpšanos, kad spiediens kļuva vājāks. Tikai demokrātiskās republikas iekarošana, cara varas gāšana, varas pāreja tautas rokās var glābt Krieviju no ierēdņu varmācības un patvaļas, no melnsimtnieciski oktobristis-kās Domes, no muižnieku un muižnieku rokaspuišu visvarenības laukos. Ja zemnieku un strādnieku posts tagad, pēc revolūcijas, kļuvis vēl smagāks nekā agrāk, tad tā ir atmaksa par to, ka revolūcija bija vāja, ka cara vara nelika gāzta. 1905. gads, bet pēc tam divas pirmās Domes un to padzīšana iemācīja tautai daudz ko, vispirms iemācīja kopīgi cīnīties par politiskām prasībām. Tauta, mozdamās politiskai dzīvei, sākumā prasīja no patvaldības piekāpšanos: lai cars sasauktu Domi, lai cars aizstātu vecos ministrus ar jauniem, lai cars ,,dolu“ vispārēju vēlēšanu tiesības. Bet patvaldība neielaidās un nevarēja ielaisties uz tādu piekāpšanos. Uz lūgumiem par piekāpšanos patvaldība atbildēja ar durkļiem. Un tad tautai sāka ataust

Avīzes „Habočaja Gazcla" 1. иг-а pirmā lappuse. 1910. g.

Samazināts

nlziņa, ka nepieciešama cīņa pret patvaldības varu. Tagad Molipins un melnā kungu Dome ar vēl lielāku spēku, var leikt, iekaļ zemnieku galvās šādu izpratni. Kaļ un iekals.

Arī cara patvaldība ieguvusi sev mācību no revolūcijas.

Tā ieraudzīja, ka nedrīkst paļauties uz zemnieku ticību caram. Tā tagad nostiprina savu varu savienībā ar meln-simlnieciskajiem muižniekiem un oktobristiskajiem fabrikantiem. Lai gāztu cara patvaldību, tagad vajadzīgs daudz stiprāks revolucionārās masu cīņas trieciens nekā 1905. gadā.

Vai ir iespējams šāds daudz stiprāks trieciens? Atbilde uz šo jautājumu noved mūs pie trešās un pašas galvenās revolūcijas mācības. Šī mācība ir tā, ka mēs redzējām, kā darbojas dažādas krievu tautas šķiras. Līdz 1905. gadam daudziem likās, ka visa tauta vienādi tiecas pēc brīvības un grib vienādu brīvību; vismaz lielum lielam vairākumam nebija nekāda skaidra jēdziena par to, ka krievu tautas dažādās šķiras dažādi izturas pret brīvības cīņu un tiecas ne pēc vienādas brīvības. Revolūcija izklīdināja miglu.

1905. gada beigās, bet pēc tam arī pirmās un otrās Domes laikā visas Krievijas sabiedrības šķiras uzstājās atklāti.

Tās parādīja sevi darbā, atklāja, kādi ir to īstie centieni, par ko tās var cīnīties un cik stipri, neatlaidīgi, enerģiski tās spēj cīnīties.

Fabriku un rūpnīcu strādnieki, rūpniecības proletariats, cīnījās pret patvaldību visnoteiktāk un vissīvāk. Proletariats iesāka revolūciju ar devīto janvari un ar masu streikiem. Proletariats noveda cīņu līdz galam ar to, ka cēlās 1905. gada decembrī uz bruņotu sacelšanos, ka aizstāvēja zemniekus, kurus apšāva, pēra un spīdzināja. Streiko- i

tūju strādnieku skaits 1905. gadā bija ap trīs miljoni (bet kopā ar dzelzceļniekiem, pasta kalpotājiem utt. droši vien ap četri miljoni), 1906. gadā — viens miljons,

1907. gadā — 3Л miljona. Tamlīdzīgu streiku kustības spēku pasaule vēl nebija redzējusi. Krievijas proletariats parādīja, kādi neizsmeļami spēki slēpjas strādnieku masās, kad nobriest patiesi revolucionārā krize. Vislielākais pasaulē — 1905. gada — streiku vilnis vēl nebūt neizsmēla visus kaujinieciskos proletariāta spēkus. Piemēram, Maskavas fabriku apgabalā bija 567 tūkstoši fabriku un

rūpnīcu strādnieku un 540 tūkstoš streikotāju, bet Pēterburgas — 300 tūkstoš fabriku un rūpnīcu strādnieku un 1 miljons streikotāju. Tātad Maskavas rajona strādnieki nebūt vēl nebija attīstījuši tādu neatlaidību cīņā kā Pēterburgas strādnieki. Bet Vidzemes guberņā (Rīgā) uz 50 tūkstošiem strādnieku bija 250 tūkstoš streikotāju, tas ir, katrs strādnieks 1005. gadā streikoja caurmērā vairāk nekā piecas reizes. Tagad visā Krievijā nekādā ziņā nav mazāk par Iris miljoniem fabriku, kalnraktuvju un dzelzceļu strādnieku, un šis skaits katru gadu pieaug; ja būtu tāds kustības spēks kā Rīgā 1905. gadā, viņi varētu uzstādīt 15 miljonu lielu streikotāju armiju.

Pret tādu spiedienu nenoturētos nekāda cara vara. Bet katrs saprot, ka tamlīdzīgu spiedienu nevar radīt mākslīgi, pēc sociālistu vai attīstītāko strādnieku vēlēšanās. Tāds spiediens iespējams vienīgi tad, kad visu zemi aptver krize, sašutums, revolūcija. Lai sagatavotu tādu spiedienu, vajag iesaistīt cīņā pašus atpalikušākos strādnieku slāņus, vajag gadiem un gadiem ilgi veikt neatlaidīgu, plašu, nemitīgu propagandas, aģitācijas un organizatorisku darbu, radot un nostiprinot proletariāta dažāda veida savienības un organizācijas.

Pēc cīņas spēka Krievijas strādnieku šķira stāvēja krievu tautas visu pārējo šķiru priekšgalā. Paši strādnieku dzīves apstākļi dara viņus spējīgus cīņai un spiež viņus cīnīties. Kapitāls lielā vairumā sapulcina strādniekus lielpilsētās, saliedē viņus, apmāca kopīgai darbībai. Uz katra soļa strādnieki saduras vaigu vaigā ar savu galveno ienaidnieku — ar kapitālistu šķiru. Cīnoties pret šo ienaidnieku, strādnieks kļūst par sociālistu, viņš nāk pie atziņas, ka nepieciešams pilnīgi pārkārtot visu sabiedrību, pilnīgi iznīcināt katru nabadzību un katru apspiestību. Kļūstot par sociālistiem, strādnieki ar pašaizliedzīgu drosmi cīnās pret visu, kas viņiem stāv ceļā, un vispirms pret cara varu un dzimtkungiem muižniekiem.

Arī zemnieki revolūcijas laikā stājās cīņā pret muižniekiem un pret valdību, bet viņu cīņa bija daudzkārt vājāka. Ir saskaitīts, ka no fabriku strādniekiem revolucionārajā cīņā, streikos piedalījies vairākums (līdz Vo), bet no zemniekiem bez šaubām tikai mazākums: droši vien ne vairāk par

vienu piekto vai vienu ceturto daļu. Zemnieki cīnījās mazāk sīvi, vairāk izklaidus, mazāk apzinīgi, joprojām vēl dažkārt paļaudamies uz cara tētiņa labsirdību. 1905. un 1906. gadā zemnieki īstenībā līkai pabaidīja caru un muižniekus. Bet viņus vajag nevis pabaidīt, viņus vajag iznicināt, viņu valdību — cara valdību — vajag noslaucīt no zemes virsas. Tagad Stolipins un melnā, muižnieciskā Dome cenšas radīt no bagātajiem zemniekiem jaunus muižniekus viensētniekus, cara un melnās sotņas sabiedrotos. Bet, jo vairāk cars un Dome palīdz bagātajiem zemniekiem izputināt zemnieku masu, jo apzinīgāka kļūst šī masa, jo mazāk tā saglabā ticību caram, šo dzimtlaiku vergu ticību, nospiesto un tumšo ļautiņu ticību. Ar katru gadu uz laukiem pieaug laukstrādnieku skaits, — viņiem nav citur glābiņa ko meklēt kā tikai savienībā ar pilsētas strādniekiem kopīgai cīņai. Ar katru gadu uz laukiem kļūst lielāks izputināto, līdz galam nabadzībā iegrimušo, izbadojušos zemnieku skaits — miljoni un miljoni no viņiem dosies, kad sacelsies pilsētas proletariats, vēl noteiktākā, vēl ciešāk saliedētā cīņā pret caru un muižniekiem.

Revolūcijā piedalījās arī liberālā buržuāzijā, t. i., liberālie muižnieki, fabrikanti, advokāti, profesori utt. Viņi sastāda „tautas brīvības^1' (k.-d., kadetu) partiju. Viņi daudz solīja tautai un savās avīzēs daudz klaigāja par brīvību. Viņiem bija deputātu vairākums pirmajā un otrajā Domē. Viņi solīja „miera ceļā“ panākt brīvību, viņi nosodīja strādnieku un zemnieku revolucionāro cīņu. Zemnieki un daudzi no zemnieku deputātiem („trudovikiem") ticēja šiem solījumiem un pazemīgi un paklausīgi sekoja liberāļiem, nostājoties nomaļus no proletariāta revolucionārās cīņas. Tā bija vislielākā zemnieku (un daudzu pilsētnieku) kļūda revolūcijas laikā. Liberāļi ar vienu roku, un arī tad pavisam, pavisam reti, palīdzēja cīnīties par brīvību, bet otru roku arvien sniedza caram, solīdami viņam saglabāt un nostiprināt viņa varu, samierināt zemniekus ar muižniekiem, „apklusināt^11 „nevaldāmos^11 strādniekus.

Kad revolūcija nonāca līdz izšķirošajai cīņai pret caru, līdz 1905. gada decembra sacelšanās dienām, lad liberāļi itin visi zemiski nodeva lautas brīvību, novērsās no cīņas.

Cara patvaldība izmantoja šo liberāļu izdarīto tautas brīvības nodevību, izmantoja zemnieku tumsību, kuri vēl daudzējādā ziņā ticēja liberāļiem, un sakāva sacēlušos strādniekus. Bet, kad proletariats bija sakauts, nekādas Domes, nekādas kadetu saldās runas, nekādi viņu solījumi neatturēja caru iznīcināt visas brīvības atliekas, atjaunot patvaldību un dzimtkungu muižnieku visvarenību.

Liberāļi, izrādījās, bija piekrāpti. Zemnieki bija dabūjuši smagu, bet derīgu mācību. Nebūs Krievzemē brīvības, kamēr tautas plašās masas ticēs liberāļiem, ticēs ,,miera“ iespējai ar cara varu, stāvēs nomaļus no strādnieku revolucionārās cīņas. Nekāds spēks virs zemes neapturēs brīvības iestāšanos Krievijā, kad uz cīņu celsies pilsētas proletariāta masa, nobīdīs malā svārstīgos un nodevīgos liberāļus un vedīs sev līdzi laukstrādniekus un izputināto zemniecību.

Bet, ka Krievijas proletariats celsies uz tādu cīņu, ka viņš no jauna stāsies revolūcijas priekšgalā, — par to galvo viss Krievijas ekonomiskais stāvoklis, visa revolūcijas gadu pieredze.

Pirms pieciem gadiem proletariats deva pirmo triecienu cara patvaldībai. Krievu tautai pamirdzēja pirmie brīvības stari. Tagad atkal atjaunota cara patvaldība, atkal valda un pārvalda dzimtkungi, atkal it visur strādnieki un zemnieki pakļauti varmācībai, visur varasvīru aziatiskā, trulā uzpūtība, neģēlīgā ņirgāšanās par tautu. Bet smagās mācības nepazudīs velti. Krievu tauta nav vairs tā, kāda tā bija pirms 1905. gada. Proletariats to izmācījis cīņai. Proletariats to novedīs pie uzvaras.

„Rabočaja Gazela", 1. nr.t 1910. g. Iespiests pēc avīzes „Rabočaja

30. oktobri (12. novembri) Gazeta“ teksta

DIVAS PASAULES

Par Vācijas s.-d. partijas Magdeburgas kongresu ir jau daudz rakstīts visās avīzēs, un visi galvenie notikumi šajā kongresā, visas cīņas peripetijas ir pietiekami zināmas. Hevizionistu un ortodoksu cīņas ārējā puse, kongresa dramatiskie epizodi pārāk nodarbinājuši lasītāju uzmanību, atraujot tos no šās cīņas principiālās nozīmes, domstarpību idejiski politisko cēloņu noskaidrošanas. Bet patiesībā Magdeburgas debates — galvenokārt badeniešu balsošanas jautājumā par budžetu — ir devušas augstākā mērā interesantu materiālu, kas raksturo divas ideju pasaules un divas šķiru tendences Vācijas s.-d. strādnieku partijas iekšienē. Balsošana par budžetu ir tikai viena no šo divu pasauļu domstarpību izpausmēm, tik dziļu domstarpību, ka tām neapšaubāmi būs jāizpaužas daudz nopietnāku, daudz dziļāku un svarīgāku iemeslu dēļ. Un tagad, kad Vācijā visiem redzami tuvojas lielā revolūcijas vētra, Magdeburgas debates jāaplūko kā armijas nelielas daļiņas maza skate (jo balsošanas jautājums par budžetu ir tikai neliela s.-d. taktikas pamatjautājumu daļiņa) pirms kampaņas sākuma.

Ko rādījusi šī skate no tā, kā dažādas proletāriskās armijas daļas izprot savus uzdevumus? Ko saka mums šī skate par to, kā izturēsies šīs armijas dažādās daļas? — lūk, jautājumi, pie kuriem esam nodomājuši pakavēties.

Sāksim ar kādu privātā rakstura (no pirmā skata) sadursmi. Revizionislu vadonis Franks, tāpat kā visi bade-nieši, cītīgi uzsvēra to, ka ministrs fon Bodmanis esot sākumā noliedzis s.-d. „tiesību vienlīdzību" ar citām, buržuāziskām partijām, bet vēlāk it kā esot šo „apvainojumu" atsaucis. Sakarā ar to Bebelis savā referātā teica:

... „Ja mūslaiku valsts ministrs, pastāvošās valsis un sabiedriskās iekārtas pārstāvis, — un mūslaiku valsts kā politiska institūta mērķis ir pastāvošās valsts un sabiedriskās iekārtas aizsargāšana un atbalstīšana pret visiem sociāldemokrātu uzbrukumiem, aizsargāšana vajadzības gadījumā arī ar vardarbības palīdzību, — ja tāds ministrs saka, ka viņš neatzīstot sociāldemokrātijas tiesību vienlīdzību, tad viņam no viņa viedokļa ir pilnīga taisnība". Franks pārtrauc Bebeli un kliedz: „Nedzirdēti!" Bebelis turpina, atbildot viņam: „Man tas liekas pilnīgi dabiski". Franks atkal iesaucas: „Nedzirdēti!"

Kāpēc Franks bija tā sašutis? Tāpēc, ka viņš ir caur un cauri piesātināts ar ticību buržuāziskajai „likumībai", buržuāziskajai „tiesību vienlīdzībai", nesaprotot šās likumības vēsturiskās robežas, nesaprotot, ka visai šai likumībai jāsabrūk, nenovēršami jāsabrūk drupās, tiklīdz notikumi skars galveno pamatjautājumu — buržuāzijas īpašuma saglabāšanu. Franks ir pilnīgi piesātināts ar sīk-buržuaziskām konstitucionālām ilūzijām; tāpēc viņš nesaprot konstitucionālās iekārtas vēsturisko relativitāti pat tādā zemē kā Vācija; viņš tic Vācijas buržuāziskās (pareizāk: buržuāziski feodālās) konstitūcijas absolūtajai nozīmei, absolūtajam spēkam, paliesi apvainodamies par to, ka konstitucionālais ministrs negrib atzīt viņa, Franka, parlamenta locekļa, cilvēka, kas rīkojas pilnīgi pēc likuma, „tiesību vienlīdzību". Jūsmodams par šo likumību, Franks nonāk tiktāl, ka aizmirst buržuāzijas nesamieri-nāmību ar proletariātu un, pašam nemanot, pāriet to pozicijā, kuri šo buržuāzisko likumību uzskata par mūžīgu, kuri uzskata, ka socialisms ietilpināms šās likumības ietvaros.

Bebelis novirza jautājumu no šīm buržuāziskai demokrātijai piemītošām konstitucionālām ilūzijām uz reālo šķiru cīņas pamatu. Vai var „apvainoties" par to, ka šās iekārtas aizstāvis neatzīst mums, visas buržuāziskās iekārtas ienaidniekiem, tiesību vienlīdzību uz buržuāzisko tiesību pamata? Jo šādas domas, ka mani tas varētu apvainot, pieļaušana vien rāda, cik nedroša ir mana sociālistiskā pārliecība!

Un Bebelis cenšas ar uzskatāmu piemēru palīdzību

ieskaidrot Frankam sociāldemokrātiskos uzskatus. Mūs nevarēja „apvainot" — sacīja Bebelis Frankam — izņēmuma likums pret sociālistiem; mēs bijām dusmu un naida pārpilni, „un, ja mēs toreiz būtu varējuši, mēs būtu metušies kaujā, kā to no sirds gribējām, mēs būtu satriekuši drupās visu, kas stāvēja mums ceļā" (vētraini piekrišanas saucieni — atzīmēts šai vietā stenogramā). „Mēs būtu savas lietas nodevēji, ja mēs nebūtu to darījuši" (Pareizil). „Bet mēs nevarējām to izdarīt".

Mani apvaino tas, ka konstitucionālais ministrs neatzīst sociālistu tiesību vienlīdzību, — prāto Franks. Jums nevajag apvainoties, saka Bebelis, ja tiesību vienlīdzību noraida cilvēks, kurš jūs ne visai sen ir žņaudzis, mīdīdams kājām visus „principus", kuram vajadzēja jūs žņaugt, aizstāvot buržuāzisko iekārtu, un kuram būs rīt jūs jāžņaudz (to Bebelis neteica, bet deva par to skaidrus mājienus; kāpēc Bebelis ir tik piesardzīgs, ka aprobežojas ar mājieniem, lo mēs pateiksim attiecīgajā vietā). Mēs būtu nodevēji, ja ncnožņaugtu šos proletariāta ienaidniekus, tiklīdz tas mums būtu iespējams.

Divas ideju pasaules: no vienas puses, proletariāta šķiras cīņas viedoklis, kura zināmos vēstures periodos var notikt uz buržuāziskās likumības pamata, bet kura neizbēgami noved pie atrisinājuma, pie tiešas sadursmes, pie dilemas: vai nu „satriekt drupās" buržuāzisko valsti, vai arī tikt sakautam un nožņaugtam. No otras puses, reformista, sīk-buržuja viedoklis, kurš aiz kokiem neredz meža, aiz konstitucionālās likumības mānīgā aizsega neredz nesaudzīgo šķiru cīņu, kaut kādas mazas valsts nomalē aizmirst mūslaiku lielos vēsturiskos jautājumus.

Reformisti iedomājas, ka viņi ir realpolitiķi, pozitiva darba cilvēki, valstsvīri. Buržuāziskās sabiedrības saimniekiem ir izdevīgi atbalstīt proletariātā šīs bērnišķīgās ilūzijas, bet sociāldemokrātiem tās ir nesaudzīgi jāiznīcina. Vārdi par tiesību vienlīdzību ir „pilnīgi nenozīmīgas Irazes", teica Bebelis. „Kas uz šo frāžu makšķeres āķa var uzķert veselu sociālistisku frakciju, tas ir valstsvīrs, — teica Bebelis, atskanot vispārējiem smiekliem partijas kongresā, — bet tie, kas atjauj sevi noķert, tie vairs nemaz nav valstsvīri". Tas ir trāpīts tieši pa aci visvisādiem

sociālismā oportunistiem, kuri ļauj, lai viņus noķer nacio-nalliberaļi Vācijā, kadeti — Krievijā. „Noliedzēji — teica Bebelis — bieži vien panākuši daudz vairāk nekā tā saucamā pozitivā darba cilvēki. Asa kritika, asa opozicija vienmēr krīt labvēlīgā augsnē, ja šī kritika ir pareiza, un mūsējā bez šaubām ir pareiza*1.

Oportunisliskas frāzes par pozitivu darbu daudzos gadījumos nozīmē darbu liberāļu labā, vispār darbu citu labā, kuri tur varu savās rokās, kuri nosaka zināmas valsts, sabiedrības, kolektiva darbības virzienu. Un Bebelis ir tieši tā secinājis, teikdams, ka „mums partijā ir ne mazums tādu nacionalliberaju, kas piekopj nacionāli liberālu politiku**. Kā piemēru viņš minēja Blochu, diezgan pazīstamo tā saucamā (pēc Bebeļa vārdiem — tā saucamā) „Sociālistiskā Mēnešraksta** („Sozialistische Monatshefte**) redaktoru. „Nacionalliberaļiem nav vielas mūsu parti jā“ — tieši pateica Bebelis, visam kongresam piekrītot.

Ieskatieties „Sociālistiskā Mēnešraksta** darbinieku sarakstā. Tur ir visi starptautiskā oporlunisma pārstāvji. Tur nevar beigt slavināt mūsu likvidatoru izturēšanos. Vai tās nav divas ideju pasaules, kad Vācijas sociāldemokrātijas vadonis pasludina šā organa redaktoru par nacional-liberali?

Visas pasaules oportunisti sliecas uz bloka politiku, bloka ar liberāļiem, gan tieši un atklāti sludinādami un realizēdami to, gan sludinādami vai attaisnodami vēlēšanu vienošanos ar liberāļiem, viņu lozungu atbalstīšanu u. tml. Bebelis vēl un vēlreiz atmaskojis visu šās politikas viltību, visu tās melīgumu, un par viņa vārdiem nepārspīlējot var teikt, ka ikkatram sociāldemokrātam tie jāzina un jāpatur prātā.

„Ja cs kā sociāldemokrāts slēdzu savienību ar buržuāziskām partijām, tad var derēt uz 1 000 pret 1, ka ieguvēji būs nevis sociāldemokrāti, bet buržuāziskās partijas, ka mēs būsim zaudētāji. Tas ir politikas likums, ka visur, kur labējie un kreisie noslēdz savienību, kreisie zaudē, labējie iegūst...

Ja es slēdzu politisku savienību ar sev principiāli naidīgu partiju, tad man nepieciešamības dēļ jāpielāgo sava taktika, 1. i., savi cīņas paņēmieni, tā, lai neizjauktu šo savienību. Tad jau es nevarēšu vairs nesaudzīgi kritizēt, nevarēšu principiāli cīnīties, jo citādi cs aizskaršu savus sabiedrotos; es būšu spiests klusēt, daudz ko aizsegt, attaisnot to, ko nedrīkst attaisnot, notušēt to, ko nedrīkst notušēt".

Oportunisms tāpēc arī ir oporlunisms, ka tas kustības pa/natintereses ziedo pārejošiem labumiem vai apsvērumiem, kas dibināti uz vistuvredzīgāko, vispaviršāko aprēķinu. Magdeburgā Franks patētiski runāja par to, ka ministri Badenē „grib mūs, sociāldemokrātus, iesaistīt kopējā darbā!“.

Nevis uz augšu jāskalās, bet uz leju — tā mēs teicām revolūcijas laikā mūsu oportunistiem, kas ne vienreiz vien aizrāvās ar dažādām kadetiskām perspektivām. Bebelis, kam bija darīšana ar Frankiem, sacīja savā galavārdā Magdeburgā: „Masām nav saprotams, ka ir sociāldemokrāti, kas ar savu uzticības votumu atbalsta valdību, kuru masas vislabprātīgāk pavisam padzītu. Man bieži vien rodas iespaids, ka daļa mūsu vadoņu vairs nesaprot masu ciešanas un postu (vētraina piekrišana), ka masu stāvoklis viņiem ir svešs^1'. Bet „it visur Vācijā masās ir sakrājies milzīgs niknums^1*.

„Mēs pārdzīvojam — sacīja Bebelis kādā citā savas runas vietā — tādu laiku, kad it sevišķi nepieļaujami ir satrunējuši kompromisi. Šķiru pretrunas nemīkstinās, bet gan saasinās. Mēs ejam pretim ļoti ļoti nopietnam laikam. Kas būs pēc nākošām vēlēšanām? Nogaidīsim — redzēsim. Ja noteikti noies tiktāl, ka 1912. gadā izcelsies Eiropas karš, tad jūs redzēsit, kas mums būs jāpārdzlvo, kādā sardzē mums būs jāstāv. Droši vien ne tajā, kādā tagad slāv badenieši".

Kamēr vieni pašapmierināti samierinās ar to stāvokli, kāds Vācijai ir kļuvis parasts, Bebelis pats pievērš visu uzmanību un uzaicina arī partiju pievērsties tām pārmaiņām, kas neizbēgami tuvojas. „Viss tas, ko līdz šim esam piedzīvojuši, ir priekšposteņu sadursmes, sīkumi^11 — teica Bebelis galavārdā. Galvenā cīņa vēl ir priekšā. Un no šās galvenās cīņas viedokļa visa oporlunistu taktika ir rakstura trūkuma un tuvredzības kalngals.

Runādams par gaidāmo cīņu, Bebelis aprobežojas ar mājieniem. Ne reizi viņš nesaka tieši, ka Vācijā tuvojas revolūcija, lai gan viņa doma bez šaubām ir tāda — visi norādījumi par pretrunu saasināšanos, par reformu grūtību Prūsijā, par valdības un komandējošo šķiru bezizejas stāvokli, par naida pieaugumu masās, par Eiropas kara

is-

briesmām, par ekonomisko spaidu pastiprināšanos dzīves dārdzības dēļ, par kapitālistu apvienošanos trestos un karteļos utt., utt. — viss tas acīm redzami sliecas uz to, lai partijai un masām noskaidrotu, ka revolucionārā cīņa ir neizbēgama.

Kāpēc Bebelis ir tik piesardzīgs, kāpēc viņš aprobežojas tikai ar norādošiem mājieniem vien? Tāpēc, ka Vācijā briestošā revolūcija sastopas ar īpatnēju, savdabīgu politisku situāciju, kas nav līdzīga citiem pirmsrevolūcijas laikmetiem citās zemēs un kas tāpēc prasa no proletariāta vadoņiem zināma jauna uzdevuma atrisināšanu. Šās savdabīgās pirmsrevolūcijas situācijās galvenā īpatnība ir tā, ka nākošai revolūcijai neizbēgami jābūt nesalīdzināmi dziļākai, nopietnākai, kas iesaista plašākas masas grūtākā, neatlaidīgākā, ilgstošākā cīņā nekā visas iepriekšējās revolūcijas. Bet tai pašā laikā šī pirmsrevolūcijas situācijā raksturīga ar to, ka tajā visvairāk (salīdzinot ar iepriekšējām) valda likumība, kas tagad nostājusies ceļā tiem, kuri ieveda šo likumību. Lūk, kur stāvokļa savdabīgums, lūk, kur grūtais un jaunais šajā uzdevumā.

Vēstures ironija ir izdarījusi tā, ka Vācijas valdošās šķiras, kas radījušas visā XIX gadsimta otrā pusē visspēcīgāko valsti, nostiprinājušas apstākļus visstraujākam kapitālistiskam progresam un visstabilākai konstitucionālai likumībai, tagad acīm redzamā veidā tuvojas tādam stāvoklim, kad šo likumību, viņu likumību nākas iznīcināt, nākas to darīt, lai saglabātu buržuāzijas kundzību.

Vācijas s.-d. strādnieku partija ap pusgadsimtu ilgi priekšzīmīgi izmantoja buržuāzisko likumību, nodibinādama vislabākās proletāriskās organizācijas, lielisku presi, paceldama visaugstākā līmenī (kāds vien iespējams kapitālisma apstākļos) sociālistiskā proletāriskā avangarda apzinīgumu un saliedētību.

Tagad tuvojas tas laiks, kad šim pusgadsimtu ilgajam Vācijas vēstures posmam jātiek, objektivu iemeslu dēļ jātiek nomainītam ar citu posmu. Buržuāzijas radītās likumības izmantošanas laikmetu nomaina visgrandiozāko revolucionāro kauju laikmets, pie kam šīs kaujas būtībā būs visas buržuāziskās likumības, visas buržuāziskās iekārtas iznīcināšana, bet pēc formas tām jāsākas (un tās sākas)

nr buržuāzijas apmulsuma pilniem pūliņiem atbrīvoties no viņas pašas radītās un viņai vairs nepanesamās likumības! „Šaujiet pirmie, buržuju kungi!11 — šajos vārdos 1892. gadā Engelss izteica stāvokļa savdabīgumu un revolucionārā proletariāta taktikas uzdevumu savdabīgumu^88.

Sociālistiskais proletariats ne uz brīdi neaizmirsīs, ka viņu sagaida un neizbēgami sagaida revolucionārā masu cīņa, kas iznīcina uz nāvi notiesātās buržuāziskās sabiedrības visu un visādu likumību. Un tai pašā laikā partijai, kas lieliski ir izmantojusi buržuāzijas pusgadsimtu ilgo likumību pret buržuāziju, nav ne mazākā pamata atteikties no tām ērtībām cīņā, no tā plusa kaujā, ka ienaidnieks ir sapinies sava paša likumībā, ka ienaidnieks ir spiests „šaut pirmais^11, ir spiests graut pats savu likumību.

Lūk, kur pirmsrevolūcijas situācijās savdabīgums mūslaiku Vācijā. Lūk, kāpēc tik piesardzīgs ir vecais Bebelis, kas visu uzmanību pievērš nākošajai lielajai cīņai, kas visu sava lielā talanta, savas pieredzes, savas autoritātes spēku vērš pret tuvredzīgajiem, ar rakstura trūkumu sirgstošajiem oportunistiem, kuri šo cīņu nesaprot, kuri neder par vadoņiem šajā cīņā, kuriem revolūcijas laikā droši vien nāksies pārvērsties no vadoņiem par vadāmiem un varbūt arī par projām atmetamiem.

Magdeburgā ar šiem vadoņiem strīdējās, viņus nosodīja, iesniedza viņiem oficiālu ultimātu kā visa tā pārstāvjiem, kas lielajā revolucionārajā armijā ir uzkrājies nedrošs, vārgs, ar buržuāzisko likumību saindēts, kas kļuvis truls aiz godbijīgas klanīšanās šās likumības priekšā, viena verdzības laikmeta, t. i., viena buržuāziskās kundzības laikmeta, aprobežotības priekšā. Nosodīdams oportunistus, piedraudēdams viņiem ar izslēgšanu, Vācijas proletariats ar to savā varenajā organizācijā nosodījis visus sastinguma, nedrošības, nevarības elementus, neprasmi saraut sakarus ar mirstošās buržuāziskās sabiedrības psieholoģiju. Nosodīdama sliktos revolucionārus savā vidū, avangarda šķira pirms savas stāšanās uz sociālās revolūcijas ceļa ir izdarījusi vienu no pēdējām savu spēku skatēm.

Kamēr visu revolucionāro s.-d. uzmanība visā pasaulē bija pievērsta tam, kā Vācijas strādnieki gatavojas cīņai, izvēlas tās momentu, uzmanīgi vēro ienaidnieku un attīra sevi no oportunisma vājībām, — visas pasaules oportunisli ļauni priecājās par Luksemburgas un Kautska domstarpībām pašreizējā momenta novērtēšanā, domstarpībām par to, vai tūlīt vai arī vēl ne tūlīt, vai šai brīdī vai arī nākošajā brīdī iestājas un iestāsies viens no tādiem pagrieziena punktiem, kāds Krievijas revolūcijā bija 9. janvāris. Opor-tunisti ļauni priecājās, centās uzkurināt šīs domstarpības, kam nebija pirmās šķiras nozīmes, gan „Sociālistiskā Mēnešraksta'1 lappusēs, gan avīzē „Golos Social-Demokrala" (Martinovs), gan žurnālā. ,,2izņ“ („Dzīve"), žurnālā „Voz-roždeņije" u. tml. likvidatoru orgānos, gan žurnālā „Neue Zeit" (Martovs)[53]. Cik nožēlojami ir visu zemju oportunistu lietotie paņēmieni, tas parādīts Magdeburgā, kur domstarpībām Vācijas revolucionāro sociāldemokrātu vidū nebija nekādas redzamas lomas. Oportunistu ļaunais prieks bija pāragrs. Magdeburgas kongress ir pieņēmis Rozas Luksem-burejas iesniegtās rezolūcijas pirmo daļu, kur ir tieši norādīts uz māsu streiku kā uz cīņas līdzekli.

,,Socia\-Demokrattl, 18. nr., 1910. ц. Iespiests pēc avīzes ,,Social-Dcmo-

16. (29.) novembrī krāt“ teksta

FAR DEMONSTRĀCIJU SAKARA AR MUROMCEVA NĀVI

(RAKSTIŅŠ)

„Šī Dome“ — raksta kadetu avīze „Reč“ sakarā ar meln-simtnieciskās Domes ceturtās sesijas pirmo sēdi — „šodien ir galīgi un negrozāmi norobežojusies no tautas noskaņojuma un nacionālās apziņas^1*. Tas, protams, teikts sakarā ar melnsimtnieku un oktobristu atteikšanos godināt I Domes priekšsēdētāja Muromceva piemiņu.

Grūti būtu spilgtāk nekā minētajā frāzē izteikt visu tā viedokļa liekulību, kāds ir mūsu liberāļiem attiecībā uz cīņu par brīvību vispār un konkrēti attiecībā uz demonstrāciju sakarā ar Muromceva nāvi.

Nav šaubu, ka demonstrācijā pret cara valdību, pret patvaldību, pret melnsimtniecisko Domi sakarā ar Muromceva nāvi bija nepieciešama, ka demonstrācijā nolika, ka tajā piedalījās visdažādākie un visplašākie iedzīvotāju slāņi, visdažādākās partijas no sociāldemokrātiem līdz pat kadetiem, „progresistus** un poļu oklobristus (poļu kolo "e) ieskaitot. Un gluži tāpat nav šaubu, ka kadetu dotais šās demonstrācijās novērtējums simto un tūkstošo reizi parāda, cik sveša tiem demokrātijā, cik demokrātijās lietai Krievi jā postošs ir tas, ka šo lietu vada vai arī tās vadīšanā piedalās mūsu kadeti.

Visi demokrāti un visi liberāļi piedalījās un viņiem bija jāpiedalās demonstrācijā sakarā ar Muromceva nāvi, jo melnās Domes režima tumsā tāda demonstrācijā deva iespēju atklāti un samērā plaši izteikt protestu pret patvaldību. Cara patvaldība izmisīgi cīnījās pret pārstāvības iestāžu nodibināšanu Krievijā. Patvaldība viltoja un izkropļoja pirmā parlamenta sasaukšanu Krievijā, kad proletariats un revolucionārā zemniecība masu cīņā izrāva tai

tādas sasaukšanas nepieciešamību. Patvaldība izsmēja, nozākāja demokrātiju, tautu, ciktāl tautas balss, demokrātijās balss atskanēja I Domē. Tagad patvaldība vajā pat atceri par šo vājo demokrātijās prasību izpausmi I Domē (šo prasību izpausme I Domes laikā un no tās tribines bija daudz vājāka, nabadzīgāka, šaurāka, mazāk dzīvotspējīga nekā 1905. gada rudenī no tām Iribinēm, ko sev radīja atklātās masu cīņas vilnis).

Lūk, kāpēc demokrātijā un liberālisms varēja un kāpēc tiem vajadzēja vienoties par protesta demonstrāciju pret patvaldību ikkatra iemesla dēj, kas masām atgādina revolūciju. Bet, vienojušies par kopēju demonstrāciju, tie nevarēja neizteikt savas attiecības tiklab pret demonstrācijās uzdevumu novērtēšanu vispār, kā arī konkrēti pret I Domes vēsturi. Bet jau pirmais solis tādā novērtēšanā parādīja mūsu buržuāziskā liberālismā neiespējamo nabadzību, politisko bezspēcību un politisko gara vājumu.

Padomājiet tikai: melnā Dome „šodien^1*, 1910. gada 15. oktobrī, „ir galīgi un negrozāmi norobežojusies^11 no tautas! Tātad līdz šim tā nebija no tās negrozāmi norobežota. Tātad piedalīšanās Muromceva piemiņas godināšanā novērsa, bija spējīga novērst „norobežotību^11 no „tautas noskaņojuma^11, tas ir, vienu vai otru mūsu kontrrevolu-cionaru norobežotību no demokrātijās. Saprotiet taču, kungi, kas pretendējat uz demokrātu augsto nosaukumu, ka jūs paši vairāk par ikvienu citu noniecināt demonstrācijās nozīmi, vulgarizējat to, dodot jautājumam tādu nostādni. „Diezgan zemu morāli politiski vērtējot III Domi — raksta avīze ,,Reč“ — likās aplam domāt, ka tā būs spējīga izvairīties no šā elementārā pienākuma godināt no tribines tā vārdu, kurš tik cienījami un spīdoši to atklāja (I!) un iesvētīja^11. Pakalpojāt gan, nav ko teikt: Muromcevs esot atklājis un iesvētījis ,,to“, III Domi! Kadeti ar šiem vārdiem nejauši ir pateikuši to rūgto patiesību, ka Krievijas liberālismu un Krievijas buržuāzijas nodevība pret revolucionāro cīņu Tin sacelšanos 1905. gada beigās „ir atklājusi un iesvētījusi^11 kontrrevolūcijas laikmetu vispār un III Domes laikmetu it īpaši. „Domāja, — raksta avīze ,,Rcč“, — ka politisko skandālistu saujiņa nespēs nomākt pieklājības un takta balsi Domes vairākumā^11. Lūk, kā!

jautājums bijis un ir par „pieklājību un taklu“, nevis par protestu pret patvaldību. Jautājumu nostāda ne tā, ka demokrātijā tiek „norobežota“ no kontrrevolūcijas, bet tā, ka liberalisms apvienojas ar kontrrevolūciju. Liberalisms nostājas uz kontrrevolūcijas pamata, uzaicinādams tās pārstāvjus, oktobristus, piedalīties Muromceva piemiņas godināšanā, nevis lai paustu protestu pret patvaldību, bet lai parādītu „pieklājību un taktu". Muromcevs „atklājis un iesvētījis" (ir taču pasaulē tādi nešķīsti vārdi!) pirmo cara sasaukto it kā parlamentu; jūs, oktobristu kungi, sēžat trešajā cara sasauktajā it kā parlamentā, vai nebūs „nepieklājīgi un netaktiski" atsacīties izpildīt „elementāro pienākumu". Cik lieliski šis pavisam mazais piemērs, tikai šis kadetu oficiālā organa prātojums vien atspoguļo visu mūsu liberālismā idejisko un politisko trūdēšanu. Viņa līnija ir pierunāt patvaldību, melnsiintnie-ciskos muižniekus un viņu sabiedrotos, oktobristus, bet nevis attīstīt masu demokrātisko apziņu. Tāpēc viņa liktenis — tāda buržuāziskā liberālismā neizbēgamais un nenovēršamais liktenis ikkatrā buržuāziski demokrātiskā revolucijā — ir mūžīgi palikt monarchijas un feodāļu vergam, mūžīgi saņemt no viņiem spērienus ar zābaku.

Ja kadetu deputātiem būtu kaut piliens demokrātijās uzdevumu izpratnes, viņi arī III Domē būtu parūpējušies nevis par to, lai oktobristi izpildītu „elementāro pienākumu", bet par demonstrāciju tautas priekšā. Sai nolūkā nevajadzēja vis iesniegt ziņojumu priekšsēdētājam (šāda ziņojuma publicēšana saskaņā ar reglamenta 120. § ir atkarīga no priekšsēdētāja ieskata), bet gan tādā vai citādā ceļā panākt, lai jautājumu nodod apspriešanai.

Ja kadetu autoriem būtu kaut piliens demokrātijās uzdevumu izpratnes, viņi nepārmestu oktobristiem netaktiskumu, bet paskaidrotu, ka III Domes izturēšanās taču tieši pasvītro, kāda nozīme ir demonstrācijai sakarā ar Muromceva nāvi, taču tieši paceļ jautājumu no ikdienišķīgas mietpilsoniskas pļāpāšanas par „pieklājību un taktu" tagadējā režiina un dažādo partiju lomas politiskās novērtēšanas augstumos.

Bet demonstrācijā sakarā ar Muromceva nāvi nevarēja neizvirzīt arī citu jautājumu, proti, jautājumu par I Domes

282

V. I. ĻEŅINS

'vēsturisko nozīmi. Nav nemaz jāsaka, ka kadeti, kuriem Domē bija vairākums un kuri tajā laikā loloja cerības par kadetu valdību, par „mierīgu'1 pāreju uz brīvību, par savas hegemonijas nostiprināšanu demokrātijās vidū, slavina Muromcevu kā „nacionālo varoni^11. Trudoviki Žilkina kga personā ir noslīdējuši tiktāl, ka, pievienodamies šim liberāļu korim, tieši godinājuši Muromcevu kā kreiso partiju politisko „audzinātāju^11.

Tādam kadetu un trudoviku dotajam 1 Domes novērtējumam ir tā svarīgā nozīme, ka tas parāda ārkārtīgi zemo politiskās apziņas līmeni krievu „sabiedrībā^11. „Sabiedrībai^11, kas jūsmo par kadetu politisko lomu I Domē, nav tiesības sūdzēties par Stolipinu un III Domi: tai ir tieši tāda valdība, kādu tā pelnījusi. Liberālismā hegemonija Krievijas atbrīvošanās kustībā nenovēršami nozīmē tās vājuma un mežonīgo muižnieku kundzības nenovēršamību. Tikai tas, ka proletariats atstūma liberālismu, kā arī proletariāta hegemonija, ir devuši revolūcijas uzvaras un spēj tās dot arī turpmāk.

I Domes laikmets bija tāds periods, kad decembrī uzvarētais proletariats vāca spēkus jaunam uzbrukumam. Revolucionārais streiks, kas pēc decembra bija atslābis, atkal spēcīgi pacēla galvu; strādniekiem iepakaļ sekoja zemnieki (1906. g. pavasarī zemnieku nemieri bija pārņēmuši 46% no Eiropas Krievijas apriņķiem); kļuva spēcīgāki zaldatu „dumpji^11. Liberālās buržuāzijas priekšā bija dilema: palīdzēt jaunajam revolucionārajam masu uzbrukumam, un tad uzvara pār carismu būs iespējama, vai arī novērsties no revolūcijas un ar to atvieglot uzvaru carismam. Jauni masu cīņas uzplūdi, jaunas buržuāzijas svārstības, carisma neuzņēmība un nogaidīšana — lūk, kur pirmās Domes laikmeta būtība, lūk, kur šā Krievijas vēstures posma šķi-riskais pamats.

Kadeti kā vadošā partija 1 Domē un Muromccvs kā viens no šās partijas barvežiem parādīja pilnīgu politiskā stāvokļa neizpratni un izdarīja jaunu demokrātijās nodevību. Viņi novērsās no revolūcijas, nosodīja masu cīņu, lika tai ceļā daždažādus šķēršļus un centās izmantot carisma neuzņēmību, biedējot to ar revolūciju un pieprasot izlīgšanu (— kadetu valdību) revolūcijas vārdā. Saprotams, ka tāda

taktika attiecībā pret demokrātiju bija nodevība, attiecībā pret carismu bezspēcīga it kā „konstitucionālā^1* balmutība. Saprotams, ka carisms tikai centās iegūt laiku savu spēku koncentrēšanai, „spēlējot“ sarunu vešanu ar kadetiem un gatavojot Domes padzīšanu un valsts apvērsumu. 1906. g. pavasarī proletariats un da]a zemniecības cēlās uz jaunu cīņu, — viņu vaina vai viņu nelaime bija tā, ka viņi necīnījās pietiekami neatlaidīgi un pietiekamā skaitā. 1906. g. pavasarī liberāļi aizrāvās ar konstitūcijas spēli un sarunām ar Trepovu, nosodot tos, traucējot darbā tos, kas vienīgie varēja salauzt Trepovus.

Buržuāzijas varizejiem patīk izteiciens: de mortuis aut bene aut nihil (par mirušiem vai nu klusēt, vai arī sacīt labu). Proletariātam vajadzīga patiesība tiklab par dzīvajiem politiskajiem darbiniekiem, kā arī par mirušajiem, jo tie, kas patiesi pelna politiskā darbinieka vārdu, nenomirst politiski, kad iestājas viņu fiziskā nāve. Sacīt par Muromcevu konvencionālus melus — nozīmē kaitēt proletariāta lietai un demokrātijās lielai, nozīmē sagandēt masu apziņu. Sacīt rūgtu patiesību par kadetiem un par tiem, kas ļāva kadetiem sevi vadīt (un piekrāpt) — nozīmē godināt to, kas bija dižens pirmajā Krievijas revolūcijā, nozīmē veicināt otrās revolūcijas panākumus.

„Social-Demokrāt", 18. nr., 1910. y.

10. (29.) novembri Iespiests pēc avīzes „Social-Demo-

Paraksts: N. Ļeņins krāt“ teksta

VAI PAGRIEZIENA SAKUMS?

Šis numurs jau bija aplauzts, kad mēs saņēmām Pēterburgas un Maskavas 12. novembra avīzes. Lai cik nepietiekamas ir legālās preses ziņas, bet no tām tomēr neapšaubāmi izriet, ka ļoti daudzās pilsētās ir nolikušas studentu sapulces, manifestācijas, ielu gājieni ar protestu pret nāves sodu, ar runām pret valdību. 11. novembra demonstrācijā Pēterburgā pat pēc avīzes „Russkije Vedomosti“100 ziņām, kura izturas pilnīgi oktobrisliski, — bijusi sapulcējusi Ņevas prospektā ne mazāk par 10000 cilvēku. Tā pati avīze ziņo, ka Pēterburgas pusē „pie Tautas nama gājienam pievienojās daudz strādnieku. Pie Tuckova tilta gājiens apstājās. Policistu nodaļa nekādi nevarēja apturēt gājienu, un pūlis ar dziesmām un karogiem aizgāja uz Lielo prospektu Vasi-lija salā. Tikai pie universitātes policijai izdevās pūli izklī-dināt“.

Policija un karaspēks, protams, izturējās īsti krieviski.

Atliekot šo neapšaubāmi demokrātisko uzplūdu novērtēšanu līdz nākošajam numuram, mēs te nevaram neteikt dažus vāj-dus par dažādu partiju izturēšanos pret demonstrāciju. Avīze „Russkije Vedomosti", kas 11. datumā bija ievietojusi meluju paziņojumu, ka demonstrācijā esot atcelta, 12. datumā ziņo, ka s.-d. neesot pieņēmuši nekādu lēmumu, bet atsevišķi viņu deputāti esot pat izteikuši savu negatīvo nostāju, un tikai vienīgi trudoviki pieņemtajā rezolūcijā uzskatījuši par neiespējamu likt šķēršļus demonstrācijai. Mēs nešaubāmies, ka šis mūsu s.-d. deputātus apkaunojošais ziņojums ir melīgs; tas droši vien ir tāds pats avīzes „Russkije Vedomosti“ ļaunprātīgs izdomājums kā tās vakardienas ziņojums par demonstrācijās atcelšanu. 12. datumā avīze „Golos Moskvi“101 ziņo, ka, „izņemot

s.-d., visti partiju deputāti izturas pret studentu ielu gājieniem noraidoši".

Skaidrs, ka kadetu un oklobristu orgāni visiem spēkiem „izvairās no patiesības", jo tos iebiedējušas pilnīgi aplamās, smieklīgās labējo klaigas par to, ka „atsperes, kas gatavo demonstrāciju, tiek iedarbinātas no Taurijas pils".

Bet, ka kadeti ir uzvedušies necienīgi, tas ir fakts. Avīze „Rec" 11. datumā, demonstrācijās dienā, ievietojusi k.-d. deputātu uzsaukumu, kas aicina nerīkot demonstrācijās. Motivējums tiklab šajā uzsaukumā, kā arī avīzes ,,Reč“ ievadrakstā ir patiesi nekrietns: „neaptumšot" sēru dienas! „rīkot manifestācijas, saistīt tās ar Tolstoja piemiņu" — nozīmē parādīt „īstas mīlestības trūkumu pret svēto piemiņu"!! ult. tīri oktobrisliskā garā (salīdziniet 11. datuma ievadrakstu avīzē „Golos Moskvi" ar gandrīz burtiski identiskām frāzēm).

Par laimi kadetu nekrietnā kājas pašaušana demonstrācijai neizdevās. Demonstrācijā tomēr notika. Un, ja policejiskā avīze „Rossija" joprojām par visu vaino kadetus, izmanīdamās pat viņu uzsaukumā saskatīt „uzkurināšanu", tad Domē, pēc avīzes „Golos Moskvi" vārdiem, gan oktob-risti, gan galējie labējie (Šuļgins) ir novērtējuši kadetu pakalpojumu, atzinuši viņus par „demonstrācijās pretiniekiem".

Kam visa Krievijas revolūcijas gaita nav iemācījusi to, ka atbrīvošanās kustība Krievijā ir bez cerībām, kamēr to vada kadeti, kamēr tas neprot aizsargāties no kadetu nodevībām, tas lai atkal un atkal mācās no pašreizējās politikas faktiem, no 11. novembra demonstrācijās vēstures.

Pats pirmais demokrātisko uzplūdu sākums ir kadetu nekrietnību sākums.

Atzīmēsim vēl avīzes „Golos Moskvi" ziņojumu, ka strādnieki esot uzaicinājuši studentus rīkot 14. datumā grandiozu demonstrāciju. Daļa patiesības te droši vien ir, jo šodien (15. (28.) novembrī) Parizes avīzes ziņo, ka S.-Pēterburgā arestēti 13 arodbiedrību biroja locekļi par mēģinājumu organizēt strādnieku manifestāciju

„Social-Dcmokral", 1S. nr„ 1910. g. Iespiests pēc avīzes ,,Social-Demote,. <‘Z9.) novembri krāt" teksta

Ļ. N. TOLSTOJS

Miris Ļcvs Tolstojs. Viņa kā mākslinieka nozīme visā pasaulē, viņa kā domātāja un sludinātāja popularitāte visā pasaulē, kā viena, tā otra, katra savā veidā atspoguļo Krievijas revolūcijas vispasaules nozīmi.

Ļ. N. Tolstojs jau dzimtbūšanas laikā bija pazīstams kā liels mākslinieks. Daudzos ģeniālos darbos, ko viņš devis savas vairāk nekā pusgadsimtu ilgās literārās darbības laikā, viņš lielāko tiesu tēlojis veco pirmsrevolūcijas Krieviju, kas arī pēc 1861. gada palika pusdzimtbūlnieciska, tēlojis lauku Krieviju, muižnieka un zemnieka Krieviju. Tēlodams šo posmu Krievijas vēsturiskajā dzīvē, Ļ. Tolstojs pratis izvirzīt savos darbos tik daudz lielu jautājumu, pratis pacelties līdz tādam mākslinieciskam spēkam, ka viņa darbi ir ieņēmuši vienu no pirmajām vietām pasaules daiļliteratūrā. Revolūcijas sagatavošanas laikmets vienā no dzimtkungu nomāktām zemēm Tolstoja ģeniālajā apgaismojumā izceļas kā solis uz priekšu visas cilvēces mākslinieciskajā attīstībā.

Mākslinieku Tolstoju pazīst niecīgs mazākums pat Krievijā. Lai padarītu viņa dižos darbus paliesi visiem pieejamus, vajadzīga cīņa un vēlreiz cīņa pret tādu sabiedrisku iekārtu, kas iegrūdusi miljonus un desmitus miljonu tumsībā, nomāktībā, katorgas darbā un nabadzībā, vajadzīgs sociālistisks apvērsums.

