Uļjanovs Vladimirs Iļjičs

Lenins Raksti-15

V. I. ĻEŅINS

15 SĒJUMS

PRIEKŠVĀRDS

Piecpadsmitajā sējumā ietilpst darbi, kо V. I. Ļeņins sarakstījis laikā no 1908. gada marta līdz 1909. gada augustam.

Sējumā ievietoti Ļeņina raksti un piezīmes, kas publicēti avīzēs ,,Pro]etarij“ un ,,Social-Demokrat“, KSDSP piektās (Viskrievijas) konferences un avīzes ,,Proļetarij“ paplašinātās redakcijas apspriedes dokumenti.

Darbos: ,,Uz taisna ceļa“, „Par Krievijas revolūcijas novērtējumu", „Par Krievijas revolūcijas ,,dabu“ “, „Par pašreizējā momenta novērtējumu", „Uz ceļa" — Ļeņins raksturo trešā jūnija valsts apvērsumu, nosprauž partijas uzdevumus un izstrādā tās taktiku Stolipina reakcijas periodam, atmasko meņševiku likvidatorismu.

Raksti „Sakarā ar divām vēstulēm", „Sakarā ar rakstu „Par kārtējiem jautājumiem" ", „Roļševisma karikatūra". „Likvidatorisma likvidācijā" un avīzes „Proļetarij" paplašinātās redakcijas apspriedes dokumenti vērsti pret ,,lik-vidatorismu pa kreisi" — pret otzovismu, ultimatismu un dieva taisīšanu.

Darbos: „Agrārais jautājums Krievijā XIX gadsimta beigās", „Sociāldemokrātijas agrarā programa Krievijas revolūcijā. Autoreferāts", „Р. Maslovs histērijā", „Dažas piezīmes sakarā ar P. Maslova „Atbildi" ", ,,No redakcijas" un „Kā Pļcchanovs un Ko aizslāv revizionismu" — Ļeņins aizstāv un attīsta marksistisko teoriju agrarajā jautājumā.

Rakstos „Degošais materials pasaules politikā", „Karojošais militarisms un sociāldemokrātijas antimilitarā taktika". „Notikumi Balkanos un Persijā". „Starptautiskā sociālistiskā biroja sēde“ Ļeņins apgaismo svarīgākos starptautiskos notikumus un nosaka revolucionārās sociāldemokrātijas taktiku cīņā pret militārismu.

Sējumā iespiesti seši dokumenti, kas V. I. Ļeņina Rakstos ievietoti pirmoreiz. Rakstā „Mierīgā angļu un vācu strādnieku demonstrācijā" Ļeņins atsedza kapitālistu laupīšanas tieksmes, viņu gatavošanos karam un parādīja revolucionārās strādnieku kustības pieaugšanu. Dokumenti ,.Boļševiku paziņojums" un „Vācijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas Valdei" veltīti boļševiku cīņai pret meņševikiem likvidatoriem KSDSP piektajā (Viskrievijas) konferencē. Divas runas avīzes „Proļetarij" paplašinātās redakcijas apspriedē un „Boļševiku Centra vēstules projekts Kapri salas skolas Padomei" vērsti pret otzovis-liem, ultimatisliem un dieva taisītājiem.

Iespiests pēc avīzes teksta

Iespiests 1008. g. 19. marta (1. apriti avīzē ,,Prolelarij“, 26. nr-ū

Otrās Domes padzīšana un 1907. gada 3. jūnija valsts apvērsums^3 bija pagrieziena punkts mūsu revolūcijas vēsturē, kāda īpaša perioda vai līkloča sākums tās attīstībā. Mēs jau ne vienreiz vien esam runājuši par šā līkloča nozīmi no Krievijas šķiru spēku vispārējā samēra un nepabeigtās buržuāziskās revolūcijas uzdevumu viedokļa. Tagad mēs gribam pakavēties pie mūsu partijas darba stāvokļa sakarā ar šo revolūcijas pagriezienu.