Un Tolstojs ir devis ne tikai mākslas darbus, kurus masas vienmēr augsti vērtēs un lasīs, kad tās, nokratījušas muižnieku un kapitālistu jūgu, nodibinās sev cilvēciskus dzīves apstākļus, — viņš ir pratis ārkārtīgi spēcīgi attēlot

mūslaiku iekārtas nomākto, plašo masu noskaņojumu, at-lēlot viņu stāvokli, izteikt viņu slichiskās protesta un sašutuma jūtas. Piederēdams galvenokārt 1861.—1904. gada laikmetam, Tolstojs pārsteidzoši spilgti parādījis savos darbos — gan kā mākslinieks, gan kā domātājs un sludinātājs — visas pirmās Krievijas revolūcijas vēsturiskā sav-dabīguma pazīmes, tās spēku un tās vājumu.

Viena no mūsu revolūcijas galvenajām raksturīgajām pazīmēm ir tā, ka tā bija zemnieku buržuāziskā revolūcija laikmetā, kad kapitālisms bija sasniedzis ļoti augstu attīstības pakāpi visā pasaulē un samērā augstu attīstības pakāpi Krievijā. Tā bija buržuāziskā revolūcija, jo tās tiešais uzdevums bija gāzt cara patvaldību, cara monarchiju un sagraut muižnieku zemes īpašumu, un nevis gāzt buržuāzijas kundzību. It īpaši zemniecība neapzinājās šo pēdējo uzdevumu, neapzinājās tā atšķirību no tuvākajiem un tiešākajiem cīņas uzdevumiem. Un tā bija zemnieku buržuāziskā revolūcija, jo objeklivie apstākļi izvirzīja pirmajā vietā jautājumu par zemniecības dzīves pamatapslākļu grozīšanu, par vecās viduslaicīgās zemturības iznīcināšanu, par „zemes attīrīšanu" kapitālismam, objektivie apstākļi izvirzīja daudzmaz patstāvīgas vēsturiskas darbības arēnā zemnieku masas.

Tolstoja darbos ir izpaudies tieši zemnieku masu kustības spēks un vājums, tās varenums un aprobežotība. Viņa dedzīgais, kvēlais, nereti nesaudzīgi asais protests pret valsti un policejisko kroņa baznīcu pauž primitivās zemnieku demokrātijās noskaņojumu, kurā dzimtbūšanas, ierēdņu patvaļas un laupīšanas, baznīcas jezuitisma, krāpšanas un blēdības gadsimti ir sakrājuši veselus dusmu un naida kalnus. Viņa nelokāmi noliedzošā nostāja pret privāto zemes īpašumu pauž zemnieku masas psicholoģiju tādā vēsturiskā momentā, kad vecā viduslaicīgā zemturība, tiklab muižnieciskā, kā arī kroņa „iedalītā", bija kļuvusi par galīgi neciešamu traucēkli valsts turpmākai attīstībai un kad šī vecā zemturība bi ja neizbēgami visradikalāk, visnesaudzīgāk likvidējama. Viņa nemitīgā, visdziļāko jūtu un viskvēlākā sašutuma pilnā kapitālisma atmaskošana pauž visas palriarchalā zemnieka šausmas, kuram sācis uzmākties jauns, neredzams, nesaprotams ienaidnieks, kas nāk

kaut kur no pilsētas vai kaut kur no ārzemēm, kas grauj visus lauku sadzīves ,,balstus", kas nes sev līdzi neredzētu postu, nabadzību, bada nāvi, iegrimšanu barbarismā, prostitūciju, sifilisu — visu „pirmatnējās uzkrāšanas laikmeta" postu, simtkārt saasinātu ar to, ka Krievijas apstākļos tiek pārnesti visjaunākie laupīšanas paņēmieni, kurus izstrādājis Kupona kungs^102.

Bet dedzīgais protestētājs, kvēlais atmaskotājs, lielais kritiķis reizē ar to ir savos darbos parādījis tādu neizpratni par krizes cēloņiem un līdzekļiem, kā izkļūt no krizes, kas uzmācas Krievijai, kāda piemīt tikai patriar-chalajam, naivajam zemniekam, nevis eiropiski izglītotam rakstniekam. Cīņa pret dzimtbūtniecisko un policejisko valsti, pret monarchiju viņam pārvērtās par politikas noliegšanu, noveda pie mācības par „nepretošanos ļaunumam", noveda pie pilnīgas novēršanās no 1905.—1907. g. revolucionārās masu cīņas. Cīņa pret kroņa baznīcu tika savienota ar jaunas, attīrītas reliģijas sludināšanu, tas ir, jaunas, attīrītas, izsmalcinātas indes sludināšanu nospiestajām masām. Privātā zemes īpašuma noliegšana neveda pie visas cīņas koncentrēšanas pret .īsto ienaidnieku, pret muižnieka zemes īpašumu un viņa varas politisko ieroci,

t. i., monarchiju, bet pie sapņainām, nenoteiktām, bezspēcīgām nopūtām. Kapitālisma un tā masām nodarītā posta atmaskošana savienota ar pilnīgi apātisku izturēšanos pret starptautiskā sociālistiskā proletariāta vispasaules atbrīvošanās cīņu.

Pretrunas Tolstoja uzskatos ir ne tikai viņa personīgās domas pretrunas, bet to augstākā mērā sarežģīto, pretrunīgo apstākļu, sociālo ietekmju, vēsturisko tradiciju atspoguļojums, kas noteica krievu sabiedrības dažādo šķiru un dažādo slāņu psicholoģiju pēcreformas, bet pirmsrevolūcijas laikmetā.

Un tāpēc Tolstoju var pareizi novērtēt tikai no tās šķiras viedokļa, kura ar savu politisko lomu un savu cīņu pirmās šo pretrunu atrisināšanas laikā, revolūcijas laikā, pierādīja, ka tā aicināta būt vadone cīņā par tautas brīvību un par masu atbrīvošanu no ekspluatācijas, pierādīja savu bezgalīgo uzticību demokrātijai un savu spēju cīnīties pret buržuāziskās (tai skaitā arī zemnieciskās) demokrātijās

aprobežotību un nekonsekvenci — var tikai no sociāldemokrātiskā proletariāta viedokļa.

Palūkojieties, kā Tolstoju novērtē valdības avīzes. Tās lej krokodila asaras, apliecinādamas savu cieņu „dižajam rakstniekam" un tai pašā laikā aizstāvēdamas ,,svēto" sinodi. Bet svētie tēvi ir nupat kā pastrādājuši sevišķi riebīgu nekrietnību, nosūtīdami pie mirēja popus, lai piemānītu lautu un teiktu, ka Tolstojs ir „nožēlojis grēkus". Svētā sinode ir izslēgusi Tolstoju no baznīcas. Jo labāk. Šis varoņdarbs tiks tai pieskaitīts tajā stundā, kad tauta izrēķināsies ar činavniekiem talaros, ar žandarmiem Kristus vārdā, ar tumšajiem inkvizitoriem, kas atbalstīja ebreju grautiņus un pārējos melnsimtnieciskās cara bandas varoņdarbus.

Palūkojieties, kā Tolstoju novērtē liberālās avīzes. Tās atkratās ar tām tukšajām, birokrātiski liberālajām, banali profesoriskajām frāzēm par „civilizētās cilvēces balsi", par „pasaules vienprātīgo atbalsi", par „patiesā, labā idejām" utt., kuru dē] Tolstojs tā šaustīja — un taisnīgi šaustīja — buržuāzisko zinātni. Viņi nevar tieši un skaidri novērtēt Tolstoja uzskatus par valsti, par baznīcu, par privāto zemes īpašumu, par kapitālismu — ne tāpēc, ka traucē cenzūra; taisni otrādi, cenzūra viņiem palīdz izkļūt no grūtībām! — bet tāpēc, ka katra teze Tolstoja kritikā ir pļauka buržuāziskajam liberālismam; tāpēc, ka jau tas vien, cik bezbailīgi, atklāti, nesaudzīgi asi Tolstojs izvirza mūslaiku vissāpīgākos, nolādētākos jautājumus, tas vien jau sit sejā mūsu liberālās (un liberāli narodņiciskās) publicistikas šabloniskajām frāzēm, banalajām izrunām, izvairīgajiem, „civilizētajiem" meliem. Liberāļi ar visu krūti ir par Tolstoju, ar visu krūti ir pret sinodi — un reizē ar to viņi ir par... vechoviešiem, ar kuriem „var strīdēties", bet ar kuriem „vajag" sadzīvot vienā partijā, „vajag" strādāt kopā literatūrā un politikā. Bet vechoviešus skūpsta Antonijs Volinskis.

Liberāļi izvirza pirmajā vietā to, ka Tolstojs esot „lielā sirdsapziņa". Vai tad tā nav tukša frāze, ko tūkstoš veidos atkārto gan avīze „Novojc Vremja", gan visi tai līdzīgie? Vai tā nav to konkrēto demokrātijās un sociālismā jautājumu apiešana, kurus Tolstojs izvirzījis? Vai tas neizvirza

19 16. sēj.

pirmajā vietā to, kas pauž Tolstoja aizspriedumu un nevis viņa prātu, kas viņā pieder pagātnei un nevis nākotnei, viņa politikas noliegšanai un viņa sludināšanai par tikumiskās pilnības sasniegšanu un nevis viņa vētrainajam protestam pret ikkatru šķiras kundzību?

Miris Tolstojs, un ir aizgājusi pagātnē pirmsrevolūcijas Krievija, kuras vājums un bezspēcība izpaudušies ģeniālā mākslinieka filozofijā, notēloti viņa darbos. Bet viņa atstātajā mantojumā ir tas, kas nav aizgājis pagātnē, kas pieder nākotnei. Šo mantojumu paņem un pie šā mantojuma strādā Krievijas proletariats. Viņš paskaidros darba laužu un ekspluatētajām masām, kāda nozīme ir Tolstoja kritikai par valsti, baznīcu, privāto zemes īpašumu — ne tādēļ, lai masas aprobežotos ar tikumiskas pilnības sasniegšanu un nopūtām par dievam tīkamu dzīvi, bet tādēļ, lai tās saceltos jaunam triecienam pret cara monarchiju un muižnieku zemes īpašumu, kurus 1905. gadā tikai viegli aizlauza un kuri jāiznīcina. Viņš paskaidros masām Tolstoja kritiku par kapitālismu — ne tādēļ, lai masas aprobežotos ar lāstiem kapitalam un naudas varai, bet tādēļ, lai tās ik uz katra savas dzīves un savas cīņas soļa iemācītos balstīties uz kapitālisma techniska jiem un sociāla jiem iekarojumiem, iemācītos saliedēties vienotā sociālistisko cīnītāju miljonu armijā, kuri gāzīs kapitālismu un radīs jaunu sabiedrību bez tautas nabadzības, bez iespējas cilvēkam ekspluatēt cilvēku.

„Social-Demokral", 18. nr., 1010. fl. Iespiests pēc avīzes „Sociat-Dcma-

16. (29.1 novembri kraf' teksta

BIEDRIEM — BOLOŅAS SKOLAS KLAUSĪTAJIEM^10'

Godātie biedri!

Jūsu priekšlikumu uzņemties lekciju lasīšanu Boloņā es nevaru pieņemt, pirmkārt, principiālu iemeslu dēj, otrkārt, tāpēc, ka man nav iespējams braukt uz Boloņu.

Gan tās grupas virzienu, gan darbības paņēmienus, kura nodibinājusi skolu Kapri salā un Boloņā, es uzskatu par partijai kaitīgiem un nesocialdemokratiskiem.

„Platforma", ko izdevuši Kapri skolas dibinātāji un <Ia|a viņu skolnieku (tiesa, mazākā daļa), aizstāv atkāpšanos no marksisma kā filozofijā, tā arī politikā, mūsu partijas taktikas uzdevumu noteikšanā. Bez tam skolas organizēšana Boloņā runā pretim gan šai „platformai", gan parlejiskuma prasībām, jo organizatori rīkojas kā šķēlēji, ne vien nepalīdzot (nedz ar naudu, kas viņiem ir, nedz ar personīgu darbu) skolas komisijai, kuru 1910. g. janvarī iecēla CK plenums, bet tieši dezorganizējot visus šās komisijas pasākumus.

Tāpēc saprotams, ka es nekādi nevaru piedalīties šās antipartejiskās grupas pasākumos, kura sarauj visas saites ar socialdemokratismu.

Bet, protams, Boloņas skolas klausītājiem neatkarīgi no viņu uzskatiem un simpātijām es ar lielāko prieku esmu gatavs nolasīt vairākas lekcijas gan par taktikas jautājumu, gan par stāvokli partijā, gan par agraro jautājumu. Šim nolūkam atļaujos uzaicināt biedrus klausītājus atceļā apmeklēt Parizi, kur būtu iespējams organizēt veselu rindu lekciju. Ceļa naudu var sagādāt šādi: 1) Kapri skolas organizatori aizņēmās no boļševikiem 500 franku. Tagad

19*

viņiem nauda ir, un,- jādomā, tie partijai, t. i., CK Ārzemju birojam, parādu atdos. Es no savas puses esmu ar mieru censties panākt šās naudas asignēšanu braucienam no Boloņas uz Pārizi un domāju, ka boļševiks, ko mēs esam deleģējuši uz CK Ārzemju biroju, visādi to atbalstīs. 2) Ja 500 franku ir par maz (es nezinu, cik Boloņā ir klausītāju un cik varētu braukt), tad ir vēl 1 500 fr., ko CK plenums ir asignējis skolas komisijai, ar kuru Boloņas skolas organizatori sarāvuši sakarus. Es domāju, ka varētu panākt šās sumas asignēšanu lekciju kursa organizēšanai Parizē tiem klausītājiem, kas vēlētos atbraukt no Boloņas.

Parize ir pietiekami liela, lai tur varētu ierīkoties pilnīgi konspirativi (ir kvartāli, kur nemaz nav krievu), un bez tam var iekārtoties Parizes apkārtnē.

Beigšu, izsacīdams pateicību Boloņas skolas klausītājiem par viņu biedrisko ielūgumu, un izsaku cerību, ka mans priekšlikums par braucienu uz Parizi tiks pieņemts.

Ar biedrisku sveicienu N. Ļeņins

Sarakstus 1910. (joda 20. novembri <3. decembri J

Iespiests pēc noraksta, kas rakstīts ar N. K. Krupskajas roku

Pirmoreiz iespiests 1911. g. „Pārskatā par otro augstāko sociāldemokrātisko aģitatoru un propagandistu skolu strādniekiem". Grupas „Vperiod' * izdevums

Ļ. N. TOLSTOJS UN MŪSLAIKU STRĀDNIEKU KUSTĪBA^104

Gandrīz it visās Krievijas lielajās pilsētās Krievijas strādnieki jau atsaukušies uz Ļ. N. Tolstoja nāvi un vienādi vai otrādi izpauduši savas attiecības pret rakstnieku, kurš devis daudzus ļoti ievērojamus daiļdarbus, kas ierindojuši viņu visas pasaules lielo rakstnieku pulkā, — savas attiecības pret domātāju, kurš ar milzīgu spēku un pārliecību neliekuļoti izvirzījis daudz jautājumu, kas skar mūslaiku politiskās un sabiedriskās iekārtas pamalpazīmes. Visā visumā šīs attiecības izteiktas avīzēs iespiestajā telegramā, ko nosūtījuši III Domes strādnieku deputāti^105.

Ļ. Tolstojs savu literāro darbību iesāka, vēl pastāvot dzimtbūšanai, bet jau tādā laikā, kad tā acīm redzami dzīvoja sava mūža pēdējās dienas. Tolstoja galvenā darbība norisa tajā Krievijas vēstures periodā, kas atrodas starp tās diviem pagrieziena punktiem, starp 18(51. un 1905. gadu. Šā perioda laikā dzimtbūšanas pēdas, tās tiešās paliekas viscaur piesātināja visu valsts saimniecisko (it sevišķi lauku) un visu politisko dzīvi. Un lai pašā laikā tieši šis periods bija tas laiks, kad kapitālisms pastiprināti auga no apakšas un kad to ieviesa no augšas.

Kā izpaudās dzimtbūšanas paliekas? Visvairāk un visskaidrāk tā, ka Krievijā, kas galvenokārt ir zemkopības zeme, zemkopība šai laikā atradās izputinātu, panīkušu zemnieku rokās, kuri uz vecās dzimlbūlnieciskās iedalītās zemes gabaliem, kas 1861. gadā bija apcirpti muižnieku labā, saimniekoja ar novecojušiem, aizvēsturiskiem paņēmieniem. Bet no otras puses, zemkopība atradās muižnieku rokās, kuri centrālajā Krievijā, zemi apstrādāja, izmantojot zemnieka darbu, zemnieka arklu, zemnieka zirgu par „nogriezumu zemi“, par pļavām, par lopu dzirdināšanas vietām utt. Būtībā tā bija vecā dzimtbūtnieciskā saimniecības sistēma. Arī Krievijas politiskā iekārta tai laikā bija viscaur dzimtbūšanas piesātināta. Tas redzams gan no valsts iekārtas pirms tam, kad to sāka grozīt 1905. gadā, gan no muižnieku zemesīpašnieku dominējošās ietekmes valsts pārvaldes lietās, gan no ierēdņu visvarenības, kuri arī, it sevišķi augstākie, galvenokārt nāca no muižnieku zemesīpašnieku vidus.

Pēc 1861. gada šī vecā patriarchalā Krievija vispasaules kapitālisma ietekmē sāka ātri sairt. Zemnieki kā nekad pirms tam cieta badu, izmira, izputēja un, pametot zemi, bēga uz pilsētām. Izmantojot izputināto zemnieku „lēto darbu“, pastiprināti būvēja dzelzceļus, fabrikas, rūpnīcas. Krievijā sāka attīstīties finanču lielkapitāls, liellirdzniecība un lielrūpniecība.

Lūk, šī vecās Krievijas visu veco „balstu" ātrā, smagā un asā graušana arī atspoguļojusies Tolstoja kā mākslinieka darbos un Tolstoja kā domātāja uzskatos.

Tolstojs lieliski pazina lauku Krieviju, muižnieka un zemnieka ikdienas dzīvi. Savos daiļdarbos viņš devis tādus šās dzīves tēlojumus, kas pieskaitāmi pasaules literatūras labākajiem darbiem. Lauku Krievijas visu „veco balstu" krasā sagrāve saasināja viņa vērību, padziļināja viņa interesi par to, kas ap viņu notiek, noveda pie lūzuma visā viņa pasaules uzskatā. Pēc dzimšanas un audzināšanas Tolstojs piederēja pie Krievijas augstākās muižniecības, viņš atteicās no visiem šai videi parastajiem uzskatiem un savos pēdējos darbos ar dedzīgu kritiku uzbruka visai mūslaiku valsts, baznīcas, sabiedriskajai un ekonomiskajai kārtībai, kas celta uz masu verdzināšanu, uz to nabadzību, uz zemnieku un vispār sīksainmicku izputināšanu, uz varmācību un liekulību, kura no augšas līdz apakšai piesātina visu mūslaiku dzīvi.

Tolstoja kritika nav jauna. Viņš nav pateicis neko tādu, ko jau sen pirms viņa nebūtu pateikuši gan Eiropas, gan krievu literatūrā tie, kuri stāvēja darba ļaužu pusē. Bet Tolstoja kritikas savdabīgums un tās vēsturiskā nozīme ir tā, ka šī kritika ar tādu spēku, kāds piemīt tikai ģenia-liem māksliniekiem, izsaka lūzumu visplašāko lautas masu uzskatos minētā perioda Krievijā un tieši laucinieciskajā, zemnieciskajā Krievijā. Jo Tolstoja mūslaiku kārtības kritika atšķiras no mūslaiku strādnieku kustības pārstāvju šās pašas kārtības kritikas tieši ar to, ka Tolstojs turas pie patriarchalā, naivā zemnieka viedokļa, Tolstojs viņa psicholoģiju pārnes savā kritikā, savā mācībā. Ar tādu jūtu spēku, ar tādu dedzību, pārliecību, svaigumu, sirsnību, bezbailību savā tieksmē „izpētīt līdz pašām saknēm", atrast masu posta īsto cēloni Tolstoja kritika izceļas tāpēc, ka šī kritika patiešām atspoguļo lūzumu miljonu zemnieku uzskatos, kuri tikko kā izkļuvuši brīvībā no dzimtbūšanas un ieraudzījuši, ka šī brīvība nozīmē jaunas izputēšanas un bada nāves šausmas, dzīvošanu bez pajumtes pilsētas „chit-roviešu" vidū utt. Tolstojs viņu noskaņojumu atspoguļo tik pareizi, ka pats savā mācībā ienes viņu naivitati, viņu atraušanos no politikas, viņu misticismu, vēlēšanos noslēgties no pasaules, „neprelošanos ļaunumam", bezspēcīgos lāstus kapitālismam un „naudas varai". Miljonu zemnieku protests un viņu izmisums — lūk, kas saplūdis Tolstoja mācībā.

Mūslaiku strādnieku kustības pārstāvji domā, ka viņiem ir pret ko protestēt, bet nav par ko izmist. Izmisums piemīt tām šķirām, kas iet bojā, bet algoto strādnieku šķira neatvairāmi aug, atlīstās un kļūst spēcīgāka ikvienā kapitālistiskā sabiedrībā, tai skaitā arī Krievijā. Izmisums piemīt tiem, kas nesaprot ļaunuma cēloņus, neredz izejas, nav spējīgi cīnīties. Mūslaiku rūpniecības proletariats neietilpst tādu šķiru skaitā.

,,Naš Pūli", 7. nr.. 1910. и

tS. novembri Iespiests pēc avizes Nai PutJ”

Paraksts: V. I-ns teksta

ATKLATA VĒSTULĒ

VISIEM SOCIĀLDEMOKRĀTIEM PARTIJNIEKIEM

CK 1910. gada janvara plēnumā mēs kā boļševiku frakcijas pārstāvji izformējām mūsu frakciju un tai piederošās naudas sumas un citu mantu nodevām trim pazīstamiem starptautiskās sociāldemokrātijas darbiniekiem. Šī nodošana, tāpat kā frakcijas izformēšana, bija nosacīti soļi. Ar kādiem noteikumiem mēs šos soļus spērām, tas ir zināms no mūsu paziņojuma lajā pašā plēnumā, paziņojuma, ko plenums pieņēma un kas publicēts Centrālā Organa pašā pirmajā numurā (11. nr-ā), kurš iznāca pēc plēnuma.

īsi sakot, šie noteikumi bija lādi, ka citām frakcijām (un vispirms golosiešu, t. i., meņševiku, frakcijai, kas izdod un atbalsta avīzi „Golos Sodai-Demokrata“) lojāli, t. i., godīgi un līdz galam, jāizpilda savs pienākums, proti, (1) jācīnās pret likvidatorismu un otzovismu, kas vienbalsīgi pieņemtajā plēnuma rezolūcijā atzīti par buržuāzijas ietekmes izpausmi uz proletariātu, un (2) jāizformē savas frakcijas.

Pašlaik, pēc viena gada pieredzes, viena gada nogaidīšanas, mēs esam pilnīgi un galīgi pārliecinājušies, ka ne vienu, ne otru noteikumu ne golosieši, ne vperjodieši nav izpildījuši.

Šādas mūsu pārliecības rezultāts bija, pirmkārt, avīzes „Rabočaja Gazela“ izdošana un ir, otrkārt, iesniegums par naudas un mantas atpakaļ atdošanu, iesniegums, ko mēs šinīs dienās, 1910. gada 5. decembrī, nodevām CK.

Pēc šā iesnieguma lietu formāli un būtībā ir šādā stāvoklī. Mēs nosacīti atdevām visu savu mantu un visus savus spēkus antilikvidaloriska un antiotzovistiska darba atbalstīšanai partijas atjaunošanas un tās pilnīgas vienības labā.

Tas, ka golosieši un vperjodieši nav izpildījuši viņu pieņemtos noteikumus, lauž mūsu līgumu. Anulējot šo likvidatoru un otzovistu lauzto līgumu, mēs tāpat kā agrāk strādāsim, lai atjaunotu partiju un tās pilnīgo vienību, lai realizētu antilikvidatorisko un antiolzovistisko līniju, bet šis darbs mums jāveic ne jau ar tiem sabiedrotajiem, kuriem plēnumā atļāva (uzticoties viņu solījumiem) piedalīties partijas centros. Tā kā pēc vispārēja atzinuma un pēc nacionālo organizāciju delegātu daudzkārtējiem paziņojumiem plēnumā un citās partijas sapulcēs, konferencēs utt. tieši mūsu, boļševiku frakcija tikusi vienmēr uzskatīta kā visvairāk atbildīgā par stāvokli partijā, tad mēs uzskatām par savu pienākumu atklāti pasacīt savus uzskatus par stāvokli partijā un par mūsu sperto soļu nozīmi.

1910. gada janvara plēnumam bija ļoti liela nozīme mūsu partijas vēsturē. Plenums galīgi noteica partijas taktikas līniju kontrrevolūcijas laikmetam, nolemdams, attīstot

1908. gada decembra rezolūcijas, ka likvidatorisms un otzovisms ir buržuāzijas ietekmes izpausme uz proletariātu. Tālāk plenums izvirzīja jautājumu par frakciju likvidēšanu mūsu partijā, t. i., par nepieciešamību radīt patiesu strādnieku sociāldemokrātiskās partijas vienību, — saistot to ar partijas idejiski politisko uzdevumu noteikšanu pašreizējā vēsturiskajā periodā.

Šiem diviem darbiem, ko veica plenums 1910. gada janvārī, pēc mūsu domām ir vēsturiska nozīme, un to rezultāti ir daudz svarīgāki, daudz vitālāki, daudz pastāvīgāki, nekā tas šķiet paviršam novērotājam.

Bet šos rezultātus briesmīgi sabojājusi ap tiem samudžinātā frāze. Sociāldemokrātijas garam nav nekā tik naidīga un tik kaitīga kā frāze. Bet „samierinātāju" frāze nav mazāk kaitīga un nemulsina cilvēkus mazāk kā otzovistu un likvidatoru frāze. Šī „samierinātāju" frāze padara neskaidru lietas būtību, tā neapsver reālās tendences un reālo spēku samēru partijā, bet tā. vietā liek nopūtas un labus vēlējumus; mēģinādama spēlēt apvienošanos ar tiem, kas tagad negrib un tagad nevar apvienoties, tā kaitē 1o tuvināšanai, kurus var un vajag tuvināt.

Viena gada laikā, kas pagājis kopš janvara plēnuma, šī frāze sevi izsmēlusi un parādījusi savus augļus. Ja partija tagad iemācīsies, no „samierinātāju^1* frāzes varoņu sūrās pieredzes iemācīsies, kā nevajag ķerties pie „samierinā-šanas“ un frakciju likvidēšanas, tad izrādīsies, ka gads, kas pagājis pēc plēnuma, nav veltīgi zaudēts.

Frāze izpaudās tā, ka pietiek savākt „solījumus** par frakciju likvidēšanu, pietiek centrālās iestādes sastādīt no visraibākajiem elementiem, pietiek „līdzsvarot** pretējos elementus, — un jau būs sperts nopietns solis frakciju likvidēšanai.

Viena gada pieredze parādījusi un nevarēja neparādīt, ka frāzes piekritēju metode ir pilnīgi bankrotējusi. Uz „solī-jumiem** neko nevar uzcelt, bāzēt kaut ko uz nevienādu un nesavienojamu elementu savienošanos ir smieklīgi. Izrādījās, ka viss, kas plēnuma lēmumos un pasākumos bija celts uz frāzi, viss tas jau otrā dienā bija ziepju burbulis. Gan lēmumi, gan rezolūcijas un mākslīgi sastādītās iestādes īstenībā, kā izrādījās, bija nedzīvi burti, nedzīvas iestādes. Bet tas, kas plēnuma darbā bija reals, tas attīstījās, nostiprinājās, parādīja sevi darbā, atrada sev jaunas pastāvēšanas formas ārpus rezolūcijām, bez tām.

Grūti iedomāties kādu vēl uzskatāmāku, vēl pamācošāku mācību nekā šo notikumu mācību, kuri norisa vienu gadu pēc plēnuma, mācību, ko dabūja ļaudis, kuri bija aizrāvušies ar frāzi, ar tukšiem laba vēlējumiem, ar vietu sadalīšanas rotaļu iestādēs u. tml.

Kas tad plēnuma darbā bi ja reals? Reals bi ja norādījums par sakarību starp parti jas darba idejiski politisko saturu un frakciju likvidēšanu. Reala bija to frakciju vai virzienu tuvināšanās, kuri sapratās, nevis pamatojoties uz lētu sa-mierniecisku frāzi, nevis uz solījumiem un apņemšanos, nevis uz rotaļāšanos ar vietu sadalīšanu centros, bet kuri sapratās darbā, sapratās momenta idejiski politisko uzdevumu izpratnē, sapratās īstenībā šo uzdevumu nostādnē un atrisināšanā.

Kamēr par frakciju likvidēšanu skaļas un lētas frāzes runāja cilvēki, kuri nebija sapratuši nedz domstarpību objektivos cēloņus, nedz arī faktiskos apstākļus, kas īstenībā nodrošināja neatkarību no partijas zināmām literātu grupām (tādām kā Potresova kga un Ko grupa vai ma-chistu un otzovistu literātu grupa), tikmēr frāzes palika tukšas un bezspēcīgas frāzes. Bet no tā laika, kad divās galvenajās un pamata frakcijās, kas ietekmējušas visu strādnieku kustības vēsturi revolūcijas laikā un pat vēl vairāk: visu Krievijas revolūcijas vēsturi, objektivo apstākļu grozīšanās dēļ sākusi pieaugt tuvināšanās darbā, tuvināšanās šo objektivo apstākļu izpratnē — nekādu intrigantu pūles, kuri šo tuvināšanos vēlas izjaukt vai radīt neuzticību tai, nespēs apturēt jau sākušos procesu.

Faktiskais stāvoklis partijā, kāds radies pēc plēnuma, pagājušā gadā pilnīgi noskaidrojies. Fakts ir tas, ka golo-sieši un vperjodieši parakstīja rezolūcijas par cīņu pret likvidatorismu un otzovismu, bet īstenībā visu savu propagandu un aģitāciju, visu savu praktisko darbu virzījuši un virza tieši likvidatorisma un otzovisma atbalstīšanas un aizstāvēšanas garā.

Šis fakts rāda tiem, kam ir acis, lai redzētu, cik nespējīga ir politika, kura apmierinās ar rezolūcijām uz papīra, cik kaitīga ir frāze, kas nesaskan ar darbiem.

Tālāk. Fakts ir tas, ka nedz golosieši, nedz vperjodieši ne uz vienu brīdi nav pārtraukuši savu frakcionaro patstāvību. Abas frakcijas, tāpat kā agrāk, pastāv faktiski pilnīgi neatkarīgi no partijas, tām ir savas kases, savi orgāni, sava aģentūra. Otzovistiem viņu frakcijas organizācijas forma ir tā saucamā ārzemju „skola" (īstenībā tā ir iestāde sistemātiskai aģentūras izlasei un organizatoriskā darba plānveidīgai realizēšanai bez partijas un pret partiju). „Skolu" papildina atsevišķa izdevniecība un transports. Golosiešiem frakcijas organizācija ir vairāk lose (vairāk „brīva", mazāk noformēta), pie kam galvenā loma ir absolūti no partijas neatkarīgajai Potresova kga un Ko grupai, 16-u grupai, Michaila, Romānā, Jurija un Ko grupai. Golosieši ļoti aktivi piedalās šajās grupās, visu aģitācijas, propagandas un organizatorisko darbu veicot pret partiju un lajā pašā laikā neatsakoties piedalīties partijas centros, lai sistemātiski mazinātu to nozīmi un lai dezorganizētu tos no iekšienes.

Neviens partijnieks sociāldemokrāts nevar neredzēt, kur noved tāds stāvoklis.

Literatūras laukā viena gada pieredze parādījusi, ka īstenībā СО vada boļševiki plus pļechanovieši pret redakcijā sēdošajiem golosiešiem. Dzīve ignorējusi samierinātāju frāzes radītos ietvarus: „samierinātāji" pēc solījuma, „samierinātāji" pēc ieņemamiem amatiem, „samierinātāji" pēc likvidatoru centru uzdevuma ir viens vienīgs kavēklis darbā. Bet Pļechanovs un viņa piekritēji, kas plēnumā nebija devuši nekādus solījumus, nebija uzņēmušies nekādus amatus, īstenībā, izrādījās, ir partijas līnijas realizētāji.

Kliedzošā pretruna starp formu un būtību, starp frāzi un darbu, starp acīm redzami liekulīgo it kā partijas kolēģijas (СО redakcijas) pastāvēšanu un faktisko darbu Centrālajā Orgānā bez šās kolēģijas — ienes partijas dzīvē vislielāko demoralizaciju. Lai likvidētu šo demoralizaciju, šo formāli partejisko iestāžu pazemošanu līdz lomai, kura izraisa pelnītu izsmieklu un partijas ienaidnieku gaviles, vajag izbeigt liekulību un atklāti pasacīt to, kas ir, atklāti atzīt, ka partijas darbu dara divas frakcijas.

Ārzemju organizāciju apvienošanās ziņā gada laikā nav darīts absolūti nekas. Grupas palikušas sašķeltas visur, kur tās arī agrāk bija sašķeltas. Meņševiku likvidatoru grupas atklāti pārvērtušās par avīzes ,,GoIos“ atbalsta grupām. Tuvināšanās iezīmējusies un īstenībā arī sākusies vienīgi starp boļševikiem un pļechanoviešiem. Centrālās Komitejas Ārzemju birojs kā sociāldemokrātu ārzemju darba apvie-notājs kļuvis par apsmieklu, par kuru pilnīgi pamatoti ņirgājas gan golosieši, gan vperjodieši, ar patiku vērodami, kā partijas centrs spēlē kolēģijas lomu provokatoriskās lietās un nevienam nevajadzīgu papīru plūdu izraisīšanā.

Vissvarīgākajā laukā, proti, organizatoriskajā darbā uz vietām, Krievijā pa visu gadu nav absolūti itin nekas izdarīts partijas labā. CK, kurai uz plēnumā doto „solījumu" pamata vajadzēja uzaicināt Michailus, Romānus, Jurijus, cītīgi nodarbojās ar šo pateicīgo un revolucionārā cienīgo darbu, uzaicinādama partijā tos, kas smejas par partiju un joprojām tai kaitē, bet tā arī nepaspēja pa visu (/adu neviena „uzaicināt". Bet pa to laiku antipartejiskās frakcijas pastiprinājušas savas organizācijas pret partiju: pastiprinājusies aģentūra un paplašinājusies frakcija vper-jodiešiem, pastiprinājusies Potresova kga grupa un citi likvidatoru pasākumi, kas turpina aģitāciju pret partiju daudzos klubos, kooperativos u. tml., kas turpina intrigas pret partiju Domes sociāldemokrātu frakcijā. CK loma, kura pa to laiku nodarbojusies ar likvidatoru „uzaicināšanu" vai ar sarakstīšanos golosiešu un vperjodiešu „intrigu" lietās, ir tieši pazemojoša, un mēs nedrīkstam atļaut partijas ienaidniekiem novest CK līdz tādai lomai.

Tikai cilvēki, kuriem nav ne mazākās domāšanas spējas vai kuri vēlas nodarboties ar sīkām intrigām, var vēl neredzēt, ka tāda stāvokļa turpināšanās partijas centros neatvairāmi gatavo uzvaru likvidatoriem un otzovistiem, kas ar labpatiku vēro, kā CK sapinusies un joprojām pinas samierinātāju frāzēs un samierināšanās spēlītē ar tiem, kuri negrib samierināties ar partiju.

Likvidatori un otzovisli lieliski sapratuši samierinātāju frāzi un lieliski izmantojuši to pret partiju. Šās frāzes varonis Trockis pilnīgi dabiski ir kļuvis par varoni un zvērinātu advokalu likvidatoriem un otzovistiem, ar kuriem viņš teorētiski nav vienis prālis nevienā lietā, bet praktiski ir vienis prātis it visās lietās.

Kā likvidatori, tā otzovisli ar šā advokata labvēlīgo palīdzību ir lieliski apguvuši taktiku: cik vien patīk zvērēt un dievoties, ka viņi esot partijnieki. To atkārto avīze ,,Golos“ un grupas ,,Vperjod“ platforma, īstenībā turpinādamas ārdīt partiju un visu darbu realizēdamas antipartejiskā garā. Formālā „samierniecība", „samierniecība" vārdos ir kļuvusi par ieroci avīzes ,,Golos“ likvidatoriem un vper-jodiešiem.

Saprotams, ka spēlēt šo izmuļķoto lomu mēs kā boļševis-liskā virziena pārstāvji nevaram. Nogaidījuši veselu gadu, izdarījuši visu iespējamo, lai СО slejās izskaidrotu vperjodiešu, golosiešu un Trocka antipartejiskumu, mēs nevaram uzņemties atbildību partijas priekšā par iestādēm, kas nodarbojas ar likvidatoru „uzaicināšanu" un sarakstīšanos vperjodiešu „lietās". Mēs negribam intrigas, bet darbu.

Mēs gribam strādāt kopā ar tiem, kas grib strādāt un kas darbos ir pierādījuši, ka spēj strādāt partijas garā, t. i., vispirms ar partijniekiem meņševikiem un patiešām ne-frakcionarajiem sociāldemokrātiem. Mēs negribam būt atbildīgi par intrigām ar tiem, kas negrib strādāt kopā ar partiju, bet grib strādāt ar Potresova kgu un otzovistiem.

Stāvoklis Krievijā, ir tāds, ka no partijas ārzemju organizācijām neatlaidīgi prasāms pastiprināts un vienprātīgs darbs. Kontrrevolūcijas zelta laiku trīsgadējais periods (1908.—1910. g.), kā redzams, jau iet uz beigām, un to nomaina sākušos uzplūdu periods. Ir šā gada vasaras streiki, ir demonstrācijās sakarā ar Tolstoja nāvi skaidri norāda uz to. Partijas organizatoriskais darbs Krievijā novājināts līdz pēdējai galējībai, un šo vājumu visnekaunīgākā kārtā izmanto vperjodieši un golosieši, attīstot savu antipartejisko darbu ar Krievijas un ārzemju frakciju centru palīdzību.

Šādos apstākļos ievilcināt samierināšanās spēli ar šiem frakciju centriem, liekulīgi aizvērt acis un neredzēt viņu neatkarību, „uzaicināt" viņu pārstāvjus kopējai cīņai pret viņu pašu politiku, aizstāvēt viņus partijas priekšā, uzņemot viņu locekļus centros — tas nozīmē nolemt sevi bezgalīgām intrigām. Tas nozīmē bremzēt ārzemju centru darbu, kas jau arī bez tā ir tiktāl nobremzēts, ka gada laikā Krievijā nav notikusi neviena CK sapulce, nav izdevies sasaukt ne tikai nevienu konferenci, bet nav izdevies pat sasaukt nevienu privātu vietējo partijas darbinieku apspriedi (bet otzovistu „skola" un likvidatoru legālie orgāni ne vienu vien reizi paguvuši organizēt visāda veida pret partiju vērstas apspriedes, aģentu, žurnālā korespondentu sapulces u. tml.).

Mūsu pienākums ir atsacīties no atbildības par samierināšanās spēlē ar golosiešiem sapinušos centru pilnīgo bezdarbību un nekavējoties sākt patstāvīgu uņ visenerģiskāko darbu ortodoksālo boļševiku, partijnieku meņševiku un nefrakcionaro sociāldemokrātu saliedēšanā, lai organizētu apspriedes, konferences, apgabalu birojus, grupas, kam sakari ar partijas literatūru, utt. Mēs arī aicinām visus sociāldemokrātus partijniekus iekļauties tādā darbā, kas vienīgais spēj īstenībā izvest partiju no strupceļa un atbrīvot centrus no „lakstošanās" ap golosiešiem.

Jau boļševiku frakcijas vārdā pirms plēnuma, 1909. g.

pavasarī, mēs pasludinājām tuvināšanās politiku ar partijniekiem meņševikiem, un kopš tā laika šī politika ir devusi bagātīgus augļus pretēji neveiksmīgajiem mēģinājumiem uzticēties golosiešu „solījumiem" un uzskatīt viņus par partijniekiem. Visu, kas kopš tā laika izdarīts, lai tiešām nostiprinātu partijas līniju un nevis vperjodiešu sprediķus un golosiešu izdarīto likvidatorisma aizstāvēšanu, lai tiešām tuvinātu abu galveno frakciju pamat-kodolu, visu to mēs esam izdarījuši neatkarīgi no šiem neveiksmīgajiem mēģinājumiem samierināties ar golosiešiem. Un, atsacīdamies no atbildības par šo mēģinājumu turpināšanu, mēs esam pārliecināti, ka darbā mēs panāksim vēl lielāku tuvināšanos gan ar avīzes „Rabočaja Gazeta“ palīdzību, gan ar legālās literatūras palīdzību, gan arī ar avīzes „Rabočaja Gazeta“ piekritēju grupu un Pļecha-nova piekritēju darbības palīdzību ārzemēs.

Pēc plēnuma, kas pilnīgi skaidri nostādīja jautājumu par frakcijām un to likvidēšanu, kas šo jautājumu pirmoreiz saistīja ar pašu šo frakciju idejiski politisko līniju, t. i., pirmoreiz nostādīja uz reālā pamata par patiesu tuvināšanos darbā, bet nevis uz frāzes tukšajiem, formālajiem solījumiem u. tml., — pēc plēnuma un tā rezultātu gadu ilgās pārbaudes nevar vairs turpināt veco, liekulīgo slēpšanās spēli.

Vajag rīkoties atklāti. Vajag būt drosmei pateikt to, kas ir. Ja CK tieši un atklāti gribēs partijai pasacīt to, kas ir, tad šis vienkāršais paziņojums viņas rokās būs ārkārtīgi spēcīgs ierocis, simtkārt svarīgāks nekā jebkuras rezolūcijas, vēlēšanās, nosodīšana, izslēgšana u. tml.

Pateikt to, kas ir, nozīmē atzīt, ka mēģinājumu likvidēt visas frakcijas diemžēl izjaukuši golosieši un vperjodieši, bet pamatkodola tuvināšanās, divu galveno frakciju patiesi partejisko elementu tuvināšanās, viņu tuvināšanās partejiskajiem elementiem no nacionālu vidus un no nefrakcio-narajiem sociāldemokrātiem ir spērusi soli uz priekšu. Ja Trockis un viņam līdzīgie likvidatoru un otzovistu advokāti šo tuvināšanos pasludina par „politiski bezsaturīgu", tad tādas runas tikai atestē visu Trocka neprincipialitati, visu viņa politikas reālo naidīgumu frakciju īstas (bet ne tādas, kas aprobežojas ar solījumiem vien) likvidēšanas politikai. Apsolīt šo likvidēšanu pēc plēnuma rezultātu vienu gadu ilgas pārbaudes nozīmē vienkārši rīkoties kā šarlatāniem. Bet, ja frakciju likvidēšana ir frāze, tad pamatvirzienu tuvināšanās divās galvenajās frakcijās ir fakts. No šā fakta neizriet nekādi „bloki", nekādas lielīgas saistības, nekādi solījumi, ka domstarpības izzudīs, bet no tā izriet reala iespēja īstenībā celt partiju, balstoties uz meņševiku vienas daļas un boļševiku vienas daļas sadarbību.

Ja CK gribēs pilnīgi konsekventi nostāties uz tādas atzīšanas un tāda darba ceļa, gribēs visas centrālās organizācijas padarīt par tādas tuvināšanās orgānu, pilnīgi atbrīvot tās no necienīgas un kaitīgas ,,lakstošanās“ ap golosiešiem vai golosiešu „uzaicināšanas'1, dot iespēju strādāt bez intrigām, tad mēs no visas sirds un visiem spēkiem atbalstīsim šo politiku, kuru mēs darbos esam realizējuši no 1909. gada pavasara, t. i., jau gandrīz veselus divus gadus'ilgi.

Ja CK no plēnuma mācībām un tā rezultātiem negribēs izdarīt šo neizbēgamo secinājumu, tad lai tā partijas darba realizēšanu... un vienības atjaunošanas darbu atdod golosiešu, vperjodiešu un Trocka savienībai. Tas būs atklātāk un godīgāk, bet mēs no šās savienības, kas darbos pierādījusi savu antipartejiskumu, novēršamies.

Mēs, protams, nemaz nemaldāmies attiecībā uz to, ka sakarā ar mūsu soli daži cilvēki (un starp tiem droši vien būs likvidatoru un otzovislu uzticami advokāti) sāks klaigāt par „šķelšanos". Lai arī cik muļķīga, cik liekulīga būs tāda klaigāšana, tomēr, lai darītu uzmanīgus neinformētus cilvēkus, nepieciešams pakavēties pie šiem varbūtējiem iebildumiem.

Formāli mūsu solis — iesniegums par naudas atdošanu, par līguma anulēšanu, ko mēs noslēdzām uz stingru noteikumu pamata, — ir pilnīgi likumīgs. Mūsu līguma noteikumi ar CK ir atklāti paziņoti, iespiesti СО, Centrālās Komitejas plēnumā vienbalsīgi pieņemti. Pieņemot šos noteikumus visas partijas vārdā, publicējot tos partijas СО, CK ar to pilnīgi noteikti ir atzinusi, ka, vienīgi faktiski izpildot šos noteikumus, tā var no mums prasīt noteiktu

rīcības veidu. Neviens nevarēs noliegt, ka golosieši un vperjodieši pretēji rezolūcijai, ko tie parakstījuši, šos noteikumus nav izpildījuši. Tāpēc mūsu formālās tiesības lauzt līgumu nav apstrīdamas. Laužot līgumu, mēs uzsākam patstāvīgu cīņu par partejiskumu, par patstāvīgu darbu partijas celtniecībā bez tiem, kas gadu ilgā pieredzē pierādījuši savu nevēlēšanos strādāt pie tā, ar tiem meņševikiem un ārpus frakcijām esošajiem, kuri pierādījuši pretējo. Ja izrādījies, ka līgums, kura tiešais un precizais nosacījums bija golosiešu un vperjodiešu pievēršanās partejiskumam, ir viņu lauzts, tad mums ir pilnīgas tiesības un mūsu pienākums ir lauzt līgumu ar cilvēkiem, kas ņirgājušies par partiju, un meklēt visas iespējamās tuvināšanās formas ar cilvēkiem, kuri partiju atbalsta.

Bet faktiskais stāvoklis ir vēl daudz svarīgāks nekā lietas formālā puse. No šās puses sevišķi spilgti tiek apgaismota golosiešu un vperjodiešu liekulība, kuri gan plēnumā, gan pēc plēnuma joprojām presē turpina runāt par savu partejiskumu. Ka šādi apgalvojumi ir liekulība, ka šādu cilvēku klaigas par šķelšanos ir brēcoši viltīgas, tas ir tik acīm redzams, ka par to nav vērts daudz šķiest vārdus. Tieši golosieši un vperjodieši tūlīt pēc plēnuma radīja, pareizāk: nepārstāja radīt faktisku šķelšanos pretēji saviem solījumiem plēnumā, tieši viņi visa gada laikā turpināja šo šķelšanos, pastiprināja to, atbalstīja Potresova un Ko grupas, literātu grupas, „machistu" skolas dibinātāju utt., u. tini. neatkarību no partijas. Pieļaut, ka vēl ilgāk partijas centros paliktu tādi šķēlēji, nozīmē galīgi pazudināt partijas lietu. Atstāt agrāko stāvokli, kad šie šķēlēji izmantoja savu atrašanos partijas centros, lai bremzētu katru darbu, lai dezorganizētu partiju no iekšienes par paliku Potresova kgm vai ,,machistu“ skolas vadoņiem — nozīmē nodarīt visai lielu un nelabojamu ļaunumu partijas apvienošanās lietai.

Sen jau ir teikts: ne katrs, kas skandina „ak kungs, ak kungs", iekļūs debesu valstībā. Un mums pēc plēnuma pieredzes jāalkārto: ne katrs, kas skandina lētas frāzes par partejiskumu, arī īstenībā ir partijas cilvēks. Golosieši un vperjodieši pēc plēnuma ir sašķēluši partiju. Tas ir fakts. Trockis šai lielā bija viņu advokāts. Tas arī ir fakts.

Lai apturētu šķelšanos, lai aizkavētu tās izplatīšanos,

2(1 1G. sēj.

nav cita līdzekļa kā vien nostiprināt, nodrošināt, formāli apstiprināt to cilvēku tuvināšanos, kuri pēc plēnuma faktiski darīja partijas darbu, t. i., partijnieku meņševiku un boļševiku tuvināšanos.

Paziņojot mīīsu uzskatu partijas lietās visiem partijniekiem meņševikiem, nefrakcionarajiem partijniekiem sociāldemokrātiem un boļševikiem, kā arī visām nacionālajām sociāldemokrātiskajām organizācijām, mēs uzaicinām boļševiku grupas Krievijā nekavējoties sākt saliedēties ap avīzi „Rabočaja Gazeta“ un sākt gatavot tās apspriedes un konferences, kādas ir nepieciešamas partijas atjaunošanai un kādām lietu pašreizējā stāvokļa dēļ neizbēgami jāsākas ar vispieticīgākajiem, neoficiālajiem un neformālajiem mēģinājumiem. Presē runāt sīkāk par šo mēģinājumu raksturu ir nevietā.

Mēs aicinām arī boļševiku ārzemju grupas pārkārtoties tādā veidā, lai pārtrauktu katrus sakarus ar vperjodiešiem, kas pilnīgi pierādījuši savu antiparlejiskumu, un bez šo otzovisma aizstāvju traucējumiem sākt sistemātisku partijas nostiprināšanas darbu, tuvināšanos ar citu frakciju partijniekiem, kopēju klubu, lekciju, referātu u. tml. organizēšanu, spert sagatavošanās soļus, lai ārzemēs patiešām apvienotos visi, kas neseko avīzei „Vperjod“ un avīzei „Golos”. Ja tur, kur ir golosieši, divu paralēlu grupu pastāvēšana nav novēršama, tad boļševikiem nepieklājas ilgāk ciest savās grupās antiparle jiskos vperjodiešus. Viņi var rast sev patvērumu pie golosiešiem.

Avīzes „Rabočaja Gazela“ redakcija

Iespiests pēc rokraksta

Sarakstīts 1910. o. novembra otrā pusē (decembra pirmajā pusē) Pirmoreiz iespiests Ш2. g. 2/. janvāri avīzes „Pravda“ 21. nr-ā

1. nr-a pirmā 1910. g.

Avizcs ,,Zve/.da“ lappuse. т-

Samazināts

DOMSTARPĪBAS EIROPAS STRĀDNIEKU KUSTĪBĀ^108

I

Galvenās domstarpības par taktiku Eiropas un Amerikas mūslaiku strādnieku kustībā izpaužas cīņā pret diviem lieliem virzieniem, kas novirzās no marksisma, kurš faktiski kļuvis par valdošo teoriju šajā kustībā. Šie divi virzieni ir revizionisms (oportunisms, reformisms) un anarchisms (anarchosindikalisms, anarclīosocialisms). Abi šie novirzieni no strādnieku kustībā valdošās marksistiskās teorijas un marksistiskās taktikas visādās formās un visādās niansēs vērojami it visās civilizētās zemēs strādnieku masu kustības vairāk nekā pusgadsimta ilgās vēstures laikā.

Jau no paša šā fakta vien redzams, ka šos novirzienus nevar izskaidrot nedz kā nejaušību, nedz ar atsevišķu personu vai grupu kļūdām, pat ne ar nacionālo īpatnību vai tradiciju ietekmi u. tml. Jābūt dziļākiem cēloņiem, kas atrodas visu kapitālistisko zemju ekonomiskās iekārtas un attīstības raksturā un kas pastāvīgi rada šos novirzienus. Pagājušā gadā iznākusī Holandes marksista Antona Pane-kuka nelielā grāmatiņa: „Taktikas domstarpības strādnieku kustībā^1* (Anton Pannekoek, „Die taktischen Differen-zen in der Arbeiterbewegung**, Hamburg, Erdmann Dubber, 1909) ir interesants mēģinājums zinātniski izpētīt šos cēloņus. Tālāk savā rakstā mēs iepazīstināsim lasītāju ar Pane-kuka secinājumiem, kurus nevar neatzīt par pilnīgi pareiziem.

Viens no visdziļākajiem cēloņiem, kas periodiski izraisa domstarpības par taktiku, ir pats strādnieku kustības augšanas fakts. Ja šo kustību nemērījam ar kaut kāda fantastiska ideālā mēru, bet uzskatām to par ikdienas cilvēku praktisku kustību, tad kļūs skaidrs, ka aizvien jaunu un jaunu ,,rekrušu“ pievilkšanai, darba ļaužu masu jaunu slāņu iesaistīšanai neizbēgami nāk līdzi svārstības teorijā un taktikā, veco kļūdu atkārtošana, atgriešanās uz laiku pie novecojušiem uzskatiem un novecojušiem paņēmieniem ult. Rekrušu „apmācīšanai" katras zemes strādnieku kustība periodiski patērē lielākus vai mazākus enerģijas, vērības, laika krājumus.

Tālāk. Kapitālisma attīstības ātrums nav vienāds dažādās zemēs un dažādās lautas saimniecības sfērās. Visvieglāk, visātrāk, vispilnīgāk un visdziļāk strādnieku šķira un tās ideologi apgūst marksismu lielrūpniecības visaugstākās attīstības apstākļos. Alpalicīgās vai savā attīstībā atpaliekošās ekonomiskās attiecības pastāvīgi ved pie tādu strādnieku kustības piekritēju rašanās, kuri apgūst tikai dažas marksisma puses, tikai atsevišķas jaunā pasaules uzskata daļas vai atsevišķus lozungus, prasības, nevarēdami noteikti tikt vaļā no visām buržuāziskā pasaules uzskata tradicijām vispār un no buržuāziski demokrātiskā pasaules uzskata tradicijām konkrēti.

Bez tam pastāvīgs domstarpību avots ir sabiedriskās attīstības dialektiskais raksturs, attīstības, kas noris pretrunās un pretrunu ceļā. Kapitālisms ir progresivs, jo tas iznīcina vecos ražošanas veidus un attīsta ražošanas spēkus, bet tai pašā laikā zināmā attīstības pakāpē tas bremzē ražošanas spēku augšanu. Viņš strādniekus attīsta, organizē, disciplinē — un viņš nomāc, apspiež, noved līdz deģenerācijai, nabadzībai utt. Kapitālisms pats rada sev kapraci, pats rada jaunās iekārtas elementus, un tai pašā laikā bez „lēciena" šie jaunie elementi neko negroza vispārējā stāvoklī, neskar kapitala kundzību. Šīs dzīvās dzīves, kapitālisma un strādnieku kustības dzīvās vēstures pretrunas prot aptvert marksisms kā dialektiskā materiālisma teorija. Bet pats par sevi saprotams, ka masas mācās no dzīves, nevis no grāmatas, un tāpēc atsevišķas personas vai grupas pastāvīgi pārspīlē, izceļ par vienpusīgu teoriju, par vienpusīgu taktikas sistēmu te vienu, te otru kapitālistiskās attīstības pazīmi, te vienu, te otru šās attīstības „mācību".

Buržuāzijas ideologi, liberāļi un demokrāti, nesaprazdami marksismu, nesaprazdami mūslaiku strādnieku kusnim, pastāvīgi pārlec no vienas nevarīgas galējības otrā. Te viņi visu izskaidro ar to, ka ļauni ļaudis „uzrīda" vienu Šķiru otrai šķirai, te mierina sevi ar to, ka strādnieku partija esot „mierīgu reformu partija". Par šā buržuāziskā pasaules uzskata un tā ietekmes tiešu produktu jāuzskata gan anarchosindikalisms, gan reformisms, kuri pieķeras strādnieku kustības vienai pusei, vienpusību padara par teoriju, pasludina par savstarpēji izslēdzošām tādas šās kustības tendences vai tādas pazīmes, kas ir strādnieku šķiras darbības viena vai otra perioda, to vai citu apstākļu specifiska īpatnība. Bet īstā dzīve, īstā vēsture iekļauj sevī šīs dažādās tendences līdzīgi tam, kā dzīve un attīstība dabā iekļauj sevī gan lēnu evolūciju, gan ātrus lēcienus, pakāpenības pārtraukumus.

Revizionisti uzskata par frāzēm visus prātojumus par „lēcieniem" un par strādnieku kustības principiālo pretstatu visai vecajai sabiedrībai. Reformas viņi uzskata par sociālismā daļēju realizāciju. Anarchosindikalists neatzīst „sīku darbu", it sevišķi parlamenta tribines izmantošanu, īstenībā šī pēdējā taktika ir „lielu dienu" gaidīšana, neprotot mobilizēt spēkus, kas rada lielus nolikumus. Kā vieni, tā otri bremzē pašu svarīgāko, pašu vajadzīgāko darbu: strādnieku saliedēšanos lielās, spēcīgās, labi funkcionējošās organizācijās, kuras prot labi funkcionēt visādos apstākļos, kuras ir šķiru cīņas gara piesātinātas, kuras skaidri apzinās savus mērķus un kuras audzināmas patiesi marksistiskā pasaules uzskata garā.

Te mēs atļausimies mazu novirzīšanos no temata, un, lai nerastos nekādi pārpratumi, iekavās piezīmēsim, ka Panekuks savu analizi ilustrē ar piemēriem vienīgi no Rietumeiropas vēstures, it sevišķi no Vācijas un Francijas vēstures, itin nemaz nedomādams Krieviju. Ja dažreiz šķiet, ka viņš norāda uz Krieviju, tad tas ir atkarīgs tikai no tā, ka pamattendences, kas izraisa noteiktu novirzīšanos no marksistiskās taktikas, parādās arī pie mums, nevērojot Krievijas milzīgo kulturālo, sadzīves un vēsturiski ekonomisko atšķirību no Rietumiem.

Pēdīgi, ārkārtīgi svarīgs cēlonis, kas izraisa domstarpības strādnieku kustības dalībnieku vidū, ir pārmaiņas valdošo šķiru vispār un it īpaši buržuāzijas taktikā. Ja buržuāzijas taktika būtu vienmēr vienveidīga vai kaut tikai vienmēr viendabīga, strādnieku šķira ātri iemācītos atbildēt uz to ar tādu pašu vienveidīgu vai viendabīgu taktiku. Īstenībā buržuāzijā visās zemēs neizbēgami izstrādā divas pārvaldes sistēmas, divas metodes cīņā par savām interesēm un savas kundzības nosargāšanu, pie kam šīs divas metodes te nomaina viena otru, te savijas kopā visdažādākās kombinācijās. Tā, pirmkārt, ir varmācības metode, atteikšanās metode no katras piekāpšanās strādnieku kustībai, visu veco un novecojušo institūtu atbalstīšanas metode, nesamierināmas reformu noraidīšanas metode. Tāda ir konservatīvās politikas būtība, kura Rietumeiropā arvien mazāk paliek zemesīpašnieku šķiras politika, arvien vairāk kļūst par vienu no vispār buržuāziskās politikas paveidiem. Otrā metode ir „liberālismā" metode, pievēršanās politisko tiesību attīstīšanai, pievēršanās reformām, piekāpšanās ult.

No vienas metodes uz otru buržuāzijā pāriet nevis atsevišķu personu ļauno nolūku dēļ un nevis nejauši, bet tāpēc, ka viņas pašas stāvoklis ir dziļi pretrunīgs. Normālā kapitālistiska sabiedrība nevar sekmīgi attīstīties bez nodrošinātas pārstāvības iekārtas, bez zināmām politiskām tiesībām iedzīvotājiem, kuriem katrā ziņā ir raksturīgas samērā augstas prasības „kultūras" ziņā. Šīs prasības pēc zināma kultūras minimuma izraisa paša kapitālistiskās ražošanas veida apstākļi ar savu augsto techniku, sarežģītību, lokanību, kustīgumu, vispasaules konkurences attīstības ātrumu utt. Tādēļ pēdējā pusgadsimtā visu Eiropas zemju vēsturē buržuāzijas taktikai piemīt svārstlšanās, pāreja no varmācības sistēmas uz itin kā piekāpšanās sistēmu, pie kam dažādas zemes galvenokārt atlīsta vienas vai otras metodes lietošanu noteiktos periodos. Piemēram, Anglija XIX gadsimta GO. un 70. gados bija klasiska buržuāzijas „liberālās" politikas zeme, Vācija 70. un 80. gados lietoja varmācības metodi u. tml.

Kad Vācijā valdīja šī metode, vienpusīga atbalss šai vienai no buržuāziskās pārvaldes sistēmām bija anarcho-sindikalisma jeb, kā toreiz mēdza sacīt, anarehisma pieaugums strādnieku kustībā (,,jaunie“ 90. gadu 10T sākumā, Johans Mosts 80. gadu 108 sākumā). Kad 1890. gadā iestājās pagrieziens uz „piekāpšanos^1*, izrādījās, ka šis pagrieziens kā vienmēr strādnieku kustībai ir vēl bīstamāks, radot tikpat vienpusīgu buržuāziskā „reformatorisma^11 atbalsi: oportunismu strādnieku kustībā. „Buržuāzijas liberālās politikas pozitivais, realais mērķis — saka Panekuks — ir strādnieku maldināšana, šķelšanās ienešana viņu vidū, viņu politikas pārvēršana par gļēvā, vienmēr gļēvā un itin kā iluzoriskā reformatorisma gļēvu piedēkli^11.

Bieži vien buržuāzijā uz zināmu laiku savu mērķi panāk ar „liberālu^11 politiku, kas pēc Panekuka pareizās piezīmes ir „vēl viltīgāka^11 politika. Daļa strādnieku, daļa viņu pārstāvju dažreiz ļauj sevi pievilt ar šķietamu piekāpšanos. Mācību par šķiru cīņu revizionisti pasludina par „novecojušu^11 vai arī sāk realizēt politiku, kas darbos atsakās no šķiru cīņas. Buržuāzijas taktikas līkloči izraisa revi-zionisma pastiprināšanos strādnieku kustībā un bieži vien noved tajā pastāvošās domstarpības pie tiešas šķelšanās.

Visi minētā veida cēloņi izraisa strādnieku kustībā, proletariāta vidū, domstarpības par taktiku. Bet nav un nevar būt Ķinas mūra starp proletariātu un starp sīkburžuazijas slāņiem, tai skaitā arī zemniecību, kas ar to saskaras. Saprotams, ka atsevišķu personu, grupu un slāņu pāreja no sīkburžuazijas pie proletariāta nevar savukārt neradīt svārstības šā pēdējā taktikā.

Strādnieku kustības pieredze dažādās zemēs palīdz konkrētos praktiskos jautājumos noskaidrot marksistiskās taktikas būtību, palīdz jaunākām zemēm skaidrāk atšķirt novirzīšanās no marksisma īsto šķirisko nozīmi un sekmīgāk cīnīties pret šo novirzīšanos.

a(Zvezda1. nr., 1910. g.

10. decembri

Paraksts: V. Ļeņins Iespiests pēc avīzes Zvezda teksta

TOLSTOJS UN PROLETARIATA CIŅA

Tolstojs ar milzīgu spēku un nelickuļotību šaustīja valdošās šķiras, ļoti uzskatāmi atmaskoja visu to institūtu iekšējo melīgumu, ar kuru palīdzību turas mūslaiku sabiedrība: atmaskoja baznīcu, tiesu, militārismu, „likumīgo" laulību, buržuāzisko zinātni. Bet viņa mācība, kā izrādījās, bija pilnīgā pretrunā ar mūslaiku iekārtas kaprača, ar proletariāta, dzīvi, darbu un cīņu. Kādu viedokli tad atspoguļojusi Ļeva Tolstoja mācība? Ar viņa muti runāja visa tā krievu tautas daudzmiljonu masa, kas jau ienīst mūslaiku dzīves saimniekus, bet kas vēl nav nonākusi līdz apzinātai, konsekventai, līdz galam ejošai, nesamierināmai cīņai pret tiem.

Krievijas lielās revolūcijas vēsture un rezultāts parādījuši, ka tieši tāda ir bijusi tā masa, kas atradās starp apzinīgo sociālistisko proletariātu un vecā režima noteiktajiem aizstāvjiem. Šī masa, galvenokārt zemniecība, revolūcijā parādījusi, cik liels viņā ir naids pret veco, cik spilgti tā izjūt visu pašreizējā režima smagumu, cik liela viņā ir sliehiskā tieksme atbrīvoties no tā un rast labāku dzīvi.

Un tanī pašā laikā šī masa revolūcijā parādījusi, ka savā naidā tā nav pietiekami apzinīga, savā cīņā nav konsekventa, savos meklējumos pēc labākas dzīves ierobežota ar šauriem ietvariem.

Līdz pašām dzīlēm sabangotā milzīgā tautas jūra Tolstoja mācībā atspoguļojusies ar visām savām vājībām un visām savām stiprajām pusēm.

Studējot Ļeva Tolstoja daiļdarbus, Krievijas strādnieku šķira labāk iepazīst savus ienaidniekus, bet, orientējoties Tolstoja mācībā, visai krievu tautai būs jāsaprot, kur slēpās viņas pašas vājums, kas neļāva tai novest savu atbrīvošanos līdz galam. Lai ietu uz priekšu, tas ir jāsaprot.

Tieši šo kustību uz priekšu traucē visi tie, kas Tolstoju pasludina par „kopējo sirdsapziņu^11, par „dzīves skolo-tāju“. Tie ir meli, ko apzināti izplata liberāļi, kuri grib izmantot Tolstoja mācības antirevolucionaro pusi. Sos melus par Tolstoju kā „dzīves skolotāju“ līdz ar liberāļiem atkārto arī daži bijušie sociāldemokrāti.

Krievu tauta tikai tad iegūs brīvību, kad tā sapratīs, ka ne no Tolstoja tai jāmācās iekarot labāku dzīvi, bet no tās šķiras, kuras nozīmi nesaprata Tolstojs un kura vienīgā ir spējīga sagraut Tolstoja ienīsto veco pasauli — no proletariāta.

..Rnhočaja Gazeta", 3. nr„ 1910. n Iespiests pēc avizes ..ftobočaja

18. (31.) decembri Gazela" teksta

DEMONSTRĀCIJU SAKUMS

Pēc trijiem revolūcijas gadiem, no 1905. līdz 1907. gadam, Krievija ir pārdzīvojusi trīs kontrrevolūcijas gadus, no 1908. līdz 1910. gadam, trīs melnās Domes gadus, kad trakoja varmācība un beztiesīgums, kad kapitālisti uzbruka strādniekiem, kad tie atņēma strādniekiem viņu iekarojumus. 1905. gadā tikai aizlauztā, bet ne iznīcinātā cara patvaldība savāca spēkus, savienojās ar muižniekiem un kapitālistiem III Domē un atkal ieveda Krievijā veco kārtību. Vēl stiprāks kļuva kapitālistu jūgs pār strādniekiem, vēl nekautrīgāka ierēdņu pretlikumīgā rīcība un patvaļa pilsētās un it sevišķi uz laukiem, vēl nežēlīgāka izrēķināšanās ar brīvības cīnītā jiem, vēl biežāki nāves sodi. Cara valdība, muižnieki un kapitālisti drausmīgi atriebās revolucionārajām šķirām un vispirms proletariātam par revolūciju, it kā steigdamies izmantot masu cīņas pārtraukumu, lai iznīcinātu savus ienaidniekus.

Bet ir tādi ienaidnieki, kurus dažās kaujās var sakaut, uz laiku var apspiest, bet kurus nevar iznīcināt. Revolūcijas pilnīga uzvara ir noteikti iespējama, un tāda uzvara pilnīgi iznīcinātu cara monarehiju, noslaucītu no zemes virsas dzimtkungus muižniekus, nodotu zemniekiem visu viņu zemi bez izpirkšanas maksas, aizstātu ierēdniecisko pārvaldīšanu ar demokrātisku pašvaldību un politisku brīvību. Tādi pārveidojumi ir ne tikai iespējami, tie XX gadsimtā ir nepieciešami katrā zemē, tie jau realizēti visās Eiropas valstīs vairāk vai mazāk pilnīgi, vairāk vai mazāk ilgas un sīvas cīņas rezultātā.

Bet nekādas, pat vispilnīgākās, reakcijas uzvaras, nekāds kontrrevolūcijas triumfs nevar iznīcināt cara patvaldības ienaidniekus, muižnieku un kapitālistu jūga ienaidniekus, tāpēc ka šie ienaidnieki ir miljoni strādnieku, kuri arvien vairāk koncentrējas pilsētās un lielajās fabrikās, rūpnīcās, uz dzelzceļiem. Šie ienaidnieki ir izputinātā zemniecība, kurai tagad dzīve ir vēl daudzkārt grūtāka, kad zemes priekšnieki un bagātie zemnieki ir apvienojušies, lai laupītu pēc likuma, lai atņemtu zemnieku zemi ar muižnieku Domes piekrišanu, visu muižnieciskās un militārās varas orgānu aizsardzībā. Tādus ienaidniekus kā strādnieku šķiru, kā trūcīgo zemniecību iznīcināt nevar.

Un mēs redzam tagad, ka pēc kontrrevolūcijas triju gadu ilgās un visnejēdzīgākās trakošanas visnospiestākās, visvairāk spaidītās, nomāktās, dažādu vajāšanu iebiedētās tautas masas atkal sāk pacelt galvu, atkal mostas un uzsāk cīņu. Nāves sodi, vajāšana, mežonīga izrēķināšanās, kas ilgst jau trīs gadus, iznīcinājusi desmitiem tūkstošu vienu patvaldības „ienaidnieku*1, ieslodzījusi cietumos un izsūtījusi trimdā simtiem tūkstošu citu, iebiedējusi vēl simtiem un simtiem tūkstošu trešo. Bet miljoni un desmiti miljonu tagad vairs nav lādi, kādi tie bija pirms revolūcijas. Nekad vēl Krievijas vēsturē šie miljoni nebija pieredzējuši tik pamācošas, uzskatāmas mācības, tādu atklātu šķiru cīņu. Ka šajos miljonos un desmitos miljonu ir sācies jauns dziļš, dobjš nemiers, to rāda šā gada vasaras streiki un nesenās demonstrācijās.

Tiklab revolūcijas sagatavošanas laikā, kā arī pašas revolūcijas laikā strādnieku streiki Krievijā bija visizplatītākais proletariāta cīņas līdzeklis, šās avangarda šķiras, kura ir vienīgā līdz galam revolucionārā šķira mūslaiku sabiedrībā. Ekonomiskie un politiskie streiki, te nomainot viens otru, te savijoties vienā nesaraujamā veselā vienībā, saliedēja strādnieku masas pret kapitālistu šķiru un pat-valdniecisko valdību, ienesa nemieru visā sabiedrībā, cēla cīņai zemniecību.

Kad 1895. gadā sākās nepārtraukti masu streiki, tas bija sākums lautas revolūcijas sagatavošanas posmam. Kad

1905. gada janvarī viena mēneša laikā streikotāju skaits pārsniedza 400 tūkstošus, tas bi ja pašas revolūci jas sākums. Visu triju revolūcijas gadu laikā streikotāju skaits, pakāpeniski krītot (gandrīz 3 miljoni 1905. g., I miljons

1906. gadā, s/4 miljona 1907. gadā), bija tik augsts, kā nekad vē) nebija bijis nevienā zemē pasaulē.

Kad 1908. gadā streikotāju skaits uzreiz krasi nokrita (176 tūkstoši) un vēl krasāk 1909. gadā (64 tūkstoši), tas nozīmēja pirmās revolūcijas jeb, pareizāk, revolūcijas pirmā posma beigas.

Un, lūk, ar šā gada vasaru atkal sākas uzplūdi. Ekonomisko streikotāju skaits pieaug un pieaug ļoti spēcīgi. Melnsimtnieciskās reakcijas pilnīgās kundzības posms ir beidzies. Sākas jaunu uzplūdu posms. Proletariats, kas — kaut ari ar lieliem pārtraukumiem — no 1905. līdz

1909. gadam atkāpās, savāc spēkus un sāk pāriet uzbrukumā. Lielāka rosība dažās rūpniecības nozarēs tūlīt rada arī lielāku rosību proletariāta cīņā.

Proletariats ir sācis. Citas, buržuāziskās, demokrātiskās iedzīvotāju šķiras un slāņi turpina. Mēreni liberālā, demokrātijai svešā I Domes priekšsēdētāja Muromceva nāve ir par iemeslu manifestāciju pirmajam biklajam sākumam. Ļeva Tolstoja nāve ir par iemeslu—pirmoreiz pēc ilga pārtraukuma — ielu demonstrācijām, kurās lielāko tiesu piedalās studenti, bet daļēji arī strādnieki. Ka Tolstoja bēru dienā ļoti daudzas fabrikas un rūpnīcas pārtrauca darbu, tas rāda demonstrative streiku sākumu, kaut arī ļoti nedrošu.

Pašā pēdējā laikā carisko cietumsargu zvērības, kuri Vologda un Zerentujā spīdzinājuši mūsu biedrus katordzniekus, kas vajāti par viņu varonīgo cīņu revolūcijā, ir radījušas vēl lielāku nemieru studentos. Visur Krievijā notiek sapulces un mītiņi, policija ar varu ielaužas universitātēs, piekauj studentus, arestē 1os, vajā avīzes par niecīgāko patieso vārdu attiecībā uz nemieriem un ar visu to tikai pastiprina nemierus.

Proletariats ir sācis. Demokrātiskā jaunatne turpina. Krievu tauta mostas uz jaunu cīņu, iet pretī jaunai revolūcijai.

Jau pats cīņas sākums atkal parādījis mums, ka ir dzīvi tie spēki, kas satricināja cara varu 1905. gadā un kas sagraus to šajā nākošajā revolūci jā. Jau pats cīņas sākums atkal parādījis mums masu kustības nozīmi. Nekādas vajāšanas, nekāda izrēķināšanās nevar apturēt kustību, ja ir

cēlušās masas, ja ir sākuši kustēties miljoni. Vajāšanas likai uzkurina cīņu, ierauj tajā arvien jaunas un jaunas cīnīlāju rindas. Nekādi teroristu atentāti nepalīdzēs apspiestajām masām, un nekādi spēki pasaulē neapturēs masas, kad tās celsies.

Tagad tās ir sākušas celties. Šie uzplūdi varbūt celsies strauji, varbūt celsies lēnām un ar pārtraukumiem, bet lie katrā ziņā ies pretī revolūcijai. Krievijas proletariats 1905. gadā gāja visu priekšgalā. Atceroties šo slaveno pagātni, proletariātam tagad jāsasprindzina visi spēki, lai atjaunotu, nostiprinātu, attīstītu savu organizāciju, savu partiju, Krievijas sociāldemokrātisko strādnieku partiju. Mūsu partija tagad pārdzīvo grūtas dienas, bet tā ir neuzvarama tāpat, kā neuzvarams ir proletariats.

Tad nu pie darba, biedri 1 Uzsāciel it visur organizāciju celšanu, strādnieku s.-d. partijas šūniņu radīšanu un nostiprināšanu, ekonomiskās un politiskās aģitācijas attīstīšanu. Pirmajā Krievijas revolūcijā proletariats iemācīja tautas masas cīnīties par brīvību, otrajā revolūcijā viņam jānoved masas līdz uzvaraiI

,.Rabnēaja Gazeta", 2. nr-, 1910. о• Iespiests pēc avīzes „Rabočaja

18. (31.) decembri Gazela“ teksta

KAS NOTIEK UZ LAUKIEM?

Avīzēs strīdas sakarā ar bijušā zemkopības ministra Jermolova jauno grāmatu par „pašreizējo ugunsgrēku epidēmiju Krievijā*1. Liberālā prese atzīmējusi, ka pēc revolūcijas ugunsgrēki uz laukiem nav mazinājušies, bet pastiprinājušies. Reakcionārās avīzes pievienojušās Jermo-lova klaigām un vaimanām par to, ka „dedzinātājus nc-soda“, par „teroru uz laukiem** utt. Ugunsgrēku skaits uz laukiem palielinājies ārkārtīgos apmēros: piemēram, no

1904. līdz 1907. g. Tambovas guberņā — divkārtīgi, Orlas—-2^1/2 reizes, Voroņežas — 3 reizes. „Daudzmaz turīgākie zemnieki** — raksta avīze „Novoje Vremja**, kas klanās valdības priekšā — „grib ierīkot viensētas, mēģina ieviest jaunu kulluru, bet viņi, tikpat kā ienaidnieka zemē, jūtas partizānu, lauku mežonīgo, patvaļīgo elementu ielenkti. Viņus dedzina un vajā, vajā un dedzina, „kaut vai pamet visu un bēdz, kurp acis rāda** “.

Nepatīkamās lietās nākas atzīties cara valdības piekritējiem I Mums, sociāldemokrātiem, jaunie dali ir interesanti kā vēl viens valdības melu un liberālās politikas nožēlojamās bezspēcības apliecinājums.

1905. g. revolūcija ir pilnīgi parādījusi, ka vēsture negrozāmi nosodījusi veco kārtību Krievijas sādžā. Nekāds spēks pasaulē nespēs šo kārtību nostiprināt. Kā to pārveidot? Zemnieku masas uz to atbildējušas ar savu sacelšanos

1905. gadā, atbildējušas ar savu deputātu starpniecību I un II Domē. Muižnieku zeme jāatņem muižniekiem bez maksas. Ja 30 000 muižniekiem (ar Nikolaju Romanovu priekšgalā) pieder 70 miljonu desetinu zemes, bet 10 miljoniem zemnieku sētu gandrīz tāds pats daudzums, tad, izņemot vergu jūgu, bezizejas nabadzību, postu un sastingumu visā tautas saimniecībā, nekas cits nevar iznākt. Un sociāldemokrātiskā strādnieku partija aicināja zemniekus uz revolucionāru cīņu. Visas Krievijas strādnieki ar saviem masu streikiem 1905. g. apvienoja un virzīja zemnieku cīņu. Liberāļu plāns — „samierināt" zemniekus ar muižniekiem, vienojoties par zemes „izpirkšanu par taisnīgu cenu", bija tukša, nožēlojama, nodevīga izgrozīšanās.

Kā Slolipina valdība grib pārveidot veco kārtību uz laukiem? Tā grib paātrināt pilnīgu zemnieku izputēšanu, saglabāt muižnieku zemi, palīdzēt niecīgai bagāto zemnieku saujiņai „ierīkoties viensētās", atraut cik vien iespējams vairāk obščinas zemes. Valdība sapratusi, ka visa zemnieku masa ir pret viņu, un tā cenšas rast sev sabiedrotos bagāto zemnieku vidū.

Lai realizētu valdības „reformu", vajadzīgi „20 mierīgi gadi" — kādreiz izteicies pats Stolipins. Par „mierīgumu" viņš dēvē zemnieku padevību, cīņas trūkumu pret varmācību. Bet bez zemes priekšnieku un citu varas orgānu varmācības, bez varmācības ik uz soļa, bez varmācības pār desmitiem miljoniem, bez viņu patstāvības vismazākās izpausmes apspiešanas Slolipina „reformu" nevar realizēt. Ne tikvien 20, bet pat trīs „mierīgus" gadus Stolipins nav nodibinājis un nevar nodibināt: lūk, tā nepatīkamā patiesība, ko cara kalpiem atgādinājusi bijušā ministra grāmata par ugunsgrēkiem uz laukiem.

Zemniekiem nav un nevar būt citas izejas no tā ārkārtīgā trūkuma, nabadzības, bada nāves stāvokļa, kādā viņus nostādījusi valdība, kā vienīgi ar proletariātu kopīga masu cīņa par cara varas gāšanu. Proletariāta spēku sagatavošana tādai cīņai, proletārisko organizāciju radīšana, attīstīšana, nostiprināšana — lūk, kāds ir KSDSP kārtējais uzdevums.

sjinhočaja Gozēta", 18. (81.) decembrī

2. nr., 1910. о■ Iespiests pēc avīzes „HaboČaja

Gazeta' 9 teksta

21 1C. sēj.

IVANS VASIĻJEVIČS BABUŠKINS

(NEKROLOGS)

Mēs dzīvojam nolādētos apstākļos, kad ir iespējama tāda lieta: izcils partijas darbinieks, partijas lepnums, biedrs, kas visu savu dzīvi nesavtīgi atdevis strādnieku lietai, bez vēsts pazūd. Un vistuvākie cilvēki, kā sieva un māte, vistuvākie biedri gadiem ilgi nezina, kas ar viņu nolicis: vai viņš mokās kaut kur katorgā vai gājis bojā kādā cietumā, vai arī varoņa nāvē miris kaujā pret ienaidnieku. Tā tas bija ar Ivanu Vasiļjeviču, kuru nošāvis Renen-kampfs. Par viņa nāvi mēs uzzinājām pavisam nesen.

Ne tikai sociāldemokrātam vien ir tuvs un dārgs Ivana Vasiļjeviča vārds. Visi, kas viņu pazina, mīlēja un cienīja to viņa enerģijas dēļ, par to, ka viņš nelietoja frāzi, viņa dziļā konsekventā revolucionarisma un kvēlās uzticības dēļ revolūcijas lietai. Būdams Pēterburgas strādnieks, viņš 1895. g. kopā ar citu apzinīgo biedru grupu enerģiski strādā aiz Ņevas Zaslavas Semjaņikova, Aleksandrova un Stikla rūpnīcas strādnieku vidū, organizē pulciņus, ierīko bibliotēkas un arī pats visu laiku dedzīgi mācās.

Visas viņa domas pievērstas tam, kā vēl paplašināt darbu. Viņš aklivi piedalās pirmās aģitācijas lapiņas sastādīšanā, ko izdeva S.-Pēterburgā 1894. gada rudenī, lapiņas Semjaņikova strādniekiem, un pats personīgi to izplata. Kad S.-Pēterburgā nodibinājās „Cīņas savienība strādnieku šķiras atbrīvošanai", Ivans Vasiļjevičs kļūst par vienu no tās aktivākajiem biedriem un strādā tajā līdz pat savam arestam. īdēju par politiskas avīzes nodibināšanu ārzemēs, kura kalpotu s.-d. partijas apvienošanai un nostiprināšanai, kopā ar viņu apsprieda viņa vecie Pēterburgas darba

biedri — ,,Iskras“ dibinātāji — un saņēma no viņa visdedzīgāko atbalstu. Kamēr Ivans Vasiļjevičs ir brīvībā, ,,Iskrai“ netrūkst pašu strādnieku korespondenču. Izskatiet „Iskras“ pirmos 20 numurus, visas šīs korespondences no Šujas, Ivanovo-Vozņesenskas, Orechovo-Zujevas un citām Krievijas centra vietām: gandrīz visas tās gājušas caur Ivana Vasiļjeviča rokām, kurš centās nodibināt visciešākos sakarus starp ,,Iskru“ un strādniekiem. Ivans Vasiļjevičs bija ,,Iskras“ viscītīgākais korespondents un tās kvēls piekritējs. No centrālā rajona Babuškins pārceļas uz dienvidiem, uz Jekaterinoslavu, kur viņu arestē un iesloga Aļeksandrovskas cietumā. No Aļeksandrovskas viņš, pārzāģējot loga restes, bēg kopā ar kādu citu biedru. Neprotot nevienu svešvalodu, viņš ar grūtībām nonāk Londonā, kur toreiz atradās ,,Iskras“ redakcija. Daudz kas tur tika pārrunāts, daudzi jautājumi kopīgi apspriesti. Bet Ivanam Vasiļjevičam neizdevās piedalīties partijas otrajā kongresā... cietums un trimda uz ilgu laiku izrāva viņu no ierindas. Augšup kāpjošais revolūcijas vilnis izvirzīja jaunus darba darītājus, jaunus partijas darbiniekus, bet Babuškins tanī laikā dzīvoja tālajos ziemeļos, Verchoļenskā, atrauts no partijas dzīves. Velti viņš laiku nešķieda, viņš mācījās, gatavojās cīņai, apmācīja savus trimdas biedrus strādniekus, centās tos padarīt par apzinīgiem sociāldemokrātiem un boļševikiem. 1905. g. izsludināja amnestiju, un Babuškins devās uz Krieviju. Bet tolaik arī Sibirijā mutuļoja cīņa, arī tur bija vajadzīgi tādi cilvēki kā Babuškins. Viņš iestājās Irkutskas komitejā un ar sparu metās darbā. Vajadzēja uzstāties sapulcēs, nodarboties ar sociāldemokrātisko aģitāciju un organizēt sacelšanos. Tanī laikā, kad Babuškins ar pieciem citiem biedriem — kuru vārdi mums nav kļuvuši zināmi — atsevišķā vagonā veda uz Citu lielu ieroču transportu, vilcienu panāca Renenkampfa soda ekspedicija un visus sešus bez kādas tiesas nekavējoties nošāva uz ātru roku izraktā kopējā kapa malā. Viņi mira kā, varoņi. Par viņu nāvi pastāstīja aculiecinieki zaldati un dzelzceļnieki, kuri brauca tajā pašā vilcienā. Babuškins krita par upuri cara opričņika zvēriskajai atriebībai, bet mirstot viņš zināja, ka darbs, kam viņš ziedojis visu savu dzīvi — neies bojā, ka to joprojām turpinās desmitiem, simtiem tūkstošu, miljoni citu roku, ka par šo darbu mirs citi biedri strādnieki, ka viņi cīnīsies tik ilgi, kamēr uzvarēs ...

Ir cilvēki, kas izgudrojuši un izplata pasaku par to, ka Krievijas sociāldemokrātiskā strādnieku partija esot ,,inteliģentu” partija, ka strādnieki no tās atrauti, ka Krievijā strādnieki esot sociāldemokrāti bez sociāldemokrātijas, ka tā esot bijis it sevišķi pirms revolūcijas un ievērojamā mērā arī revolūcijas laikā. Liberāļi šos melus izplata aiz naida pret to revolucionāro masu cīņu, ko

1905. g. vadīja KSDSP, bet no sociālistu vidus viens otrs šo melīgo teoriju pieņem neizpratnes vai vieglprātības dēļ. Šos liberāļu melus uzskatāmi apgāž Ivana Vasiļjevica Babuškina biogrāfijā, šā strādnieka iskrieša desmitgadējā sociāldemokrātiskā darbība. I. V. Babuškins ir viens no tiem apzinīgajiem strādniekiem, kas JO gadu pirms revolūcijas iesāka organizēt sociāldemokrātisko strādnieku partiju. Bez Šādu progresivu strādnieku nenogurstoša, varonīgi neatlaidīga darba proletariāta masās KSDSP nebūtu varējusi pastāvēt ne vien desmit gadu, bet pat desmit mēnešu. Tikai pateicoties šādu apzinīgu strādnieku darbībai, tikai pateicoties viņu atbalstam, KSDSP 1905. g. izauga par partiju, kura lielajās oktobra un decembra dienās nesaraujami saplūda ar proletariātu, kura šās saites saglabāja strādnieku deputātu personā ne vien II, bet arī III melnsimtnieciskajā Domē.

Liberāļi (kadeti) grib padarīt par tautas varoni nesen mirušo I Domes priekšsēdētāju S. Л. Muromcevu. Mēs, sociāldemokrāti, nedrīkstam palaist garām gadījumu, neizteikuši savu nicināšanu un naidu cara valdībai, kura vajāja pat tādus mērenus un nekaitīgus ierēdņus kā Muromcevs. Muromcevs bija tikai liberals ierēdnis. Viņš nebija pat demokrāts. Viņš baidījās no masu revolucionārās cīņas. Viņš gaidīja Krievijai brīvību nevis no tādas cīņas, bet no cara patvaldības labās gribas, no izlīguma ar šo krievu tautas visniknāko un nežēlīgāko ienaidnieku. Smieklīgi ir tādus cilvēkus uzskatīt par Krievijas revolūcijas tautas varoņiem.

Hei tādi lautas varoņi ir. Tie ir Babuškinam līdzīgi cilvēki. Tie ir cilvēki, kas nevis gadu, nevis divus, bet veselus 10 gadus pirms revolūcijas pilnīgi ziedojuši sevi cīņai par strādnieku šķiras atbrīvošanos. Tie ir cilvēki, kas nav savus spēkus izšķieduši vienpatņu veltīgos teroristiskos pasākumos, bet kas neatlaidīgi, nelokāmi strādājuši proletariāta masās, palīdzot tām attīstīt viņu apziņu, viņu organizāciju, viņu revolucionāro pašdarbību. Tie ir cilvēki, kas nostājās bruņotās masu cīņas priekšgalā pret cara patvaldību, kad iestājās krize, kad uzliesmoja revolūcija, kad sakustējās miljoni un miljoni. Viss, kas tika atkarots no cara valdības, tika atkarots vienīgi ar masu cīņu, masu, kuras vadīja tādi cilvēki kā Babuškins.

Bez tādiem cilvēkiem krievu tauta uz visiem laikiem paliktu vergu tauta, kalpu tauta. Ar tādiem cilvēkiem krievu tauta iekaros sev pilnīgu atbrīvošanos no katras ekspluatācijas.

Jau pagājuši pieci gadi kopš 1905. gada decembra sacelšanās. Svinēsim šo gadadienu, atceroties apzinīgos strādniekus, kas krituši kaujā pret ienaidnieku. Mēs griežamies ar lūgumu pie biedriem strādniekiem vākt un sūtīt mums atmiņas par toreizējo cīņu un papildziņas par Babuškinu, kā arī par citiem strādniekiem sociāldemokrātiem, kas kri-tuši 1905. g. sacelšanās laikā. Mēs gribam izdot brošuru, kas veltīta tādu strādnieku dzīves aprakstam. Tāda brošūra būs labākā atbilde visiem mazticīgajiem un Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas nozīmes noniecinātajiem. Tāda brošūra būs labākā lasāmviela jaunajiem strādniekiem, kas no tās mācīsies, kā jādzīvo un jārīkojas katram apzinīgam strādniekam.

,,Rabočaja Gazeta”. 2. nr., 1910. g. Iespiesta pēc avīzes ,.Rabočaja

18. (31.) decembrī Gazela'* teksta

CENTRĀLAJAI KOMITEJAI

Attiecībā uz mūsu iesniegumu 109 pastāv (un likvidatori golosieši tīšām izplata) nepatiesas baumas, kurām mēs uzskatām par savu pienākumu nostādīt pretim īsu paskaidrojumu par lietas būtību un mūsu uzskatiem.

Formāli lieta ir tāda, ka 1910. I plēnumā tika noslēgts frakcijas līgums ar partiju. Pēc līguma mūsu frakcija apņēmās izformēties, ja izformēsies pārējās frakcijas. Noteikums nav izpildīts. Mēs atjaunojam savu brīvību cīnīties pret liberāļiem un anarehistiem, kurus atbalsta „samieri-nātāju“ vadonis Trockis. Naudas jautājumam mēs piešķiram mazsvarīgu nozīmi, lai gan mēs, protams, nedomājam naudu atdot likvidatoru+anarchistu+Trocka bloka frakcijai, nemaz neatsakoties no savas tiesības atmaskot starptautiskās sociāldemokrātijas priekšā šo bloku, tā l'inancialos „pamatus" (daudzinātie vperjodiešu „fondi", kurus no atmaskošanas sarga Trockis un golosieši) utt^54

Būtībā mēs atsakāmies no atbildības par to palīdzību partijas dezorganizēšanai, kādu devusi ,,samiernieciskā“ politika (t. i., kas izdabāja golosiešiem liberāļiem un vperjodie-šiem anarehistiem). Lapiņā „Likvidatoru ,,Balss“ pret partiju“ jau pirms СО 12. nr-a iznākšanas mēs partiju oficiāli un atklāti brīdinājām par sazvērestību pret partiju^55.

Ja kādam šie vārdi šķita pārspīlējums, tad notikumi pilnīgi un burtiski ir apstiprinājuši to, ko mēs sacījām. Likvidatori liberāļi nostiprinājušies ārpus partijas, nodibinājuši frakciju („Naša Zarja“, „Vozroždeņije^11, „Djelo Zizņi^11), kas ir sociāldemokrātijai pilnīgi naidīga un gatava izjaukt partijas darbu IV Domes vēlēšanās. Golosieši palīdzēja Potresovu kgiem un Ko ārdīt partiju, jaucot un bremzējot no iekšienes centrālo iestāžu darbu. CK ārzemju birojs — vienīgais pastāvīgais praktiskais organs — nokļuva likvidatoru rokās daļēji tāpēc, ka Bunds un latvieši bija bezspēcīgi, daļēji tāpēc, ka golosiešiem tieši palīdzēja šo nacionālo organizāciju likvidatoriskie elementi. CK ĀB ne vien neko nedarīja, lai apvienotu partijniekus ārzemēs, ne vien ne ar ko nepalīdzēja cīņā pret golosiešiem un vperjo-diešiem, bet slēpa antipartejiskos anarehistu „fondus^11 un liberāļu pasākumus.

Vperjodieši ar Trocka un avīzes „Golos^11 „samierinošo^11 atbalstu nostiprinājās par frakciju ar transportu, aģentūru. kļūdami pēc plēnuma 1910. I daudzreiz spēcīgāki.

Tas, kas jau plēnumā iezīmējās pilnīgi skaidri (piemēram, Trocka-f-golosiešu atbalsts anarehistiskajai skolai), attīstījās līdz galam. Liberāļu un anarehistu bloks ar samierinātāju atbalstu nekaunīgi grauj partijas atliekas no ārienes un palīdz dezorganizēt to no iekšienes. Formālismā spēle ar golosiešu un trockis tu „uzaicināšanu^11 centros galīgi novājina jau tā novājinātos partijniekus.

Atsakoties no atbildības par šo spēli, mēs ārpus tās realizēsim mūsu partejisko līniju uz tuvināšanos ar pļechano-viešiem un nesaudzīgu cīņu pret bloku. Pats par sevi saprotams, ka mēs visādi atbalstīsim visus CK pasākumus, ja tai izdosies sapulcēties Krievijā, atjaunot Krievijā centrālo aparalu, radīt partijas organizatorisko bāzi (likvidatoriskā CK ĀB vielā) ārzemēs un sākt strādāt pret liberāļiem un anarehistiem.

Nobeigumā pāris vārdus par šķel Hanos, ar ko baida „samierinātāji^11. Šķelšanās de facto* pašlaik jau ir pilnīga, jo potresovieši un vperjodieši ir pilnīgi atšķēlušies un partijas līnijai tos neviens vairs nepievērsīs. Ja CK viņus

— faktiski, īstenībā. Reti.

noteikti nosodīs kā liberāļus un anarchistus, šķelšanās de jure* nebūs, jo savu līniju tie nespēj aizstāvēt. Ja centri pārstās rotaļāties ar liberāļu, Potresova (golosiešu) un vperjodiešu, kalpu „uzaicināšanu", tad šķelšanās de jure nebūs un strādnieki galīgi pametīs ir polresoviešus, ir vperjodiešus. Cita politika ieildzinās šķelšanos, uzmundrinot potresoviešus un vperjodiešus. Kas attiecas uz mums, tad mēs kā boļševistiskā virziena pilnvarotie pārstāvji, kuru vadošo nozīmi atzinis 1910. 1 plenums, no šās „citas" politikas pilnīgi novēršamies.

Boļševistiskā virziena pārstāvji, kuri plēnumā parakstījuši ar CK līgumu un kuri pilnvaroti (uz Meškovska pilnvaras pamata) to lauzt.

Sarakstīts 1910. g. decembri Pirmoreiz iespiests 1933. g. Ļeņina

rakstu un materiālu krājumā XXV Iespiests pēc rokraksta

— juridiski. lied.

„IEBILDUMU" VAROŅI^110

Tikko kā mūsu saņemtā Potresova kga un Ko žurnālā „Naša Zarja“ desmitā burtnīciņa sniedz tik pārsteidzošus bezrūpības, pareizāk: neprincipialitates paraudziņus Ļeva Tolstoja novērtēšanā, ka pie tiem nepieciešams nekavējoties kaut vai īsumā pakavēties.

Lūk, Potresova pulka jaunā karotāja V. Bazarova raksts. Redakcija ar šā raksta „atsevišķām tezēm“ neesot vienis pratis, nenorādot, protams, kādas šīs tezes ir. Jo jucekļa maskošanai tā taču ir daudz ērtāk! Kas uz mums attiecas, tad mums grūti norādīt uz tādām šā raksta tēzēm, par kurām varētu nesašust cilvēks, kas kaut cik cienī marksismu. „Mūsu inteliģence, — raksta V. Bazarovs, — nevarīga un gļēva, par kaut kādu bezveida garīgu un morālisku zaņķi kļuvusi, garīgas trunēšanas pēdējo pakāpi sasniegusi, vienprātīgi atzinusi Tolstoju — visu Tolstoju — par savu sirdsapziņu". Tā nav patiesība. Tā ir frāze. Mūsu inteliģence vispār un žurnālā „Naša Zarja“ inteliģence it īpaši ir ļoti līdzīga „gļēvajai", bet Tolstoja novērtējumā tā nekādu „vienprātību" nav parādījusi un nevarēja parādīt, visu Tolstoju tā nekad pareizi nav novērtējusi un nevarēja novērtēt. Un tieši vienprātības trūkumu masko ar dziļi liekulīgu, pilnīgi avīzes „Novoje Vremja“ cienīgu frāzi par „sirdsapziņu". Bazarovs nevis cīnās pret „zaņķi", bet atbalsta zaņķi.

Bazarovam „gribas atgādināt dažu labu netaisnību (!!) pret Tolstoju, par kuru vainojami Krievijas inteliģenti vispār, bet mēs, dažādu nokrāsu radikāļi, it sevišķi". Šeit patiesība ir līkai tas, ka Bazarovs, Potresovs un Ko tieši arī ir „dažādu nokrāsu radikaļi“, kas tādā mērā atkarīgi no vispārējā ,,zaņķa“, ka tai laikā, kad visnepiedodamākā kārtā tiek noklusētas Tolstoja pasaules uzskata galvenās nekonsekvences un vājās puses, viņi glaimīgi un bikli skrien „visiem" pakaj, brēkdami par „netaisnību" pret Tolstoju. Viņi negrib sevi apreibināt „ar to mūsu vidū ļoti izplatīto narkozi, ko Tolstojs dēvē par „strīda niknumu" ", — tās ir tieši tādas runas, tādas dziesmas, kādas vajadzīgas mietpilsoņiem, kuri ar bezgalīgu nicināšanu novēršas no strīda vienalga par kādiem pilnīgi un konsekventi aizstāvamiem principiem.

„Tolstoja galvenais spēks arī ir tas, ka viņš, izgājis cauri visām mūslaiku izglītotajiem cilvēkiem tipiskās trunēšanas pakāpēm, mācējis atrast sintēzi..Nav tiesa. Tieši sintēzi Tolstojs nav mācējis, pareizāk: nav varējis atrast nedz sava pasaules uzskata filozofiskajos pamatos, nedz savā sabiedriski politiskajā mācībā. „Tolstojs ir pirmais (!), kas objek-tivizējis, t. i., radījis ne vien sev, bet arī citiem, to tīri cilvēcisko (kursivs visur Bazarova paša) reliģiju, par kuru Konts, Feierbachs un citi mūslaiku kultūras pārstāvji varēja tikai subjektivi (!) sapņot", utt., utt.

Tādas runas ir ļaunākas nekā parastais mietpilsonis-kums. Tās ir „zaņķa" izgreznošana ar neīstām puķēm, kas var tikai maldināt cilvēkus. Vairāk nekā pirms pusgadsimta Feierbachs, nemācēdams „atrast sintēzi" savā pasaules uzskatā, kas daudzējādā ziņā bija vācu klasiskās filozofijas „pēdējais vārds", sapinās tajos „subjektīvajos sapņos", kuru negativo nozīmi sen jau bija novērtējuši paliesi progresivie „mūslaiku kultūras pārstāvji". Pasludināt tagad, ka Tolstojs „ir pirmais, kas objektivizējis" šos „subjektīvos sapņus", nozīmē aiziet to nometnē, kuri rāpjas atpakaļ, nozīmē glaimot mietpilsoniskumam, nozīmē piebalsot vechovismam.

„Pats par sevi saprotams, ka Tolstoja nodibinātajai kustībai (!?) ir jāpāreieš dziļas pārmaiņas, ja tai patiešām lemta liela pasaulvēslu-riska loma: zemnieku patriarchates sadzīves idcalizacija, tieksme uz naturālo saimniecību un daudzas citas tolstojisma utopiskās īpašības, kuras pašreiz izvirza (I) pirmajā vietā un kuras šķiet esam visbūtiskākās, patiesībā ir tieši subjektivi elementi, kas nav cieši saistīti ar Tolstoja „reliģijas^11 pamatiem".

Tātad Tolstojs ir „objektivizējis^11 Feierbacha „subjektivos sapņus^11, bet tas, ka Tolstojs savos ģeniālajos daiļdarbos un savā pretrunu pilnajā mācībā ir atspoguļojis pagājušā gadsimta Krievijas ekonomikas raksturīgās īpatnības, kuras utzīmē Bazarovs, tas „tieši ir subjektivie elementi^11 viņa mācībā. Lūk, ko nozīmē ar pirkstu trāpīt debesīs. Bet arī jāsaka: „nevarīgajai un gļēvajai inteliģencei^11 (utt., kā citēts iepriekš) nav nekā patīkamāka, vēlamāka, mīļāka, nav nekā, kas vēl vairāk veicinātu viņas gļēvumu, kā šo Tolstoja „objektivizēto^11 Feierbacha „subjektivo sapņu^11 cildināšana un šī uzmanības novēršana no tiem konkrētajiem vēsturiski ekonomiskajiem un politiskajiem jautājumiem, kuri „pašlaik izvirzās pirmajā vietā^111

Saprotams, ka Bazarovam sevišķi nepatīk „asā kritika^11, kādu „radikālajā inteliģencē^11 izraisīja mācība par ne-pretošanos ļaunumam. Bazarovam „ir skaidrs, ka par pasivitāti un kvictismu te nenākas runāt^11. Paskaidrojot savu domu, Bazarovs atsaucas uz pazīstamo pasaku par „Muļķa Tvanu^11 un ieteic lasītājiem „iedomāties, ka pret muļķiem zaldātus sūta nevis Tarakanijas cars, bet viņu pašu valdnieks Ivans, kas kļuvis gudrāks, ka ar šo zaldatu palīdzību, kuri savervēti no pašu muļķu vidus un kuri tātad garīgi viņiem tuvi, Ivans grib savus pavalstniekus piespiest izpildīt kādas netaisnīgas prasības. Pilnīgi acīm redzams, ka gandrīz neapbruņotajiem un kara mākslā neapmācītajiem muļķiem nav pat ko sapņot par Ivana karaspēka fizisku uzvarēšanu. Pat tai gadījumā, ja muļķi visenerģiskākā veidā „pretojas ar vardarbību^11, viņi Ivanu var uzvarēt nevis ar fizisku, bet vienīgi ar morālisku ietekmi, t. i., vienīgi ar Ivana karaspēka zaldatu tā saukto „demoraliza-ciju“ “... „Muļķu pretošanās ar vardarbību dod tos pašus rezultātus (bet tikai sliktākus un ar lielākiem upuriem) kā pretošanās bez vardarbības^11... „Nepretošanās ļaunumam ar vardarbību vai vispār līdzekļa un mērķa harino nija (!!) nemaz nav tāda ideja, kas piemīt tikai ārpus sabiedrības stāvošiem morales sludinātājiem. Šī ideja ir katra viengabalaina pasaules uzskata nepieciešama sastāvdaļa^11.

Tā prāto Potresova pulka jaunais kārotājs. Iztirzāt šeit viņa prātojumus mēs nevaram, un, taisnību sakot, pietiek pirmoreiz vienkārši atstāstīt no tiem galveno un piebilst trīs vārdus: tas — tīrais vechovisms.

No beigu akordiem kantatē par tematu, ka ausis neaug augstāk par pieri: „Mūsu vājību nevajag tēlot kā spēku, kā pārākumu pār Tolstoja ,,kvielismu“ un „ierobežotām prāta spējām" (bet pār prātojumu nekonsekvenci?). To nevajag sacīt ne vien tāpēc, ka tas runā pretim patiesībai, bet arī tāpēc, ka tas neļauj mums mācīties no mūslaiku visdižākā cilvēka".

Tā, tā. Tikai nevajag, kungi, dusmoties un atbildēt ar smieklīgu bravadi un lamāšanos (kā Potresova kgs žurnālā „Naša Zarja" 8. un 9. nr-ā), ja jūs svētī, ar jums ir vienis prātis un jūs skūpsta Izgojevi. No šiem skūpstiem neattīrīties ne vecajiem, ne jaunajiem Potresova pulka karotājiem.

Šā pulka ģenerālštābs Bazarova rakstam pievienojis „diplomātisku" iebildumu. Bet Ņevedomska kga ievadraksts, kas ievietots bez kāda iebilduma, nav daudz labāks. „Uzsūcis sevī, — raksta šis mūslaiku inteliģences daiļrunātājs, — un pabeigtā veidā iemiesojis lielā laikmeta, kad Krievijā krita verdzība, galvenās aspiracijas un tieksmes, Ļevs Tolstojs bija arī tīrākais un pabeigtākais vispār cilvēciskā ideoloģiskā principa — sirdsapziņas principa iemiesojums".

Bum, bum, bum... Uzsūcis sevī un pabeigtā veidā iemiesojis deklamācijas galvenos paņēmienus, kādi piemīt liberāli buržuāziskajai publicistikai, M. Ņevedomskis ir arī tīrākais un pabeigtākais vispār cilvēciskā ideoloģiskā principa — liekvārdības principa iemiesojums.

Vēl viens, pēdējais stāsts:

„Visi šie Tolstoja pielūdzēji Eiropā, visi šie dažādu nosaukumu Anatoli Fransi un deputātu palatas, kas vēl nesen ar milzīgu balsu vairākumu balsojušas pret nāves soda atcelšanu, bet kas tagad, pieceļoties kājās, godinājušas dižo viengabalaino cilvēku, visa tā viduvējības, nenoteiktības, iebildumu valstība — cik dižena, cik varena, kā no viengabala tīra metālā liela figūra viņu priekšā stāv šis Tolstojs, šis vienotā principa dzīvais iemiesojums".

Ufl Runā skaisti — bet viss 1as lāču ir meli. Ne no viengabala, ne no tīra un ne no metālā ir lieta Tolstoja figūra. Un „visi šie" buržuāziskie pielūdzēji tieši nevis par „viengabalainību", bet tieši par viengabalainības trūkumu „godināja" viņa piemiņu, „pieceļoties kājās".

Tikai vienu vienīgu labu vārdiņu nejauši izpļāpājis Ņcvedomska kgs. Šis vārdiņš — iebildums — tikpat labi alestē kungus no žurnālā „Naša Zarja", kā viņus atestē iepriekš minētais V. Bazarova inteliģences raksturojums. Mūsu priekšā visnotaļ un pilnīgi ir „iebildumu" varoņi. Potresovs iebilst, ka viņš neesot vienis prātis ar machis-liem, lai gan aizstāv tos. Redakcija iebilst, ka tā neesot vienis prātis ar Bazarova „atsevišķām tēzēm", lai gan katram skaidrs, ka runa te nav par atsevišķām tēzēm. Potresovs iebilst, ka viņu apmelojis Izgojevs. Martovs iebilst, ka viņš neesot pilnīgi vienis prātis ar Potresovu un ķevieki, lai gan tieši tiem viņš uzticīgi politiski kalpo. Visi kopā viņi iebilst, ka neesot vienis prātis ar Čerevaņinu, lai gan vairāk atzīst viņa otro likvidatorisko grāmatiņu, kas vēl vairāk padziļina viņa pirmā lolojuma „garu". Čereva-ņins iebilst, ka neesot vienis prātis ar Maslovu. Maslovs iebilst, ka neesot vienis prātis ar Kautski.

Visi kopā viņi ir vienis prātis tikai par to, ka viņi nav vienis prātis ar Pļechanovu un ka viņš, it kā pats nevarēdams izskaidrot savu tagadējo tuvināšanos saviem vakardienas ienaidniekiem, apmelodams apsūdzot viņus likvida-torismā.

Nav nekā vienkāršāka par šās tuvināšanās izskaidrošanu, ko nesaprot iebildumu cilvēki. Kad mums bija lokomotive, mums bija vislielākās domstarpības par to, vai šās lokomotīves stiprumam, kurināmā krājumam ult. atbilst, teiksim, 25 vai 50 verstu ātrums stundā. Strīdējāmies par to kā jau par katru jautājumu, kas stipri uztrauc, karsti un nereti saniknodamies. Šis strīds — noteikti katrā, jautājumā, par ko tas izraisījās — bija visiem redzams, visiem atklāts, izteikts līdz galam, neapslēpts ne ar kādiem „iebildumiem". Un nevienam no mums neienāk prātā kaut ko ņemt atpakaļ vai činkstēt par „strīda niknumu". Bet, kad lokomotivei gadījies salūzt, kad tā gul purvā un visapkārt tai ir „iebildumu" inteliģenti, kas nelietīgi smīn par to, ka „nav pat ko likvidēt", jo lokomotives vairs nav, tad mūs, vakardienas „saniknotos strīdniekus", tuvina viens kopīgs darbs. Ne no kā neatsakoties, neko neaizmirstot, nedodot

nekādus solījumus par domstarpību izzušanu, mēs kopējo darbu darām kopīgi. Visu vērību un visus spēkus mēs veltījam, lai pieceltu lokomotīvi, lai to atjaunotu, darītu stiprāku, spēcīgāku, dabūtu uz sliedēm — par kustības ātrumu un par vienu vai otru pārmiju pagriezienu mēs savā laikā paspēsim vēl pastrīdēties. Pašreizējais uzdevums mūsu grūtajos laikos ir radīt kaut ko tādu, kas spētu dot pretsparu „iebildumu" cilvēkiem un „gļēvajiem inteliģentiem", kuri tieši un netieši atbalsta valdošo „zaņķi". Pašreizējais uzdevums ir rakt, kaut arī vissmagākos apstākļos, rūdu, iegūt dzelzi, liet marksistiskā pasaules uzskata un šim pasaules uzskatam atbilstošas virsbūves tēraudu.

лг1910. cr. decembris Paraksts: V. /.

Iespiests pēc žurnālā „A/isf* teksta

PARTIJAS IEKŠĒJĀS CĪŅAS VĒSTURISKA NOZĪME KRIEVIJA^111

Virsrakstā minēto tematu skar Trocka un Martova raksti žurnālā „Neue Zeit“[56] 50. un 51. nr-ā. Martovs izskaidro meņševisma uzskatus. Trockis velkas līdzi meņševikiem, maskodamies ar sevišķi skanīgu frāzi. Martovam „krievu pie-redzc“ izpaužas tā, ka „blankistiskais un anarchistiskais nekulturalums uzvarējis marksistisko kulturalumu“ (lasi: bojševisms uzvarējis meņševismu). „Krievijas sociāldemokrātijā pārāk centīgi runājusi „krieviski“ atšķirībā no „vis-pār eiropiskiem“ taktikas paņēmieniem. Trockim „vēstures filozofija^56' ir tāda pati. Cīņas cēlonis — „marksistiskās inteliģences pielāgošanās proletariāta šķiras kustībai". Pirmajā vietā izvirzās „sektantisma gars, inleliģentiskais individuālisms, ideoloģiskais fetišisms". „Ciņa par politiski nenobriedušā proletariātu ietekmēšanu“ — lūk, kur lietas būtība.

Teorija, kas bolševisma cīņā pret meņševismu redz cīņu par nenobriedušā proletariāta ietekmēšanu, nav jauna. Mēs sastopam to kopš 1905. gada (ja ne kopš 1903.) neskaitāmi daudzās grāmatās, brošūrās, liberālās preses rakstos. Martovs un Trockis vācu biedriem pasniedz marksistiski izkrāsotus liberāļu uzskatus.

Protams, Krievijas proletariats politiski ir daudz mazāk nobriedis nekā Rietumeiropas proletariats. Bet no visām Krievijas sabiedrības šķirām tieši proletariats 1905.—1907. gadā parādīja vislielāko politisko nobriedumu. Krievijas liberālā buržuāzijā, kas pie mums izturējās tikpat neģēlīgi, bailīgi, muļķīgi un nodevīgi kā vācu buržuāzijā 1848. g., tieši tāpēc neieredz Krievijas proletariātu, ka tas 1905. gadā, kā izrādījās, politiski bija pietiekami nobriedis, lai izrautu kustības vadību no šās buržuāzijas rokām, lai nesaudzīgi atmaskotu liberāļu nodevību.

„Ilūzija" ir domāt, — saka Trockis, — itin kā meņše-visms un boļševisms būtu „laiduši dziļas saknes proletariāta dzīlēs". Tas ir to skanīgo, bet tukšo frāžu paraudziņš, kurās tāds meistars ir mūsu Trockis. Nevis „proletariāta dzīlēs", bet Krievijas revolūcijas ekonomiskajā saturā ir meņševiku un boļševiku domstarpību saknes. Ignorēdami šo saturu, Martovs un Trockis ir atņēmuši sev iespēju saprast partijas iekšējās cīņas vēsturisko nozīmi Krievijā. Lietas būtība nav tā, vai domstarpību teorētiskie formulējumi ir dziļi iespiedušies vienos vai otros proletariāta slāņos, bet gan tā, ka 1905. gada revolūcijas ekonomiskie apstākļi proletariātu nostādīja naidīgās attiecībās pret liberālo buržuāziju — ne vien jautājumā par strādnieku dzīves apstākļu uzlabošanu, bet arī agrarā jautājumā, visos revolūcijas politiskajos jautājumos ult. Runāt par virzienu cīņu Krievijas revolūcijā, piespraužot etiķetes: „sektantisms", „nekulturalums" u. tml., un ne vārda neminēt par proletariāta, liberālās buržuāzijas un demokrātiskās zemniecības galvenajām ekonomiskajām interesēm — nozīmē noslīdēt līdz vulgāro žurnālistu līmenim.

Lūk, piemērs. „Visā Rietumeiropā, raksta Martovs, zemnieku masas uzskata par derīgām savienībai (ar proletariātu) tikai tiktāl, ciktāl tās iepazīstas ar kapitālistiskā apvērsuma smagajām sekām zemkopībā; bet Krievijā iztēlojuši sev ainu par skaitā nespēcīgā proletariāta apvienošanos ar 100 miljoniem zemnieku, kuri vēl nav izjutuši vai vēl gandrīz nav izjutuši kapitālisma „audzinošo" iedarbību un tāpēc nav vēl bijuši kapitālistiskās buržuāzijas skolā".

Martovam tā nav pārteikšanās. Tas ir visu meņševisma uzskatu centrālais punkts. Ar šīm idejām caur un cauri piesātināta Krievijas revolūcijas oportunistiskā vēsture, kas iznāk Krievijā Polresova, Martova un Maslova redakcijā („Sabiedriskā kustība Krievijā XX gadsimta sākumā"). Meņševiks Maslovs šīs idejas izteicis vēl spilgtāk, sacīdams

Sā ,,darba“ kopsavilkuma rakstā: „Proletariāta un zemniecības diktatūra būtu pretrunā ar visu saimnieciskās attīstības gaitu“. Tieši te meklējamas boļševisma un meņševisma domstarpību saknes.

Martovs kapitālisma skolu samainījis ar kapitālistiskās buržuāzijas skolu (iekavās jāsaka: citas buržuāzijas, izņemot kapitālistisko, pasaulē nemaz nav). Kas ir kapitālisma skola? Tas, ka kapitālisms izrauj zemniekus no lauku idiotisma, sapurina tos un grūž cīņā. Kas ir „kapitālistiskās buržuāzijas^11 skola? Tas, ka „1848. gada Vācijas buržuāzijā bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem nodod zemniekus, savus visdabiskākos sabiedrotos, bez kuriem tā bezspēcīga pret muižniecību^11 (K. Markss „Jaunajā Reinas Auīzē" 1848. g. 29. jūlijā)112. Tas, ka Krievijas liberālā buržuāzijā 1905.—1907. gadā sistemātiski un noteikti nodeva zemniekus, faktiski pāriedama muižnieku un carisma pusē pret cīnītājiem zemniekiem, lika tiešus šķēršļus zemnieku cīņas attīstībai.

Maskodamies ar „marksistiskiem^11 vārdiņiem, ka kapitālisms „audzina^11 zemniekus, Martovs aizstāv uzskatu, ka zemniekus (kuri revolucionāri cīnījās pret muižniecību), „audzina“ liberāļi (kas zemniekus nodeva muižniekiem).

Tā arī ir marksisma samainīšana ar liberālismu. Tas arī ir ar marksistiskām frāzēm izpušķots liberalisms. Bebeļa vārdi Magdeburgā, ka sociāldemokrātu vidū ir nacionalli-beraļi, ir pareizi ne tikai attiecībā uz Vāciju vien.

Jāatzīmē vēl tas, ka Krievi jas liberālismā idejisko vadoņu vairākums ir mācījies no vācu literatūras un speciāli pārnes uz Krieviju Brentano un Zombarta „marksismu^11, kas atzīst „kapitālisma skolu^11, bet noliedz revolucionārās šķiru cīņas skolu. Visi Krievijas konlrrevolucionarie liberāļi, Struve, Bulgakovs, Franks, Izgojevs un Ko dižojas ar tādām pašām „marksistiskām^11 frāzēm.

Tā laikmeta Krieviju, kad zemnieki sacēlās pret feodālismu, Marlovs salīdzina ar „Rietumeiropu^11, kas ļoti sen jau likusi galā ar feodālismu. Tā ir fenomenālā vēsturiskās perspektīvas sagrozīšana. Vai „visā Rietumeiropā^11 ir sociālisti, kuru programā būtu prasība: „atbalstīt zemniecības revolucionāro cīņu līdz pat muižnieku zemes konfiska-cijai“lts<l Nav. „Visā Rietumeiropā^11 sociālisti nepavisam

22 16. sčj.

neatbalsta sīksaimniekus viņu cīņā par zemes īpašumu pret lielsaimniekiem. Kur ir starpība? Tur, ka „visā Rietumeiropā^11 jau sen izveidojusies un galīgi nostiprinājusies buržuāziskā iekārta, konkrēti — buržuāziskās agrarās attiecības, bet Krievijā tieši tagad revolūcija notiek tā dēļ, kā izveidosies šī buržuāziskā iekārta. Martovs atkārto liberāļu novazāto paņēmienu, kuri periodam, kad notiek revolucionāri konflikti konkrēta jautājuma dēļ, vienmēr nostāda pretim tādus periodus, kad revolucionāru konfliktu nav, jo pats jautājums jau sen atrisināts.

Meņševisma traģikomēdija jau ir tieši tā, ka revolūcijas laikā tam bija jāpieņem tezes, kas ar liberālismu nav samierināmas. Ja mēs atbalstām „zemniecības^11 cīņu par zemes konfiskāciju, tātad mēs atzīstam uzvaru par iespējamu, par ekonomiski un politiski izdevīgu strādnieku šķirai un visai tautai. Bet proletariāta vadītās „zemniecības^11 uzvara cīņā par muižnieku zemes konfiskāciju jau arī ir proletariāta un zemniecības revolucionārā diktatūra. (Atcerēsimies Marksa vārdus 1848. g. par diktatūras nepieciešamību revolūcijā un Meringa pamatoto zobošanos par cilvēkiem, kas apvainoja Marksu, ka viņš ar diktatūras nodibināšanu esot gribējis realizēt demokrātiju 114.)

Pašos pamatos nepareizs ir uzskats, it kā šo šķiru diktatūra „ir pretrunā ar visu saimnieciskās attīstības gaitu^11. Tieši otrādi. Tikai tāda diktatūra līdz pēdējam puteklītim noslaucītu visas feodālismā atliekas, nodrošinātu ražošanas spēku visātrāko attīstību. Gluži otrādi, liberāļu politika šo lietu nodod krievu junkuru rokās, kuri simtkārtīgi palēnina Krievijas „saimnieciskās attīstības gaitu^11.

1905.—1907. gadā pretruna starp liberālo buržuāziju un zemniecību atklājās pilnīgi. 1905. g. pavasarī un rudenī, kā arī 1906. g. pavasarī, zemnieku sacelšanās aptvēra no ‘h līdz V2 centrālās Krievijas apriņķu. Zemnieki nopostīja apmēram 2 000 muižnieku muižas (diemžēl tas nav vairāk par Vjs no tā, ko vajadzēja nopostīt). Tikai proletariats nesavtīgi palīdzēja šajā revolucionārajā cīņā, vispusīgi virzīja to, vadīja to, apvienoja to ar saviem masu streikiem. Liberālā buržuāzijā nekad, ne reizi netika palīdzējusi revolucionārajā cīņā, uzskatīdama par labāku „nomierināt^11 zemniekus un „samierināt^11 tos ar muižniekiem un caru.

Pēc tam abās pirmajās Domēs (1906. un 1907. g.) parlamenta arēnā atkārtojās tas pats. Visu laiku liberāļi bremzēja zemnieku cīņu, nodeva tos, un tikai strādnieku deputāti vadīja un atbalstīja zemniekus pret liberāliem. Liberāļu cīņa pret zemniekiem un sociāldemokrātiem pilda visu 1 un II Domes vēsturi. Boļševisma un meņševisma cīņa nesaraujami saistīta ar šo vēsturi kā cīņa liberāļu atbalstīšanas dēļ, kā cīņa, lai gāztu liberāļu hegemoniju pār zemniecību. Tāpēc izskaidrot mūsu šķelšanos ar inteliģences ietekmi, ar to, ka proletariats nav nobriedis u. tml., ir bērnišķīgi naiva liberāļu pasaciņu atkārtošana.

Tā paša iemesla dēļ pašos pamatos nepareizs ir Trocka prātojums, ka starptautiskajā sociāldemokrātijā šķelšanos it kā izraisot „sociāli revolucionārās šķiras pielāgošanās process ierobežotajiem (šaurajiem) parlamentārisma apstākļiem" utt., bet Krievijas sociāldemokrātijā — inteliģences pielāgošanās proletariātam. „Cik ierobežots (šaurs), — raksta Trockis, — no sociālistiskā galamērķa viedokļa bija šā pielāgošanās procesa realais politiskais saturs, tikpat neapvaldītas bija tā formas, tikpat liela bija ideoloģiskā ēna, ko meta šis process^11.

Šī patiešām „neapvaldītā*' fražainība ir tikai liberālismā ,,ideoloģiskā ēna". Kā Martovs, tā arī Trockis sajauc vienā kaudzē dažādus vēsturiskus periodus, pretstatā Krievijai, kas izdara savu buržuāzisko revolūciju, nostādot Eiropu, kura šīs revolūcijas sen jau pabeigusi. Eiropā sociāldemokrātiskā darba realais politiskais saturs ir proletariāta sagatavošana cīņai par varu pret buržuāziju, kura jau pilnīgi valda valstī. Krievijā runa ir vēl tikai par modernās buržuāziskās valsts nodibināšanu, kura līdzināsies vai nu junkuru monarehijai (gadījumā, ja carisms uzvarēs demokrātiju), vai zemnieciskai buržuāziski demokrātiskai republikai (gadījumā, ja demokrātijā uzvarēs carismu). Bet demokrātijās uzvara mūslaiku Krievijā iespējama tikai lai gadījumā, ja zemnieku masas sekos revolucionārajam proletariātam, bet nevis nodevīgajam liberālismam. Šis jautājums vēsturiski vēl nav atrisināts. Buržuāziskās revolūcijas Krievijā vēl nav pabeigtas, un šajās robežās, t. i., cīnoties par Krievijas buržuāziskās kārtības formu, Krievijas sociāldemokrātu darbības „realais politiskais saturs" ir mazāk „ierobežots" nekā zemēs, kur nav nekādas cīņas par to, lai zemnieki konfiscētu muižnieku zemi, kur sen jau pabeigtas buržuāziskās revolūcijas.

Viegli saprast, kāpēc buržuāzijas šķiras intereses spiež liberajus iegalvot strādniekiem, ka viņu loma revolūcijā ir „ierobežota", ka virzienu cīņu izraisa inteliģence, bet nevis dziļas ekonomiskas pretrunas, ka strādnieku partijai „atbrīvošanās cīņā jābūt nevis hegemonam, bet šķiras partijai". Tieši tādu formulu pēdējā laikā izvirzījuši likvidatori golosieši (Ļevickis žurnālā „Naša Zarja"), un to atbalsta liberāļi. Vārdus „šķiras partija" viņi izprot Brentano un Zombarta garā: rūpējieties tikai par savu šķiru un atmetiet „blankistiskos sapņus" par tautas visu revolucionāro elementu vadīšanu cīņā pret carismu un pret nodevīgo liberālismu.

II

Martova prātojumi par Krievijas revolūciju un Trocka prātojumi par Krievijas sociāldemokrātijas pašreizējo stāvokli konkrēti apstiprina viņu pamaluzskatu nepareizību.

Sāksim ar boikotu. Martovs boikotu dēvē par „politisku atturēšanos", par „anarchistu un sindikalistu" paņēmienu, pie kam runā tikai par 1906. gadu. Trockis saka, ka ,,boi-kotisma tendence vijas cauri visai boļševisma vēsturei — arodbiedrību, Valsts domes, vietējās pašvaldības boikotēšana utt.“, ka tas esot „sektantisku baiļu produkts, baiļu noslīkt masās, nesamierināmas atturēšanās radikālisms" utt. Par arodbiedrību un vietējo pašvaldību boikotēšanu Trockis runā tiešu nepatiesību. Tāda pati nepatiesība ir, ka boi-kotisms vijoties cauri visai boļševisma vēsturei; kā virziens boļševisms pilnīgi izveidojās 1905. gada pavasarī un vasarā, pirms vēl pirmoreiz bija radies jautājums par boikotu. 1906. gada augustā boļševisms oficiālā frakcijas orgānā pasludināja, ka vēsturiskie apstākļi, kas prasīja boikota nepieciešamību, ir pagājuši*.

Trockis sagroza boļševismu, jo Trockis nekad nav varējis izstrādāt sev kaut cik noteiktus uzskatus par proletariāta lomu Krievijas buržuāziskajā revolūcijā.

Sk. Rakstu X. izd., II. sēj., 111,—117. Ipp. Re<l.

Bet vēl daudz jaunāka ir šās revolūcijas vēstures sagrozīšana. Ja runājam par boikotu, tad jāsāk no sākuma, nevis no beigām. Pirmo (un vienīgo) uzvaru revolūcijā izcīnīja masu kuslība, kas norisa ar boikota lozungu. To aizmirst ir izdevīgi tikai liberāļiem.

1905. gada 6./19. augusta likums radīja Buligina Domi kā padomdevēju iestādi. Liberāļi, pat viskreisākie, nolēma lajā piedalīties. Sociāldemokrātijā ar milzīgu vairākumu (pretēji meņševikiem) nolēma šo Domi boikotēt un aicināt masas uz tiešu uzbrukumu carismam, uz masu streiku un sacelšanos. Tātad jautājums par boikotu nebija tikai sociāldemokrātijas iekšējais jautājums vien. Tas bija jautājums par liberālismā cīņu pret proletariātu. Visa tā laika liberālā prese rāda, ka liberāļi baidījās no revolūcijas izvēršanās un visus spēkus virzīja uz „samierināšanos” ar carismu.

Kādi bija objektivie apstākļi tiešajai masu cīņai? Labāko atbildi uz to dod streiku (nodalot tos ekonomiskajos un politiskajos streikos) un zemnieku kustības statistika. Minēsim galvenos datus, kas ilustrēs mums visu tālāko iztirzājumu.

Streikotāju skaits (tūkstošos) katrā gada ceturksni^57.

Pavisam

Jaunais Laiks**. Red.

Zemnieku kustības aptverto apriņķu procents

14,2% 36,9% 49,2% 21,1%

Šie skaitļi mums rāda, kādu gigantisku enerģiju proletariats spēj attīstīt revolūcijā. Visos desmit gados pirms revolūcijas streikotāju skaits Krievijā bija tikai 431 tūkstotis, t. i., caurmērā pa 43 tūkstoši gadā, bet 1905. gadā visu streikotāju kopskaits bija 2 803 tūkstoši — pie kam visu fabrikas strādnieku skaits bija I 061 tūkstotis! Pasaulē vēl nav redzēta tāda streiku kustība. 1905. gada 3. ceturksnī, kad pirmoreiz izvirzījās jautājums par boikotu, mēs redzam tieši pārejas momentu uz jaunu, daudz spēcīgāku streiku kustības (bet pēc tam arī zemnieku kustības) vilni. Vai palīdzēt šā revolucionārā viļņa attīstībai, virzot to uz carisma gāšanu, vai atļaut carismam ar padomdevēju Domes rotaļu novērst masu uzmanību — tāds bija boikota jautājuma realais vēsturiskais saturs. No tā var spriest, cik ļoti banalas un liberāli stulbas ir pūles boikotu Krievijas revolūcijas vēsturē saistīt ar „politisku attu-rēšanos“, „sektantismu*1 u. tml.I Ar boikota lozungu, ko pieņēma pret liberāļiem, norisinājās kustība, kura politisko streikotāju skaitu pacēla no 151 tūkstoša 1905. gada 3. ceturksnī līdz 1 miljonam 1905. gada 4. ceturksnī.

Par 1905. gada streiku sekmju „galveno cēloni** Martovs pasludina „buržuāzijas plašajās aprindās augošo opozicionāro kustību**. „Šo buržuāzijas plašo slāņu ietekme gāja tik tālu, ka tie, no vienas puses, tieši kūdīja strādniekus uz politiskiem streikiem**, bet no otras puses — ierosināja, lai fabrikanti „maksātu strādniekiem pa streika laiku algu“ (kursivs Martova).

Šai salkanajai buržuāzijas „ietekmes** slavināšanai mēs nostādīsim pretim sauso statistiku. 1905. g. streiki, salīdzinot ar 1907. g„ visbiežāk beidzās strādnieku labā. Un, lūk, dati par šo gadu: 1438 010 streikotāju izvirzīja ekonomiskas prasības; 369 304 strādnieki cīņā uzvarēja, 071590 — beidza cīņu ar kompromisu, 397 716 — zaudēja. Tāda bija īstenībā (bet nevis pēc liberāļu pasakām) buržuāzijas „ietekme**. Martovs pilnīgi pa liberāļu modei sagroza proletariātu paliesās attiecības pret buržuāziju. Ne jau tāpēc strādnieki uzvarēja (gan „ekonomikā", gan politikā), ka buržuāzijā laiku pa laikam izmaksāja tiem pa streiku laiku algu vai uzstājās opozicionāri, bet buržuāzijā fron-dēja un maksāja tāpēc, ka strādnieki uzvarēja. Cēlonis, „galvenais cēlonismīļo Martov, ir šķiriskā uzbrukuma spēks, miljonu streiku, zemnieku nemieru, karaspēka sacelšanās spēks; buržuāzijas „simpātijās" ir sekas.

„17. oktobris, — raksta Martovs, — kas pavēra perspektivas Domes vēlēšanām un deva iespēju sasaukt sapulces, dibināt strādnieku biedrības, izdot sociāldemokrātiskās avīzes, parādīja virzienu, kādā būtu vajadzējis darboties". Bet nelaime bijusi tā, ka „ideja par „paguruma stratēģijas" iespējamību nevienam neienāca prātā. Visa kustība tika mākslīgi virzīta uz nopietnu un izšķirošu sadursmi", t. i„ uz decembra streiku un decembra „asiņaino sakāvi".

Kautskis strīdējās ar R. Luksemburgu par to, vai 1910. g. pavasarī Vācijā jau iestājies „paguruma stratēģijas" pārejas moments uz „gāšanas stratēģiju", pie kam Kautskis skaidri un gaiši pateica, ka, politiskajai krizei joprojām attīstoties, šī pāreja ir neizbēgama. Bet Martovs, ieķēries Kautskim svārku stūrī, ar atpakaļejošu datumu sludina „paguruma stratēģiju" revolūcijas visaugstākās saasināšanās momentā. Nē, mīļo Martov, jūs vienkārši atkārtojat liberāļu runas. Nevis mierīgas konstitūcijas „perspektivas" „pavēra" 17. oktobris, tā ir liberāļu pasaciņa, bet pilsoņu karu. Šo karu gatavoja nevis partiju vai grupu subjektivā griba, bet visa nolikumu gaita no 1905. gada janvara. Oktobra manifests nozīmēja nevis cīņas izbeigšanu, bet cīnītāju spēku līdzsvarošanos: carisms vairs nevarēja pārvaldīt, revolūcija vēl nevarēja viņu nogāzt. No šā stāvokļa ar objektivu neizbēgamību izrietēja izšķiroša kauja. Pilsoņu karš kā oktobrī, tā novembrī bija fakts (bet mierīgās „perspektivas" — liberāļu meli); šis karš izpaudās ne tikai grautiņos, bet arī bruņotu spēku cīņā pret nepaklausīgām armijas daļām, pret zemniekiem vienā Krievijas trešdaļā, pret malienēm. Cilvēki, kas tādos apstākļos bruņotu sacelšanos un masu streiku decembrī uzskata par ,,mākslīgu“, tikai mākslīgi var tikt pieskaitīti sociāldemokrātijai. Tādiem cilvēkiem dabiskā partija ir liberāļu partija.

1848. un 1871. gadā Markss sacīja, ka revolūcijā gadās momenti, kad poziciju atdošana ienaidniekam bez cīņas vairāk demoralizē masas nekā sakāve cīņā^118. 1905. gada decembris bija Krievijas revolūcijas vēsturē ne tikai tāds moments vien. Decembris bija dabisks un neizbēgams noslēgums masu sadursmēm un kaujām, kas visās zemes malās bija augušas 12 mēnešu. To liecina pat sausā statistika. Tīri politisku (tas ir, nekādas ekonomiskas prasības neizvirzījušu) streikotāju skaits bija: 1905. g. janvārī — 123 tūkstoši, oktobrī — 328 tūkstoši, decembri 372 tūkstoši, lln mūs grib pārliecināt, ka šis pieaugums bijis „mākslīgs"! Mums stāsta pasaku, it kā līdzīgs politiskās masu cīņas pieaugums vienlaikus ar sacelšanos armijā iespējams bez neizbēgamas pārvēršanās par bruņotu sacelšanos! Nē, tā nav revolūcijas vēsture, bet liberāļu izdarīta revolūcijas apmelošana.

„Tieši tai laikā" — raksta Martovs par oktobra streiku — „laikā, kad satrauktas bija visas strādnieku masas ... rodas tieksme cīņu par politisko brīvību apvienot ar ekonomisko cīņu. Bet pretēji b. Rozas Luksemburgas uzskatam te parādījās nevis kustības spēcīgā, bet vājā puse". Mēģinājums revolucionārā ceļā ievest 8 stundu darba dienu beidzās ar neveiksmi un „dezorganizēja" strādniekus. „Tanī pašā virzienā darbojās pasta un telegrāfā kalpotāju vispārējais streiks 1905. gada novembrī". Tā Martovs raksta vēsturi.

Pietiek uzmest skatienu iepriekš minētajai statistikai, lai redzētu, cik šī vēsture neīsta. Revolūcijas visu triju gadu laikā mēs ar politiskās krizes katru saasināšanos vērojam ne vien politisko, bet arī ekonomisko streiku cīņas uzplūdus. To apvienošanā slēpās nevis kustības vājums, bet spēks. Pretējs uzskats ir liberālo buržuju uzskats, kuri tieši gribētu strādnieku piedalīšanos politikā bez visplašāko masu iesaistīšanas revolūcijā un cīņā pret buržuāziju. Tieši pēc 17. oktobra liberālā zemstu kustība galīgi sašķēlās: zemesīpašnieki un fabrikanti izveidoja atklāti kontr-revolucionaro „oktobrislu" partiju, kuri ar visu represiju spēku gāzās virsū streikotājiem (bet „kreisie" liberāļi, kadeti, presē apsūdzēja strādniekus „neprātībā"). Martovs, tāpat kā oktobrisli un kadeti, saskata strādnieku „vājumu" tai apstāklī, ka tieši šinī laikā viņi centās ekonomisko cīņu padarīt vēl vairāk uzbrūkošu. Mēs strādnieku (un vēl vairāk zemnieku) vājumu saskatām tai apstāklī, ka viņi nepieliekami noteikti, nepietiekami plaši, nepieliekami ātri pārgāja uzbrūkošā ekonomiskā un bruņotā politiskā cīņā, kas neizbēgami izrietēja no visas notikumu attīstības gailas, bet nepavisam ne no atsevišķu partiju vai grupu subjektivas vēlēšanās. Starp mūsu uzskatu un Martova uzskatu ir bezdibenis, un šis bezdibenis starp „inteliģentu** uzskatiem atspoguļo, pretēji Trockim, tikai bezdibeni, kāds īstenībā bija 1905. gada beigās starp šķirām, proti, starp revolucionāro proletariātu, kas cīnījās, un buržuāziju, kura izturējās nodevīgi.

Vēl jāpiebilst, ka strādnieku sakāvi streiku cīņā raksturo ne tikai 1905. g. beigas, ko Martovs izkampis, bet vēl vairāk 1906. un 1907. gads. Statistika stāsta mums, ka 10 gados, no 1895. līdz 1904. g., fabrikanti uzvarējuši 51,6% streikos (pēc streikotāju skaita); 1905. g. — 29,4%;

1906. gadā. — 33,5%; 1907. gadā — 57,6%; 1908. gadā — 68,8%. Vai tas nozīmē, ka 1906.—1907. gada ekonomiskie streiki bijuši „neprātīgi**, „nesavlaicīgi", bijuši „kustības vājā puse"? Nē. Tas nozīmē, ka, ciktāl masu revolucionārās cīņas spiediens 1905. gadā nebija pietiekami spēcīgs, tiktāl sakāve (gan politikā, gan „ekonomikā") bija neizbēgama, bet, ja pie tam proletariats nebūtu spējis vismaz divas reizes celties, lai no jauna uzbruktu ienaidniekam (ceturtdaļa miljona tikai politisko streikotāju vien 1906. un arī 1907. g. otrā ceturksnī), tad sakāve būtu bijusi vēl lielāka; valsts apvērsums būtu noticis nevis 1907. g. jūnijā, bet gadu vai pat vairāk nekā gadu agrāk; 1905. g. ekonomiskie iekarojumi strādniekiem būtu atņemti vēl ātrāk.

Lūk, šo masu revolucionārās cīņas nozīmi absolūti nemaz nesaprot Martovs. Par boikotu 1906. gada sākumā viņš līdz ar liberāļiem saka, ka „sociāldemokrātijā uz laiku palika ārpus politiskās cīņas līnijas“. Tīri teorētiski jautājuma tāda nostādne par 1906. g. boikotu ir ļoti sarežģītas problēmas neticama vienkāršošana un vulgarizēšana. Kāda

1906. g. 2. ceturksnī bija reālā „cīņas līnija", parlamentara vai neparlamentara? Paraugieties uz statistiku: „ekonomisko" streikotāju skaits no 73 tūkstošiem paceļas līdz 222 tūkstošiem, politisko no 196 līdz 257. Zemnieku kustības aptverto apriņķu procents ceļas no 36,9% līdz 49,2%. Ir zināms, ka sacelšanās gadījumi karaspēkā 1906. gada 2. ceturksni, salīdzinot ar 1. ceturksni, arī ārkārtīgi pastiprinājās un nolika daudz biežāk. Tālāk ir zināms, ka I Dome bija pasaulē visrevolucionārākais (XX gadsimta sākumā) un tanī pašā laikā visbezspēcīgākais parlaments; neviens viņas lēmums netika realizēts dzīvē.

Tādi ir objektivie fakti. Liberāļi un Martovs šos laktus novērtē tā, ka Dome esot bijusi reālā „cīņas līnija", bet sacelšanās, politiskie streiki, zemnieku un zaldatu nemieri „revolucionāro romantiķu^1* tukša lieta. Bet dziļdomīgais Trockis domā,, ka uz šā pamata radušās frakciju domstarpības bijušas „inteliģentu** „cīņa par nenobriedušā proletariāta ietekmēšanu**. Mēs domājam, objektivie dati liecina, ka 1906. g. pavasarī ir bijuši tādi nopietni patiesi revolucionārās masu cīņas uzplūdi, ka sociāldemokrātiskai partijai tieši tāda cīņa bija jāatzīst par galveno cīņu un jāpūlas visiem spēkiem, lai to atbalstītu un attīstītu. Mēs domājam, ka tā laikmeta savdabīgā situācijā — kad cara valdība saņēma no Eiropas divus miljardus lielu aizdevumu, it kā nodrošinot tos ar Domes sasaukšanu, kad cara valdība steidzīgi izdeva likumus pret Domes boikotu — pilnīgi attaisnoja proletariāta mēģinājumu izraut no cara rokām Krievijas pirmā parlamenta sasaukšanu. Mēs domājam, ka nevis sociāldemokrātijā, bet liberāļi „toreiz palika ārpus politiskās cīņas līnijas". Tās konstitucionālās ilūzijas, uz kuru izplatīšanu masās bija celta visa liberāļu karjera revolūcijā, visredzamāk apgāzusi pirmās Domes vēsture.

Abās pirmajās Domēs liberāļiem (kadetiem) bija vairākums, un tie ar troksni un brīkšķi ieņēma politisko avanscēnu. Bet tieši šīs liberāļu „uzvaras** arī uzskatāmi parādīja, ka liberāļi visu laiku palikuši „ārpus politiskās cīņas līnijas**, ka viņi bijuši politiski klauni, kas dziļi maitājuši masu demokrātisko apziņu. Un, ja Martovs un viņa draugi, sekojot liberāļiem, norāda uz revolūcijas smagajām sakāvēm kā uz mācību tam, „ko nevajag darīt", tad mēs viņiem atbildēsim: vienīgā reālā uzvara, ko ieguva revolūcija, bija proletariāta uzvara, kurš atmeta liberāļu padomus piedalīties Buligina Domē un veda sev līdzi zemnieku masas uz sacelšanos. Tas ir pirmkārt. Bet otrkārt, ar savu varonīgo cīņu triju gadu laikā (1905.—1907.) Krievijas proletariats iekaroja sev un krievu tautai to, kā iekarošanai citas tautas tērējušas gadu desmitus. Tas iekaroja strādnieku masu atbrīvošanos no nodevīgā un nicināmi bezspēcīgā liberālismā ietekmes. Tas iekaroja sev hegemona lomu cīņā par brīvību, par demokrātiju kā noteikumu cīņai par sociālismu. Tas iekaroja visām Krievijas ekspluatētām un nospiestām šķirām prasmi vest revolucionāru masu cīņu, bez kuras nekur visā pasaulē nav nekas nopietns iekarots cilvēces progresā.

5os iekarojumus Krievijas proletariātam neatņems nekāda reakcija, nekāds liberāļu naids, lamas un ņirgāšanās, nekāda sociālistisko oportunistu svārstīšanās, tuvredzība un neticība.

IV

Krievijas sociāldemokrātijas frakciju attīstība pēc revolūcijas arī izskaidrojama nevis ar „inteliģences pielāgošanos proletariātam^11, bet ar šķiru attiecību grozīšanos. 1905.—1907. gada revolūcija saasināja, padarīja par atklātu, izvirzīja dienas kārtībā zemniecības un liberālās buržuāzijas antagonismu jautājumā par buržuāziskās kārtības formu Krievijā. Politiski nobriedušais proletariats nevarēja visenerģiskākā veidā nepiedalīties šai cīņā, un viņa attiecību atspoguļojums pret jaunās sabiedrības dažādajām šķirām bija boļševisma un meņševisma cīņa.

Triju gadu, 1908.—1910., periods raksturīgs ar kontrrevolūcijas uzvaru, patvaldības atjaunošanu un III Domi, melnsimtnieku un oktobristu Domi. Cīņa starp buržuāziskajām šķirām par jaunās kārtības formu nogāja no avanscēnas. Proletariātam dienas kārtībā izvirzījās elementārs uzdevums — nosargāt savu proletārisko partiju, kas ir naidīga gan reakcijai, gan kontrrevolucionarajam liberālismam. Tas nav viegls uzdevums, tāpēc ka tieši proletariātam uzguļas viss ekonomisko un politisko vajāšanu smagums, viss liberāļu naids par to, ka sociāldemokrātijā tiem izrāvusi no rokām masu vadību revolūcijā.

Sociāldemokrātiskās partijas krize ir ļoti smaga. Organizācijas ir sagrautas. Daudzi vecie vadošie darbinieki (sevišķi no inteliģences) arestēti. Jau radies jauna tipa sociāldemokrātisks strādnieks, kas partijas lielas ņem savās rokās, bet viņam nākas pārvarēt neparastas grūtības. Tādos apstākļos sociāldemokrātiskā partija zaudē daudz „līdzskrējēju". Dabiski, ka buržuāziskajā revolūcijā sociālistiem pieslējās sikburžuaziskie līdzskrējēji. Tagad tie atkrīt no marksisma un no sociāldemokrātijas. Šis process redzams abās frakcijās: pie boļševikiem ,,otzovistiskā“ virziena veidā, kas radās 1908. g. pavasarī, tūlīt arī tika sakauts Maskavas konferencē un pēc ilgas cīņas, frakcijas oficiālā centra atstumts, izveidoja ārzemēs īpašu frakciju — ,,vperjodiešu“ frakciju. Sairšanas perioda sav-dabīgums izpaudās tā, ka šajā frakcijā sagāja kopā gan tie „maehisti", kas savā platformā (zem „proletāriskās filozofijas^1* aizstāvēšanas izkārtnes) iekļāva cīņu pret marksismu, gan ,,ultimatisti“, šie kaunīgie otzovisti, gan dažāda tipa „brīvības dienu sociāldemokrāti", kurus aizrāva lozungu „spilgtums", kuri tos iekala, bet kuri nesaprata marksisma pamatus.

Pie meņševikiem tas pats sīkburžuazisko „līdzskrējēju" atkrišanas process izpaudies likvidatoru virzienā, kas tagad pilnīgi izveidojies Potresova kga žurnālā „Naša Zarja", žurnālos „Vozroždeņije“ un „Žizņ", ,,lf>-u“ un „trijnieka" (Michaila, Romānā, Jurija) pozicijā, pie kam ārzemju avīze „Golos Social-Demokrnta" faktiski ieņēmusi Krievijas likvidatoru sulaiņa vietu un partijas publikas priekšā uzstājas kā viņu diplomātisks maskolājs.

Neizprotot šās sairšanas vēsturiski ekonomisko nozīmi kontrrevolūcijas laikmetā, šo nesocialdemokratisko elementu atkrišanu no sociāldemokrātiskās strādnieku partijas, Trockis vācu lasītājiem stāsta par abu frakciju „sairšanu", par „partijas sairšanu", par „partijas trū-dēšanu“.

Tā ir nepatiesība. Un šī nepatiesība pauž, pirmkārt, Trocka pilnīgo teorētisko neizpratni. Kāpēc plenums atzina gan likvidalorisinu, gan otzovismu par „buržuāziskās ietekmes izpausmi uz proletariātu", to Trockis absolūti nemaz nav sapratis. Patiešām, padomājiet: vai ar 1o, ka atdalās partijas nosodītie virzieni, kas pauž buržuāzijas ietekmi uz proletariātu, izpaužas partijas sairšana, partijas trūdēšana, — vai tās nostiprināšanās un attīrīšanās?

Otrkārt, šī nepatiesība praksē pauž Trocka frakcijas reklāmās „politiku". Ka Trocka pasākums ir mēģinājums nodibināt frakciju, to tagad redz it visi un ikviens, kad Trockis no avīzes ,,Pravda“ aizraidījis CK pārstāvi. Reklamējot savu frakciju, Trockis nekautrējas vāciešiem stāstīt, ka „partija^11 sairst, abas frakcijas sairst, bet viņš, Trockis, vienīgais visu glābj. Īstenībā mēs visi tagad redzam, — un trockistu visjaunākā rezolūcija (Vines kluba vārdā

1910. g. 26. novembrī) it sevišķi uzskatāmi rāda to, — ka uzticību Trockis bauda vienīgi pie likvidatoriem un ,,vperjodiešiem“.

Līdz kādai nekaut ribai pie tam noiet Trockis, pazemojot partiju un cildinot sevi vāciešu priekšā, rāda, piemēram, tāds piemērs. Trockis raksta, ka „strādnieku māsas^11 Krievijā uzskatot „sociāldemokrātisko partiju par ārpus viņu aprindām stāvošu^11 (kursivs Trocka), un runā „par sociāldemokrātiem bez sociāldemokrātijas^11.

Kā gan Polresova kgm un viņa draugiem neskūpstīt Trocki par tādām runām?

Tomēr šīs runas apgāž ne vien visa revolūcijas vēsture, bet pat III Domes vēlēšanas strādnieku kūrijā.

„Meņševiku frakcija un boļševiku frakcija^11, raksta Trockis, „pēc viņu agrākās idejiskās un organizatoriskās struktūras, izrādās, ir pilnīgi nespējīgas^11 strādāt legālās organizācijās; strādājušas „atsevišķas sociāldemokrātu grupas, bet viss tas notika ārpus frakciju ietvariem, ārpus to organizatoriskās ietekmes^11. „Pat vissvarīgākā legālā organizācija, kurā meņševikiem ir pārsvars, strādā pilnīgi ārpus meņševiku frakcijas kontroles^11. Tā raksta Trockis. Bet, lūk, kādi ir fakti. Kopš paša sociāldemokrātu frakcijas pastāvēšanas sākuma III Domē boļševiku frakcija ar savu uzticības personu starpniecību, kuras bija pilnvarojusi partijas CK, visu laiku strādājusi, palīdzēdama, sniegdama padomus, sekmēdama un kontrolēdama sociāldemokrātu darbu Domē. To pašu dara arī partijas СО redakcija, kas sastāv no frakciju pārstāvjiem (kuras kā frakcijas izfor-mējās 1910. g. janvarī).

Kad Trockis vācu biedriem sīki stāsta par „otzovisma^11 muļķību, iztēlodams šo virzienu kā visam boļševismam piemītoša boikotisma „kristalizāciju^11, un pēc tam pāris vārdos min, ka bolševisms „neļāva^11 otzovismam „sevi pārvarēt^11, bet „uzstājās pret to noteikti vai, pareizāk, neapvaldīti**, tad vācu lasītājs, protams, nevar iedomāties, cik daudz izsmalcinātas nodevības ir šādā atstāstījumā. Trocka jezuitiskā „rezervacija** pastāv maza, pavisam maza „sīkuma** izlaišanā. Viņš „piemirsis** pastāstīt, ka jau 1909. gada pavasarī boļševiku frakcija savu pārstāvju oficiālā sapulcē atstūma no sevis, izslēdza olzovistus. liet tieši šis „sīkums** arī ir neērts Trockim, jo viņš vēlas runāt par boļševiku frakcijas (bet pēc tam arī partijas) „sairšanu** un nevis par nesocialdemokralisko elementu atkrišanu!

Martovu mēs tagad uzskatām par vienu no likvidato-risma vadoņiem, kas ir jo bīstamāks, jo „izveicīgāk** viņš likvidatorus aizstāv ar kvazi marksistiskiem vārdiem. Bet Martovs atklāti izsaka uzskatus, kas ietekmējuši veselus virzienus strādnieku masu kustībā no 1903. līdz 1910. gadam. Trockis turpretim pārstāv tikai savu personīgo svār-stīšanos un vairāk neko. 1903. g. viņš bija meņševiks;

1904. gadā aizgāja no meņševisma, 1905. g. atgriezās pie meņševikiem, dižodamies vienīgi ar ultrarevolucionaru frāzi; 1906. g. atkal aizgāja; 1906. g. beigās aizstāsēja vēlēšanu vienošanos ar kadetiem (t. i., faktiski atkal bija ar meņševikiem), bet 1907. g. pavasarī Londonas kongresā teica, ka viņa atšķirība no Rozas Luksemburgas esot „drīzāk individuālo nianšu nekā politisko virzienu atšķi-rība“. Trockis šodien izdara plagiatu no vienas frakcijas idejiskās bagažas, rīt — no otras un tāpēc pasludina, ka viņš stāvot augstāk par abām frakcijām. Teorijā Trockis nevienā jautājumā nav vienis prātis ar likvidatoriem un otzovistiem, bet praksē it visos jautājumos ir vienis prātis ar golosiešiem un vperjodiešiem.

Tāpēc, ja Trockis vācu biedriem saka, ka viņš pārstāvot „visas partijas tendenci**, tad man jāsaka, ka Trockis pārstāv tikai savu frakciju un bauda zināmu uzticību vienīgi olzovistu un likvidatoru vidū. Lūk, fakti, kas pierāda mana paziņojuma pareizību. 1910. g. janvarī mūsu partijas Centrālā Komiteja nodibināja ciešus sakarus ar Trocka avīzi ,,Pravda“, ieceldama redakcijā CK pārstāvi. 1910. g. septembrī partijas Centrālajā Orgānā publicēts, ka CK pārstāvis sarāvis sakarus ar Trocki viņa, Trocka, antiparte-jiskās politikas dēļ. Kopenhāgenā Pļechanovs kā partijnieku

meņševiku pārstāvis un СО redakcijas delegāts kopā ar šo rindiņu rakstītāju kā boļševiku pārstāvi un kopā ar poļu biedru noteikti protestēja pret to, kā Trockis vācu presē attēlo mūsu partijas lietas.

Lai tagad spriež lasītāji, vai Trockis pārstāv „visas parti-jas“ vai „visas pre/partijas“ tendenci Krievijas sociāldemokrātijā.

Sarakstīts 1910. g. beigās Iespiests 1911. о• 29. apriti (12. maijā)

„Diskussionnij Ļistok3. nr-ā /espiesIs pēc pielikuma ,.Diskussion-

Paraksts: N. Ļeņins nij Ļistok“ teksta

PAR STREIKU STATISTIKU KRIEVIJĀ 117

Sarakstīts 1910. g. beigās Iespiests 1910. g< decembrī un 1911. g janvarī žurnālā 1. un 2. nr-ā

Paraksts: V. Iļjins Iespiests pēc žurnālā teksta

I

Tirdzniecības un rūpniecības ministrijas pazīstamie izdevumi „Fabriku un rūpnīcu strādnieku streiku statistika" par desmit gadiem, no 1895. līdz 1904., un par laiku no

1905. līdz 1908. gadam jau vairākas reizes minēti mūsu literatūrā. Šajos izdevumos savāktais materials ir tik bagāts un lik vērtīgs, ka tā pilnīga izstudēšana un vispusīga apstrādāšana prasīs vēl ļoti daudz laika. Apstrādāšana, kas minētajā izdevumā jau veikta, ir tikai pirmā pieeja darbam, kura vēl ne tuvu nav pietiekama. Šai rakstā mēs gribam iepazīstināt lasītājus ar kādas sīkākas apstrādāšanas mēģinājuma iepriekšējiem rezultātiem, atliekot pilnīgu aprakstu līdz citai vietai.

Vispirms, ir pilnīgi konstatēts tas fakts, ka 1905.—1907. gada Krievijas streiki ir pasaulē vēl nepieredzēta parādība. Lūk, dati par streikotāju skaitu tūkstošos pa gadiem un zemēm:

Triju gadu periods no 1905. līdz 1907. g. it sevišķi izceļas. Streikotāju minimums Krievijā šajos trijos gados pārsniedz maksimumu, kāds jebkad sasniegts pasaules visvairāk kapitālistiskās zemēs. Tas, protams, nenozīmē, ka Krievijas strādnieki būtu attīstītāki vai spēcīgāki nekā Rietumos. Bel tas nozīmē, ka cilvēce līdz šim nav zinājusi,

Z.V kādu enerģiju šai laukā ir spējīgs attistīt rūpniecības proletariats. Notikumu vēsturiskās gaitas savdabība izpaudusies tā, ka šās spējas aptuvenie apmēri pirmoreiz parādījušies kādā atpalikušā zemē, kas vēl pārdzīvo buržuāzisko revolūciju.

Lai noskaidrotu sev, kā Krievijā, kur, salīdzinot ar Rietumeiropu, ir neliels fabriku un rūpnīcu strādnieku skaits, varēja būt tik liels skaits streikotāju, jāņem vērā atkārtotie streiki. Lūk, dati par atkārtoto streiku skaitu

No tā mēs redzam, ka trīs gadi, no 1905. līdz 1907. g., kas izceļas ar streikotāju kopskaitu, izceļas arī ar atkārtoto streiku biežo rašanos un ar streikotāju augsto procentu pret strādnieku kopskaitu.

Statistika dod mums arī to uzņēmumu patieso skaitu, kur notikuši streiki, un strādnieku skaitu, kas streikos piedalījušies; lūk, šie dati pa gadiem:

Streiku dalībnieku procents uzņēmumos, kas ierauti streiki, pret strSdnieku kopskaitu

Arī šī tabula līdzīgi iepriekšējai rāda, ka streikotāju skaita krišana no 1900. līdz 1907. gadam visumā ir daudz mazāka nekā krišana no 1905. līdz 1906. gadam. Turpmākā aprakstā mēs redzēsim, ka dažās ražošanas nozarēs un dažos rajonos no 1906. līdz 1907. g. novērojama nevis streiku kustības krišana, bet pastiprināšanās. Pagaidām atzīmēsim, ka dati pa guberņām par strādnieku skaitu, kas patiešām piedalījušies streikos, rāda šādu interesantu parādību. Lielum lielākajā daļā guberņu ar attīstītu rūpnie-

čību no 1905. līdz 1900. gadam to strādnieku procents, kuri piedalījušies streikos, pazeminājies; bet ir vairākas guberņas, kurās no 1905. līdz 1906. gadam šis procents ir cēlies. Tās ir vismazāk rūpnieciskās, visvairāk, tā teikt, nomaļu guberņas. Šeit pieskaitāmas, piemēram, tālo ziemeļu guberņas: Archangeļskas (11 tūkst, fabriku un rūpnīcu strādnieku: 1905. g. — 0,4 proc. str., kas piedalījušies streikos; 1906. g. — 78,6 proc.), Vologdas (6 tūkst. fabr. un rūpn. strādnieku; 26,8 proc. — 40,2 proc. tajos pašos gados), Oloņecas (1 tūkst. fabr. un rūpn. str.; 0 — 2,6 proc.); tālāk Melnās jūras guberņa (1 tūkst. fabr. un rūpn. str.;

42.4 proc. — 93,5 proc.); no Pievolgas guberņām — Sim-birskas (14 tūkst. fabr. un rūpnīcu str.; 10,0 proc. — 33,9 proc.); no centrālajām zemkopības guberņām — Kurskas (18 tūkst. fabr. un rūpn. str.; 14,4 proc. — 16,9 proc.}; no austrumu malienes — Orenburgas guberņa (3 tūkst. fabr. un rūpn. str.; 3,4 proc. — 29,4 proc.).

Skaidrs, kāda nozīme ir streiku dalībnieku procenta pieaugumam šajās guberņās no 1905. līdz 1906. gadam:

1905. gadā vilnis līdz viņiem nepaspēja aizvelties, viņi sāka iekļauties kustībā tikai pēc gadu ilgās, pasaulē vēl nepieredzētās apzinīgāko strādnieku cīņas. Ar šo parādību, kas ļoti svarīga notikumu vēsturiskās gaitas saprašanai, mēs vēl ne vienreiz vien sastapsimies turpmākā aprakstā.

Gluži otrādi, no 1906. līdz 1907. gadam streiku dalībnieku procents palielinās dažās ļoti rūpnieciskās guberņās, piemēram, Pēterburgas (68,0 proc. 1906. g.; 85,7 proc.

1907. g. •— gandrīz tikpat, cik 1905. g., 85,9 proc.), Vladi-miras (37,1 proc. — 49.6 proc.). Baku (32,9 proc. —

85.5 proc.), Kijevas (10,9 proc. — 11,4 proc.) un vairākās citās. Tādējādi, ja streikotāju procenta pieaugumā no

1905. līdz 1906. gadam vairākās guberņās mēs vērojam strādnieku šķiras arjergardu, kas novēlojis cīņas vislielākās attīstības momentu, tad šā procenta palielināšanās no 1906. līdz 1907. gadam vairākās citās guberņās rāda mums avangardu viņa tieksmē atkal iesākt cīņu, apturēt sākušos atkāpšanos.

Lai šo pareizo secinājumu darītu vēl precizāku, minēsim strādnieku skaita un faktisko streiku dalībnieku skaita absolūtos skaitļus pirmā un otrā veida guberņās.

Caurmērā uz guberņu iznāk pa 6 tūkst. fabr. un rūpn. strādnieku. Strādnieku skaita palielināšanās, kuri patiesi piedalījušies streikos, ir pavisam 15 tūkstoši.Guberņas» kurās strādnieku °/0, kas piedalījušies streikos, palielinājies no 1906. līdz 1907. gadamTādu Fabriku un rūpnīcu .Strādnieku skaits, kasguberņu strādnieku skaits patiesi piedalījušiesskaits tajās streikos

Caurmērā uz guberņu iznāk pa 30 tūkst. fabr. un rūpn. strādnieku. Strādnieku skaita palielināšanās, kuri patiesi piedalījušies streikos, ir apmēram 100 tūkstoš, bet, ja atskaita Baku gub. naftas strādniekus, kas nav ieskaitīti 1906. gadā (jādomā, ne vairāk par 20—30 tūkstošiem), tad ap 70 tūkstoš.

Sājos datos spilgti parādās arjergarda loma 1906. gadā un avangarda loma 1907. g.

Lai varētu precizāk spriest par šiem apmēriem, jāņem dati par Krievijas rajoniem un jāsalīdzina streikotāju skaits ar fabriku un rūpnīcu strādnieku skaitu. Lūk, šo datu kopsavilkums:

* Šos skaigus nevar visai pilnīgi salīdzināt ar datiem par iepriekšējiem gadiem, jo 1907. gadā pirmoreiz ieskaitīti naftas iegūšanas strādnieki. Palielinājums droši vien ir ne lielāks kā par 20—30 tūkst.

Dažādu rajonu strādnieki kustībā piedalījušies nevienmērīgi. Visumā 1 660 tūkst, strādnieku devuši 2 863 tūkst, streikotāju, t. i., 164 streikotājus uz katriem simt strādniekiem, jeb, citādi sakot, mazliet vairāk par pusi strādnieku 1905. g. caurmērā streikojuši divas reizes. Bet šie caurmēra dati notušē pamatatšķirību starp Pēterburgas un Varšavas apgabalu, no vienas puses, un visiem pārējiem — no otras. Pēterburgas un Varšavas apgabalā kopā ir Vs no visa fabr. un rūpnīcu strādnieku skaita (550 tūkst, no 1660), bet streikotāju tie devuši 2/3 no visa skaita (1 920 tūkst, no 2 863). Šajos apgabalos katrs strādnieks 1905. g. caurmērā streikojis gandrīz 4 reizes. Pārējos apgabalos uz 1 110 tūkst, strādnieku iznāk 943 tūkst, streikotāju, t. i., proporcionāli četrreiz mazāk nekā divos iepriekš minētajos. Jau no tā redzams, cik nepareizi ir liberaju apgalvojumi, ko atkārto mūsu likvidatori, it kā strādnieki par augstu novērtējuši savus spēkus. Gluži otrādi, fakti pierāda, ka viņi savus spēkus novērtējuši par zemu, jo viņi nav tos izmantojuši līdz galam. Ja streiku cīņas enerģija un neatlaidība (mēs te runājam tikai par šo vienu cīņas formu) visā Krievijā būtu bijusi tāda pati kā Pēterburgas un Varšavas apgabalā, lad streikotāju kopskaits būtu bijis divreiz lielāks. Šo secinājumu citādi var izteikt tā: šajā kustības laukā strādnieki varēja novērtēt tikai pusi savu spēku, jo otru pusi viņi vēl nebija izlietojuši. Runājot ģeogrāfiski: rietumi un ziemeļrietumi bija jau atmodušies, bet centrs, austrumi un dienvidi vēl pa pusei snauda. Kapitālisma attīstība ar katru dienu kaut ko dara, lai atmodinātu novēlojušos.

Nākošais svarīgais secinājums no rajonu datiem ir tas, ka kustības samazināšanās no 1905. līdz 1906. gadam notikusi visur, lai arī nevienmērīgi; bet no 1906. līdz 1907. gadam, milzīgi samazinoties Varšavas apgabalā, ļoti nedaudz samazinoties Maskavas, Kijevas un Pievolgas apgabalā, mēs redzam pieaugumu Pēterburgas un Charkovas apgabalā. Tas nozīmē, ka, pastāvot iedzīvotāju apzinīguma un sagatavotības toreizējam līmenim, apskatāmā kustības forma 1905. gada laikā bija sevi izsmēlusi; ciktāl sociāli politiskās dzīves objektivās pretrunas nebija izzudušas, tai vajadzēja pāriet kustības augstākā formā. Bet pēc vesela gada atpūtas, ja tā var sacīt, vai spēku uzkrāšanas perioda

1906. gada laikā valsts vienā daļā iezīmējās un sākās jauni uzplūdi. Ja liberāļi un līdz ar viņiem likvidatori, novērtējot šo periodu, nicīgi runā par „romantiķu gaidām^58', tad marksistam ir jāsaka, ka, novēršoties no šo daļējo uzplūdu atbalstīšanas, liberāļi grāva pēdējo iespēju aizstāvēt demokrātiskos ieguvumus.

Jautājumā par streikotāju teritoriālo sadalīšanos vēl jāpiezīmē, ka viņu milzīgais vairākums bija sešās guberņās ar stipri attīstītu rūpniecību un ar lielām pilsētām piecās no tām. Lūk, šīs sešas guberņas: Pēterburgas, Maskavas, Vidzemes, Vladimiras, Varšavas un Petrokovas. Šajās guberņās 1905. g. bija 827 tūkst. fabr. un rūpn. strādnieku no visa kopskaita — 1 661 tūkst., t. i., gandrīz puse no visa kopskaita. Bet streikotāju desmit gados, no 1895. līdz 1904. g., tajās bija kopskaitā 246 tūkst, no 431 tūkst., t. i., ap 60 proc. no visa streikotāju skaita; 1905. g. — 2 072 tūkst, no 2 863 tūkst., t. i., ap 70 proc.; 1906. g. — 852 tūkst, no 1 108 tūkst., t. i., ap 75 proc.; 1907. g. — 517 tūkst, no 740 tūkst., t. i., ap 70 proc.; 1908. g. — 85 tūkst, no 176 tūkst., t. i., mazāk par pusi^58.

Tātad šo sešu guberņu loma trijos gados, no 1905. līdz

1907. g., bija lielāka nekā iepriekšējā un vēlākā periodā. Tātad skaidrs, ka lielie pilsētu un to skaitā galvaspilsētu cenlri šajos trijos gados bija attīstījuši daudz lielāku enerģiju nekā visi citi apvidi. Uz laukiem un samērā nelielos pilsētu un rūpniecības centros izkaisītie strādnieki, sastādot pusi no visa strādnieku skaita, 1895.—1904. gadā deva 40 procentu no visa streikotāju skaita, bet

1905.—1907. g. tikai 25—30 proc. Papildinot iepriekšējo secinājumu, mēs varam teikt, ka lielās pilsētas bija atmodušās, bet mazās pilsētas un lauki vēl lielā mērā snauda.

Par laukiem vispār, t. i., fabr. un rūpn. strādniekiem, kas dzīvo uz laukiem, ir bez tam vēl statistiski dati par streiku skaitu (nevis par streikotāju skaitu) pilsētās un ārpus pilsētām. Lūk, šie dati:

Oficiālās statistiķus sastādītāji, minot šos datus, aizrāda, ka pēc Pogoževa kga pazīstamajiem pētījumiem no visu Krievijas fabriku un rūpnīcu skaita 40 proc. atrodas pilsētās, <30 proc. ārpus pilsētām^11". Tātad, ja parastajā laikā (1895.—1904.) streiku skaits pilsētās trīskārtīgi pārsniedz to skaitu uz laukiem, tad streiku skaita procentuālā attiecība pret uzņēmumu skaitu ir 4Vs reizes lielāka pilsētās nekā uz laukiem. 1905. gadā šī attiecība aptuveni bija 8:1; 1906. — 9:1; 1907. — 15:1; 1908.[59] — 6:1. Citiem vārdiem: pilsētu fabriku un rūpnīcu strādnieku loma streiku kustībā 1905. gadā bija daudz spēcīgāka nekā iepriekšējos gados, salīdzinot ar sādžās dzīvojošo fabriku un rūpnīcu strādnieku lomu, pie kam 1906. un

1907. gadā šī loma kļuva arvien lielāka un lielāka, t. i., sādžinieku proporcionālā līdzdalība kustībā kļuva arvien mazāka un mazāka. Sādžās dzīvojošie fabriku un rūpnīcu strādnieki, kurus 1895.—1904. gadu desmits bija vismazāk sagatavojis cīņai, parādīja vismazāk stingrības, visātrāk atkāpjoties pēc 1905. gada. Avangards, t. i., pilsētu fabriku un rūpnīcu strādnieki, 1906. gadā it sevišķi, bet 1907. gadā vēl vairāk nekā 1906. g. pūlējās, lai apturētu šo atkāpšanos.

Tālāk aplūkosim streikotāju sadalīšanos pa rūpniecības nozarēm. Sai nolūkā mēs nodalīsim četras galvenās rūpniecības grupas: A) metālisti; B) tekstilstrādnieki, C) tipo-grafisti, kokapstrādātāji, ādas apstrādātāji un ķimiskās rūpniecības strādnieki; D) strādnieki minerālvielu apstrādāšanā un pārtikas produktu ražošanas rūpniecībā. Lūk. dati pa gadiem:

Gadu desmits pirms 1905. gada vislabāk bija sagatavojis metālistus. Sājos desmit gados no tiem streikoja gandrīz puse (117 no 252). Būdami vislabāk sagatavoti, tie arī

1905. g. iet visu citu priekšgalā. Streikotāju skaits viņu vidū vairāk nekā trīskārtīgi pārsniedz strādnieku skaitu (811 pret 252). Sā avangarda loma vēl spilgtāk parādās, analizējot mēneša datus par 1905. gadu (šo datu sīka izskatīšana īsā rakstā nav iespējama, un mēs to atliekam līdz citai vietai). Maksimālais streikotāju skaits metālistiem no visiem 1905. gada mēnešiem ir nevis oktobrī kā visās pārējās rūpniecības grupās, bet janvarī. Avangards ar maksimālu enerģiju iesāka kustību, „iekustinādams" pārējo masu. 1905. gada janvara mēnesī vien no metālistiem streikoja 155 tūkstoši cilvēku, t. i., divas trešdaļas no visa metālistu skaita (252 tūkst.); vienā mēnesī streikotāju skaits ir ievērojami lielāks nekā desmit gados pirms tam (155 pret 117). Bet ap 1905. gada beigām šī gandrīz pārcilvēciskā enerģija izsmeļ avangarda spēkus: kustības apjoma samazināšanās ziņā 1906. gadā metālisti stāv pirmajā vietā. Streikotāju skaita samazināšanās viņiem ir vislielākā: no 811 līdz 213, t. i., gandrīz četrkārtīga. Ap 1907. gadu avangards atkal atgūst spēkus: visumā streikotāju skails samazinās ļoti maz (no 213 līdz 193), bet metalapslrādāšanas grupas trīs galvenajās rūpniecības nozarēs, proti, mašīnbūvniecībā, kuģu būvniecībā un eugunliešanā, streikotāju skaits palielinās no 104 tūkst. 1906. g. līdz 125 tūkst. 1907. g.

Tekstilnieki ir Krievijas fabriku un rūpnīcu strādnieku galvenā masa, nedaudz mazāk par V2 no kopskaita (708 no 1 691). Pēc sagatavošanās 10 gados pirms 1905. gada viņi atrodas otrā vietā: streikoja 4s no kopskaita (237 no 708). Pēc kustības spēka 1905. g. arī otrā vietā: ap 180 streikotāju uz 100 strādniekiem. Cīņā tie iekjaujas vēlāk nekā metālisti: janvarī tiem bija nedaudz vairāk streikotāju nekā metālistiem (164 tūkst, pret 155), oktobrī vairāk nekā divkārtīgi (256 tūkst, pret 117). Iekļauta kustībā vēlāk, šī galvenā masa visstingrāk turas 1906. gadā: šinī gadā atslābums ir vispārējs, bet tekstilniekiem tas ir vismazākais, viņiem samazināšanās ir divkārtīga (640 pret 1 296), metālistiem gandrīz četrkārtīga (213 un 811), pārējiem 2Vz—3V2 reizes. Izrādās, ka tikai ap 1907. gadu galvenās masas spēki arī ir izsmelti: tieši šajā grupā no 1906. līdz 1907. gadam atslābums ir vislielākais, vairāk nekā divkārtīgs (302 pret 640).

Nekavējoties pie datu sīkas analizēs par pārējām rūpniecības nozarēm, atzīmēsim tikai, ka zemāk par visām stāv D grupa, kas bija visvājāk sagatavota un kas vismazāk piedalījās kustībā. Ja par normu pieņem metālistus, tad var sacīt, ka D grupa „palika parādā“ vairāk nekā miljonu streikotāju tikai vienā pašā 1905. gadā.

Attiecība starp metālistiem un tekstilniekiem ir raksturīga kā avangarda slāņa attiecība pret plašo masu. Tā kā laikā no 1895. līdz 1904. gadam trūka brīvu organizāciju, brīvas preses, parlamenta tribines u. tml., masas 1905. gadā nevarēja saliedēties citādi kā vien stichiski, pašas cīņas gailā. Šās saliedēšanās mechanisms bija tas, ka streikotāji cēlās vilnis pēc viļņa, pie kam, lai „iekustinātu^41 plašās masas, avangardam nācās izšķiest tik milzīgu enerģiju kustības sākumā, ka tas ap kustības apogeja laiku bija samērā novājināts. 1905. g. janvarī bija 444 tūkst, streikotāju, no tiem metālistu 155 tūkst., t. i., 34 proc., bet oktobrī viss streikotāju skaits bi ja 519 tūkst., no tiem metālistu — 117 tūkst., t. i., 22 proc. Protams, ka tāda kustības nevienmērība līdzinās zināmai spēku izšķiešanai lo sadrumstalotības un nepietiekamas koncentrācijas dēļ. Tas nozīmē, pirmkārt, ka ar labāku spēku koncentrāciju varēja panākt lielāku efektu, bet, otrkārt, ka apskatāmā laikmeta objektivo apstākļu dēļ katra viļņa sākumā neizbēgami un nepieciešami — Jai gūlu panākumus — bija jārīkojas uz labu laimi, tā teikt, izlūkojot, izdarot mēģinājuma kustības

u. tml. Tāpēc, kad liberāļi un pēc tiem likvidatori, tādi kā Martovs, no savas teorijas viedokļa, ka „proletariats pārāk augstu novērtējis savus spēkus", apsūdz mūs par to, ka mēs esot „vilkušies astē stichiskai šķiru cīņai", tad šie kungi paši sev piespriež sodu un pret savu gribu izsaka mums vislielāko komplimentu.

Lai pabeigtu ikgadējo datu apskatu par streikiem, pakavēsimies vēl pie skaitļiem, kas raksturo streiku apjomus un ilgumu un streiku nodarītos zaudējumus.

Vidējais streika dalībnieku skaits bija:

.Streiku apjoma samazināšanās (pēc dalībnieku skaita)

1905. gadā izskaidrojama ar ļoti daudzu sīku uzņēmumu iekļaušanos cīņā, kuri samazināja dalībnieku caurmēra skaitu. Turpmākā samazināšanās 1906. gadā, jādomā, atspoguļo cīņas enerģijas samazināšanos. 1907. gads arī te dod zināmu soli uz priekšu.

Ja mēs ņemsim tīri politisko streiku dalībnieku caurmēra skaitu, tad pa gadiem būs šādi skaitļi: 1905. — 180:

1906. — 174; 1907. — 203; 1908. — 197. Šie skaitļi vēl spilgtāk parāda cīņas enerģijas samazināšanos 1906. gadā un jaunu pieaugumu 1907. vai arī — ka (varbūt arī līdz ar to) 1907. g. kustībā piedalījās galvenokārt vislielākie uzņēmumi.

Streiku dienu skaits uz 1 streikojošo strādnieku bija:

10 gados (1895.—1904.) 4,8 dienas

Cīņas neatlaidība, ko raksturo šie dati, visaugstākā bija1905. gadā, pēc tam tā ātri krita līdz 1907. gadam un pieauga

fikai 1908. gadā. Jāatzīmē, ka neatlaidības ziņā streiki Rietumeiropā stāv nesalīdzināmi augstāk. Streiku dienu skaits uz vienu streikojošo strādnieku piecos gados, no 1894. līdz 1898. g., bija 10,3 Itālijā, 12,1 Austri jā, 14,3 Francijā un 34,2 Anglijā.

Ja izdalām ārā tīri politiskos streikus, tad iegūstam šādus skaitļus: 1905. — 7,0 dienas uz 1 streikotāju; 1906. — 1,5; 1907. — 1,0 diena. Streiki, kas uzsākti ekonomisku iemeslu dēļ, vienmēr raksturīgi ar ilgāku cīņu.

Ievēro jot streiku cīņas dažādo neatlaidību dažādos gados, mums jāsecina, ka dati par streikotāju skaitu vien vēl nepietiekami noteic kustības vidējos apmērus dažādos gados. Par precizu noteicēju jāuzskata nostrcikoto dienu skaits, kas atsevišķos gados bija:

Tā kustības precizi noteiktie apmēri tikai vienā 1905. gadā vien vairāk nekā 11 reizes lielāki par kustības kopsumu visos 10 gados pirms tam. Ciliem vārdiem sakot: kustības apmēri 1905. gadā ir 115 reizes lielāki nekā kustības vidējie gada apmēri iepriekšējā gadu desmitā.

Šie samēri mums rāda, cik tuvredzīgi ir cilvēki, kādus pārāk bieži var sastapt starp oficiālajiem zinātniekiem (un ne tikai starp viņiem vien), kuri sociāli politiskās attīstības tempu, kāds novērojams tā saucamajos „mierīgajos^1*, „organiskajos*1 „evolūcijas** laikmetos, uzskata par normu visiem gadījumiem, par paraugu attīstības ātrumam, kāds iespējams mūslaiku cilvēcei. Īstenībā „attīstības** temps tā saucamajos „organiskajos** laikmetos ir attīstības maksimālā sastinguma, maksimālo šķēršļu rādītājs.

Pēc datiem par nostrcikoto dienu skaitu oficiālās statistikas sastādītājs noteic zaudējumus, ko cietusi rūpniecība. Šie zaudējumi (nesaražolā produkcija) 10 gados, no 1895. līdz 1904., sastādīja kopā 10,4 miljonus rubļu, 1905. g. — 127,3 milj., 1906. g. — 31,2 milj.; 1907. g. — 15,0 milj. un

1908. g. — 5,8 milj. rbj. Tātad 3 gados, no 1905. līdz 1907., nesaražotās produkcijas bija par 173,5 milj. rbļ.

Strādnieku zaudējumi, nesaņemot algu par streika dienām (zaudējumi noteikti pēc vidējās dienas algas lieluma dažādās rūpniecības nozarēs), minētos gados bija tūkstošos rubļu:

Trijos gados, no 1905. līdz 1907., strādnieku zaudējumi bija 23,2 milj. rubļu, t. i., vairāk nekā 14 reizes lielāki nekā visos 10 gados pirms tam kopā^60 [61]. Oficiālās statistikas sastādītājs aprēķina, ka šie zaudējumi vidēji uz vienu fabriku un rūpnīcu rūpniecībā nodarbināto strādnieku (un nevis uz vienu streikotāju) bija ap 10 kapeikām gadā pirmajā gadu desmitā, ap 10 rubļiem 1905. g., ap 2 rubļiem 1906. g., ap

1 rubli 1907. g. Bet šis aprēķins atstājis bez ievērības milzīgo starpību aplūkojamā attiecībā starp dažādu rūpniecības nozaru strādniekiem. Lūk, sīkāks aprēķins, kas sastādīts uz nupat minētās tabulas datu pamata:

No tā redzams, ka uz vienu metālistu (A grupa) zaudējumu lielums streikos 1905. gadā bija gandrīz 30 rubļu, trīsreiz vairāk par vidējo, desmitkārt vairāk par minerālvielu un pārtikas produktu rūpniecības strādnieku {D grupa) vidējiem zaudējumiem. Mūsu iepriekšējo secinājumu, ka metālisti apskatāmā kustības formā savus spēkus izsmēla ap 1905. gada beigām, vēl spilgtāk apstiprina dotā tabula: A grupā zaudējumu lielums no 1905. līdz. 190(5. g. samazinājies vairāk nekā 8 reizes, bet pārējās grupās 3—4 reizes.

Ar šo pabeidzot streiku statistikas datu analizi pa gadiem, nākošā rakstā mēs pāriesim uz datu analizi pa mēnešiem.

II

Lai izpētītu streiku kustības viļņveidīgo raksturu, viena gada periods ir pārāk liels. Mums tagad ir statistiska tiesība sacīt, ka trijos gados, no 1905. līdz 1907., katrs mēnesis bija rēķināms par gadu. Šajos trijos gados strādnieku kustība nodzīvoja 30 gadus. 1905. gadā streikotāju skaits nevienu mēnesi nenoslīdēja zemāk par streikotāju gada minimumu desmit gados, no 1895. līdz 1904. g., bet 1900. un 1907. g. tādu mēnešu bija tikai divi katrā gadā.

Diemžēl, datu apstrādā jums pa mēnešiem, lāpai kā. datlļ apstrādā jums pa atsevišķām guberņām, oficiālajā statistikā ir ļoti neapmierinošs. Daudzi kopsavilkumi jāizdar» no jauna. Šā iemesla dēļ, kā arī vietas trūkuma dēl, m8i pagaidām aprobežosimies ar datiem par gada ceturkšņiem»ļ Sakarā ar ekonomisko un politisko streiku nodalīšanu! piezīmēsim, ka oficiālā statistika par 1905. un 1906.—^ 1907. gadu nesniedz pilnīgi salīdzināmus datus. Jauktie streiki — pēc oficiālās nomenklatūras 12. grupa ar ekono-! miskām prasībām un 12. b grupa ar ekonomiskām pra-| sībām — 1905. g. skaitījās par politiskiem, bet vēlāk par ekonomiskiem streikiem. Mēs arī par 1905. g. pieskaitām fos ekonomiskajiem streikiem.

Streikotāju skaits tūkstošos^119:

Ar svītru apvilkti tie periodi, kas rāda viļņa visaugstāko pacelšanos. Jau no pirmā acu uzmetiena tabulai duras acīs, ka šie periodi sakrīt ar kardināli svarīgiem politiskiem notikumiem, kas raksturo visu trīs gadus ilgo periodu. 1905. Г — devītais janvāris un tā sekas; 1905. IV — oktobra un decembra notikumi; 1900. II — pirmā Dome; 1907. II — otrā Dome; 1907. gada pēdējā ceturksnī vismazākie uzplūdi, kas izskaidrojami ar politisko streiku novembrī (134 tūkstoši streikotāju) sakarā ar otrās Domes strādnieku deputātu tiesāšanu. Tā šis periods, kas noslēdz trīs gadus ilgo laiku un ir pāreja uz Krievijas vēstures citu posmu, ir tieši tāds izņēmums, kas apstiprina likumu: ja streiku viļņa celšanās te nenozīmē vispārējus sociāli politiskus uzplūdus, tad, tuvāk aplūkojot, izrādās, ka nav bijis arī streiku viļņa, bet bijis atsevišķs streiks-dcmonslracija.

Pētījamā trīs gadus ilgā perioda likums ir tāds, ka streiku viļņa celšanās apzīmē visas zemes sociāli politiskās

evolūcijas kritiskos pagrieziena punktus. Streiku statistika mums acīm redzami rāda šās evolūcijas galveno virzītāju spēku. Tas, protams, nenozīmē, ka apskatāmā kustības forma būtu vienīgā vai augstākā forma, — mēs zinām, ka tas tā nav, — tas nenozīmē, ka no šās kustības formas varētu izdarīt tiešus secinājumus par sociāli politiskās evolūcijas alsevišķiem jautājumiem. Bet tas nozīmē, ka mūsu priekšā ir tās šķiras kustības statistiska aina (protams, ļoti nepilnīga aina), kura bijusi notikumu vispārējā virziena galvenā atspere. Citu šķiru kustība grupējas ap šo centru, seko tam, liek tā vadīta vai noteikta (pozitivā vai negativā virzienā), ir no tā atkarīga.

Pietiek atcerēties Krievijas politiskās vēstures galvenos momentus aplūkojamā trīs gadus ilgajā periodā, lai pārliecinātos par šā secinājuma pareizību. Ņemsim 1905. gada pirmo ceturksni. Ko mums rāda tā priekšvakars? Pazīstamo zemstu banketu kampaņu. Vai bija pareizi strādnieku cīņu šai kampaņā novērtēt kā „demonstrācijās augstāko tipu“? Vai bija pareizas runas par „panikas" nesacelšanu liberāļos? Iekļaujiet šos jautājumus streiku statistikas ietvaros (1903. gads: 87 tūkst., 1904. gads: 25 tūkst., 1905. g. janvāris: 444 tūkst., tai skaitā 123 tūkst, politisko), un atbilde būs skaidra. Iepriekš minētais strīds par taktiku zemstes kampaņā tikai atspoguļo liberālās un strādnieku kustības antagonismu, kas slēpjas objektivajos apstākļos.

Ko mēs redzam pēc janvara* uzplūdiem? Pazīstamos februāra ukazus, kas ir sākums nelielai valsts iekārtas pārveidošanai.

Ņemiet 1905. gada 3. ceturksni. Politiskajā vēsturē pirmajā vietā ir 6. augusta likums (tā sauktā Buligina Dome). Vai šim likumam ir lemts tikt realizētam? Liberāļi domā, ka jā, un nolemj savas izturēšanās līniju ieturēt atbilstoši tādam uzskatam. Marksistu nomelnē ir pretējs uzskats, kam nepievienojas tie, kas objektivi realizē liberālismā uzskatus. Strīdu izšķir 1905. g. pēdējā ceturkšņa notikumi.

Pēc skaitļiem, kas attiecas uz gada pilniem ceturkšņiem, šķiet, ka 1905. g. beigās bijuši vieni uzplūdi. Īstenībā to

* Pēc gada ceturkšņu datiem iznāk, ka bijuši vieni uzplūdi. īstenībā to bija divi: janvarl — 444 tūkst, streikotāju un maijā — 220 tūkst. Starplaikā minimums ir martā — 73 tūkst.

24 Ifi. sēj.

bija divi, nodalīti ar nelielu kustības atslābumu. Oktobrī bija 519 tūkst, streikotāju, tai skaitā 328 tūkst, tīri politisko, novembrī 325 tūkst, (tai skaitā 147 tūkst, politisko) un decembrī 433 tūkst, (tai skaitā 372 tūkst, politisko). Vēsturiskajā literatūrā izteikts liberāļu un mūsu likvidatoru (Čerevaņins un kompānijā) uzskats, pēc kura decembra uzplūdos esot „mākslotības“ elements. Statistika šo uzskatu apgāž, parādīdama tieši šajā mēnesī tīri politisko streikotāju maksimālo skaitu: 372 tūkst. Tās tendences, kas piespieda liberāļus nākt pie noteikta novērtējuma, ir saprotamas, bet no tīri zinātniska viedokļa ir aplamība uzskatīt kaut kādā mērā par „mākslotu^11 tāda apjoma kustību, kad vienā mēnesī tīri politisko streikotāju skaits ir gandrīz 7,0 daļas no visu streikotāju skaita veselā gadu desmitā.

Ņemsim, beidzot, divus pēdējos uzplūdus 1906. g. pavasarī un 1907. g. pavasarī*. To kopējā atšķirība no 1905. gada janvara un maija uzplūdiem (no kuriem pirmie arī bija spēcīgāki nekā otrie) ir tā, ka tie noris atkāpšanās virzienā, kamēr pirmie divi norisa uzbrukuma virzienā. Šī atšķirība vispār raksturo apskatāmā Irīsgadu perioda divus pēdējos gadus, salīdzinot ar šā perioda pirmo gadu. Tātad precizs novērtējums skaitļu pieaugumam minētajos 1900. un 1907. g. periodos būs tas, ka šis pieaugums nozīmē to, ka atkāpšanās tiek pārtraukta un ka tie, kas atkāpjas, mēģina no jauna pāriet uzbrukumā. Tāda ir šo uzplūdu objektīvā nozīme, kas tagad mums skaidra no visa „vētru un dziņu trīsgadu perioda^11 galīgo rezultātu viedokļa. Pirmā un otrā Dome nebija nekas cils kā politiskas sarunas un politiskas demonstrācijās augšā sakarā ar atkāpšanās pārtraukšanu apakšā.

Te arī redzama visa liberāļu tuvredzība, kuri šajās sarunās saskatīja kaut ko sevī noslēgtu, patstāvīgu, neatkarīgu

41 Jāatzīmē, ka Krievijas streiku desmit gadus ilgā vēsture no 1895. līdz 1904. gadam parādījusi ekonomisko streiku parastos uzplūdus gada 2. ceturksnī. Visā gadu desmitā streikotāju vidējais skaits gadā bijis 43 tūkst., bet gada ceturkšņos: I — 10 tūkst., II — 15 tūkst., III — 12 tūkst., IV — 6 tūkst. Jau salīdzinot skaitļus vien, ir achn redzams, ka uzplūdus 1906. g. pavasari un 1907. g. pavasari nevar izskaidrot ar šiem „vispārējiem*1 cēloņiem, kas Krievijā sacēla streiku uzplūdus vasarā. Jāpalūkojas uz politisko streikotāju skaitu.

no tā, vai ieilgs un pie kā novedīs tāda vai citāda atkāpšanās pārtraukšana. Te ari redzama to likvidatoru objek-tivā atkarība no liberāļiem, kuri līdzīgi Marlovam tagad nicīgi runā par „romantiķu gaidām^11 atkāpšanās laikā. Statistika mums rāda, ka runa bija nevis par „romantiķu gaidām", bet par atkāpšanās faktiskajiem pārtraukumiem, tās apturēšanu. Ja nebūtu šo pārtraukumu, 1907. gada 3. jūnija notikums, kas vēsturiski bija pilnīgi neizbēgams, ciktāl atkāpšanās paliek atkāpšanās, būtu noticis varbūt veselu gadu vai varbūt pat vairāk nekā gadu iepriekš.

Apskatījuši streiku kustības vēsturi sakarā ar politiskās vēstures galvenajiem momentiem, pāriesim pie ekonomisko un politisko streiku savstarpējās sakarības pētīšanas. Oficiālā statistika šajā jautājumā sniedz ļoti interesantus datus. Sākumā ņemsim apskatāmā trīsgadu perioda vispārējos rezultātus pa atsevišķiem gadiem:

Pirmais secinājums no tā ir tāds, ka ekonomiskie un politiskie streiki ir ļoti cieši saistīti. Tie kopā ceļas un kopā krīt. Kustības spēku uzbrukuma laikmetā (1905. g.) raksturo tas, ka politiskie streiki it kā paceļas uz ne mazāk spēcīgo ekonomisko streiku plašās bāzes, kuri, pat ja tos ņem atsevišķi, atstāj tālu iepakaļ visa 1895.—1904. gadu desmita skaitļus.

Kustībai atslābstot, ekonomisko streikotāju skaits krīt ātrāk nekā politisko streikotāju skaits. Kustības vājumu 1900. g. un it sevišķi 1907. g. raksturo, bez šaubām, plašas un stipras ekonomiskās cīņas bāzes trūkums. No otras puses, politisko streikotāju skaita lēnāka krišana vispār un it sevišķi šā skaita nelielā krišana no 1900. līdz 1907. gadam, kā redzams, norāda uz mums jau zināmo parādību: avangarda slāņi ar vislielāko enerģiju cenšas apturēt atkāpšanos un pārvērsi to par uzbrukumu.

Šo secinājumu pilnīgi apstiprina dati par ekonomisko un politisko streiku savstarpējo sakaru dažādās ražošanas grupās. Lai neizraibinātu rakstu ar skaitļiem, aprobežosimies ar metālistu un tekstilnieku salīdzināšanu pa 1905. gada ceturkšņiem, pie kam šoreiz ņemsim oficiālās statistikas kopsavilkumu^62, kura šajā gadā jauktos streikus pieskaitījusi politiskajiem, kā jau iepriekš minēts.

Streikotāju skaits tūkstošos

Spilgti izpaužas atšķirība starp avangarda slāni un plašo masu. Avangardam tīri ekonomiskie streikotāji ir mazākumā kā no paša sākuma, tāpat arī visu gadu. Tomēr arī šajā grupā pirmo ceturksni raksturo ļoti augsts (120 tūkst.) tīri ekonomisko streikotāju skaits: skaidrs, ka arī metālistu vidū nav mazums tādu slāņu, kurus vajadzēja „iekustināt" un kuri kustību iesāka ar tīri ekonomisku prasību izvirzīšanu. Tekstilniekiem mēs redzam kustības sākumā (gada I ceturksnī) milzīgu pārsvaru tīri ekonomisko streikotāju, kas gada II ceturksnī, izrādās, ir mazākumā, lai gada III ceturksnī atkal iegūtu vairākumu. Gada pēdējā ceturksnī, kustības apogeja laikā, metālistiem tīri ekonomisko streikotāju skaits līdzinās 10% no streikotāju kopskaita un 12% no visa metālistu skaita; tekstilniekiem tajā pašā periodā tīri ekonomisko streikotāju skaits ir 30% no streikotāju kopskaita un 25% no visa tekstilnieku skaita.

Tagad ir pilnīgi acīm redzams, kāda tieši ir ekonomiskā un politiskā streika savstarpējā atkarība: bez to cieša sakara tiešām, plaša, tiešām masveida kustība nav iespējama; un šā sakara konkrētā forma, no vienas puses, ir tas, ka kustības sākumā, kā arī iekļaujot kustībā jaunus slāņus, tīri ekonomiskajam streikam ir dominējošā loma, bet, no otras puses, politiskais streiks modina un iekustina atpalikušos, vispārina un paplašina kustību, paceļ to augstākā pakāpē.

Būtu ārkārtīgi interesanti sīki izsekot, kā tieši visā trīs-gadu periodā kustībā likuši iesaistīti iesācēji. Dali pamatmateriālos par to ir, jo ziņas tika saņemtas uz kartītēm atsevišķi par katru streiku. Bet šo ziņu apstrādājums oficiālajā statistikā ir visai neapmierinošs, un ļoti daudz visbagātīgākā materiala, kas atradās kartītēs, gājis zudumā, nav ietilpis apstrādājumā. Par streiku gadījumu skaita procentuālo attiecību pret dažāda lieluma uzņēmumiem zināmu aptuvenu priekšstatu dod šāda tabula:

Streiku gadījumu skaits °/0°/o pret uzņēmumu skaitu

Tas avangarda slānis, kuru mēs līdz šim vērojām pēc datiem par dažādiem rajoniem un dažādām ražošanas grupām, tagad parādās pēc datiem par dažādām uzņēmumu grupām. Parasta parādība visos gados ir streikojošo uzņēmumu procenta celšanās, pieaugot uzņēmumu apmēriem. Pie tam 1905. gadam raksturīgs ir, pirmkārt, tas, ka, jo lielāks uzņēmums, jo vairāk atkārtotu streiku, bet, otrkārt, tas, ka, salīdzinot 1895.—1904. gadu desmitu ar 1905. gadu, procenta palielināšanās ir jo straujāka, jo sīkāks ir uzņēmums. Tas skaidri norāda uz iesācēju sevišķi ālru iekļaušanu, uz tādu slāņu iekļaušanu, kuri nekad vēl nebija piedalījušies streikos. Maksimālo uzplūdu laikmetā ātri ierauti kustībā, izrādās, ka šie iesācēji ir vismazāk stingri: streikojošo uzņēmumu procenta krišanās no 1906. līdz 1907. gadam vislielākā ir sīkajos un vismazākā lielajos uzņēmumos. Avangards ilgāk par visiem un neatlaidīgāk par visiem strādā, lai apturētu atkāpšanos.

Bet atgriezīsimies pie datiem par ekonomiskā un politiskā streika savstarpējo sakaru. Iepriekš minētie (19. lpp.)*

* Sit. šā sējuma 3C>8. lpp. lieti.

dali par gada ceturkšņiem visā trīsgadu periodā vispirms rāda, ka visi lielie uzplūdi saistīti ne vien ar politisko, bet arī ar ekonomisko streikotāju skaita celšanos. Zināms izņēmums ir tikai uzplūdi 1907. gada pavasarī, kad ekonomisko streikotāju skaita maksimums ir nevis gada II, bet

III ceturksnī.

Kustības sākumā (1905. g. I ceturksnī) mēs redzam mil-- žīgu ekonomisko streikotāju skaita pārsvaru pār politiskajiem (G04 un 206 tūkst.). Kustības apogejs (1905. g.

IV ceturksnis) dod jaunu ekonomisko streiku vilni, vājāku nekā janvāri, ar stipru politiskā streika pārsvaru. Trešie uzplūdi, 1906. g. pavasarī, atkal rāda lielu gan ekonomisko, gan politisko streikotāju skaita pieaugumu. Jau ar šiem datiem vien pietiek, lai apgāztu to uzskatu, it kā ekonomiskā un politiskā streika apvienošana bijusi „kustības vājā puse“. Tādu uzskatu ne vienreiz vien izteikuši liberāļi; par 1905. g. novembri to atkārtojis likvidators Čere-vaņins; par to pašu laikmetu to nesen atkārtojis ari Martovs. Lai tādu uzskatu apstiprinātu, sevišķi bieži norāda uz neveiksmi cīņā par 8 stundu darba dienu.

Šās neveiksmes fakts nav apstrīdams, nav apstrīdams arī tas, ka ikviena neveiksme nozīmē kustības vājumu, bet liberāļu viedoklis izpaužas tur, ka tieši ekonomiskās un politiskās cīņas apvienošanu atzīst par „kustības vājo pusi“; marksistiskais viedoklis vājumu saskata tur, ka šl apvienošana nav pilnīga, ka ekonomisko streikotāju skaits nav pietiekami ievērojams. Statistika uzskatāmi apliecina marksistiskā uzskata pareizumu, atklājot trīsgadu periodā „vispārējo likumu^1': kustība pastiprinās, ja pastiprinās ekonomiskā cīņa. Un šis „vispārējais likums" loģiski saistās ar katras kapitālistiskās sabiedrības pamatvilcieniem: tajā vienmēr pastāvēs lik atpalikuši slāņi, kurus atmodināt var tikai kustības ārkārtēja saasināšanās, un atpalikušos slāņus iekļaut cīņā nevar citādi kā vien ar ekonomiskām prasībām.

Salīdzinot 1905. g. pēdējā ceturkšņa uzplūdus ar iepriekšējiem un vēlākiem uzplūdiem, 1. i., ar 1905. g. pirmo ceturksni un ar 1906. g. otro ceturksni, mēs skaidri redzam, ka pēc ekonomiskās bāzes plašuma, t. i., pēc ekonomisko streikotāju skaita procenta no streikotāju kopskaita,

oktobra un decembra uzplūdi ir vājāki tiklab par iepriekšējiem, kā arī par vēlākajiem. Neapšaubāmi, ka prasība pēc 8 stundu darba dienas atstūma daudz tādu elementu no buržuāzijas vidus, kuri varēja simpatizēt citiem strādnieku centieniem. Bet tikpat neapšaubāmi, ka šī prasība pievilka daudz tādu neburžuazisku elementu, kuri vēl nebija iekļāvušies kustībā, kuri, izvirzot 430 tūkst, ekonomisko streikotāju 1005. g. pēdējā ceturksnī, šo skaitli samazināja līdz 73 tūkst. 1000. g. I ceturksnī un atkal pacēla līdz 222 tūkst. 1006. g. II ceturksnī. Tātad vājums bija nevis buržuāzijas simpātiju trūkums, bet neburžuazisko elementu nepietiekams vai nepietiekami savlaicīgs atbalsts.

Liberālim piemīt īpašība baidīties no tā, ka apskatāmā veida kustība vienmēr atstumj zināmus buržuāziskus elementus. Marksistam piemīt īpašība redzēt, ka apskatāmā veida kustība vienmēr pievelk daudz neburžuazisku elementu. Suum cuique — katram savs.

Jautājumā par strādnieku un uzņēmēju cīņas peripetijām ārkārtīgi pamācoši ir oficiālās statistikas dati par streiku rezultātiem. Šās statistikas vispārējie rezultāti ir šādi:

Streikotāju procents streikos ar minētajiem rezultātiem

Vispārējais secinājums no tā vispirms ir tāds, ka kustības maksimālais spēks nozīmē arī strādnieku maksimālos panākumus. Visizdevīgākais viņiem ir 1005. g., kad streiku cīņas spriegums bija visaugstākais. Šis gads izceļas arī ar neparasti biežiem kompromisiem: puses nav vēl piemērojušās jauniem neparastiem apstākļiem, uzņēmēji, biežo streiku ietekmēti, apjūk, un streiki biežāk nekā jebkad beidzas ar kompromisu. 1900. gadā cīņa kļūst sīvāka: kompromisi gadās nesalīdzināmi retāk; tomēr strādnieki visumā vēl arvien uzvar: uzvarējušo streikotāju procents ir lielāks nekā zaudējušo procents. Sākot ar 1907. gadu,

strādnieku sakāve nepārtraukti pastiprinās, samazinoties kompromisa gadījumiem.

Ja ņemam absolutos skaitļus, tad redzam, ka pavisam 10 gados, no 189ā. līdz 1904., kopsumā streikos uzvarējuši 117 tūkst, strādnieku, bet vienā 1905. gadā vien vairāk nekā trīskārt lielāks skaits: 369 tūkst., 1906. gadā pusotras reizes vairāk: 163 tūkst.

Bet gads ir pārāk liels periods viļņveidīgās streiku kustības pētīšanai trīsgadu periodā, no 1905. līdz 1907. gadam. Neminot datus pa mēnešiem, kas aizņemtu ļoti daudz vietas, minēsim gada ceturkšņu datus par 1905. un 1906. gadu. 1907. gadu var izlaist, jo pēc streiku rezultātiem mēs šajā gadā neredzam pārtraukumus, atslābumu un uzplūdus, bet redzam nepārtrauktu strādnieku atkāpšanos un kapitālistu uzbrukumu, kas pilnīgi parādīti jau minētajos datos pa gadiem.

No šiem datiem izriet ļoti interesanti secinājumi, kas prasa sīku analizi. Vispār mēs redzējām — jo spēcīgāks ir strādnieku uzbrukums, jo veiksmīgāka ir viņu cīņa. Vai minētie dati to apstiprina? 1905. g. I ceturksnis strādniekiem ir mazāk veiksmīgs nekā II ceturksnis, lai gan kustība šajā periodā atslāba. Tomēr izrādās, ka šis secinājums ir nepareizs, jo trīsmēnešu dati apvieno janvara uzplūdus (321 tūkst, ekonomisko streikotāju) un atslābumu februārī (228 tūkst.) un martā (56 tūkst.). Nodalot uzplūdu mēnesi, janvari, redzam, ka šajā mēnesī strādnieki uzvarēja: 87 tūkst, streikotāju streikos uzvarēja, 81 tūkst, zaudēja, 152 tūkst, beidza ar kompromisu. Šā perioda abi atslābuma mēneši (februāris un marts) -dod strādnieku sakāvi.

Otrs periods (1905. g. II ceturksnis) ir uzplūdu periods,

Oficiālajā statistika šajā jautājumā nav kopsavilkumu pa mēnešiem: tos nācās sumēt no datiem par rūpniecības nozarēm.

kas apogeju sasniedz maijā. Cīņas uzplūdi nozīmē strādnieku uzvaru: 71 tūkst, streikotāju streikos uzvarēja, 59 tūkst, zaudēja, 109 tūkst, beidza ar kompromisu.

Trešais periods (1905. g. III ceturksnis) ir atslābuma periods: streikotāju skaits daudz mazāks nekā II ceturksnī. Uzbrukuma spara atslābums nozīmē uzņēmēju uzvaru: 59 tūkst, strādnieku zaudēja streikus, tikai 45 uzvarēja. Streikus zaudējušo strādnieku procents līdzinās 35,6°/o, t. i., augstāks nekā 1906. gadā. Tas nozīmē, ka tā „vispārējo simpātiju atmosfēra" pret strādniekiem 1905. g., par kuru lik daudz runā liberāļi kā par strādnieku uzvaru galveno iemeslu — (nesen par „galveno iemeslu" — buržuāzijas simpātijām runāja arī Martovs) — nemaz nekavēja strādnieku sakāvi, kad viņu uzbrukuma spars bija sācis atslābt. Jūs esat stipri, kad sabiedrība jums simpatizē, saka strādniekiem liberāļi. Sabiedrība jums simpatizē, kad jūs esat stipri, saka strādniekiem marksisti.

1905. g. pēdējais ceturksnis šķiet izņēmums: vislielāko uzplūdu laikā strādnieku sakāve. Bet tas ir tikai šķietams izņēmums, jo kopā savienoti uzplūdu mēnesis — oktobris, kad strādnieki uzvarēja arī ekonomiskajā laukā (+57, —22: tūkstoši strādnieku, kas streikos uzvarēja un zaudēja), un mēneši — novembris (+25, —47) un decembris (+12, —31), kad ekonomiskā cīņa sāka atslābt un kad strādnieki tika uzvarēti. Pie tam novembra mēnesis, lūzuma mēnesis, vislielāko svārstību mēnesis, pretējo spēku vislielākā līdzsvara mēnesis, vislielākās nezināšanas mēnesis par Krievijas vēstures vispārējiem rezultātiem un vispārējo virzienu visumā un par uzņēmēju un strādnieku attiecību vēsturi it īpaši, no visiem 1905. gada mēnešiem šis mēnesis dod kompromisu gadījumu vislielāko procentu: no 179 tūkst, ekonomisko streikotāju šajā mēnesī bija 10G tūkst., t. i., 59,2%, streikotāju, kas cīņu beidza ar kompromisu^63.

1906. g. pirmais ceturksnis atkal dod šķietamu izņēmumu: ekonomiskās cīņas vislielāko atslābumu un strādnieku vislielāko uzvaru (+34, —11). Arī šeit kopā savienoti strādnieku sakāves mēnesis, janvāris (+4, —6), un strādnieku uzvaru mēneši, februāris ( + 14, —2) un marts (+16, —2,5). Visā šai periodā ekonomisko streikotāju skaits krīt (janvāris — 26,6 tūkst., februāris — 23.3 tūkst., marts — 23,2 tūkst.), bet jau skaidri iezīmējas vispārējās kustības uzplūdi (visu streikotāju kopskaits janvārī — 190 tūkst., februārī — 27 tūkst., martā — 52 tūkst.).

1906. g. otrais ceturksnis ir kustības lielu uzplūdu un strādnieku uzvaras (+86, —78) laiks; šī uzvara ir sevišķi liela maijā un jūnijā — jūnijā ekonomisko streikotāju skaits sasniedz maksimumu visā 1906. gadā, 90 tūkst., kamēr aprilis dod izņēmumu: strādnieku sakāvi, lai gan, salīdzinot ar martu, kustība pieaug.

Sākot ar 1906. gada III ceturksni, mēs redzam visumā nepārtrauktu ekonomiskās cīņas atslābumu līdz pat gada beigām un tam atbilstošu strādnieku sakāvi (1906. g. augustā ir neliels izņēmums, kad strādnieki pēdējo reizi uzvarēja ekonomiskā cīņā: +11,3, —10,3).

Lai izdarītu īsus secinājumus par 1905. un 1906. gada ekonomiskās cīņas peripetijām, var lietot šādu paņēmienu. 1905. gadā skaidri izceļas streiku cīņas trīs galvenie uzplūdi vispār un ekonomiskās cīņas uzplūdi it īpaši: janvāris, maijs un oktobris. Sājos trijos mēnešos kopā ekonomisko streikotāju skaits bija 667 tūkst, no visa skaita 1 439 tūkst, gadā, t. i., nevis ceturtā daļa, bet tuvu pusei. Un visi šie trīs mēneši bija strādnieku uzvaru mēneši ekonomiskajā laukā, t. i., streikos uzvarējušo strādnieku skaita pārsvars pār streikus zaudējušo strādnieku skaitu.

1906. gadā visā visumā skaidri nodalās gada pirmā un otrā puse: pirmajā — atkāpšanās pārtraukšana un lieli uzplūdi; otrajā — liels atslābums. Gada pirmajā pusē ir 295 tūkst, ekonomisko streikotāju, otrajā. — 162. Pirmā puse ekonomiskajā cīņā strādniekiem deva uzvaru, otrā — sakāvi.

Sic vispārējie rezultāti pilnīgi apstiprina to secinājumu, ka nevis „simpātiju atmosfērai", nevis buržuāzijas simpātijām, bet uzbrukuma spēkam bija izšķirošā nozīme ekonomiskajā cīņā.

ŠOLAIKU

ZEMKOPĪBAS KAPITĀLISTISKA IEKĀRTA^120

rokraksta

/espies is pec

Sarakstīts 1910. o. beigās Pirmoreiz iespiests 103% ff_. lrĻtina rakstu un materiālu krājuma л 1л Paraksts: V. 11 j i n s

Raksta „Šolaiku zemkopības kapitālistiskā iekārta" rokraksta pirmā lappuse. — 1910. g.

Samazināts

PIRMAIS RAKSTS

Divu (riju pēdējo gadu desmitu laikā sociālā statistika vispār un konkrēti ekonomiskā statistika ir guvusi Joti lielus panākumus. Veselu rindu jautājumu un turklāt visradikālāko jautājumu, kuri skar mūslaiku valstu ekonomisko iekārtu un tās attīstību un kurus agrāk atrisināja uz vispārēju apsvērumu un aptuvenu datu pamata, tagad nevar kaut cik nopietni izstrādāt, neņemot vērā ļoti daudzos datus, ko par visu kādas zemes teritoriju pēc vienas noteiktas programas savākuši un sakopojuši speciālisti statistiķi. It īpaši zemkopības ekonomikas jautājumi, kuri saceļ sevišķi daudz strīdu, prasa uz preciziem un plašiem datiem pamatotu atbildi, jo vairāk tāpēc, ka Eiropas valstīs un Amerikā arvien vairāk kļūst par paražu izdarīt periodisku skaitīšanu, kas aptver visus lauksaimniecības uzņēmumus zemē.

Vācijā, piemēram, tāda skaitīšana tika izdarīta 1882., 1895. un pēdējā — 1907. gadā. Uz šo skaitīšanu nozīmi daudzkārt norādīts mūsu literatūrā, un diezin vai varēs atrast šolaiku zemkopības ekonomikai veltītu grāmatu vai rakstu, kur neatsauktos uz Vācijas lauksaimniecības statistikas datiem. Sakarā ar pēdējo skaitīšanu ir jau sacelts krietns troksnis tiklab vācu, kā arī mūsu literatūrā. Pagājušā gadā Valentinova kgs, cik atceros, avīzē „Kijev-skaja Misļ“ 121 rībināja lielās bungas sakarā ar to, ka šī skaitīšana esot it kā apgāzusi marksisma mācību un Kautska uzskatus, pierādīdama sīkražošanas dzīves spējas un tās uzvaru pār lielražošanu. Nesen žurnālā „Ekonomist Ros-siji“122 profesors Voblija kgs rakstā: „Agrārās evolūcijas tendences Vācijā" (36. nr., 1910. g. 11. septembrī), pamatodamies uz 1907. g. skaitīšanas datiem, mēģināja atspēkot to, ka lauksaimniecībā ir piemērojama „schema, ko Markss izstrādājis attiecībā uz industrijas attīstību"m, un centās pierādīt, ka „lauksaimniecībā sīkie uzņēmumi ne tikvien neiet bojā cīņā pret lielajiem; gluži otrādi, katra jauna skaitīšana konstatē to panākumus".

Tāpēc mēs domājam, ka būtu īstais laiks sīki iztirzāt

1907. gada skaitīšanas datus. Tiesa, šās skaitīšanas materiālu izdošana vēl nav beigusies: ir nākuši klajā trīs sējumi, kas satur visus skaitīšanas datus^64, bet ceturtais sējums, kurš veltīts „skaitīšanas rezultātu iztirzāšanai visumā", vēl nav nācis klajā, un nav zināms, vai tas drīzumā iznāks. Tomēr nav pamala atlikt skaitīšanas rezultātu pētīšanu līdz šā noslēguma sējuma iznākšanai, jo viss materials jau ir dabūjams, tā kopsavilkums arī, un literatūra to plaši izmanto.

Piezīmēsim tikai, ka nostādīt jautājumu tā, kā to parasti nostāda, aprobežojoties gandrīz vienīgi ar dažāda lieluma (pēc platības) saimniecību skaita un tām piederošā zemes daudzuma salīdzināšanu dažādos gados, nozīmē gluži nepareizi ķerties pie lietas. īstajām domstarpībām agrarajā jautājumā starp marksistiem un marksisma pretiniekiem ir daudz dziļākas saknes. Ja par mērķi izvirza domstarpību •cēloņu pilnīgu noskaidrošanu, tad vispirms un visvairāk jāpievērš uzmanība jautājumam par to, kādas ir kapitālistiskās iekārtas pamatlīnijas šolaiku zemkopībā. Tieši šajā jautājumā vācu 1907. gada 12. jūnija skaitīšanas dati ir sevišķi vērtīgi. Dažos jautājumos tā ir mazāk detalizēta nekā iepriekšējās 1882. un 1895. gada skaitīšanas, bet toties tā pirmoreiz dod neredzēti bagātīgus datus par algoto darbu lauksaimniecībā. Bet algotā darba lietošana ir ikkatras kapitālistiskās zemkopības galvenā atšķirīgā pazīme.

Tāpēc mēs pacentīsimies dot vispirms mūslaiku zemkopības kapitālistiskās iekārtas vispārējo ainu, balstoties galvenokārt uz Vācijas 1907. gada skaitīšanas datiem un papildinot tos ar datiem no labākajām lauksaimniecības skaitīšanām citās zemēs, proti: Dānijā, Šveicē, Amerikā un pēdējā skaitīšana Ungārijā. Bet, kas attiecas uz to faktu, kurš visvairāk duras acīs, pirmoreiz iepazīstoties ar skaitīšanas rezultātiem, un par kuru visvairāk runā, proti: lielo (pēc lauksaimniecības platības apmēriem) saimniecību skaita un to zemes daudzuma samazināšanos Vācijā, tad tā pētīšanai mēs pievērsīsimies tikai mūsu darba beigās. Jo tas ir viens no sarežģītajiem faktiem, kas ir daudzu citu faktu funkcija, un saprast tā nozīmi, iepriekš nenoskaidrojot vairākus daudz svarīgākus pamatjautājumus, nekādi nav iespējams.

I

ŠOLAIKU ZEMKOPĪBAS EKONOMISKĀS IEKĀRTAS VISPĀRĒJĀ AINA

Lauksaimniecības skaitīšanas Vācijā, tāpat kā arī visas šāda veida skaitīšanas Eiropā (atšķirībā no Krievijas), balstās uz ziņām, kas savāktas par katru lauksaimniecības uzņēmumu atsevišķi. Savācamo ziņu daudzums pie tam parasti pieaug ar katru skaitīšanu. Piemēram, Vācijā

1907. g. nav vāktas ļoti svarīgas ziņas par lauku darbos lietojamo lopu daudzumu (šādas ziņas tika vāktas 1882. un 1895. g.), bet toties pirmoreiz savāktas ziņas par aramzemes daudzumu, kas apsēta ar dažādu labību, par ģimenes un algoto strādnieku skaitu. Tādā veidā par katru saimniecību iegūtās ziņas ir pilnīgi pieliekamas šās saimniecības politiski ekonomiskam raksturojumam. Viss jautājums, viss uzdevuma grūtums ir tas, kā sakopot šos datus tā, lai dabūtu precizu politiski ekonomisku raksturojumu par dažādām saimniecību grupām vai tipiem visumā. Neapmierinoši sakopojot, nepareizi vai nepietiekami grupējot, var iznākt — un pastāvīgi iznāk, apstrādājot šolaiku skaitīšanu datus — tāds rezultāts, ka neparasti detalizētie, lieliskie dati, kādi ir par katru atsevišķo uzņēmumu, izzūd, izgaist, pazūd visumā, kad runa ir par miljoniem

25 16. sēj.

saimniecību visā valstī. Lauksaimniecības kapitālistisko iekārtu raksturo attiecības, kādas pastāv starp saimniekiem un strādniekiem, starp dažāda tipa saimniecībām, un, ja šo tipu pazīmes ir ņemtas nepareizi, sakārtotas nepilnīgi, tad arī vislabākā skaitīšana nevar dot īstenības politiski ekonomisko ainu.

No tā kļūst saprotams, cik ļoti, cik ārkārtīgi svarīgs ir jautājums par šolaiku skaitīšanu datu sakopošanas vai grupēšanas metodēm. Turpmākajā iztirzājumā mēs apskatīsim visus diezgan dažādos paņēmienus, kādi lietoti iepriekš minētajās labākajās skaitīšanās. Bet pagaidām atzīmēsim, ka Vācijas skaitīšana, tāpat kā lielum lielais vairums citu, dod pilnīgu sakopojumu, grupējot saimniecības tikai pēc vienas pazīmes, proti, pēc katras saimniecības lauksaimniecības platības apmēriem. Pēc šās pazīmes skaitīšana sadala visas saimniecības 18 grupās, sākot ar saimniecībām, kurām ir mazāk par vienu desmito daļu hektārā^65, un beidzot ar tādām, kam lauksaimniecības platības ir vairāk par 1 000 hektāriem. Ka šāda detalizācija ir statistiska greznība, ko neattaisno politiski ekonomiskie apsvērumi, to jūt paši Vācijas statistikas autori, kas visu datu sakopojumu dod sešās — bet, nodalot vienu apakšgrupu, septiņās — lielās grupās pēc lauksaimniecības platības apmēriem. Šīs grupas ir šādas: saimniecības, kam ir līdz !/г hektāram, no V2 līdz 2, no 2 līdz 5, no 5 līdz 20, no 20 līdz 100 un vairāk par 100 hektāriem, pie kam no pēdējām īpaši nodalīta saimniecību apakšgrupa, kurām ir vairāk par 200 hektāriem lauksaimniecības platības.

Jājautā, kāda ir šāda grupējuma politiski ekonomiskā nozīme? Zeme bez šaubām ir galvenais ražošanas līdzeklis lauksaimniecībā; tāpēc pēc zemes daudzuma var vispareizāk spriest par saimniecības apmēriem un tātad arī par tās tipu, t. 5., piemēram, par to, vai runa ir par sīku, vidēju, lielu, par kapitālistisku saimniecību vai tādu, kas algotu darbu nelieto. Parasti līdz 2 hektāriem lielas saimniecības pieskaita pie sīkām (reizēm tā saucamām parcelarām vai punduru) saimniecībām, no 2 līdz 20 (reizēm no 2 līdz 100) hektāriem pie zemnieku saimniecībām, vairāk par 100 hektāriem — pie lielām, tas ir, kapitālistiskām, saimniecībām.

Un, lūk, 1907. gada skaitīšanā pirmoreiz savāktās ziņas par algoto darbu dod mums vispirms iespēju pirmoreiz ar plašiem datiem pārbaudīt šo „parasto^11 pieņēmumu. Pirmoreiz statistikas rūtiņā tiek ienests kaut zināms — vēl visai nepietiekams, kā turpmāk redzēsim — racionalitates elements, t. i., tādu datu uzskaites elements, kuriem ir vistiešākā, vispilnīgākā politiski ekonomiskā nozīme.

Un patiesi, visi runā par sīkražošanu. Bet kas tad ir sīkražošana? Visparastākā atbilde uz šo jautājumu ir tā, ka sīkražošana ir tāda ražošana, kas nelieto algotu darbu. Tāds uzskats ir ne tikai marksistiem vien. Piemēram, Ed. Davids, kura grāmatu „Socialisms un lauksaimniecība*1 varētu nosaukt par vienu no jaunākajiem buržuāzisko teoriju sakopojumiem agrarajā jautājumā, raksta krievu tulkojuma 29. Ipp.: „Visos tajos gadījumos, kad mēs runājam par sīkražošanu, mēs saprotam saimniecisku kategoriju, kas funkcionē bez pastāvīgas citu palīdzības un bez blakus nodarbošanās**.

Vispirms 1907. g. skaitīšana pilnīgi konstatē, ka tādu saimniecību skaits ir visai neliels, ka šolaiku zemkopībā tādu saimnieku, kas nelīgst strādniekus vai nelīgst darbā pie citiem, ir niecīgs mazākums. No visa 1907. g. skaitīšanā reģistrēto 5 736 082 lauksaimniecības uzņēmumu skaita Vācijā tikai 1 872 616, t. i., mazāk par trešdaļu, pieder saimniekiem, kuru galvenā nodarbošanās ir patstāvīga saimniekošana lauksaimniecībā un kuriem nav blakus nodarbošanās. Cik daudz no viņiem ir lādu, kas līgst strādniekus? Par to nav ziņu, t. i., ziņas vissīkākā veidā bija sākotnējās kartītēs un pazuda, izdarot kopsavilkumu! Sastādītāji nevēlējās saskaitīt (kad bija izdarījuši lielu daudzumu visdetalizētāko un nevajadzīgāko saskaitījumu), cik daudz saimniecību katrā grupā līgst pastāvīgus vai sezonas algotus strādniekus.

Lai aptuveni noteiktu saimniecību skaitu bez algotiem strādniekiem, nodalīsim tās grupas, kurās saimniecību skaits mazāks par algoto strādnieku skaitu. Tās būs grupas ar zemes daudzumu līdz 10 hektāriem saimniecībā. Šajās

25* grupās ir 1283 631 saimnieks, kas uzskata zemkopību par savu galveno nodarbošanos un kam nav blakus nodarbošanās. Šim saimnieku skaitam ir pavisam 1400162 algoti strādnieki (ja pieļaujam, ka algotos strādniekus tur tikai tādi saimnieki, kuri zemkopību uzskata par savu galveno nodarbošanos un kuriem nav blakus nodarbošanās). Tikai tādu saimniecību grupās, kurām ir no 2 līdz 5 hektāriem, patstāvīgo zemkopju skaits bez blakus nodarbošanās ir lielāks par algoto strādnieku skaitu, proti: 495 439 saimniecības un 411311 algotu strādnieku.

Protams, algotie strādnieki mēdz būt arī tādiem zemkopjiem, kuriem ir blakus nodarbošanās; protams, mēdz būt ,,sīki“ saimnieki, kas līgst ne tikai vienu, bet vairākus algotus strādniekus. Bet tomēr nav apšaubāms tas, ka tādu saimnieku, kas nelīgst strādniekus un paši nestrādā algotu darbu, ir niecīgs mazākums.

Pēc datiem par algoto strādnieku skaitu uzreiz izceļas trīs saimniecību pamatgrupas Vācijas zemkopībā:

I. Proletāriskās saimniecības. Še jāpieskaita tās grupas, kurās saimnieku mazākums uzskata par savu galveno nodarbību patstāvīgu zemkopību, kurās vairākums ir algoti strādnieki u. tml. Piemēram, saimniecību ar zemes daudzumu līdz V2 hektāram ir 2 084 060. No tām patstāvīgu zemkopju ir tikai 97 153, bet 1 287 312 pēc savas galvenās nodarbošanās ir algoti strādnieki (visās tautas saimniecības nozarēs). Saimniecību ar zemes daudzumu no V2 līdz 2 hektāriem ir 1 294 449. No tām tikai 377 762 ir patstāvīgi zemkopji, 535 480 — algoti strādnieki, 277 735 — sīk-rūpnieki, amatnieki, tirgotāji, 103 472 — kalpotāji un ,.dažāda un nenoteikta" darba pārstāvji. Skaidrs, ka abās šajās grupās ietilpst saimniecības, kas lielāko tiesu ir proletāriskās saimniecības.

II. Zemnieku saimniecības. Šeit pieskaitām tādas, kurās lielāko tiesu ir patslāvīgi zemkopji, pie kam ģimenes strādnieku skaits ir lielāks par algoto strādnieku skaitu. Tās būs grupas ar 2 līdz 20 hektāriem zemes.

III. Kapitālistiskās saimniecības. Šeit pieskaitām tādas, kurās algoto strādnieku skaits ir lielāks par ģimenes strādnieku skaitu.

Luk, vispārējie dati par šīm trijām grupām:

Šī tabula dod mums ekonomiskās iekārtas ainu Vācijas tagadējā zemkopībā. Piramidas pamatā milzīgais daudzums, gandrīz */5 no kopskaita, proletārisko „saimniecību^11; augšgalā niecīgs mazākums (V20) kapitālistisko saimniecību. Aizsteigdamies priekšā, norādīsim, ka šim niecīgajam mazākumam pieder vairāk nekā puse no visas zemes un visas aramzemes. Tā rokās ir piektā daļa no visa lauksaimniecībā nodarbināto strādnieku skaita un vairāk nekā puse no visa algoto strādnieku skaita.

II

KAS IR ĪSTENĪBA

ŠOLAIKU ZEMKOPĪBAS „SAIMNIECĪBU" VAIRĀKUMS.

(PROLETĀRISKĀS „SAIMNIECĪBAS")

To „saimnieku** vairākums, kuriem pieder līdz 2 hektāriem zemes, pēc savas galvenās nodarbošanās ir algoti strādnieki. Zemkopība viņiem ir blakus nodarbošanās. No šās grupas 3 378 509 uzņēmumiem 2 920119 uzņēmumi reprezentē blakus nodarbošanos (Nebenbetriebe). Patstāvīgu zemkopju, ierēķinot šai skaitā arī tādus, kuriem bez tam ir vēl ar zemkopību nesaistīta blakus nodarbošanās, ir pavisam niecīgs mazākums, pavisam 14°/o: 475 tūkst, no 3,4 miljoniem.

*... atzīmēt, ka algoto strādnieku skaits^66... tajā grupā pārsniedz patstāvīgo zemkopju skaitu.

Šis apstāklis norāda uz to, ka statistika te sajauc kopā ar proletāriešu masu tos nedaudzos kapitālistiskos zemkopjus, kam uz neliela zemes gabala ir liela saimniecība. Ar šādu tipu mēs vēl daudzkārt sastapsimies turpmākajā iztirzājumā.

Jājautā, kāda nozīme ir šīm proletārisko „saimnieku^66^1 masām zemkopības vispārējā iekārtā? Pirmkārt, viņu personā iemiesots sabiedriskās saimniecības dzimtbūtnieciskās sistēmas sakars ar kapitālistisko, šo sistēmu vēsturiskais tuvums un radniecība, dzimtbūšanas tiešas paliekas kapitālismā. Ja mēs redzam, piemēram, Vācijā un sevišķi Prūsijā, ka lauksaimniecības uzņēmumu skaitā ick|ūst zemes gabaliņi (tā sauktā Deputatland), kurus muižnieks dod kalpam darba algas veidā, vai tad tā nav tieša dzimtbūšanas palieka? Kā ekonomiska sistēma dzimtbūšana tieši ar to atšķiras no kapitālisma, ka pirmā piešķir darba cilvēkam zemi, bet otrais nošķir darba cilvēku no zemes, pirmā izsniedz darba cilvēkam dzīvei nepieciešamos līdzekļus naturālā veidā (vai arī piespiež viņu pašu ražot savā „iedalītajā zemes gabalā^1'), otrais izsniedz strādniekam algu naudā, ar ko viņš pērk dzīvei nepieciešamos līdzekļus. Protams, šīs dzimtbūšanas paliekas Vācijā ir pavisam niecīgas, salīdzinot ar to, ko mēs redzam Krievijā ar tās slaveno muižnieku saimniecības „atsfrādāšanas" sistēmu, bet tomēr tās ir dzimtbūšanas paliekas. 1907. gada skaitīšanā Vācijā saskaitīts 579 500 „lauksaimniecības uzņēmumu", kas piederēja laukstrādniekiem un dienas strādniekiem, pie kam 540751 uzņēmums no šā skaita ir tai „saimnieku" grupai, kuriem ir līdz 2 hektāriem zemes.

Otrkārt, lielais daudzums tādu lauku „saimnieku", kam ir tik niecīgi zemes gabaliņi, no kuriem nevar dzīvot un kuri noder tikai par „blakus nodarbošanos", izveido vispārējā kapitālisma iekārtā bezdarbnieku rezerves armijas daļu. Tā ir šādas armijas, kā Markss saka, apslēptā forma^124. Nepareizi būtu bezdarbnieku rezerves armiju iedomāties tā, it kā to veidotu tikai tādi strādnieki, kam nav darba. Pie šās armijas pieder ari „zemnieki" vai ,,sīk-saimnieki", kuri nevar pārtikt no tā, ko viņiem dod viņu niecīgā saimniecība, kuri spiesti sagādāt sev dzīvei nepieciešamos līdzekļus galvenokārt ar algotu darbu. Sakņu dārzs vai kartupeļu lauciņš ir šai nabagu armijai viņu peļņas palielināšanas vai eksistences līdzeklis tādā laikā, kad darba nav. Kapitālismam šie „pundura", šie „pārceļu" it kā saimnieki ir vajadzīgi, lai viņu rīcībā bez kādiem izdevumiem vienmēr būtu daudz lētu darba roku. No

1907. gada skaitīšanas datiem redzams, ka no 2 miljoniem „saimnieku", kam ir līdz V2 hektāram zemes, 624 tūkstošiem ir tikai sakņu dārza zeme, 361 tūkst, ir tikai kartupeļu lauks. Visa šo divu miljonu „saimnieku" aramzemes platība ir 247 tūkstoši hektāru, no kuriem vairāk nekā puse, proti, 166 tūkstoši hektāru, ir apdēstīta ar kartupeļiem. Viss tās aramzemes daudzums, kas pieder miljonam ar ceturtdaļu „saimnieku", kuriem ir no V2 līdz 2 hektāriem zemes, ir 976 tūkst, hektāru liels, no tiem vairāk nekā trešdaļa — 334 tūkst, ha — apdēstīta ar kartupeļiem. Pasliktināts lautas uzturs (maizes aizstāšana ar kartupeļiem), palētināts darba spēks uzņēmējiem, lūk, ko no pieciem miljņniem saimniecību nozīmē Vācijas trīs miljonu lauku „saimnieku" „saimniecības".

Lai nobeigtu šo proletārisko saimniecību aprakstu, piebildīsim, ka gandrīz trešdaļai no tām (1 milj. no 3,4) nav nekādu lopu, divām trešdaļām (2,5 milj. no 3,4) nav liellopu, vairāk nekā 7™ (3,3 milj. no 3,4) nav zirga. Šo proletārisko saimniecību daļa lauksaimniecības ražošanas kopsumā ir niecīga: 8/r, no visu saimniecību skaita ir mazāk par V10 no visiem lopiem (2,7 milj. no 29,4 milj. lopu, pārrēķinot visus lopus liellopos), ap 7го no visas aramzemes (1,2 milj. no 24,4 milj. hektāru).

Var iedomāties, kādu jucekli un kādu neīstumu rada jautājumā tāda statistika, kas šajā saimniecību grupā, kurām ir līdz 2 hektāriem zemes, miljonus proletāriešu bez zirga, bez liellopiem, ar vienu sakņu dārzu vai kartupeļu lauka gabaliņu sajauc kopā ar tūkstošiem lielsaimnieku, kapitālistu, kas uz 1—2 desetinām ierīkojuši lopkopības vai sakņkopības u. tini. lieluzņēmumu. Ka šajā grupā ir lādi saimnieki, redzams kaut no tā, ka no 3,4 miljoniem (līdz 2 ha zemes) 15428 saimniekiem ir katram pa 6 vai vairāk strādnieku (ģimenes un algotu strādnieku kopā), bet visiem šiem 15 tūkstošiem ir 123 941 strādnieks, t. i., vidēji pa 8 strādniekiem saimniecībā. Tāds strādnieku skaits neapšaubāmi norāda, ja ņem vērā lauksaimniecības techniskās īpatnības, uz kapitālistisku lielražošanu. Ka proletāriskās „saimnieku" masas vidū, kam ir līdz 2 ha zemes, ir lopkopības lielsaimniecības, man jau nācās aizrādīt, pamatojoties uz iepriekšējās, 1895. gada, skaitīšanas datiem (sk. manu grāmatu: „Agrārais jautājums", S.-Peterburgā, 1908. g., 239. lpp.)*. Nodalīt šīs lielsaimniecības bija pilnīgi iespējams tiklab pēc datiem par lopu daudzumu, kā arī par strādnieku skaitu, bet Vācijas statistiķiem labāk patīk piepildīt simtiem lappušu ar datiem par Va hektārā zemesīpašnieku grupas piecu nodalījumu sadalīšanu vēl sīkākās grupās pēc zemes daudzuma!

Sociāli ekonomiskā statistika — viens no spēcīgākajiem sociālās atziņas ieročiem — tā tiek pārvērsta par nejēdzību, par statistiku statistikas dēj, par spēli.

Ka lauksaimniecības uzņēmumu lielākā daļa vai ļoti daudzi uzņēmumi pieder pie punduru, parcelaro, pie proletārisko saimniecību kategorijas, tā ir parādība, kas kopīga daudzām, ja ne vairākumam kapitālistisko zemju Eiropā, bet ne visām kapitālistiskām zemēm. Amerikā, piemēram, pēc 1900. gada skaitīšanas datiem fermas vidējais lielums ir 146,6 akri (60 hektāru), t. i., 7Vž reizes lielāks nekā Vācijā. Bet vissīkāko saimniecību skaits, ja tām pieskaita līdz 20 akriem (līdz 8 ha) lielās saimniecības, ir nedaudz lielāks par Vie (11,8%). Pat visu līdz 50 akriem (t. i., līdz 20 ha) lielo saimniecību skaits ir tikai trešā dala no kopskaita. Lai šos datus salīdzinātu ar Vācijas datiem, jāņem vērā, ka līdz 3 akriem (= 1,2 hektāri) lielās saimniecības Amerikā liek skaitītas tikai tad, ja to bruto ienākums ir 500 dolāru, t. i., milzīgs daudzums līdz 3 akriem lielu saimniecību nemaz netiek reģistrēts. Tāpēc arī no Vācijas datiem jāizslēdz vissīkākās saimniecības. Atmetīsim visas pat līdz 2 ha lielās saimniecības: no atlikušajām 2 357 572 saimniecībām 1006 277 būs ar 2—5 ha, t. i., vairāk nekā

Sk. Ilakslu 4. izd., 5. sēj., 83.—195. lpp. lied■

40% no saimniecību kopskaita ir vissīkākās saimniecības. Amerikā tas ir pavisam citādi.

Acīm redzot, trūkstot dzimtbūšanas tradicijām (vai konsekventāk iznīcinot visas dzimtbūšanas pēdas), trūkstot zemes rentes spiedienam (vai tam esot vājam) uz lauksaimniecības ražošanu, kapitālisms zemkopībā var pastāvēt un pat attīstīties sevišķi ātri, neradot miljoniem lielus kalpu un dienas strādnieku kadrus ar iedalītu zemi.

III

ZEMNIEKU SAIMNIECĪBAS KAPITĀLISMA APSTĀKĻOS

Zemnieku saimniecībām mēs pieskaitījām tādas grupas, kurās, no vienas puses, zemkopju vairākums pieder pie patstāvīgiem saimniekiem un kurās, no otras puses, ģimenes strādnieku skaits ir lielāks par algoto strādnieku skaitu. Izrādījās, ka absolūtais algoto strādnieku skaits tādiem saimniekiem ļoti liels — 1,6 miljoni, vairāk nekā trešā daļa no visa algoto strādnieku skaita. Acīm redzot no visa „zemnieku*1 saimniecību daudzuma (2,1 miljons) ir ne mazums kapitālistisku uzņēmumu. Turpmāk mēs redzēsim, kāds aptuveni ir to skaits un to nozīme, bet tagad sīkāk pakavēsimies pie ģimenes un algotā darba samēriem. Palūkosimies, cik liels ir strādnieku vidējais skaits vienā saimniecībā:

No ta mēs redzam, cik nolieli vispār ir lauksaimniecības uzņēmumu apmēri pēc strādnieku skaita, salīdzinot ar

rūpniecību. Vairāk par 50 algoliem strādniekiem saimniecībā ir tikai tādiem īpašniekiem, kam vairāk par 100 ha: viņu skaits ir 23 566, t. i., mazāk par V2°/o no visa saimniecību skaita. Algoto strādnieku skaits viņiem ir 1 463 974Г t. i., nedaudz mazāk nekā 2 miljoniem zemnieku saimniecību.

No zemnieku saimniecībām uzreiz izceļas grupa ar 10—20 ha: vidēji te vienā saimniecībā ir 1,7 algoti strādnieki. Nodalot tikai pastāvīgos algotos strādniekus, mēs redzēsim, ka viņu skaits šās grupas 412 741 saimniecībā (411940 sadalītas pēc strādnieku skaita) ir 412 702. Tas nozīmē, ka neviens uzņēmums neiztiek bez pastāvīgas algotā darba lietošanas. Lūk, kāpēc mēs nodalām šo grupu kā „grosbauerus", kā zemnieku lielsaimniecības vai kā zemnieku buržuāziju. Parasti še pieskaitīja īpašniekus ar 20 un vairāk hektāriem, bet 1907. g. skaitīšana pierādījusi, ka algotā darba lietošana zemkopībā ir izplatīta plašāk, nekā parasti domā, ka robeža, no kuras sākas algotā darba pastāvīga lietošana, ievērojami jāpavirza uz leju.

Tālāk, aplūkojot ģimenes un algotā darba samērus, mēs redzam, ka proletāriskās un zemnieku saimniecībās vidējais ģimenes strādnieku skaits pastāvīgi pieaug paralēli algoto strādnieku skaita pieaugumam, bet kapitālistiskās saimniecībās ģimenes strādnieku skaits sāk krist līdz ar algoto strādnieku skaita pieaugumu. Šī parādība ir pilnīgi dabiska, tā apstiprina, ka ir pareizs mūsu spriedums par to, ka saimniecības ar vairāk nekā 20 hektāriem pieder pie kapitālistiskām saimniecībām, kurās ne tikai algoto strādnieku skaits lielāks par ģimenes strādnieku skaitu, bet arī vidējais ģimenes strādnieku skaits 1 saimniecībā ir mazāks nekā zemniekiem.

Krievu literatūrā jau sen, jau marksistu un narodņiku strīda sākumā, pēc zemstes statistikas datiem tika konstatēts, ka zemnieku saimniecībā ģimenes kooperācijā ir bāze kapitālistiskās kooperācijas radīšanai, t. i., spēcīgas zemnieku saimniecības, kurām raksturīgs sevišķi liels ģimenes strādnieku skaits, pārvēršas par kapitālistiskām saimniecībām, lietojot algoto darbu arvien lielākos un lielākos apmēros. Tagad mēs redzam, ka vācu statistika apstiprina šo secinājumu visai Vācijas zemkopībai.

Pievērsīsimies Vācijas zemnieku saimniecībām. Kopā apskatītas, tās atšķiras no proletāriskām saimniecībām kā uzņēmumi, kas dibināti uz ģimenes kooperāciju (2,5—3,4 ģimenes strādnieki saimniecībā), atšķiras no vientuļu uzņēmumiem. Proletāriskās saimniecības jānosauc par vientuļu saimniecībām, jo vidēji neiznāk ne pa diviem strādniekiem saimniecībā. Bet starp zemnieku saimniecībām notiek konkurence par to, kas vairāk piesaistīs algotos strādniekus: jo lielāki ir zemnieku saimniecības apmēri, jo lielāks ir ģimenes strādnieku skaits un jo straujāk pieaug algoto strādnieku skaits. Zemnieku lielsaimniecības pēc ģimenes strādnieku skaita mazāk nekā pusotras reizes pārsniedz sīksaimniecības (2—5 ha), bet vairāk nekā četrkārt pārsniedz tās pēc algoto strādnieku skaita.

Te mēs redzam precizu statistisku apstiprinājumu tai radikalajai atšķirībai, kāda pastāv starp sīksaimnieku šķiru vispār, konkrēti sīkzemnieku šķiru, un starp algoto strādnieku šķiru, atšķirībai, uz kuru vienmēr norāda marksisti un kuru nekādi nevar saprast buržuāziskie ekonomisti un revizionisti. Visi preču saimniecības apstākļi noved pie tā, ka sīkzemnieki nevar eksistēt, necīnīdamies par sava uzņēmuma nostiprināšanu un paplašināšanu, un šī cīņa nozīmē cīņu par to, lai palielinātu sveša darba spēka izmantošanu un lai šādu izmantošanu palē-tinātu. Lūk, kāpēc visa sīkzemnieku masa ikkatrā kapitālistiskā zemē, no kuriem tikai niecīgs mazākums „tiek uz zaļa zara“, t. i., kļūst par īstiem kapitālistiem, piesātinās ar kapitālistisku psicholoģiju un politikā seko agrariešiem. Buržuāziskie ekonomisti (un līdz ar tiem arī revizionisti) atbalsta šo psicholoģiju; marksisti izskaidro sīkzemnie-kicm, ka viņiem nav cita glābiņa kā vien pievienoties algotiem strādniekiem.

Ārkārtīgi pamācoši ir arī 1907. g. skaitīšanas dati par pastāvīgo un sezonas strādnieku skaita samēru. Visā visumā pēdējo skaits ir tieši trešdaļa no kopskaita: 5 053 726 no 15169549. No algotiem strādniekiem sezonas strādnieku ir 45%, no ģimenes strādniekiem — 29%. Bet dažāda tipa saimniecībās šis samērs būtiski mainās. Lūk, dati par mūsu pieņemtajām grupām:

No tā mēs redzam, ka tajās proletāriskajās saimniecībās, kurām ir mazāk par V2 hektārā (pavisam tādu saimniecību ir 2,1 miljons!), sezonas strādnieku tiklab ģimenes strādnieku, kā ari algoto strādnieku vidū ir vairāk nekā puse. Tās ir lielāko tiesu palīgsaimniecības, ar kurām to īpašnieki nodarbojas tikai pagaidām. Arī tajās proletāriskajās saimniecībās, kurām ir no 0,5 līdz 2 hektāriem, sezonas strādnieku procents ir ļoti augsts. Līdz ar saimniecības apmēra palielināšanos šis procents krīt — tikai ar vienu izņēmumu. Proti, kapitālistisko lielsaimniecību algoto strādnieku vidū šis procents nedaudz aug, un, tā kā ģimenes strādnieku skaits šai grupā ir pavisam niecīgs, tad sezonas strādnieku procents visu strādnieku vidū ievērojami pieaug, no 25 līdz 32%.

Starpība starp zemnieku un kapitālistiskām saimniecībām pēc sezonas strādnieku kopskaita nav visai liela. Starpība starp ģimenes un algotiem strādniekiem visās saimniecībās ir ļoti ievērojama, un, ja ņemsim vērā, ka sezonas ģimenes strādnieku vidū, kā tūlīt redzēsim, ir sevišķi augsts sieviešu un bērnu procents, tad izrādīsies, ka šī starpība ir vēl lielāka. Tātad algotie strādnieki ir viskustīgākais elements...

IV

SIEVIEŠU UN BĒRNU DARBS ZEMKOPĪBĀ

... nodarbojas ar lauksaimniecību. Zemnieku saimniecībā, vispār runājot, arī dominē sieviešu darbs, un tikai lielajos zemnieku un kapitālistiskajos uzņēmumos vairākums ir vīrieši.

Algoto strādnieku vidū sieviešu vispār ir mazāk nekā ģimenes strādnieku vidū. Acīm redzot kapitālistiskie zemkopji visās grupās pieder pie to saimnieku skaita, kuri nodrošina sev vislabāko darba spēku. Ja pieņem, ka sieviešu pārsvars pār vīriešiem ir viena no pazīmēm, kas rāda, ka saimnieka stāvoklis ir ierobežots un saimniecības stāvoklis neapmierinošs, jo saimniecībai nav iespējams izmantot labākos strādnieku spēkus (bet tāds pieņēmums neizbēgami izriet no visiem datiem par siev...

V

DARBA IZŠĶIEŠANA SIKUAZOŠANĀ

VI

MAŠĪNU LIETOŠANAS KAPITĀLISTISKAIS RAKSTURS ŠOLAIKU ZEMKOPĪBA

VII

ZEMAIS DARBA RAŽĪGUMS SIKRA20ŠANĀ

un pārmērīgais darbs

Ekonomiskā literatūrā parasti nepietiekami novērtē to, kāda nozīme ir datiem par mašinu lietošanu lauksaimniecībā. Pirmkārt, visnotaļ (vienmēr, kad runa ir par buržuāzisko ekonomistu) ignorē mašinu lietošanas kapitālistisko raksturu, neizpētī attiecīgo jautājumu, neprot vai negrib pat izvirzīt to. Otrkārt, mašinu lietošanu apskata izolēti, nevis kā dažādu saimniecības tipu, dažādu kultūras paņēmienu, dažādu saimniecības ekonomisko apstākļu rādītāju.

Ja mēs, piemēram, redzam, ka parasti lielražošanā, salīdzinot ar sīkražošanu, mašinas lieto nesalīdzināmi vairāk, redzam mašinu milzīgo koncentrāciju kapitālistiskās saimniecībās, bet reizēm gandrīz pat uzlaboto darba rīku monopolizāciju kapitālistiskās saimniecībās, tad tas norāda uz atšķirību zemes kopšanā dažāda tipa saimniecībās. Vācijas skaitīšanā reģistrēto mašinu vidū ir tādas kā tvaika arkli, rindu sējmašinas, kartupeļu dēstāmās mašinas. To lietošana galvenokārt kapitālistiskā zemkopībā nozīmē, ka te zemi kopj labāk, apstrādāšanas teclmika ir» augstāka, darba ražīgums — lielāks. Benzings12l>, pazīstamās monogrāfijās autors par lauksaimniecības mašinām, balstīdamies uz speciālistu datiem par dažādu mašinu lietošanas pieredzi, ir aprēķinājis, ka, pat nepārgrozot lauk-kopibas sistēmas, mašinu lietošana pati par sevi desmitkārt paceļ saimniecības tīro ienesīgumu. Šos aprēķinus neviens nav atspēkojis un būtībā arī nevar atspēkot.

Sīkražotājs, kam nav iespējams lietot uzlabotus darba rīkus, ir spiests zemes kopšanā atpalikt, bet tikai vieninieki un desmiti no simtiem un tūkstošiem var „censties panākt^67 lielsaimnieku ar lielāka darba ieguldīšanu zemē, saglabājot vecos darba rīkus, palielinot „centību^67 un pagarinot darba dienu. Mašinu lietošanas statistika tātad norāda tieši uz to pārmērīga darba faktu sīkražošanā, kuru (faktu) vienmēr uzsver marksisti. Neviena statistika nevarēs tieši konstatēt šo faktu, bet, ja aplūko statistikas datus to ekonomiskajā nozīmē, tad kļūs skaidrs, kādiem saimniecības tipiem jā-izveidojas, kādi nevar neizveidoties mūslaiku sabiedrībā, kad lieto mašinas un kad nav iespējams tās lietot.

Ilustrāciju iepriekš sacītajam mums dod Ungārijas statistika. Tāpat kā 1907. g. (un arī 1882. un 1895. g.) skaitīšana Vācijā, tāpat kā Danijas 1907. g. statistika par mašinu lietošanu, tāpat kā 1909. gada anketa Francijā, — Ungārijas 1895. g. skaitīšana, kas pirmoreiz savākusi precizus datus visā Ungārijā, rāda, ka kapitālistiskā zemkopība ir pārāka, ka saimniecības, kuras lieto mašinas, procentuāli pieaug samērā ar saimniecības apmēru palielināšanos. No šās puses te nav nekā jauna, bet ir tikai Vācijas datu apstiprinājums. Tomēr Ungārijas statistikas īpatnība ir tā, ka ziņas savāktas ne tikai par nedaudziem uzlabotiem darba rīkiem un mašinām, bet par visu vai gandrīz visu nedzīvo inventāru, par vienkāršāko un nepieciešamāko darba rīku, arklu, ecēšu, ratu utt. skaitu.

Tādi sevišķi sīki dati dod iespēju precizi konstatēt, kāda tipiska, visu saimniecības iekārtu, tā sakot, raksturojoša nozīme ir ziņām par nedaudzu lauksaimniecības mašinu un technikas „retumu^67 (kā tvaika arkli) lietošanu. Aplūkosim Ungārijas statistikas^68 datus par arklu lietošanu,

izņemot tvaika arklus (kuru 1895. gadā bija tikai 179 visā Ungārijā, 120 no tiem — 3 977 lielsaimniecībās).

Lūk, dati par visu arklu skaitu un par vienkāršāko, pri-mitivāko, visneizturīgāko darba rīku skaitu no visiem šāda veida darba rīkiem (pie vienkāršākiem pieskaitīti vien-lemeša arkli ar koka dīseli; pārējie: tie paši ar dzelzs dīseli, tad divlemešu un trīslemešu arkli, kultivatori, rušinātāji, arkli dziļai aršanai).

Nerunājot jau nemaz par pundursaimniecībām, mēs redzam, ka sīkzemnieku (5—10 jochu, t. i., 2,8—5,7 ha) 233 tūkst, saimniecībām no 569 tūkst, un vidējo zemnieku 69 tūkst, saimniecībām no 467 tūkst, nemaz nav arklu. Tikai augstākās grupas, t. i., zemnieku lielās un kapitālistiskās saimniecības, apgādātas arkliem, pie kam vairāk uzlaboti darba rīki ir j>ārsvarā tikai saimniecībās, kam vairāk par 100 jochu zemes (tādu saimniecību ir tikai 25 tūkst. = 0,9% no visa skaita!). Zemnieku saimniecībās ir pārsvarā (un, jo sīkākas saimniecības, jo lielāks šis pārsvars) vienkāršākie darba rīki, visneizturīgākie, kas dod vissliktāko darbu.

Pametot neievērotas pundursaimniecības, kuru ir vairākums (52%) no visām saimniecībām, bet kurām ir niecīga daļa (7%) no kopplatības, mēs iegūstam šādu secinājumu:

zemēm'1, Budapeštā. Red.) 1900., 4. un 5. sējums. Ungārijas statistika iedala visas saimniecības 4 galvenajās grupās: 1) pundursaimniecības (līdz 5 jocbicm; jochs - 0,57 hektāri); 2) sīksaimniecības (5—100

jochu); 3) vidējās (100—I 000 jochu) un 4) lielsaimniecības (vairāk par 1000 jochu). Ir skaidrs, ka otrajā grupā ietilpst pavisam dažāda veida saimniecības, un tāpēc cs minu šās grupas četrus nodalījumus.

Vairāk par miljonu sīko un vidējo zemnieku saimniecību (5—20 jochu) nepietiekami apgādātas pat ar vienkāršākiem zemes apstrādāšanas darba rīkiem.

Ceturtdaļa miljona zemnieku lielsaimniecību (20—100 jochu) ir kaut cik apgādātas ar vienkāršākā veida darba rīkiem. Un tikai 25 tūkstoši kapitālistisko saimniecību (kurām, tiesa, ir 55% no visas zemes platības) ir pilnīgi apgādātas ar uzlabotiem darba rīkiem.

No otras puses, Ungārijas statistika aprēķina, cik jochu aramzemes iznāk uz vienu zemkopības darba rīku, un dabū šādus skaitļus (minēsim datus tikai par arkliem, ecēšām un ratiem, piezīmējot, ka to sadalīšanās aina starp saimniecībām ir pilnīgi līdzīga lai ainai, ko redzējām attiecībā uz arkliem).

Tas nozīmē, ka, pilnīgi nepietiekami apgādātām ar visiem zemkopības darba rīkiem, proletāriskām un zemnieku saimniecībām darba rīku ir nesamērīgi daudz, salīdzinot ar visu aramzemes daudzumu viņu saimniecībās. Niecīgs darba rīku daudzums un to uzturēšanas nepanesamā dārdzība — tāds ir sīkražošanas liktenis kapitālisma apstākļos. Gluži tāpat dzīvokļu statistika katrā lielā pilsētā mums parādīs, ka zemākās iedzīvotāju šķiras, strādnieki, sīktirgotāji, sīkie kalpotāji uti. dzīvo vissliktāk, ka viņiem ir visneērtākie un vissliktākie dzīvokļi un ka viņi visdārgāk maksā par 1 kubikpēdu. Aprēķinot uz telpas vienību, dzīvokļi fabriku kazarmās vai kaut kurā trūcīgo nomalē ir dārgāki par elegantajiem dzīvokļiem kaut kur Ņevas prospektā.

No tā tiklab attiecībā uz Vāciju, kā arī attiecībā uz visām kapitālistiskām zemēm izriet šāds secinājums. Ja dati par nedaudzu uzlabotu darba rīku un lauksaimniecības mašinu lietošanu mums rāda, ka to lietošana pieaug līdz ar saimniecību apmēriem, tad tas nozīmē, ka sīkražošana zemkopībā ir slikti apgādāta ar visiem nepieciešamiem darba rīkiem. Tas nozīmē, ka sīkražošanā darba izšķiešana sliktu un novecojušu, tikai niecīgai saimniecībai derīgu darba rīku neaptveramā daudzuma uzturēšanai savienojas ar smagu trūkumu, kas spiež zemnieku pārliecīgi pūlēties, lai kaut kā noturētos ar šiem novecojušajiem, barbariskajiem darba rīkiem uz sava zemes gabaliņa.

Lūk, ko liecina tik vienkāršie un visiem tik pazīstamie dati par lauksaimniecības mašinu lietošanu, kad iedziļinās šo datu sabiedriski ekonomiskajā nozīmē.

Kapitālisms paceļ zemkopības techniku un ved zemkopību uz priekšu, bet tas nevar to veikt citādi kā izputinot, pazeminot un apspiežot sīkražotāju masu.

Lai uzskatāmi ilustrētu šā procesa sabiedrisko nozīmi un tempu, noslēgumā salīdzināsim triju Vācijas skaitīšanu, proti: 1882., 1895. un 1907. gada, datus. Tādai salīdzināšanai būs jāņem dati par to piecu lauksaimniecības mašinu lietošanas gadījumu skaitu, kuras tika reģistrētas visa šā perioda laikā (šīs mašinas: tvaika arkli, sējmašīnas, zāles un labības pļaujmašinas, tvaika un pārējās kuļmašinas). Dabūjam šādu ainu:

Galveno lauks, mašinu lietošanas gadījumu

Progress liekas ievērojams: gadsimta ceturkšņa laikā galveno mašinu lietošanas gadījumu skaits pieaudzis visumā gandrīz četrkārtīgi. Bet, palūkojoties uzmanīgi, mums būs jāsaka: bija vajadzīgs vesels gadsimta ceturksnis, lai nelielā mazākumā saimniecību, kas neiztiek bez algotā darba pastāvīgas lietošanas, padarītu par parastu parādību to, ka tiek lietota kaut viena no piecām galvenajām mašinām. Jo par parastu var nosaukt tikai tādu

26 16. sēj.

lietošanu, kad gadījumu skaits pārsniedz saimniecību skaitu, bet to mēs redzam tikai attiecībā uz kapitālistiskām un zemnieku lielsaimniecībām. Kopā gemtas, tās sastāda 12% no visa saimniecību skaita.

Sīko un vidējo zemnieku masa pēc gadsimta ceturksni ilgā kapitālistiskā progresa palikusi tādā stāvoklī, ka tikai trešdaļa pirmo un divi trešdaļas otro var izmantot gada laikā kaut kādu no šīm piecām mašīnām.

(1. raksta beigas)

PIEZĪMES

1 KSDSP Viskrievijas (Decembra) konference (KSDSP piektā konference) notika Parizē 1908. gadā no 21. līdz 27. decembrim (1909. gadā no 3. līdz 9. janvārim). Konferencē piedalījās 16 delegātu ar lēmēju balsstiesībām: 5 boļševiki, 3 mcņševiki, 5 poļu sociāldemokrāti un 3 bundisti. KSDSP CK pārstāvis bija Ļeņins. Ļeņins konferencē nolasīja referātu „Par pašreizējo momentu un partijas uzdevumiem", kā arī teica runas par Domes s.-d. frakciju, par organizatorisko un ciliem jautājumiem. Konferencē boļševiki cīnījās pret diviem oportunisma veidiem partijā: likvidatoriem un otzovistiem. Pēc Ļeņina priekšlikuma konference nosodīja likvidatorismu un aicināja visas partijas organizācijas noteikti cīnīties pret mēģinājumiem likvidēt partiju.

Konferences lēmumu novērtējumu sk. Ļeņina rakstos: „Uz ceļa" un „JLikvidatorisma likvidācijā" (Rakstu 4. izd., 15. sēj., 307.—317.; 404.—411. lpp.). — 1.

3 „Golos Social-Demokrata“ („Sociāldemokrātā Balss") — meņševiku likvidatoru organs ārzemēs; iznāca Zcnevā, pēc tam Parizē no

1908. gada februāra līdz 1911. gada decembrim. — 1.

3 „Dņevņik Social-Demokrata" („Sociāldemokrātā Dienasgrāmata") — neperiodisks organs, ko izdeva G. V. Pļechanovs; ar lieliem pārtraukumiem iznāca Zenevā no 1905. gada marta līdz 1912. gada aprilim; iznāca 16 numuru. Organa „Dņevņik" izdošanu atjaunoja Petrogradā 1916. gadā; iznāca viens numurs. — 1.

4 „Proļetarij" („Proletārietis") — nelegālā avīze, ko nodibināja boļševiki pēc partijas IV (Apvienošanās) kongresa. Iznāca no 1906. gada 21. augusta (3. septembra) līdz 1909. gada 28. novembrim (11. decembrim) Ļeņina redakcijā. Avīzei „Proļetarij" bija Maskavas un Pēterburgas komitejas organa nosaukums, bet kādu laiku — arī Maskavas apgabala, Permas, Kurskas un Kazaņas komitejas organa nosaukums. Faktiski avīze „Proļetarij" bija boļševiku Centrālais Organs. Iznāca avīzes 50 numuru; pirmie 20 numuri tika izdoti Somijā (Viborgā). No 1908. gada 13. (26.) februāra līdz

1908. g. 1. (14.) decembrim avīze „Proļetarij" iznāca Zenevā,

1909. gadā no 8. (21.) janvara līdz 28. novembrim (II. decembrim) —

Parizē. Avīzē publicēts vairāk nekā 100 Ļeņina rakstu un piezīmju. Stolipina reakcijas gados avīzei ,,Proļetarij“ bija izcila loma boļševiku organizāciju saglabāšanā un nostiprināšanā. — 1.

6 ,,Pravdn“ („Taisnība") (Vinē) — meņševiku avīze, Trocka frakcijas organs; iznāca Vinē (Austrijā) no 1908. līdz 1912. gadam. Maskodamās ar „ārpusfrakcionarismu", avīze visos pamatjautājumos ieņēma likvidatoru poziciju, kā arī atbalstīja olzovistus un ultima-tistus. 1912. gadā Trockis un viņa avīze „Pravda" bija antiparte-jiskā Augusta bloka organizētāji. — 2.

0 S. — Silvestrs Džibladze — gruzinu meņševiks likvidators. — 2.

7 G. V. Pļeclīanovs bija meņševiku organa — „Golos Social-Demo-krata" — redakcijas sastāvā. Avīzes „Golos" evolūcija uz likvida-torisma pusi radīja Pļechanovam domstarpības ar redakciju.

1908. gada decembrī Pļechanovs faktiski beidza darboties līdzi avīzē „Golos", paziņojot par izstāšanos sākumā no likvidatoru izdodamā piecu sējumu lielā krājuma „Sabiedriskā kustība Krievijā" redakcijas, bet pēc tam arī no avīzes „Golos" redakcijas. Formāli no likvidatoru avīzes „Golos Social-Demokrata" redakcijas Pļechanovs izstājās 1909. gada 13. (26.) maijā. — 3.

8 KSDSP Maskavas apgabala komitejas Izpildu komisijas atklātā vēstule (datēta ar 1909. gada 17. (30.) augustu) tika uzrakstīta sakarā ar to, ka atklājās Kapri skolas antiparlejiskums un tās frakcionarais raksturs. Izpildu komisija „Vēstulē" atgādināja, ka skolas klausītāju pienākums ir uzturēt ciešus sakarus ar MAK, un prasīja pilnīgu pārskatu par skolas darbību. „Vēstule" tika iespiesta avīzes „Proļctarij" 47. un 48. nr-ā 1909. gada 5. (18.) septembrī kopā ar Ļeņina piezīmi: „No redakcijas".

Kapri skola — otzovistu, ultimatistu un dieva taisītāju frakcijas centrs, kuri apvienojās cīņai pret boļševismu; skolu nodibināja

1909. gadā Kapri salā (Itālijā) A. Bogdanovs (Maksimovs), Aļek-sinskis un Lunaēarskis ar M. Gorkija līdzdalību. Maskodamies ar partejiskuma karogu, bogdanovieši panāca to, ka dažas vietējās sociāldemokrātiskās organizācijas uz skolu aizsūtīja 13 klausītāju. Skola pastāvēja apmēram 4 mēnešus (no augusta līdz decembrim). Novembrī skolas klausītājos notika šķelšanās: daļa no tiem — ar strādnieku N. J. Vilonovu priekšgalā — noteikti norobežojās no bog-danoviešiem. Skolas klausītāji ļeņinieši nosūtīja avīzes „Proļetarij" redakcijai protestu pret lektoru antiparlejisko rīcību, un par to viņus no skolas izslēdza. 1909. gada novembra beigās (deoembra sākumā) uz V. I. Ļeņina aicinājumu viņi atbrauca Parizē, noklausījās lekciju ciklu, to skaitā Ļeņina lekcijas: „Pašreizējais moments un mūsu uzdevumi", „Stolipina agrarā politika". Kapri salā palikusī skolas klausītāju daļa kopā ar lektoriem 1909. gada decembrī nodibināja antipartejisku grupu „Vperjod".

Avīzes „Proļctarij" paplašinātās redakcijas apspriede nosodīja Kapri skolu kā „jaunu no boļševikiem atšķēlušās frakcijas centru". — 8.

* 1909. gada 21. septembri (4. oktobrī) Pēterburgā bija noteiktas III Valsts domes papildu vēlēšanas no Domes sastāva izslēgtā Pēterburgas deputātā kadeta А. M. Kojubakina vietā. — 9.

,ft ,,Reč“ („Valoda") — dienas avīze, kadetu partijas centralorgans; iznāca Pēterburgā no 1906. gada februāra; 1917. gada 26. oktobrī (8. novembrī) avīzi slēdza Kara revolucionārā komiteja pie Petro-gradas Padomes. — 10.

ч „Vechi" („Ceļa Zīmes") — kadetu rakstu krājums; iznāca Maskavā 1909. gada pavasarī ar N. Berdjajeva, S. Bulgakova, P. Struves, M. Heršenzona un citu kontrrevolucionarās liberālās buržuāzijas pārstāvju rakstiem. Rakstos par krievu inteliģenci „vechovieši" mēģināja nopelt krievu tautas labāko pārstāvju, to skaitā Beļinska un Černiševska, revolucionāri demokrātiskās tradicijas; nozākāja 1905. gada revolucionāro kustību un pateicās cara valdībai par to, ka tā „ar saviem durkļiem un cietumiem" paglābusi buržuāziju „no lautas dusmām". Krājums aicināja inteliģenci kalpot patvaldībai. Ļeņins rakstu krājuma „Vechi" programu kā filozofijā, tā publicistikā salīdzināja ar melnsimtnieku avīzes „Moskovskije Vedo-mosti" („Maskavas Ziņotājs") programu, nosaucot krājumu par „liberālā renegatisma enciklopēdiju", par „nepārtrauktu reakcionāru samazgu straumi, kas uzliela demokrātijai" (sk. šā sējuma 103.— 111. lpp.). — 11.

12 Izteiciens „viņa majestātes opozicija" pieder kadetu partijas lide-rim P. Miļukovam. Runā brokastīs pie Londonas lordmēra 1909. gada 19. jūnijā (2. jūlijā) Miļukovs teica: „Kamēr Krievija pastāv likumdošanas palata, kas kontrolē budžetu, Krievijas opozicija paliks viņa majestātes opozicija, bet ne opozicija viņa majestātei" (avīzes ,,Reč“ 167. nr-ā 1909. gada 21. jūnijā (4. jūlijā)). —12.

13 Aoīzes „Proļctarij" paplašinātās redakcijas a,pspriede notika Parizē 1909. gadā no 8. līdz 17. (no 21. līdz. 30.) jūnijam. Tajā piedalījās Boļševiku Centra (ko 1907. gadā KSDSP V (Londonas) kongresa ievēlēja boļševiku frakcija) 9 locekļi ar V. I. Ļeņinu priekšgala. Pēterburgas apgabala, Maskavas apgabala un Uralu organizāciju pārstāvji. Apspriedi sasauca, lai apspriestu otzovistu un ultimatistu antipartejisko poziciju; apspriede notika Ļeņina vadībā. Ļeņins teica runas visos galvenajos dienas kārtības jautājumos. Otzovismu un ultimatismu apspriedē aizstāvēja A. Bogdanovs (Maksimovs), V. Sancers (Murats). Divkosīgu poziciju ieturēja Kameņevs, Zinov-jevs, Rikovs, Tomskis. Apspriede nosodīja otzovismu un ullima-tismu kā „likvidatorismu pa kreisi". Tā nosodīja arī dieva taisītājus un nolēma pret tiem noteikti cīnīties, atmaskojot viņu antimarksis-tisko raksturu. Otzovisma un ultimatisma iedvesmotāju Bogdanovu izslēdza no boļševiku rindām. — 14.

14 Izņēmuma likumu pret sociālistiem Vācijā ieveda 1878. gadā. Ar šo likumu tika aizliegtas visas sociāldemokrātiskās un strādnieku masu organizācijas, slēgta strādnieku prese, aizliegta sociālistiskā literatūra. Zem strādnieku masu kustības spiediena 1800. gadā šis likums tika atcelts. — 15.

“ 1907. gada jūlija konference — KSDSP trešā („Otrā Viskrievijas^1') konference; notika Somijā (Kotkā) 1907. gadā no 21. līdz 23. jūlijam (no 3. līdz 5. augustam). Konferencē piedalījās 20 delegāti: 9 boļševiki, 0 meņševiki, 5 poļu un 2 latviešu sociāldemokrāti un 5 bundisti. Konferenci sasauca, lai noteiktu socialdemokralijas taktiku sakarā ar trešā jūnija apvērsumu un III Valsts domes sasaukšanu. Pret Domes boikotu konferencē uzstājās Ļeņins. No boikota piekritēju puses referents bija A. Bogdanovs (Maksimovs). Konference ar balsu vairākumu pieņēma Ļeņina rezolūciju. — 22.

16 Vsev. (Vsevolods) — otzovista V. P. Deņisova pseidonims. — 24.

17 Staņ. (Staņislavs) — otzovists A. V. Sokolovs (Voļskis), viens no antipartejiskūs skolas organizētājiem Kapri salā un Boloņā. — 24.

18 „Rabočeje Znamja" („Strādnieku Karogs^11) — nelegālā boļševiku avīze, KSDSP Centrālā rūpniecības rajona apgabala biroja, Maskavas un Maskavas apgabala komitejas organs; iznāca Maskavā 1908. gadā no marta līdz decembrim; iznāca 7 numuri. Sākot ar avīzes 5. nr-u, tās slejās tika atklāta diskusija jautājumā par attiecībām pret Domi un Domes sociāldemokrātu frakciju. Sai numurā tika iespiests otzovista raksts „Strādnieka vēstule. (Par partijas darba plānu sakarā ar pašreizējā momenta novērtējumu)11. Raksta redaktors bija Maskavas otzovislu lideris St. Voļskis (A. V. Sokolovs), toreizējais Maskavas Centrālā rūpniecības rajona apgabala biroja loceklis. Raksts izraisīja Centrālās Krievijas partijas organizāciju asus protestus un atspēkojumus avīzes „Proļetarij^11 slejās. Rakstu kritizēja V. I. Ļeņins darbā „Sakarā ar. divām vēstulēm^11 (Rakstu 4. izd., 15. sēj., 252.—267. lpp.). — 26.

18 Pirmais Viskrievijas fabriku un rūpnīcu ārstu un rūpnīcu un fabriku rūpniecības pārstāvju kongress notika Maskavā 1909. gadā no 1. līdz 6. (no 14. līdz 19.) aprilim. Kongresa delegātu skaitā bija 52 strādnieki, kurus bija ievēlējušas arodbiedrības lielāko liesu lielajos rūpniecības centros. Strādnieku delegātu — pārsvarā boļševiku — runām bija liela politiska nozīme, un tās atbalsojās visā zemē. Sevišķi dzīvas debates kongresā izraisīja divi jautājumi: par sanitārās uzraudzības organizēšanu (tika pieņemta boļševiku iesniegtā rezolūcija) un par strādnieku ievēlējamo fabriku inspekciju.

Kongress savu darbu nepabeidza: to slēdza policija. — 26.

70 Ļeņins te domā Francijas diplomātu S. Taleiranu XVIII gadsimta beigās un XIX gadsimta sākumā. — 2S.

71 Marats — V. L. Šancers, avīzes „Proļetarij^11 paplašinātās redakcijas loceklis, ultimatists, vēlāk viens no antipartejiskās grupas „Vperjod^11 dalībniekiem. — 2.9.

25 „Jem" — A. V. Sokolovs (Voļskis). — 31.

23 ,,Vperjod‘‘ („Uz priekšu^1*) — Ļeņina vadīta boļševistiska strādnieku masu avīze; to izdeva nelegāli Viborgā avīzes „Proļetarij" redakcija no 1906. gada 10. (23.) septembra līdz 1908. gada 19. janvārim (1. februārim); iznāca 20 numuru. Sākot ar 2. nr-u, avīze iznaca kā KSDSP vietējo komiteju organs: 2. nr. — kā Maskavas, Pēterburgas un Maskavas apgabala komitejas organs; no 3. līdz 7. nr-am kā Maskavas, Pēterburgas, Maskavas apgabala, Permas un Kurskas komitejas organs; no 8. līdz 19. nr-am bez tam arī kā Kazaņas komitejas organs; avīzes „Vperjod" pēdējais, 20. nr. iznāca ar aizrādījumu, ka tas ir Uralu apgabala komitejas organs un nevis Permas un Kazaņas komitejas organs. — 39.

24 Ļeņina darbs „Otzovistiski ultimatistiskie streiklauži“ nav atrasts. — 51.

25 Raksts „VēlēSanas Pēterburgā“ veltīts III Valsts domes papildu vēlēšanu rezultātiem; vēlēšanas notika 1909. gada septembrī. Raksts iespiests avīzes „Proļetarij" 49. nr-ā 1909. gada 3. (16.) oktobrī bez paraksta.

Ļeņina uzrakstītā piezīme vērsta pret N. Jordanska oportunis-tisko rakstu „Bez izejas", kas publicēts avīzes „Novij Djeņ“ 6. nr-ā. — 58.

23 „Novij Djeņ“ („Jaunā Diena") — legālā sociāldemokrātiskā nedēļas avīze; tika izdota Pēterburgā 1909. gadā no 20. jūlija (2. augusta) līdz 13. (26.) decembrim; iznāca 16 numuru. Avīzi slēdza policija. Avīzē „Novij Djeņ“ Ļeņins iespieda divus rakstus: „Vēl par parte-jiskumu un bezpartejiskumu" un „Par rakstu krājumu „Vcchi" “ (sk. šā sējuma 44.—46. un 103.—111. lpp.). — 58.

27 Runa ir par F. Kngelsa „Ievadu" K. Marksa darbam „Šķiru cīņa Francijā". Kad 1895. gadā Vācijas sociāldemokrāti publicēja „Ievadu", viņi to sagrozīja un vēlāk iztulkoja kā atteikšanos no bruņotas sacelšanās un barikāžu cīņas.

Pilnīgs „Ievada" teksts pēc Engelsa rokraksta pirmoreiz publicēts tikai PSR Savienībā (sk. K. Marksa grāmatu „šķiru cīņa Francijā", 1940., 5.—26. lpp.; Ļeņina citēto vietu sk. 23. un 24. lpp.). — 58.

23 Rezolūcijas projektu par partijas un tās vienības nostiprināšanu iesniedza Ļeņins СО „Social-Demokral" redakcijas sēdē 1909. gada 21. oktobrī (3. novembrī). Šai sēdē Ļeņins ieteica ievietot avīzē no redakcijas rakstu „Par metodēm, kā nostiprināt mūsu partiju un tās vienību" (pagaidām nav atrasts). Ļeņins rakstā prasīja noteiktu cīņu pret likvidatorismu un aizstāvēja nepieciešamību saglabāt un nostiprināt boļševistiskās organizācijas patstāvību. Redakcijas vairākums slepeno Trocka aģentu (Zinovjeva, Kame-ņeva, Varska) un meņševika Martova personā noraidīja priekšlikumu ievietot Ļeņina rakstu kā redakcijas rakstu un ieteica iespiest to ar autora parakstu diskusijas kārtībā. Tad Ļeņins ierosināja apspriest redakcijā vispārēju jautājumu par partijas un tās vienības nostiprināšanu un iesniedza sai jautājumā rezolūcijas projektu.

Projektu, tāpat kā Ļeņina rakstu, redakcijas samiernieciski likvida-loriskais vairākums noraidīja (sk. Ļeņina rakstu un materiālu krājumu XXV, 48. un 49. lpp.). — ,59.

-IJ KSDSP Centrālais Organs „Social-Demokral" („Sociāldemokrāts^1*) —-nelegālā avīze; tika izdota no 1908. gada februāra līdz 1917. gada janvārim; iznāca 58 numuri. Pirmais numurs iznāca Krievijā, tālāko avīzes izdošanu pārcēla uz ārzemēm, sākumā uz Parizi, pēc tam uz Ženevu. Pēc KSDSP CK lēmuma СО redakciju sastādīja no boļševiku, rneņševiku un poļu sociāldemokrātu pārstāvjiem. Avīzē ,,SociaI-Dcmokrat“ iespiesti vairāk nekā 80 Ļeņina rakstu un piezīmju. Avīzes redakcijā Ļeņins cīnījās par konsekventu boļševistisku līniju. Daļa redakcijas (Kameņevs un Zinovjcvs) samiernieciski izturējās pret likvidatoriem, mēģināja izjaukt ļeņiniskās līnijas ieturēšanu. Redakcijas locekļi, meņševiki Martovs un Dans, sabotēdami darbu Centrālā Organa redakcijā, tai pašā laikā atklāti aizstāvēja likvidatorismu avīzē „Golos Social-Demokrata“ („Sociāldemokrātā Balss"). Ļeņina nesamierināmā cīņa pret likvidatoriem noveda pie tā, ka 1911. gada jūnijā Martovs un Dans no avīzes „Social-Demokrat" redakcijas sastāva izstājās. No 1911. gada decembra avīzi „Social-Demokrat" rediģēja V'. I. Ļeņins. Avīzē tika iespiesti vairāki J. V. Staļina raksti. — ,59.

30 Starptautiskais sociālistiskais birojs (SSB) — II Internacionāles izpildu organs; tika nodibināts pēc 1900. gada Parizes kongresa lēmuma. Ļeņins, kas Starptautiskā sociālistiskā biroja sastāvā bija oficiālais KSDSP pārstāvis, uzstājās biroja vienpadsmitajā sesijā 1909. gada 7. novembrī (j. st.). Par Starptautiskā sociālistiskā biroja sēdi sk. Ļeņina rakstu „Starptautiskā sociālistiskā biroja vienpadsmitā sesija" šā sējuma 119.—123. lpp. — 6*0.

31 BobrikovieUi — policejiski žandarmiskā režima piekritēji, kuru 1898.—1904. gadā ieveda Somijā cara ģenerālgubernators N. I. Bobrikovs. — 61.

32 „Vēstuli Kapri skolas klausītājiem'' Ļeņins 1909. gada oktobrī uzrakstīja kā atbildi uz divām strādnieku, skolas klausītāju, vēstulēm, kuri bija norobežojušies no Bogdanova grupas. Skolas klausītāju ļeņiniešu vēstules kopā ar Ļeņina rakstu „Apkaunojoša izgāšanās" (sk. šā sējuma 67. un 68. lpp.) tika publicētas 1909. gada 28. novembrī (11. decembrī) avīzes „Proļetarij" 50. nr-a atsevišķā novilkumā. — 6 i.

33 Brentano, Zomburta im Struves „marksisms“ — buržuāziski refor-mistiska „mācība", kas „atzina „kapitālisma skolu", bet noliedza revolucionārās šķiru cīņas skolu" (Ļcpins). Šā marksisma buržuāziskā izkropļojuma paveida pārstāvji bija:

Luijo Brentano — vācu buržuāziskais ekonomists, tā saucamā „valsts sociālismā" piekritējs; viņš mēģināja pierādīt, ka reformu un kapitālistu un strādnieku interešu samierināšanas ceļā kapitālisma ietvaros iespējams realizēt sociālo vienlīdzību;

Verners Zombarts — vācu buržuāziskais ekonomists, marksisma falsificētājs; attaisnodams kapitālismu, viņš iztēloja to par harmoniski plānveidīgu sistēmu.

Maskodamies ar marksistisku frazeoloģiju, Brentano, Zombarts un to sekotāji īstenībā bija kapitālisma aizstāvji un centās strādnieku kustību pakļaut buržuāzijas interesēm. Brentano un Zombarta „teorijas" jo plaši izmantoja un izmanto marksisma ienaidnieki.

P. B. Struve — krievu buržuāziskais liberālis, deviņdesmitajos gados bijis legālais marksists, vēlāk viens no kadetu partijas līderiem, bet pēc Lielās Oktobra revolūcijas — baltais emigrants, sirdīgs Padomju varas ienaidnieks. — 71.

34 Ļeņins citē meņševika likvidatora Dana vārdus, kurš Piektajā („1908. gada Viskrievijas") KSDSP konferencē, apspriežot jautājumu „Par pašreizējo momentu un partijas uzdevumiem", paziņoja, ka boļševiki „ieteic līst lur, kur reiz tikuši sakauti". — 73.

•w Citēta krievu narodņika P. N. Tkačeva brošūra „Revolucionārās propagandas uzdevumi Krievijā", 1874. g. aprilī, 16. lpp. — 74.

30 1906. gada 9. novembra likums — Stolipina agrarais likums par zemnieku iziešanu no obščinas viensētās. Stolipina agrarās reformas raksturojumu un novērtējumu sk. Ļeņina darbā „Sociāldemokrātijas agrarā programa Krievijas pirmajā revolūcijā 1905.—1907. gadā" (Raksti, 4. izd., 13. sēj., 187.—377. lpp.). — 74.

37 G—gs (Georgs)—meņševiks likvidators V. O. Ļcvickis (V. O. Ceder-baums). — 80.

371 „Vorivārts" („Uz priekšu") — avīze, Vācijas sociāldemokrātijas centrālais organs; sāka iznākt 1876. gadā V. Libkneclita un cilu redakcijā. Avīzes slejās F. Engelss cīnījās pret visādām oportu-nisnia izpausmēm. Kopš 90. gadu otrās puses, pēc Engelsa nāves, avīzē „Vorsvārls" sistemātiski iespieda Vācijas sociāldemokrātijā un II Internacionālē valdošo oportunistu rakstus. — 80.

39 ,,P.‘‘ — meņševiks pļcchnnovietis F. I. Cedcrbaums (P. N. Dņev-ņiekis). — 80.

40 Rakstam „Avīze „Golos Social-Demokrata" un Čerevaņins" Ļeņins izlietoja savas atzīmes Gerevaņina grāmatā „Pašreizējais stāvoklis un iespējamā nākotne", īpaši „svarīgāko piezīmju savilkumu", kuru šās grāmatas beigās viņš bija uzrakstījis uz vāka (sk. Ļeņina rakstu un materiālu krājumu XXVI, 366.—413. lpp.). — 83.

11 Šis dokuments ir raksta sākums, kuru Ļeņins sarakstīja Parizē 1909. gada novembra beigās (decembra sākumā). Raksta beigas nav saglabājušās. Raksts bija domāts avīzes „Proļetarij" 50. nr-am, bet netika tajā iespiests. Tā vietā Ļeņins sarakstīja rakstu „Par dažiem tagadējā idejiskā sajukuma cēloņiem", kura pirmo pusi iespieda avīzē ,,Proļetarij“, 50. nr-ā, 1909. gada 28. novembrī (11. decembrī) (sk. šā sējuma 69.—75. lpp.).— 87.

’• „Vecā iskrieša un vecā boļševika" vēstule, ko citē Ļeņins, tika iespiesta ar parakstu ,,Tr.“ avīzes „Proļetarij” 50. nr-ā 1909. gada 28. novembrī (11. decembrī) („Vēstules no Pēterburgas. III vēstule”). — 88.

18 Runa ir par A. S. Martinova uzbrukumiem likvidatoru orgānā „Golos Social-Demokrata” V. I. Ļeņina (V. IJjina) grāmatai ,.Kapitalisma attīstība Krievijā”. — 98.

M Ļeņins te domā incidentu III Valsts domes sēdē 1909. gada 20. novembrī (3. decembrī), apspriežot likumprojektu par personas neaizskaramību. Šis likumprojekts pēc Domes kreiso deputātu izteicieniem „atzina par likumīgu visdažādāko patvaļu, kāda vien Krievijā pastāvējusi un pastāv”. Markova (otrā) 20. novembra (3. decembra) ultramclnsimtnieciskā runa, aizstāvot likumprojektu, radīja sašutumu pat kadetos, kas protestēdami atstāja Domes sēžu zāli. 20. novembra (3. decembra) sēde, kurā apsprieda likumprojektu, sevišķi spilgti parādīja III Domes melnsimlniecisko raksturu. — 100.

15 Pirms šā raksta parādīšanās Ļeņins 1909. gada 16. (29.) oktobrī Ļježā nolasīja publisku referātu „Konlrrevolucionarās buržuāzijas ideoloģija”. Par šo pašu tematu 1909. gada 13. (26.) novembri Parizē Ļeņins nolasīja referātu „Kontrrevolucionarā liberālismā ideoloģija (rakstu krājuma „Vechi” („Ceļa Zīmes”) panākumi un to sabiedriskā nozīme)”. Parizes referātā plāns iespiests afišā, kas glabājas Marksa-Engelsa-Ļeņina Institūta archivā. Plāns sadalīts šādos nodalījumos: „I. Pret kādu filozofiju karo rakstu krājums „Vechi” un kadeta Karaulova runas Domē. II. Rakstu krājuma „Vechi” iznīcinātie Beļinskis un Černiševskis. III. Par ko liberāļi ienīst „inteliģentisko” Krievijas revolūciju un tās „pietiekami ilgo” franfiu paraudziņu? IV. Rakstu krājums „Vechi” un „kreisie” Krievijā. Kadeti un oktobristi. Krievijas buržuāzijas „svētā lieta”. V. Ko ieguvusi demokrātiskā revolūcija Krievijā, zaudēdama savus liberāli buržuāziskos „sabiedrotos”? VI. Rakstu krājums „Vechi” un Miļukova runas priekšvēlēšanu sapulcēs Pēterburgā. Kā šajās sapulcēs Miļulcovs kritizēja nelegālo revolucionāro avīzi”. — 103.

*“ „Moskovskije Vedomosti" („Maskavas Ziņotājs”) — dienas avīze; to sāka izdot 1756. gadā; kopš XIX gadsimta 60. gadiem pauda visreakcionārāko monarehistisko muižnieku un garīdzniecības slāņu uzskatus; no 1905. gada — viens no galvenajiem melnsimtnieku orgāniem; avīzi slēdza drīz pēc 1917. gada Oktobra revolūcijas. — 105.

17 „Četraste” — saīsināts demokrātiskās vēlēšanu sistēmas nosaukums, kurā ietilpa četras prasības: vispārēju, vienlīdzīgu, tiešu un aizklātu vēlēšanu tiesības. — 108.

18 „Novoje Vremja“ („Jaunais Laiks”) — dienas avīze; iznāca Pēterburgā no 1868. līdz 1917. gada oktobrim. -Sākumā mēreni liberālā, no 1876. gada tā pārvērtās par reakcionāro muižnieku un birokrātisko ierēdņu aprindu orgānu. Avīze cīnījās ne tikai pret revolucionāro, bet arī pret liberāli buržuāzisko kustību; ar 1905. gadu tā kļuva par vienu no melnsimtnieku orgāniem. Ļeņins avīzi „Novoje Vremja" dēvēja par uzpērkamo avīžu paraugu. — 108.

,0 Vārdus „Kļūstiet bagāti, kungi, un jūs tapsit par vēlētājiem" piedēvē Francijas valdības galvam Gizo jūlija monarchijas laikā (1830.—1848.). — 109.

M Runa ir par KSDSP Piektā (Londonas) kongresa rezolūciju „Par attiecībām pret neprolelariskām partijām" (sk. „VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos", I d., 1940., 103. un 104. lpp.). — 112.

51 „Moskovskij Ježeņedjeļņik" („Maskavas Nedēļas Žurnāls") — žurnāls, buržuāzijas un muižnieku konlrrevolucionarās „Mierīgas atjaunināšanas parlijas" organs; lika izdots Maskavā no 1906. līdz

1910. gadam. — 11ā.

5- Grupa „Vperjod“ („Uz priekšu”) — antipartejiska otzovistu, ulti-matistu, dieva taisītāju un empiriomonistu (Macha un Avenariusa reakcionāri ideālistisko uzskatu piekritēju) grupa; tika organizēta 1909. gada decembrī pēc A. Bogdanova un G. Aļeksinska iniciativas; tai bija savs tū paša nosaukuma preses organs. 1912. gadā „vperjo-dieši" kopā ar meņšcvikiem likvidatoriem apvienojās pret boļševikiem kopīgā antipartejiska (Augusta) blokā, ko noorganizēja Trockis.

Strādnieku neatbalstīta, grupa faktiski saira jau 1913. gadā. Tās galīgā un formālā sairšana notika 1917. gadā pēc februāra revolūcijas. — 124.

53 KSDSP CK plenums, kas pazīstams ar nosaukumu „Apvienošanās plenums", notika Parizē 1910. gadā no 2. līdz 23. janvārim (no 15. janvara līdz 5. februārim). Plēnumu sasauca pret Ļeņina gribu ar Trocka slepeno sabiedroto: Zinovjeva, Kameņeva, Rikova

atbalstu. Bez boļševikiem plēnumā piedalījās visu frakciju un frak-cionaro grupējumu pārstāvji, kā arī nacionālo sociāldemokrātisko organizāciju pārstāvji. Pretēji Ļeņina plānam par tuvināšanos meņšcvikiem partijniekiem (pļechanoviešiem) cīņai pret likvidato-risinu samierinātāji, apslēptie troekisli, prasīja likvidēt visas frakcijas un apvienot boļševikus ar likvidatoriem un troekistiem. Pārsvaru plēnumā guva samiernieciskie elementi. Ļeņins bija mazākumā. Tikai pēc neatlaidīgas Ļeņina uzstāšanās plenums pieņēma lēmumu, kurā nosodīja likvidatorismu un otzovismu. Pret Ļeņina gribu plenums pieņēma lēmumus par boļševistiskā organa „Proļetarij" slēgšanu un Boļševiku Centra likvidēšanu. Ļeņins panāca to, ka plenums savā lēmumā uzņēma nosacījumu reizē ar Boļševiku Centra likvidēšanu likvidēt arī „golosiešu" un „vperjodiešu" frakciju centrus. Plenums pieņēma lēmumu sniegt naudas atbalstu Trocka avīzei — Vines „Pravdai", ko Trocka aģenti Zinovjevs un Kameņevs mēģināja padarīt par CK orgānu. Centrālo iestāžu saslāvā, kaut gan Ļeņins protestēja, ievēlēja ari meņševikus likvidatorus.

Par Ļeņina cīņu plēnumā pret likvidatoriem, troekistiem un samierinātājiem sk. viņa „Publicista piezīmes^1* (šā sējuma 171. — 229. lpp.). — 127.

54 Rakstu „Likvidatoru „Balss" pret partiju“ Ļeņins sarakstīja kā redakcijas rakstu avīzes „Sociāldemokrāt^11 12. nr-am. Marta otrā pusē rakstu izdeva atsevišķā novilkumā un pēc tam iespieda avīzē „Social-Demokrat^11. — 135.

65 „Diskussionnij Ļistok“ („Diskusijas Lapiņa^11) — KSDSP Centrālā Organa „Social-Demokrat^11 pielikums; iznāca Parizē no 1910. gada fi. (19.) marta līdz 1911. gada 29. apriiiin (12. maijam) pēc KSDSP CK .lanvara (4910.) plēnuma lēmuma; iznāca 9 numuri. Pielikuma „Diskussionnij Ļistok^11 2. nr-ā 1910. gada 25. maijā (7. jūnijā) tika iespiesta J. V. Staļina „Vēstule no Kaukazijas^11 (sk. Rakstu 2. sēj., 176.—183. lpp.). — 135.

** Grigorijs — G. J. Zinovjevs. — 137.

57 Inokentijs — 1. F. Dubrovinskis. — 137.

M KSDSP CK Ārzemju biroja vēstule „Visiem biedriem ārzemēs^11 tika izdota atsevišķā lapiņā 1910. gada 3. (10.) martā.

Centrālās Komitejas Ārzemju biroju (CKAB) kā visas partijas pārstāvību ārzemēs KSDSP CK plenums nodibināja 1908. gada augustā; tas bija pakļauts un atbildīgs.CK Krievijas birojam. Drīz pēc CK Janvara plēnuma CKAB saslāvā izveidojās likvidatoru vairākums un CKAB kļuva par antipartejisku spēku pulcināšanas centru. CKAB likvidaloriskā taktika piespieda boļševikus Jeņi-niešus 1911. gada maijā atsaukt no biroja sastāva savu pārstāvi. Mazliet vēlāk tika atsaukti Polijas un Latvijas sociāldemokrātijas pārstāvji. 1912. gada janvarī CKAB pats likvidējās; — 139.

59 „Herostratiski slaveno dokumentu“ — „Atklāto vēstuli^11 ar likvidatoru uzskatu sludināšanu — parakstīja ineņševiki: Augustovskis — S. O. Ccdcrbaums-Ježovs; Antons — M. S. Makadzjubs; Vadims — V. К. Ikovs; V. Petrova — L. N. Radēenko; Georgijs — B. ‘S. Ceit-lins-Baturskis; Georgs — V. O. Cederbaums-Ļevickis; Jevg. Ga—azs — V. A. Gutovskis-Majevskis; Kramoļņikovs — О. I. Pri-goniijs; D. Koļcovs — B. A. Ginzburgs; Nat. Michailova — R. S. Halberštate; Romans — К. M. Jermolajcvs; Romuls — M. L. Cheisins; Solomonovs — S. I. Porluhciss; Cerevaņins — F. A. Ļipkins; .lurijs — P. A. Bronštcins; .1. P—ijs — J. A. Piļec-kis. — 140.

00 Michails — meņševiks likvidators I. A. Isuvs. — 140.

01 „Viens CK loceklis, kas darbojas Krievijā^11 — V. P. Nogins. — 141.

62 Sk. F. Engelsa ievadu viņa brošūras „Sociālismā attīstība no utopijas par zinātni^11 angļu izdevumam (F. Engelss, „Sociālismā attīstība no utopijas par zinātni^11, 1940., 24. lpp.). — 145.

03 N. G. Cerniševskis, „Prologs'1, I d. (sk. N. G. Černiševska Darbu izlasi, V sēj., 1932., 488. lpp.)- — 148.

M Sk. KSDSP Piektajā („1908. gada Viskrievijas") konferencē pieņemto rezolūciju „Par pašreizējo momentu un partijas uzdevumiem" (,,VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos", I d., 1940., 125.—127. lpp.). — 152.

,is Jaunturki — Turcijas buržuāzijas politiska organizācija; nodibināta 1894. gadā; tā centās ierobežot sultana absolūto varu un pārvērst feodālo impēriju par buržuāzijas konstitucionāli monarehistisku valsti; 1908. gadā vadīja revolucionāro apvērsumu, kas Turciju padarīja par konstitucionālu monarehiju, un kļuva par valdības partiju; pasludināja sevi par slēgtu pēc Turcijas militārās sagrāves pirmajā pasaules karā (1918. g. rudenī). — 154.

69 Parizes otrā KSDSP atbalstītāju grupa nodibinājās 1908. gada novembrī. Tā atdalījās no Parizes ar meņševikiem kopīgās grupas; apvienoja tikai boļševikus, to skaitā Boļševiku Centra locekļus ar Ļeņinu priekšgalā. Parizes otrās (boļševiku) KSDSP atbalstītāju grupas rezolūcija tika pieņemta 1910. gada 17. (30.) marta sapulcē un iespiesta atsevišķā lapiņā. — 163.

e7 „Nala 7.arja“ („Mūsu Ausma") — legāls meņševiku likvidatoru mēneša žurnāls; iznāca Pēterburgā no 1910. līdz 1914. gadam. Ap žurnālu „Naša Zarja" izveidojās likvidatoru centrs Krievijā. — 167.

08 ,.NepiecieSamais papildinājums pie G. V. Pļechanova ,.Dņevņi-kiem“ “ — meņševisliski likvidatoristiska lapiņa, ko 1910. gada aprīlī izdeva avīzes „Golos Social-Demokrata" redakcija un kas bija vērsta pret G. V. Pļcchanovu. — /67.

1,9 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XV sēj., 1935., 267. un 288. lpp. — 182.

70 „Vozroždeņije“ („Atdzimšana") — meņševiku likvidatoru žurnāls; iznāca Maskavā no 1908. gada deoembra līdz 1910. gada jūlijam; tā vietā lika izdoti žurnāli „Žizņ" („Dzīve") (1910.) un „Djelo Žizņi" („Dzīves Lieta") (1911.). — 191.

71 Otrs vperjodietis — V. L. Sancers (Marats). — 198.

'■ T. — L. Tiško. — 201.

73 /. — I. F. Dulirovinskis. — 201.

7* „Socialistische Monatshefte“ („Sociālistiskais Mēnešraksts") — žurnāls, Vācijas sociāldemokrātijas oporlunistu galvenais organs un viens no starptautiskā oportunisma orgāniem; iznāca Berlīnē no 1897. līdz 1933. gadam.

Žurnāls kritizēja Vācijas sociāldemokrātiskās partijas Drezdenes kongresā (1903. gada septembrī) pieņemto, pret revizionismu vērsto

rezolūciju „Par partijas taktiku". Vēlāk Amsterdamas starptautiskā sociālistiskā kongresa (1904. Rada augustā) rezolūcija jautājumā „Par sociālistiskās taktikas starptautiskajiem noteikumiem" visumā bija gandrīz tāda pati. — 202.

75 „Vēstules no Kaukazijas" autors K. St. ir J. V. Staļins. „Vēstuli no Kaukazijas" pret Tiflisas likvidatoriem viņš sarakstīja avīzei „Social-Demokrat" jau 1909. gada decembrī. Redakcijas meņšc-vistiskā daļa atteicās ievietot vēstuli partijas Centrālajā Orgānā; vēstuli kopā ar Kaukazijas meņševiku lidera Ana (N. Zordanija) atbildi uz to iespieda avīzes „Social-Demokrat" pielikuma „Diskus-sionnij Ļistok" 2. nr-ā tikai 1910. gada 25. maijā (7. jūnijā) (sk.

J. V. Staļina Rakstu 2. sēj., 176.—183. lpp.). — 203.

76 Domāta KSDSP Piektā (Londonas) kongresa rezolūcija „Par attiecībām pret neproletariskajām partijām" (sk. ,,VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos", I d., 1940., 103. un 104. lpp.). — 206.

77 Par ,,bezgolovciem'‘ („bezgalvjiem") Ļeņins ironiski dēvē ,,bez-zaglavcus".

,.Bezzaglavci" — puskadetiska grupa (S. Prokopovičs, J. Kuskova, V. Bogučarskis un citi), kas izdeva Pēterburgā (1906. gadā) nedēļas žurnālu „Bez Zaglavija" („Bez Virsraksta"). Pasludinot sevi par „kritiskā sociālismā" piekritējiem — Rietumeiropas sociāldemokrātijas revizionistiskā spārna (Bernšteins un citi) piekritējiem, „bezzaglavci" uzstājās pret patstāvīgu proletariāta šķiras politiku. V. I. Ļeņins nosauca „bezzaglavcus" par „meņševizējošiem kadetiem" jeb ,.kadetizējošiem nveņševikiem". — 207.

7* Enesi {„tautas sociālisti") — sīkburžuaziska partija; nodibinājās 1906. gadā, atdaloties no eseru labējā spārna; tā izvirzīja mēreni demokrātiskās prasības, kas nesniedzās pāri konstitucionālās monarehijas ietvariem. Enesi atsacījās no eseru programas prasībām par zemes socializaciju un atzina muižnieku zemes atsavināšanu uz izpirkšanas pamata. V. I. Ļeņins nosauca enesus par „sīkpilsoniskiem oportunistiem", „socialkadetiem", „eseru meņše-vikiem". Encsu lidcri bija A. V. Pcšechonovs, V. A. Mjakotins, N. E. Aņenskis un citi. — 207.

79 Par „Naši Pomoji" („Mūsu Samazgas") Ļeņins ironiski dēvē likvidatoru žurnālu „Naša Zarja".

Literatūras liekēžu kongress — II Viskrievijas rakstnieku kongress, kas notika Pēterburgā 19)0. gadā no 21. līdz 28. aprilim (no 4. līdz 11. maijam), piedaloties žurnālā „Naša Zarja" un meņše-vistiskā žurnālā „Sovremennij Mir“ („Mūslaiku Pasaule") pārstāvjiem. Uz pirmo policijas pieprasījumu kongress bez jebkādas pretošanās atsacījās apspriest rezolūciju par cīņu par preses brīvību.

Runājot par posiešiem, Ļeņins domā likvidatoru līdzdarbību liberāli buržuāziskajā žurnālā „Sojuz Potrebilcļej“ („Patērētāju Savienība"), kuru vadīja koopcrators V. A. Pose. — 209.

80 /. — meņševiks likvidators В. I. Gorevs-Goldrnanis. — 211.

81 Aze/iade — politiska nodevība, kas nosaukta provokatora Azefa vārdā, kurš bija viens no eseru partijas lideriem. — 217.

85 Runa ir par F. Engclsa rakstu „4. maijs Londonā" (sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XVI sēj., II d., 1936., 54.—GO. lpp.); sk. arī Engelsa 1886. gada 29. novembra un 1889. gada 11. maija vēstuli Zorgem (K. Marksa un F. Engelsa Vēstuļu izlase, 1947., 396.—399. lpp.; K. Marksa un F. Engelsa Raksti, XXVII sēj., 1935., 608. lpp. un XXVIII sēj., 1940., 110. lpp.). — 227.

88 „Cīņa" — avīze, Latvijas sociāldemokrātijas centralorgans; nodibināta 1904. gada martā; iznāca ar lieliem pārtraukumiem Rīgā, Briselē un Petrogradā; kopš 1919. gada — Latvijas komunistiskās partijas organs. — 230.

81 Domāti V. J. Varzara darbi „Statistika par strādnieku streikiem fabrikās un rūpnīcās 1905. gadā" un „Statistika par strādnieku streikiem fabrikās un rūpnīcās trīsgadu periodā no 1906. līdz 1908. gadam", S.-Peterburgā, Tirdzniecības un rūpniecības ministrijas izdevums, 1908. un 1910. — 230.

85 Starptautiskais sociālistiskais kongress Kopenhāgenā noturēja sēdes

1910. gadā no 28. augusta līdz 3. septembrim (j. st.). KSDS Partiju kongresā pārstāvēja Ļeņins, Pļechanovs, Martovs un citi. Iepriekšējai rezolūciju apspriešanai un izstrādāšanai atsevišķos jautājumos kongress izvirzīja vairākas komisijas. Ļeņins darbojās kooperativu komisijā. Viņa rezolūcijas projekts par kooperatīviem tika likts rezolūcijas projekta pamatā, kuru KSDSP delegācijā iesniedza kongresa kooperativu komisijai. Par kongresa kooperativu komisijas darbību, kā arī KSDSP delegācijās rezolūcijas projekta tekstu par kooperativiem, sk. Ļeņina rakstā „Jautājums par kooperatīviem Starptautiskajā sociālistiskajā kongresā Kopenhāgenā" (šā sējuma 244.—251. lpp); sk. arī Ļeņina rakstu un materiālu krājumu XXV, 245,—267. lpp. — 234.

88 Sažins — vperjodielis I. A. Sanžurs. — 237.

87 „Audējs 1—ns" — I. V. Sisojevs, sociāldemokrāts, otzovisls ulti-matists. — 238.

88 „Strādnieks Ar." — vperjodielis F. I. Kaļiņins. — 239.

80 Voinovs — Л. V. Lunačarska pseidonims. — 211.

80 Domovs — M. N. Pokrovskis. —i 242.

27 10. sēj.

91 Ļeņins citē .4. Bebeļa vārdus no referātā par „Uzbrukumiem partijas pamatuzskatiem un taktikai" Vācijas sociāldemokrātijas kongresā Ilanoverā (1899. gadā no 9. līdz 14. oktobrim (j. sl.)). — 248.

69 Starptautiskais kongress Stutgartē — VII Starptautiskais sociālistiskais kongress; notika 1907. gadā no 18. līdz 24. augustam (j. st.). Ļeņins kongresā piedalījās kā KSDSP delegāts (sk. V. I. Ļeņina Rakstu 4. izd., 13. sēj., 50.—72. Ipp.). — 249.

83 Protests pret Trocka raksta publicēšanu avīzē „Vorwarls", kurā tas apmeloja KSDS Partiju, tika sastādīts laikā, kad Starptautiskais sociālistiskais kongress Kopenhāgenā noturēja sēdes. — 253.

•* „Tovarišč" („Biedrs") — buržuāziskā dienas avīze; iznāca Pēterburgā 1906. un 1907. gadā, S. N. Prokopovičam un J. D. Kuskovai aktivi darbojoties līdzi. Avīze formāli nebija nevienas partijas organs, bet faktiski tā bija kreiso kadetu organs. Avīzē darbojās līdzi arī meņševiki. — 253.

96 ,,Le Peuple" („Tauta") — dienas avīze, Beļģijas strādnieku (refor-misliskās) partijas cenlralorgans; iznāk Briselē kopš 1884. gada. — 253.

98 „liabočaja Gazeta“ („Strādnieku avīze") — populārs boļševiku organs; tika izdota Parizē no 1910. gada 30. oktobra (12. novembra) līdz 1912. gada 30. jūlijam (12. augustam); iznāca 9 numuri. Avīzē piedalījās arī meņševiki partijnieki. Avīzi „Rabočaja Gazeta" nodibināja un vadīja Ļeņins. Ļeņins iespieda avīzē vairāk nekā 10 rakstu. KSDSP Pragas konference (1912. g. janvarī) atzīmēja, ka avīze „ltabočaja Gazeta" noteikti un konsekventi aizstāvējusi partiju un partejiskumu, un pasludināja to par KSDS boļševiku Partijas CK oficiālo orgānu. — 257.

87 Runa ir par Ļeņina sarakstīto un avīzes „Proļetarij" paplašinātās redakcijas apspriedes (1909. g. jūnijā) pieņemto rezolūciju „Par otzovismu un ultimatismu" (sk. Rakstu 4. izd., 15. sēj., 395.— 398. Ipp.). — 261.

98 Ļeņins citē F. Engelsa rakstu „Socialisms Vācijā" (K. Markss un F. Engelss, Raksti, XVI sēj., II d., 1936., 244. un 245. Ipp.). — 277.

99 „Poļu kolo“ — poļu deputātu grupa Valsis domēs, kuri bija apvienojušies prasībā pēc Polijas autonomijas. Vadošā loma šajā apvienībā I un II Domē bija narodoveiem — poļu melnsimtniekiem. Visos galvenajos Domes taktikas jautājumos poļu kolo atbalstīja oktobristus un labējos. — 279.

190 „Russkije Vedomosti“ („Krievijas Ziņotājs") — dienas avīze, ko no 1863. gada Maskavā izdeva Maskavas universitātes liberālie profesori un zemstes darbinieki. Tā pauda liberālo muižnieku un buržuāzijas intereses; no 1905. gada — labējo kadetu organs. Tika slēgta pēc 1917. gada Oktobra revolūcijas. — 284.

101 „Golos Moskui" („Maskavas balss") — dienas avīze, oktobristn, rūpniecības lielburžuazijas un lielo muižnieku konlrrevolucionarās partijas organs; iznāca Maskavā no 1906. gada decembra līdz 1915. gada jūnijam. — 284.

lna „Kupona kungs", — zīmīgs kapitnla un kapitālistu nosaukums 80. un 90. gadu literatūrā. Pirmoreiz to savos apcerējumos „Smagi grēki" lietoja Gļebs Uspenskis („Russkaja Misļ" („Krievu Doma"), 1888., XII grāmata). — 288.

103 Skola īloloņā (Itālijā) — grupas „Vperjod" otra antipartejiskā skola (no 1910. g. beigām līdz 1911. g. sākumam); tā bija Kapri skolas — otzovistu un ultimatistu frakcijas centra — turpinājums. — 291.

m Raksts „Ļ. N. Tolstojs un mūslaiku strādnieku kustība" iespiests avīzē „Naš Putj".

„Naš Putj" („Mūsu ceļš") — puslegālā boļševistiska avīze; Arodbiedrību centrālajam birojam piedaloties, to organizēja kā izdevuma „Vestņik Trūda" („Darba Vēstnesis") (1909.) turpinājumu; avīze iznāca Maskavā no 1910. gada 30. maija (12. jūnija) līdz 1911. gada 9. (22.) janvārim; to rediģēja I. I. Skvorcovs-Stepanovs; iznāca 8 numuri. Avīzes izdošanu pārtrauca pēc tam, kad provokatoru Maļinovska un Taņina nodevības dēļ iekrita galvenais līdzstrādnieku kodols. — 29.1.

106 Runa ir par telegramu, ко III Domes sociāldemokrātu deputāti nosūtīja uz Astapovo V. G. čertkovam, Ļ. N. Tolstoja tuvam draugam un sekotājam: „Valsts domes sociāldemokrātu frakcija, izteikdama Krievijas un visa starptautiskā proletariāta jūtas, dziļi skumst par ģeniālā mākslinieka, kas bija nesamierināms un neuzvarēts cīnītājs pret oficiālo baznīcas kārtību, patvaļas un verdzināšanas ienaidnieka, kas augstu pacēla savu balsi pret nāves sodu, visu vajāto drauga zaudēšanu". — 293.

106 Raksts „Domstarpības Eiropas strādnieku kustībā" tika iespiests avīzes „Zvezda" 1. nr-ā, „Ārzemju vēstuļu" nodalījumā.

„Zvezda" („Zvaigzne") — icgala boļševistiska avīze, avīzes ,.Pravda" priekštece; iznāca Pēterburgā no 1910. gada 16. (29.) decembra līdz 1912. gada 22. aprilim (5. maijam) (sākumā reizi nedēļā, no 1912. gada janvara — divas reizes un no marta — trīs reizes nedēļā). 1912. gada 26. februārī (10. martā) reizē ar avīzi „Zvezda" iznāca avīzes „Ņevskaja Zvezda" („Ņevas Zvaigzne") 1. nr., kura pēc avīzes „Zvezda" slēgšanas bija tās turpinājums. Avīzes „Ņevskaja Zvezda" pēdējais, 27. numurs iznāca 1912. gada 5. (18.) oktobrī. Avīzē „Zvezda" darbojās līdzi: V. M. Molotovs '(Skrjabins), M. S. Oļminskis, N. N. Baturins, N. G. Poļetajevs,

K. S. Jcremejevs, kā arī A. M. Gorkijs. Sākumā, līdz 1911. gada rudenim, avīzē „Zvezda" piedalījās meņševiki partijnieki (pļecha-novleši). Avīzi idejiski vadīja (no ārzemēm) V. I. Ļeņins. Ļeņins avīzē „Zvezda" un avīzē „Ņevskaja Zvezda" publicēja ap 50 rakstu.

1912. gada pavasarī avīzi „Zvezda" rediģēja biedrs Staļins. īsajā laikā, kamēr .1. V. Staļins bija „brīvībā", viņš iespieda avīzes 30.,

27‘

31., 32. un 33. nr-ā 8 rakstus. Legālā avīze ,,Zvezda“ Ļeņina un Staļina vadībā bija kaujinieciska boļševistiska avīze, kas aizstāvēja nelegālās partijas programu. Avīze „Zvezda" iekārtoja plašu strādnieku korespondenču nodaļu, nodibinot pastāvīgus, ciešus sakarus ar strādniekiem. Atsevišķu avīzes numuru metiens bija 50—00 tūkstošu liels. Valdība pret avīzi pastāvīgi lietoja represijas: no avīzes ,,Zvezda“ un avīzes „Ņevskaja Zvezda" 96 numuriem 39 tika konfiscēti, 10 uzlikts naudas sods. Avīze ,,Zvezda“ sagatavoja boļševistiskās dienas avīzes ,,Pravda“ („Taisnība*') izdošanu un tika slēgta ,,Pravdas“ iznākšanas dienā. „Starpība starp „Zvezdu" un „Pravdu" bija vienīgi tā, ka ,,Pravdas“ auditorija, atšķirībā no avīzes „Zvezda", bija nevis apzinīgie strādnieki, bet strādnieku šķiras plašās masas'* (Staļins). — 309.

107 „Jaunie“ Vācijas sociāldemokrātijā — sīkburžuaziska pusanarehis-tiska grupa; nodibinājās 1890. gadā. Grupas pamatkodols bija „mācības nepabeiguši studenti'*, jauni literāti (no tā arī grupas nosaukums). Grupa nāca klajā ar platformu, kas noliedza sociāldemokrātu jebkuru piedalīšanos parlamentā. F. Engelss nosauca „jaunos" par „revolucionārās frāzes" varoņiem, kuri ar „ķildām un intrigām" cenšas „dezorganizēt partiju". 1891. gada oktobrī Vācijas sociāldemokrātijas Erfurtes kongresā „jaunos" izslēdza no partijas. — 313.

10S Mosts, Johans — vācu sociāldemokrāts; par dezorganizējošu rīcību tika izslēgts no partijas Badenes kongresā 1880. gadā; 80. gados pieslējās anarehismam (sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XXVI sēj., 1935., 433.—185. lpp. un XXVII sēj., 1935.,

62,—66. lpp.). — 313.

109 Runa ir par boļševiku 1910. gada 22. novembra (5. decembra) iesniegumu CK Ārzemju Birojam, kurā tie prasīja nekavējoties sasaukt CK plēnumu un izlemt jautājumu par boļševiku frakcijas naudas līdzekļu atdošanu. Iesniegumu bija parakstījuši Ļeņins un citi Centrālās Komitejas 1910. gada Janvara plēnuma dalībnieki. — 326.

1,0 Raksts „ „Iebildumu“ varoņi" iespiests žurnālā ,,Mis|“.

,,Mis{“ („Doma") — legāls filozofisks un sabiedriski ekonomisks boļševiku mēnešraksts; tika izdots Maskavā no 1910. gada decembra. Žurnālu nodibināja Ļeņins pretsvarā likvidatoriskajiem žurnāliem un cīņai pret tiem. Žurnālā rediģēšanu Ļeņins vadīja no ārzemēm. Iznākušajās žurnālā ,,Mis|“ pirmajās četrās burtnīcās Ļeņins ievietoja 6 rakstus, to skaitā lielo darbu „Par streiku statistiku Krievijā". Aktivi žurnālā darbojās līdzi V. V. Vorovskis, M. S. Oļminskis, I. I. Skvorcovs-Stepanovs. Žurnālā darbojās līdzi arī meņševiki partijnieki (G. V. Pļechanovs un citi). Žurnālu izdeva līdz 1911. gada aprīlim; iznāca 5 numuri. Pēdējo, 5. žurnālā numuru konfiscēja. — 329.

111 Raksts „Partijas iekšējās cīņas vēsturiskā nozīme Krievijā" bija vērsts pret Vācijas sociāldemokrātijas orgānā — žurnālā „Die

Neue Zeit“ — iespiestajiem Trocka un Martova melu rakstiem. Ļeņins bija nodomājis atbildēt Trockim un Martovam tai pašā žurnālā, bet žurnālā „Die Neue Zcit" vadītāji — Kautskis un Vurms — Ļeņina rakstu neievietoja. Tas parādījās tikai avīzes ,,Social-Demokrat“ pielikuma „Diskussionnij Ļistok“ 3. nr-ā,

1911. gada 29. aprilī (12. maijā). — 335.

112 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu VI sēj., 1930., 340. lpp. — 337.

113 Ļeņins te domā KSDSP IV (Apvienošanās) kongresā pieņemto „Taktikas rezolūciju agrarajā jautājumā" (sk. ,,VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos", I d., 1940., 75. lpp.). — 337.

114 Runa ir par K. Marksa rakstu „Berlines kontrrevolūcija", kas iespiests „Jaunajā Reinas Avīzē" 1848. gada 13. septembrī (sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu VI sēj., 1930., 441. un 442. lpp-). Šis raksts ietilpa F. Meringa izdotajā — „Aus dem literarischen Nachlass von Karl Marx, Friedrich Engels und Ferdinand Lassall". Stuttgart („No Kārja Marksa, Fridriclīa Engelsa un Ferdinanda Lasala literārā mantojuma", Štutgartē), III sējumā, 1902., 192.—196. lpp. Atsaukdamies uz „Meringa zobošanos", Ļeņins te domājis F. Meringa ievadu šim (III) sējumam, 53. un 54. lpp. — 338.

1,6 Te domāta V. J. Varzara grāmata „Statistika par strādnieku streikiem fabrikās un rūpnīcās trīsgadu periodā no 1906. līdz 1908. gadam", S.-Pelerburgā, 1910. — 341.

113 K. Markss un F. Engelss, Raksti, VI sēj., 1930., 82. lpp.; sk. arī

K. Marksa 1871. gada 17. aprija vēstuli Ludvigam Kugelmanim

(K. Markss un F. Engelss, Vēstuļu izlase, 1947., 264. lpp.). — 343.

117 Rakstā „Par streiku statistiku Krievijā" Ļeņins izmantoja V. J. Var

zara savāktos oficiālās statistikas datus. Ar stutislisko materiālu liešu apstrādāšanu Ļeņins nodarbojās 1910. gada septembra beigās (sk. viņa raksta pirmuzmetuma burtnīcu „Streiku statistika Krievijā", Ļeņina rakstu un materiālu krājumā XXV, 129.—155. lpp.). Uz savākto materiālu pamata Ļeņins bija nodomājis sarakstīt Krievijas revolūcijas vēstures apcerējumu. Pēc viņa nodoma no apcerējuma vajadzēja iznākt līdz 300 lappušu biezai grāmatai vai brošūrai, kuru viņš pēc tam gribēja pārtulkot vācu valodā. Raksts ,,1’ar streiku statistiku Krievijā" pēc Ļeņina vārdiem bija „pirmais sākums darbam", „kāda sīkākas apstrādāšanas mēģinājuma iepriekšējie rezultāti". Pilnīgu rezultātu iztirzāšanu Ļeņins atlika „līdz citai vietai". Darbu paredzētos apmēros Ļeņinam sarakstīt neizdevās. — 353.

1,9 A. V. Pogoževs, „Krievijas strādnieku skaita un sastāva uzskaite. Darba statistikas materiāli", S.-Peterburgā, ķeizariskās Zinātņu akadēmijas izdevums, 1906. — 361.

110 Šo pašu tabulu Ļeņins sniedz rakstā „Partijas iekšējās cīņas vēsturiskā nozīme Krievijā" (šā sējuma 335.—351. lpp ), bet jauktos slrei-kus Ļeņins tur ierindo politiskajos streikos, kā tas darīts valdības 1905. gada statistikā. Turpretim rakstā „Par streiku statistiku Krie-vijā“ Ļeņins šo oficiālās statistikas neprecizitāti izlabo, jauktos streikus ierindodams ekonomiskajos streikos. Ar to izskaidrojama starpība ekonomisko un politisko streikotāju skaitā 1905. gada ceturkšņos abās tabulās, lai gan streikotāju kopskaits ir vienāds. — 368.

120 Raksts „Šolaiku zemkopības kapitālistisku iekārta" ir Ļeņina plašā darba par kapitālistisko zemkopību Vācijā pirmā daļa. Šo rakstu Ļeņins bija nodomājis sarakstīt kā otro izlaidumu savam pazīstamajam darbam „Jauni dati par kapitālisma attīstības likumiem zemkopībā. I izlaidums. Kapitālisms un zemkopība Amerikas Savienotajās Valstīs".

V. I. Ļeņina Rakstos raksts „Šolaiku zemkopības kapitālistiska iekārta" tiek iespiests pirmoreiz. Pēc rokraksta atrastās daļas raksts tika publicēts 1932. gadā žurnālā „Boļševik" 9. nr-ā un Ļeņina rakstu un materiālu krājumā XIX. Līdz šim nav atrastas šādas rokraksta daļas: III nodaļas — „Zemnieku saimniecības kapitālisma apstākļos" — beigas, IV nodaļas — „Sieviešu un bērnu darbs zemkopībā" — sākums un beigas, V un VI nodaļa — „Darba izšķiešana sikražošanā" un „Mašinu lietošanas kapitālistiskais raksturs šolaiku zemkopībā".

Raksta beigās ar parakstu „V. Iļjinskā arī I nodaļas („Šolaiku zemkopības ekonomiskās iekārtas vispārējā aina") beigas un II nodaļas („Kas ir īstenībā šolaiku zemkopības „saimniecību" vairākums (proletāriskās „saimniecības") “) sākums, kuru trūka raksta publicēšanas laikā 1932. gadā, tagad atrasti, tāpēc 1, II un VII nodaļa šeit pirmoreiz tiek iespiestas pilnīgi. — 379.

121 „Kijevskaja Misļ“ („Kijevas Doma") — buržuāziski demokrātiskā virziena dienas avīze; iznāca Kijevā no 1906. līdz 1918. gadam. Avīzē aktivi darbojās līdzi meņševiki.

Ļeņins te domā likvidatora N. Valentinova rakstu „Sakarā ar pēdējo skaitīšanu Vācijā", kas bija iespiests avīzes „Kijevskaja Misļ" 308. nr-ā. — 383.

122 „Ekonomist Rossiji“ („Krievijas Ekonomists") — buržuāzisks nedēļas žurnāls, veltīts Krievijas un ārzemju ekonomiskiem un finan-cialiem jautājumiem; iznāca Pēterburgā no 1909. līdz 1912. gadam. — 383.

123 Sk. K. Marksa „Kapitala" III sēj., 1936., 542—780. Ipp. — 384.

124 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XVII sēj., 1937., 704.— 7t2. Ipp. — 390.

u’5 prati7 Bcnsing, „Der Einfluss der landwirlschaftlichcn Maschincn auf Volks- und Privalwirtschaft", Breslau, 1897 (Francis Benzings, „Lauksaimniecības mašinu ietekme uz tautas un privātīpašuma saimniecību", Breslavā, 1897.). — 397.

V. I. Ļ E Ņ I N А DZĪVES UN DARBĪBAS DATI

(1909. gada septembris — 1910. gada decembris)

1909

Septembra pirmā puse.

Ļeņins ar ģimeni — N. K. Krupskaju, tās māti un M. I. Uļjanovu atpūšas Bonbonā (Francijā, Senas un Luaras departamentā).

Ļeņins saraksta rakstu „Par otzovisma un dieva taisīšanas piekritēju frakciju".

Septembris, 5. (18.). Ļeņina raksti „Atmaskotie likvidatori", „Par vēlēšanām Pēterburgā" un redakcijas piezīme „Sakarā ar Maskavas apgabala komitejas Izpildu komisijas atklāto vēstuli" iespiesti avīzes „Proļctarij" 47. un 48. nr-ā.

Septembris, līdz 11. (2i.).

Ļeņins atgriežas no Bonbonas Parizē.

Septembris,11. (2i.).

Ļeņina raksts „Par otzovisma uu dieva taisīšanas piekritēju frakciju" iespiests avīzes „Proļctarij" 47. un 48. nr-a Pielikumā.

Septembris, U. (27.).

Ļeņina raksts „Vēl par partejiskumu un bezpartejiskumu" publicēts avīzes „Novij Djeņ" 9. nr-ā.

Septembris, 19. (oktobris, 2.).

Ļeņins Parizē nolasa referātu par III Valsts domes papildu (septembra) vēlēšanām Pēterburgā.

Septembris — oktobris.

Ļeņins sarakstās ar V. A. Karpinski par partijas bibliotēkas pārcelšanu no Ženevas uz Parizi.

Oktobris, 3. (16.).

Ļeņina raksts „Saruna ar Pēterburgas boļševikiem" publicēts avīzes „Proļctarij" 49. nr-ā.

Okotobris, 15. (2S.). Ļeņins Ļježā sociāldemokrātisko grupu biedriem nolasa referātu „Par stāvokli partijā".

Oktobris, 16. (29.).

Ļeņins Ļježā nolasa publisku referātu par tematu „Konlrrcvolucionarās buržuāzijas ideoloģija".

Oktobris, 21. (novembris, 3.)

Ļeņins Centrālā Organa ,,Social-Deraokrat“ redakcijas sēdē iesniedz „Rezolūcijas projektu par partijas un tās vienības nostiprināšanu". Projektu redakcijas likvidaloriski samiernieciskais vairākums noraida.

Oktobris, 22. (novembris, i.).

Ļeņins iesniedz paziņojumu par izstāšanos no СО redakcijas un pieprasa paziņojumu publicēt avīzē „Social-Demokrat" kopā ar rezolūcijas projektu par partijas un tās vienības nostiprināšanu.

Oktobris, 23.(novembris, 5.).

Ļeņins izbrauc no Parizes uz Briseli uz Starptautiskā sociālistiskā biroja vienpadsmito sesiju.

Oktobris, 24. (novembris, 6.).

Ļeņins paziņo avīzes „Social-Demokrat" redakcijai, ka ņem atpakaļ savu iesniegumu par izstāšanos no redakcijas.Ļeņins piedalās Internacionālajā sociālistisko žurnālistu konferencē Briselē.

Oktobris, 25. (novembris, 7.).

Ļeņins Starptautiskā sociālistiskā biroja 11. sesijas sēdē Briselē runā Holandes sociāldemokrātiskās strādnieku partijas šķelšanās jautājumā.

Oktobris, 26.(novembris, 8.).

Ļeņins piedalās Starptautiskā sociālistiskā biroja Starpparlamentarās komisijas sēdē.

Pēc 26. oktobra <pēc 8. novembra).Oktobris, 31. (novembris, 13.).

Ļeņins atgriežas no Briseles Parizē.Ļeņina raksts „Cars pret somu tautu" publicēts kā ievadraksts avīzes „Social-Demokrat" 9. nr-ā.

Oktobris.Novembris, 1. (74., Novembris,.?. (16.,

Ļeņins vēstulē Kapri skolas klausītāju grupai sakarā ar sākušos šķelšanos starp boļševikiem ļeņi-niešiem un Bogdanova piekritējiem atzīst šo šķelšanos par pareizu.). Ļeņins kopīgi ar I. F. Dubrovinski un citiem CK locekļiem raksta iesniegumu CK Ārzemju birojam, pieprasot tuvākā laikā sasaukt KSDSP CK plēnumu.1. Ļeņins sarunājas ar N. .1. Vilonovu, kas pēc šķelšanās Kapri skolā atbraucis Parizē; sakarā ar šo sarunu Ļeņins raksta vēstuli A. M. Gorkijam.

Novembris, 13. (26.)

Ļeņins Parizē nolasa publisku referātu par tematu „Kontrrcvolucionarā liberālismā ideoloģija (Rakstu krājuma „Vechi" panākumi uu to sabiedriskā nozīme)".

Novembris, 21. (decembris, i.).

Ļeņins Parīzes 2. KSDSP atbalstītāju grupas kārtējā sapulcē nolasa referātu par Starptautiskā sociālistiskā biroja 11. sesiju; viņu ievēlē par Grupas komitejas locekli.

Novembris, 28. (decembris, 11.).

Ļeņina raksti; „Par dažiem tagadējā idejiskā sajukuma cēloņiem'*, „Likvidatoru paņēmieni un boļševiku partejiskie uzdevumi**, „Avīze „Golos Social-Demokrala** un Cerevaņins", „Buržuāziskās preses pasaciņa par Gorkija izslēgšanu** publicēti avīzes „Proļclarij** 50. nr-ā.Ļeņina raksts „Apkaunojoša izgāšanās** publicēts avīzes „Proļctarij" 50. nr-a atsevišķā novilkumā.

Novembra beigas ( decembra sākums).

Ļeņins Parizē nolasa 5 no Kapri skolas izslēgtiem klausītājiem lekcijas par tematiem: „Pašreizējais moments un mūsu uzdevumi**, „Stolipina agrarā politika".

Novembra beigas ( decembra sākams). .

Ļeņins saraksta rakstu „Par idejisko sairumu un sajukumu Krievijas sociāldemokrātijā".

Itudens.Decembris, 3. (16.). Decembris, 13. (26.

Ļeņins Domes frakcijai uzraksta „Paskaidrojošu piezīmi pie 8 stundu darba dienas likuma galveno pamalu projekta**.. Ļeņins raksta atbildi I. I. Skvorcovam-Stepanovam jautājumā par „prūšu** vai „amerikāņu" ceļu Krievijas kapitālistiskajā agrarajā attīstībā.). Ļeņina raksts „Par rakstu krājumu ,,Vechi“ " publicēts avīzes „Novij Djcņ“ 15. nr-ā.

Decembra vidus (beigas) —1910. gada ianvara sākums.

Ļeņins Parizē atbraukušajai Kapri skolas otrai klausītāju grupai nolasa lekcijas „Par pašreizējo momentu" un „Stolipina agrarā politika".

Decembris, 2i. (1910. gada janvāris, 6.).

Ļeņina raksti „Krievu liberālismā pēdējais vārds" un „Starptautiskā sociālistiskā biroja vienpadsmitā sesija" publicēti avīzes „Social-Demokrat" 10. nr-ā.

Decembra beigas (1910. gada jan-vara pirmā puse).

Ļeņins saraksta rakstiņu „Par grupu „Vperjod”".

1909. gads.

Ļeņins Sorbonas bibliotēkā (Parizē) studē literatūru filozofijas un dabas zinātņu jautājumos.

1910

Janvāris, 2.—23. (janvāris, 15.— februāris, 5.).

Ļeņins piedalās KSDSP CK plēnuma darbā Parizē; viņš iesniedz rezolūcijas projektu „Par stāvokli partijā", kur nosoda likvidalorismu un otzovismu. Plenums Ļeņinu ievēlē Centrālā Organa „Social-Demokrat" redakcijā un par KSDSP pārstāvi Starp tautiskajā sociālistiskajā birojā.

Janvara beigas (/ebruara sākums).

Ļeņins СО redakcijas sēdē uzstājas pret J. 0. Martova likvidatoriskā raksta „Uz pareizā ce|a“ publicēšanu avīzē ,,SociaI-Demokrat“.

Februāris, 13. (26.).

Ļeņina raksts „Uz vienību" ar KSDSP CK janvara plēnuma lēmumu novērtējumu publicēts avīzes „Social-Demokrat" 11. nr-ā.

Marts, 6. (19.).

Pielikuma „Diskussionnij Ļislok" 1. nr-ā iespiesta Ļeņina darba „Publicista piezīmes" pirmā daļa — I. „Par otzovisma piekritēju un otzovisma aizstāvju „platformu"

Marts, 7. (20.).

Ļeņins Parizē 2. boļševiku KSDSP atbalstītāju grupas sapulcē, apspriežot ziņojumu par CK plēnumu, uzstājas par apvienošanos ar meņševikiem partijniekiem (pļechanoviešiem).

Marts, 14. (27.).

Ļeņins raksta vēstuli N. J. Vilonovam uz Davosu (Šveicē) par boļševiku un meņšcviku partijnieku (pļechanoviešu) apvienošanos cīņai pret likvidatoriem.

Marts, 16. (29.).

Ļeņins vēstulē G. V. Pļechanovam uzaicina to satikties ar viņu, lai vestu sarunas par stāvokli partijā.

Marts, 23. (aprilis, 5.).

Ļeņins nosūta KSDSP CK Ārzemju birojam iesniegumu sakarā ar konfliktu СО redakcijā. Ļeņina raksti „Likvidatoru „Balss" pret partiju (Atbilde avīzei „Golos Social-Dcmokrata")" un „Par ko cīnīties?" iespiesti avīzes „Social-Demokrat" 12. nr-ā.

Marts, pirms 27. (aprilis, pirms 9.).

Ļeņins Parizes 2. boļševiku KSDSP atbalstītāju grupas slēgtajā sēdē iesniedz rezolūciju par 3 meņ-ševiku likvidatoru, kas atsacījās iestāties Centrālās Komitejas Krievijas kolēģijā, izslēgšanu no partijas. Ļeņina rezolūciju pieņem.

Marts, 28. (aprilis, 10.).

Ļeņins СО redakcijas vārdā raksta vēstuli Polijas sociāldemokrātijas galvenajai valdei par cīņu pret likvidatoriem.

Marts, 29. (aprīlis, 11.).

Ļeņins raksta vēstuli А. M. Gorkijam par partijas apvienošanu, novērtēdams KSDSP CK Janvara plēnuma darbu.

Лр 19. aprīli (ap 2. maiju).

Ļeņins raksta KSDSP Centrālajai Komitejai iesniegumu par stāvokli СО redakcijā sakarā ar redakcijas likvidatoriskās daļas rīcību un pastāv uz to, ka redakcijas sastāvā nepieciešamas pārmaiņas.

Aprilis, 26. (maijs, 9.).

Ļeņina raksti: „Karagājiens pret Somiju", „Baidās par armiju", „Partijas apvienošanās ārzemēs", „Viens no šķēršļiem partijas vienībai" publicēti avīzes „Social-Demokrat" 13. nr-ā.

Maijs, 25. (jūnijs, 7.).

Pielikuma „Diskussionnij Ļislok" 2. nr-ā iespiesta Ļeņina darba „Publicista piezīmes" otrā daļa — II. „ „Apvienošanās krize" mūsu partijā".

Jūlijs, 9. vai 10.— augusts, 10. (jūlijs, 22. vai 23. — augusts, 23.).Starp 19. un 23. juliju (1. un 8. augustu).

V. I. Ļeņins ar N. K. Ivrupskaju un viņas māti atpūšas Pornikas pilsētiņā (Francijā) Biskajas jūras līča krastā.Ļeņins aizbrauc pie Gorkija uz Kapri salu.

Jūlijs.

Ļeņina raksts „ „Cīņas" jubilejas numuram" iespiests avīzes „Cīņa" — Latvijas sociāldemokrātiskās partijas organa — 100. nr-ā.

Augusts, pirms 13. (26.).

Ļeņins Parizē satiekas un sarunājas ar G. V. Pļe-chanovu.

Augusts, 13. (26.).

Ļeņins atbrauc Kopenhāgenā uz 11 Internacionāles VIII kongresu un piedalās Kongresa biroja sēdē.

Augusts, 15.—21. (augusts, 28. — septembris, 3.).

Ļeņins piedalās II Internacionāles Kopenhāgenas kongresa darbā.

Starp 15. un 21. augustu (28. augus tu un 3. septembri,

Ļeņins II Internacionālē sasauc kreiso apspriedi, lai organizētu un saliedētu revolucionāros clemen-). tus starptautiskajā strādnieku kustībā.Ļeņins apspriežas ar G. V. Pļechanovu, N. G. Poļe-tajevu, I. P. Pokrovski avīzes „Rabofaja Gazeta" un avīzes „Zvczda" dibināšanas jautājumā.Ļeņins kopīgi ar Pļechanovu raksta vēstuli Vācijas sociāldemokrātiskās partijas valdei, kur protestē pret Trocka melu raksta publicēšanu avīzē „Vor-\vārts“.

Augusts, {6. (29.). Ļeņins piedalās Kopenhāgenas kongresa nacionālo

Augusts, 16.—1!). (augusts, 29.— septembris, 1.).

sekciju pārstāvju apspriedē, kur dienas kārtībā ir jautājumi: 1) mandatu pārbaude, 2j komisiju iecelšana.Ļeņins piedalās kongresa kooperativu komisijas darbā, sastāda rezolūcijas projektu par kooperatīviem, iesniedz labojumus kongresa kooperativu komisijas rezolūcijai.

Augusts, 20.(septembris, 2.).

Ļeņins paziņo Starptautiskajam sociālistiskajam birojam, ka saskaņā ar KSDSP CK 1910. gada Jan-vara plēnuma lēmumu KSDSP pārstāvis Starptautiskajā sociālistiskajā birojā bez V. I. Ļeņina ir arī G. V. Pļechanovs.

Augusts, 30. (septembris, 12.).

Ļeņina raksts „Par „vperjodiešu" frakciju" publicēts avīzes „Social-Demokrat" 15. un 16. nr-ā.

Augustu otrā puse (septembra pirmā puse).Septembris, 2. (15.)

Ļeņins saraksta rakstu „Otzovistiski ultimatistiskie streiklauži" (raksts nav atrasts).'. Ļeņins Kopenhāgenas bibliotēkā studē lauksaimniecības literatūru.

Septembris — oktobris.

Ļeņins sagatavo rakstu „Partijas iekšējās cīņas vēsturiskā nozīme Krievijā", kuru viņš nodomājis publicēt žurnālā „N'eue Zeit“. Raksts iespiests pielikuma „Diskussionnij Ļistok" 3. nr-ā 1911. gada 29. ap-rilī (12. maijā).

Ļeņins uzsāk darbu par streiku statistiku Krievijā no 1905. līdz 1908. gadam.

Septembris —• novembris.

Ļeņins ved sarunas ar V. V. Vorovski, I. I. Skvor-covu-Stepanovu par legālā bojševistiska žurnālā ,,Mis]“ izdošanas organizēšanu Maskavā.

Oktobris, pirms 15. (28.).

Ļeņins boļševiku sapulcē Parizē runā jautājumā par avīzes „Rabočaja Gazeta" nodibināšanu kopā ar pļechanoviešiem.

Oktobris, pirms 30. (novembris, pirms 12.).

Ļeņins saraksta rakstu „Paziņojums par avīzes „Rabočaja Gazeta" izdošanu".

Oktobris, 30. (novembris, 12.).

Ļeņina raksts „Revolūcijas mācības" iespiests kā ievadraksts avīzes „Rabočaja Gazeta" 1. nr-ā.

Novembris, 1. (14.J. Ļeņins nosūla uz Kapri А. M. Gorkijam avīzes „Rabočaja Gazeta“ t. nr-u un paziņo, ka kopīgi ai PJcchanovu viņš gatavo legālā žurnālā ,,Mis)“ izdošanu.

Novembris, 10. (29.).

Ļeņina raksti: „Divas pasaules", „Par demonstrāciju sakarā ar Muromceva nāvi", „Vai pagrieziena sākums?", ,,Ļ. N. Tolstojs" publicēti avīzes „Social-Demokrāt" 18. nr-ā.

Novembris, 20. (decembris, 3.).

Ļeņins vēstulē „Biedriem Roloņas skolas klausītā jiem" paziņo, ka atsakās lasīt lekcijas Boloņā, ui: uzaicina skolniekus uz mācībām Parizē.

Novembris, 22. (decembris, 5.).

Ļeņins iesniedz KSDSP CK Ārzemju birojam piepra sījumu, lai atdod boļševikiem „turēšanas" naudu Ļeņins pieprasa nekavējoties sasaukt CK plēnumi šā jautājuma izlemšanai.

Novembris, pēc 22. Ļeņins avīzes „Ilabočaja Gazeta“ vārdā raksta „А1 (decembris, pēc 5.). klātu vēstuli visiem sociāldemokrātiem partijnie kiem“, raksturodams partijas iekšējo stāvokli.

Novembris, 28. (decembris, 11.).

Ļeņina raksts ,,Ļ. N. Tolstojs un mūslaiku strādnie ku kustība" publicēts avīzes „Naš Pulj" 7. nr-ā.

Decembris, 16.(29.).\,eņ ina raks Is „Domstarpības Eiropas strādnieki knslīliS** iesniests avīzes ..Zvezda^44 1. nr-ā.

Decembris, 18. (31.).

Ļeņina raksti: „Tolstojs un proletariāta clņa“, „Demonstrāciju sākums", „Kas notiek uz laukiem?", „Ivans Vasiļjeviēs Iiabuškins (Nekrologs)" iespiesti avīzes „Rabočaja Gazeta" 2. nr-ā.

Decembris.

Ļeņins raksta KSDSP Centrālajai Komitejai iesniegumu par Centrālās Komitejas Janvara plēnumā noslēglā līguma laušanu frakciju likvidēšanas lietā.

Maskavā iznāk žurnālā „Misļ” 1. nr. ar Ļeņina rakstiem: „ „Iebildumu" varoņi" un „Par streiku statistiku Krievijā" (I nod.).

Gada beigas.

Ļeņins saraksta rakstu „Šolaiku zemkopības kapitālistiskā iekārta".

Septembris, 3.—12. (16,—25.).

Ļeņins dzīvo Stokholmā, kur viņš atbrauc, lai satiktos ar māti M. A. Uļjanovu un māsu M. I. Uļjanovu; sociāldemokrātisko grupu sapulcēs viņš nolasa referātus „Par Starptautisko sociālistisko kon-

Septembris. 13. vai 14. (26. vai 27.).

gresu Kopenhāgenā" un „Par stāvokli partijā".Ļeņins Kopenhāgenā nolasa referātu par Starptautisko sociālistisko kongresu.

Septembris, 15. (28.).

Ļeņins atgriežas Parizē.

Septembris, 21. (oktobris, 4.).

Ļeņins vēstulē boļševiku pārstāvim KSDSP Centrālās Komitejas Ārzemju birojā N. A. Semaško pieprasa drīzākā laikā sasaukt boļševiku sapulci, lai izlemtu jautājumu par avīzes „Ralioēaja Gazeta" izdošanu.

Septembris, 2i. (oktot>ris, 7.).

Ļeņins raksta vēstuli J. J. Marchļevskim sakarā ar tā projektējamo rakstu žurnālam „Neue Zeit“ pret J. 0. Martovu un dod vairākus norādījumus raksta sastādīšanai.

Septembris, 25. (oktobris, 8.).

Ļeņina raksti „Jautājums par kooperatīviem Starptautiskajā sociālistiskajā kongresā Kopenhāgenā" un „Par to, kā daži sociāldemokrāti iepazīstina Internacionāli ar stāvokli KSDS Partijā" publicēti avīzes „Social-Demokrat" 17. nr-ā.

SATURS

28 Jfi. sēj.

KRIEVU LIBERĀLISMĀ PĒDĒJAIS VĀRDS .................................. 112—118

STARPTAUTISKĀ SOCIĀLISTISKĀ BIROJA VIENPADSMITĀ SESIJA ...................................................................................................................... 119—123

1910. g.

PAR GRUPU „VPERJOD". Konspekts ....................................................... 124—125

UZ VIENĪBU ........................................................................................................... 126—134

LIKVIDATORU „BALSS" PRET PARTIJU". (Atbilde avīzei „Golos Social-Demokrata") ......................................................................... 135—142

PAR KO CĪNĪTIES? ........................................................................................... 143—148

KARAGĀJIENS PRET SOMIJU ...............................г„.......................... 149—152

BAIDĀS PAR ARMIJU ....................................................................................... 153—160

PARTIJAS APVIENOŠANĀS ĀRZEMĒS .............................................. 161—163

VIENS NO ŠĶĒRŠĻIEM PARTIJAS VIENĪBAI ................................ 164—165

KSDSP CENTRĀLAJAI KOMITEJAI ...................................................... 166—169

PUBLICISTA PIEZĪMES ...................................._..................................... 171—229

l. Par otzovisma piekritēju un otzovisma aizstāvju

PAR „VPERJODIEŠU" FRAKCIJU............................................................... 237—243

JAUTĀJUMS PAR KOOPERATĪVIEM STARPTAUTISKAJĀ SOCIĀLISTISKAJĀ KONGRESĀ KOPENHĀGENĀ ........................ 244—251

PAR TO, KĀ DAŽI SOCIĀLDEMOKRĀTI IEPAZĪSTINA INTERNACIONĀLI AR STĀVOKLI KSDS PARTIJĀ ................ 252—264

PAZIŅOJUMS PAR AVĪZES „RABOCAJA GAZETA" IZDOŠANU .............................................................—.........................................-....................... 257—202

REVOLŪCIJAS MĀCĪBAS ..................................................1...................-............ 263—270

DIVAS PASAULES ............................................................................................... 271—278

PAR DEMONSTRĀCIJU SAKARĀ AR MUROMCEVA NĀVI (Rakstiņš) ...............................................................-..............-........................................... 279—283

VAI PAGRIEZIENA SĀKUMS? ........................................................................ 284—285

Ļ. N. TOLSTOJS .........................................................-...................................- 286—290

BIEDRIEM — BOLOŅAS SKOLAS KLAUSĪTĀJIEM ................ 291—292

Ļ. N. TOLSTOJS UN MOSLAIKU STRĀDNIEKU KUSTĪBA .... 293—295

ATKLĀTA VĒSTULE VISIEM SOCIĀLDEMOKRĀTIEM PARTIJNIEKIEM ................................................................................................................. 296—306

DOMSTARPĪBAS EIROPAS STRĀDNIEKU KUSTĪBĀ ................ 309—313

I....................................—.................................................................................... 309

TOLSTOJS UN PROLETARIĀTA CĪŅA ............................................... 314—315

DEMONSTRĀCIJU SĀKUMS .......................................................................... 316—319

KAS NOTIEK UZ LAUKIEM? ...................................................................... 320—321

IVANS VASIĻJEVICS BABUSKINS' (Nekrologs) ............................ 322—325

CENTRĀLAJAI KOMITEJAI .......................................................................... 326—328

„IEBILDUMU" VAROŅI ................................................................................... 329—334

PARTIJAS IEKŠĒJĀS CĪŅAS VĒSTURISKĀ NOZĪME KRIEVIJĀ ................................................................................................................................... 335—351

Piezīmes ............................................................................................................................... 403 422

V. I. Ļeņina dzīves un darbības dati................................................................ 423—432

ILUSTRĀCIJĀS

JT 15483. Parakstīta iespiešanai 1050. g. 20. jūnijā. Metiens 50 000 eks. (1- 20 000). Izdevu. .Ni> 3557-P60. Iespiedloksnes 28 : 2 pielikumi V!* 1.). Pasūt. № 12022. Iespiesta Paraugtipogrāfijā, Pigā, Puškina ielā 12. Maksā 6 rbj. 50 кар.

1

Mazs piemērs, kas pie reizes ilustrē Maksimova apgalvojumus, il kā tikai avīze „Proļetarij" aiz savas ļaunprālības izdomājot niekus par ultimatisliem. 1908. gada rudenī Aļeksinskis ieradās Polijas sociāldemokrātu kongresā un iesniedza tur ultimatistu rezolūciju. Tas notika, liirtns avīze „Proļetarij" bija sākusi noteiktu kampaņu pret jauno frak-■ ijii. Un kas notika? Polijas sociāldemokrāti izsmēja Aļeksinski un viņa rezolūciju, sacīdami viņam: „jūs esat gluži vienkārši gļēvs otzovisls tin vairāk nekas".

2

16. sēj.

3

Sk. Rakstu 4. izd., I I. sēj., 114. Ipp. Tied.

4

Sk. Rakstu 4. izd., 15. sēj., .481.—388.; 395.—4.11. Ipp. Red.

5

Sk. šii sējuma 14.—43. Ipp. Red.

6

10. sēj.

7

Te būs, starp citu, ilustrācijā tam, kā Maksimovs un bēdīgi slavenā „skola" slēpj pēdas. Skola izlaida ar 1909. gada 2(5. augustu datētu iespiestu lapiņu, kuras saturā ir skolas programa, Kautska vēstule (kurš saudzīgi ieteic „neizvirzīt pirmajā victā“ filozofiskas domstarpības un paziņo, ka viņš „neuzskata par pareizu Domes sociāldemokrātu frakcijas aso kritiku'' — nerunājot jau par „ultimatismu'T), Ļeņina vēstule (sk. Rakstu 4. izd., 15. sēj., 418. un 419. lpp. tied.) un skolas Padomes rezolūcija. 5ī jocīgā Padome paziņo, ka „frakciju strīdi absolūti neskar tās (skolas) stingri vispār partejiskos mērķus un uzdevumus". Lasām parakstus zem lapiņas. Lektori: Maksimovs, Gorkijs, Ļadovs, Lunačarskis, Michails, Aleksinskis. Padomājiet tikai: skolu ar lādu lektoru sastāvu „absolūti neskar" „frakciju strīdi" 1 Paklausieties, dārgie biedri: ... melsiet, bet taču ziniet mērul — Mums sacīs: skola „uzaicināja" arī citus lektorus. Pirmkārt, uzaicināja, zinādama, ka citi gandrīz nekad nevarēs atbraukt. Otrkārt, skola uzaicināja, bet... „Bet skola nevarēja piedāvāt viņiem —- (citiem lektoriem) — materiālos līdzekļus viņu braucienam un uzturam lekciju laikā" (1909. g. 26. augusta lapiņa). Labi, vai ne? Mēs esam absolūti nefrakeionari, bet līdzekļus braucienam mēs „nevaram piedāvāt" nevienam citam kā tikai „savējiem" ...

8

— Jaunais Laiks^4'. Red.

9

Mēs ņēmām kā piemēru tikai vienu Martova politiskā svārsliguma Izpausmi; tai pašā 13. nr-a rakstā viņš runā par tuvojošos krīzi kā par „konstitucionālu'* krizi u. fml.

10

Hokraksta te atstata brīva vieta raksta nosaukumam. Red.

11

Ar lo rokraksts beidzas. lied.

12

Paskaidrojošās piezīmes pirmajā daļā vai pirmajā nodaļā jāietilpst populārai un pēc iespējas a&ilējošāk sarakstītai apsvērumu attīstībai par tabu 8 stundu darba dienai vispār, no darba ražīguma, no proletariāta sanitāro, kulturālo interešu viedokļa, vispār no viņa atbrīvošanās cīņas interešu viedokļa.

13

Jules Guesde. ,,Le Problome et la solution; lcs huit heurcs ā la chambrc". Lille. S. d. (Žils Gcds, „Problēma un tās atrisinājums; astoņu stundu darba diena Deputātu palatū", Lilē. Red.)

14

M. Schippel. ,,S.-d. Reichstagshandbuch". Brl., 1902, SS. 882 und 880. (M Šipelis, „Sociāldemokrātā rokasgrāmata reiciislaga jautāju-mos“, Berlinē, 1902., 882. un 880. Ipp. Red.)

15

Parvus. „Die Handelskrisis und die Gewerkschaften. Nebst Auhnng: Gesetzentwurf iiber den achtslundigen Normalarbeitstag". Miinchen, 1901. (Parvuss, „Tirdzniecības krizc un arodbiedrības. Ar pielikumu: Likumprojekts par normālu astoņu stundu darba dienu", Minchenē, 1901. Iteit.)

16

Jautājumā par 8 stundu darba dienas ievešanas pakāpenību Parvuss pēc mūsu domām pilnīgi pareizi saka, ka viņa likumprojektā šās pakāpenības cēlonis ir „nevis vēlēšanās pieskaņoties uzņēmējiem, bet vēlēšanās pieskaņoties strādniekiem. Mums jāseko arodbiedrību taktikai: tās izdara darba dienas saīsināšanu ārkārtīgi pakāpeniski, jo tās labi zina, ka tādējādi ir visvieglāk pretoties darba algas samazināšanai" (kursivs Parvusa, citētās brošūras G2. un 03. lpp.).

17

— Pie. Red.

18

— masa. lied.

19

Sk. ltakstu 4. izd., 3. sēj., 11.—14. lpp. tied.

20

Virsvērlības teorijas. lieti.

21

* — Starp citu. Red.

22

— Šeit Rodoša, šeit lec! Red.

23

„Ciršanās izmocīto tautas masu" — Lcikls tai pašā lappusē divi

24

rindas zemāk.

25

Ir tiešām jocigi, kā „Vechi" izkropļo vārda „inteliģents" parasto jēgu. Pieliek pāršķirstīt abu pirmo Domju deputātu sarakstus, lai uzreiz redzētu, ka trudovikiem ir lielum lielais vairākums zemnieku, sociāldemokrātiem — strādnieku, bet kadetiem koncentrēts loti daudz buržuāziskās inleliģences.

26

Sk. Rakstu 4. i/.d., 15. Sēj., 307.—317. Ipp. Red.

27

Sk. СО 11. nr-ii, II. un 12. Ipp.: „Tikai vietējās orgāni/.aci ja s varēs nodrošināt, lai šī papildu pārstāvība tiktu attiecināta tikai uz īstiem („Vēstules" kursivs) partijniekiem; mūsu vietējie darbinieki spriedīs ne vien pēc šo legālās kustības darbinieku vārdiem, bet ari pēc viņu darbiem, un pūlēsies visiem spēkiem, lai tiktu iesaistīti tikai tic, kas būtībā arī tagad ir dala no mūsu partijas, kas grib iestāties mūsu partijas organizācijā, lai patiesi strādātu tās labā, to stiprinātu, tai padotos un kalpotu" ull.

28

Citējam papildus no vēstulēm (CK Krievijas biroja un viena CK locekļa^01, kas darbojas Krievijā) visas tās vietas, kuras atliecas uz CK sasaukšanu Krievijā:

29

... „Lūdzam biedru Martovu un biedrus mcņSevikus čekistus nekavējoties paziņot mums lo biedru vārdus un adreses, kurus viņi ieteic kooptēt (Pēterburgas meņševiki no tā atteicās)'1. .. „Sapulcināt Krievijas kolēģiju pagaidām nevar: gandrīz neviens nav ar mieru kooptēties, pagaidām devis piekrišanu tikai viens boļševiks, bet arī tas nosacīti. Meņševiki (Michails, tiomans un Jurijs) kategoriski atteicās, uzskatot CK darbu par kaitīgu. Plēnuma rezolūcijas pēc Michaita un citu domām ari esot kaitīgas. CK iejaukšanās tajā stiehiskajā s.-d. spēku grupēšanās procesā legālajās organizācijās, kurš tagad norisinās, esot līdzīga, pēc viņu vārdiem, augļa izraušanai no mātes klēpja grūtniecības 2. mēnesi. Lūdzam nekavējoties norādīt mums citus biedrus, kurus varētu uzaicināt kooptēties. Vēlams arī publicēt biedru domas par tādu Michaila u. c. rīcību".

30

— Gustavs Maijers, ,,.Tohans Baptists fon Švcicers un sociāldemokrātijā", Jenā, 1009., 424. lpp. lieci.

31

— ar lielu ierunu. Red.

32

— tāli Red.

13 1C. sēj.

33

Sal. Jonova atsauksmi: „No mazāk neatlaidīgi plēnumam apgalvoja 1). Martovs, ka ,.bīstamie novirzieni^33^1 pa labi ir ļaunprātīgo boļševiku izdoma, ka partijai ir viens ienaidnieks, tas ir Boļševiku Centrs ar tā frakcionaro saimniekošanu'[33] (citētā raksta 22. Ipp.).

34

Atgādināsim, ka lēmēju balsstiesības plēnumā bi ja 4 meņševikiem, 4 boļševikiem, 1 vperjodielim, 1 lalvietim, 2 bundistiem un 2 poļiem, t. i., pret meņševikiem un vperjodiešiem boļševikiem nebija vairākuma pat kopā ar poļiem un latvieti; izšķīra bundisti.

35

Starp cilu. Lai raksturotu golosiešu un vperjodiešu bloku pret boļševikiem (bloku, kas pilnīgi līdzīgs žoresistu un erveislu blokam pret gedistiem), var noderēt šāds fakts. „Nepieciešamajā papildinā-jumā“ Martovs ņirgājas par Pļechanovu, ka viņš piešķirol nozīmi skolas komisijas sastāvam. Martovs ir nepatiess. Plēnumā 1as pats Martovs kopā ar visiem meņševikiem, kopā ar Maksimovu un ar Trocka palīdzību cīnījās par rezolūciju, kas otzovistu skolu NN punktā atzīst par partijas skolu, ar kuru CK jāpanāk vienošanās! Ar grūtībām mums izdevās izgāzt cauri šo antipartejisko bloku.

Protams, ja jau gan golosieši, gan vperjodieši ir partijā, viņiem ir pilnīgas tiesības piedalīties blokos. Runa ir nevis par tiesībām, bet par liloka principialitāti. Tas ir ne principiālo bloks pret parlejiskumu un principialitāti.

36

Šādā garā CK rezolūciju iztulko ari b. An. (sk. viņa rakstu „Sakarā ar vēstuli no Kaukazijas1^36 pielikuma „Diskussionnij Ļistok" šajā tir-ā). Biedrs An. ar savu rakstu apstiprina „Vēstules no Kauka-zijas“ autora b. K. St.75 vissmagākās apsūdzības, lai gan nosauc šo vēstuli par „paskvilu". Pie daudzējādā ziņā interesantā b. An. raksta mēs vēl atgriezīsimies.

37

Plēnumā šie biedri iztulkoja 1. § tādā nozīmē, it kā te esot norādījums uz šķiru diferencēšanās augšanu, uz strādnieku masu tīri sociālistiskās apziņas progresu, uz buržuāziskās reakcijas pastiprināšanos. Šis domas, protams, ir pareizas, liet tās паи izteiktas (un ne tās ir izteiktas) tēzēs, kas ietilpst I. §.

38

Patlaban iznācis avīzes „Golos Social-Demokrātā" 21. nr. Martovs un Dans ]<>. lappusē apstiprina šā lakta pareizumu, runādami par „triju biedru (??) atteikšanos iestāties Centrālajā Komitejā". Kā parasts, ar trīsstāvu lamu vārdiem, kas adresēti ,,Tiško-Ļeņinam“, viņi aizsedz to faktu, ka Miehaila un Ko grupa ir galīgi pārvērtusies par neatkarīgo grupu.

39

Sk. Rakstu 4. izd., 11. sēj., 1(50.—168. Ipp. lieti.

40

Ņemiet vēl piemēra dēļ nelegālās partijas legālo indivīdu „teoriju par tiesību vienlīdzību". Vai tad tiešām nav skaidrs pēc Michailu un Ko, Potresova un Ko uzstāšanās, ka šās teorijas jēga un nozīme ir — atzīt neatkarīgo lcgalistu grupu un pakļaut tai partiju?

41

No 4 čekistiem meņševikiem, kas bija plēnumā, divi ļoti pūlējās, lai, maksimāli piekāpjoties golosiešiem, faktiski pārvestu viņus Pļechanova pozicijā. Tas nenozīmē, ka šie divi bija stingri partijnieki, ka viņi ir garantēti no atgriešanās pie golosiešiem. Tas nozīmē, ka meņ-ševisins lika pārsteigts tādā momentā, kad tas vēl nevarēja atteikties no partejiskuma.

42

— ibidem — lurpat. Hrd.

43

Sk. Rakstu 4. izd., 11. sēj., 143.—147. I|>]>. Red.

44

Sk. Rakstu 4. izd., 13. sēj., 73.—90. Ipp. Red.

45

Krājumā „Vperjod" cits „praktiķis" „Audējs I—ns"87 no Pēterburgas ari ne visai diplomātiski izpļāpājas: „Pie reizes jāsaka — raksta viņš — ka Bcļtova grāmata „Monistiskais uzskats" it sevišķi var radīt tādu nepareizu priekšstatu par vēsturisko materiālismu" (krājums, 57. lpp.). Nu, kā tad citādi! Vispareizāko „priekšstatu par vēsturisko materiālismu", protams, dod krievu dieva taisītāju un niachistu grāmatas — kuram „vperjodietim" tad tas nav zināms? Un kur tad nu grāmatai, kas uzaudzinājusi veselu krievu marksistu paaudzi, sacensties ar Juškcvieu, Bogdanovu, Valentinovu un Lunaēarsku filozofiskajiem ražojumiem ...

46

Sk. Rakstu 4. izd., 15. sēj-, 402. un 403. lpp. kcil.

47

— tā kā. Red.

48

— „Uz priekšu'[48]. lieti.

49

Tas fakts, ka šis raksts ir parādījies tādā orgānā kā ,,Vorwārts“, lika mūsu delegātiem Kopenhāgenas kongresā iesniegt protestu Vācijas partijas Centrālajai Komitejai. Šo protestu iesniedza mūsu СО delegāti ((i. V. P|cchanovs un A. Varskis) un partijas pārstāvis Starptautiskajā birojā (N. Ļeņins) “3. Kad šo jautājumu apsprieda sociāldemokrātu delegācijā, tad Trockis ari atklāja mums to noslēpumu, ka šo bēdīgi slaveno rakstu esot uzrakstījis viņš.

50

— „Sociālistiskais Mēnešraksts". Red.

51

Turklāt Voinovs ir apdomīgi paziņojis lasītājiem, ka viņš esot „Internacionālā kongresa delegāts Kopenhāgenā".

52

Te Voinovs uzskatījis par vajadzīgu . . . vēl palielīties, it kā „daži kongresā ievēlētie CK locekļi, neapmierināti ar CK jauno virzienu, iesnieguši atlūgumos'[52]. Kur un kad, biedri Voinov?

53

Žurnālu „Neue Zeit“ („Jaunais Laiks". Red.) Marlovam deva noteiktu pretsparu b. Karskis.

54

Tiesības pārstāvei frakciju dotas mūsu plēnuma sešniekam. No sešām balsīm mums pieder četras: trīs Parizē un viena pēc Mcškovska (rakstiskas) pilnvaras. Ja Meškovskis iedomātos atteikties, mēs iztaujāsim pārējos Londonā ievēlētos boļševiku CK locekļus un kandidātus, iztaujāsim arī tos boļševikus, kas sevi parādījuši ietekmīgā darbā.

55

Sk. šā sējuma 135.—142. Ipp. Red.

56

57

Ar svītru apzīmēti sevišķi svarīgie periodi: 1905. I — 9. janvāris; 1905. IV — revolūcijas apogejs, oktobris un decembris; 1900. II — pirmā Dome; 1907. II — otrā Dome. Dati ņemti no oficiālās streiku statistikas llB, šos datus es sīki apstrādāju Krievijas revolūcijas vēstures apcerējumā, ko gatavoju iespiešanai. (Sk. šā sējuma 353.—378. Ipp. Red.)

58

1908. g. to guberņu priekšgals, kur ir liels streikotāju skaits, stāv Baku guberņa ar 47 tūkst, streikotājiem. Politiskā inasu streika pēdējie mohikāņi!

59

1908. g. streiku skaitā ietilpa ‘228, liet 1907. — '230 streiki naftas iegūšanas rūpniecībā, ko pirmoreiz pakļāva inspekcijai 1900. g.

60

Sk. šā sējuma 362. lpp. Red.

61

'[61] Jāievēro, ka šo zaudējumu vienu dalu visstiprākās kustības laikā strādnieki uzlika uzņēmējiem. Statistikai, sākot ar 1905. gadu, vajadzēja noskaidrot streiku sevišķo iemeslu (iemeslu 3. b grupa pēc oficiālās nomenklatūras): prasība samaksāt par streika laiku. Gadījumu skaits, kad izvirzīja šo prasību, bija: 1905. g. — 632, 1906. — 256,

1907. — 48 un 1908. — 9 (līdz 1905. gadam šo prasību nemaz neizvirzīja). Strādnieku cīņas rezultāti par šo prasību ir zināmi tikai par 1906. un 1907. gadu, un tikai divi Iris gadījumi, kad minētā prasība bija galvenā: 1906. gadā no 10 966 strādniekiem, kas streikoja galvenokārt šā iemesla dēļ, 2 171 streikā uzvarēja, 2 626 — zaudēja, 6169 beidza ar kompromisu. 1907. g. no 93 slrādniekiern, kas streikoja galvenokārt šā iemesla dēļ, neviens streikā neguva uzvaru, 52 — zaudēja, 41 beidza ar kompromisu. No visa, kas mums zināms par 1905. g. streikiem, jādomā, ka 1905. g. šā iemesla dēļ notikušie streiki bijuši sekmīgāki nekā 1906. gadā.

62

Pēc šā kopsavilkuma ekonomisko streikotāju 1905. g. bija ) 021 tūkst., politisko — 1 842 tūkst., t. i., ekonomisko streikotāju daļa kopējā slimā ir mazāka nekā 1906. g. Mēs jau paskaidrojām, ka tas nav pareizi.

63

Ekonomisko streikotāju kopskaits oktobrī bija 190 tūkst., novembrī 179 tūkst., decembrī G1 tūkst.

64

Statistik des Deutschen Reichs, Band 212, Tcil 1 «, 1 li und 2 a. Berufs- und Betriebszāhlung vom 12. Juni 1907. Landwirlschaftliche Betriebsstatistik. Berlin. 1909. un 1910. (Vācijas valsts statistika, 212. sējums, 1. a, 1. b un 2. a dala. Arodu un uzņēmumu skaitīšana 1907. gada 12. jūnijā. Lauksaimniecības uzņēmumu statistika, Berlins,

1909. un 1910. Red.)

65

Hektārs līdzinās 0,915 desetīnām. Parasti lieto saīsinājumu ha = hektārs.

66

Šaja vielā rokraksta lappuses mala ir noplēsta. Red.

67

Krone". Budapest („Lauksaimniecības slalistika par Ungārijas kroņa

68

[68] Sk. „Landwirtscliaftliclie Statistik der Liīndcr der ungarischen

Content

Uļjanovs Vladimirs Iļjičs Lenins Raksti-16

1