Vairāk nekā pusgads ir pagājis kopš reakcionārā 3. jūni ja apvērsuma, un nav šaubu, ka pirmo pusgadu pēc tā raksturo visu revolucionāro organizāciju, tai skaitā arī-social-demokratiskās, ievērojama panīkšana un atslābšana. Svārstības, sajukums un sairšana — tāds ir šā pusgada vispārējs raksturojums. Citādi, protams, arī nevarēja būt, jo reakcijas ārkārtējam pieaugumam un tās pagaidu triumfam, kad tiešā šķiru elpā ir radušies kavēkļi, nevar nesekot revolucionāro partiju krize.

Tagad jau pavisam skaidri redzama vesela rinda pazīmju, kas liecina, ka šī krize beigusies, ka ļaunākais jau pārdzīvots, ka pareizais ceļš jau iezīmējies, ka partija atkal iziet uz taisna ceļa — konsekventas un izturētas sociālistiskā proletariāta revolucionārās cīņas vadīšanas ceļa.

Ņemiet vienu no ļoti raksturīgām, ne tuvu ne visdziļā-kām, protams, tomēr gandrīz visredzamākām ārējām partijas krizes izpausmēm. Tā ir inteliģences bēgšana no partijas. &ā gada februārī iznākušais mūsu partijas Centrālā Organa pirmais numurs*, kurš dod ļoti daudz malcriala partijas iekšējās dzīves novērtēšanai un kura lielāko daļu mēs pārdrukājam, raksturo šo bēgšanu ārkārtīgi spilgti.

„Pēdējs laikā inteliģentu darbinieku trūkuma dēļ apgabala organizācija ir mirusi“, rakstīts korespondencē no Kuļe-backas rūpnīcas (Centrālā rūpniecības rajona Vladimiras apgabala organizācija). „Mūsu idejiskie spēki kūst kā sniegs^1*, raksta no Uraliem. „Elementi, kas vispār izvairās no nelegālām organizācijām... un kas bija pieslējušies partijai tikai uzplūdos un tai laikā daudzās vietās pastāvējušās faktiskās brīvības brīdī, ir aizgājuši no mūsu partijas organizācijām". Un Centr. Organa raksts „Par organizācijas jautājumiem" rezumē šos (un citus neiespiestos) ziņojumus, sacīdams: „Inteliģenti, kā zināms, pēdējā laikā dezertē veselām masām".

Bet partijas atbrīvošanās no pusproletariskās, pussīkpil-soniskās inteliģences sāk modināt uz jaunu dzīvi jaunus, tīri proletāriskus spēkus, kas uzkrājušies proletāriešu masu varonīgās cīņas periodā. Tā pati Kuļebackas organizācija, kas, kā to rāda nule minētais izvilkums no korespondences, atradusies bezcerīgā stāvoklī, bijusi pat pavisam „mirusi", izrādās, ir augšāmcēlusies. „Strādnieku partijas lizdas, — lasām korespondencē, — kuru šajā apvidū ir izkaisīts liels daudzums, lielāko tiesu bez inteliģentiem spēkiem, bez literatūras, pat bez jebkādiem sakariem ar partijas centriem, negrib mirt... Organizēto skaits nevis samazinās, bet gan pieaug... Inteliģento spēku nav, propagandas darbs ir jāveic apzinīgākajiem strādniekiem pašiem". Kopsecinājumā iznāk, ka „daudzās vietās (,,S.-D.“, 1. nr„ 28. lpp.) sakarā ar inteliģences bēgšanu atbildīgais darbs pāriet attīstītāko strādnieku rokās".

Šī partijas organizāciju pārkārtošanās uz citiem, tā sacīt, šķiriskiem pamatiem ir, protams, grūts darbs, un tam lemts attīstīties ne jau bez svārstībām. Bet — grūts ir tikai pirmais solis, un tas jau ir sperts. Partija jau ir nostājusies uz taisnā ceļa, kur pašu strādnieku attīstītākie „inteliģenti" vada strādnieku masas.

Darbs arodbiedrībās un kooperativos, pie kura sākumā ķērās taustīdamies, pilnīgi noformējas un pieņem stabilas formas. Augošais vietējais darbs jau ir ierosinājis divas CK rezolūcijas par arodbiedrībām un par kooperativiem, kuras abas pieņemtas vienbalsīgi. Partijas šūniņas visās bezpartejiskās organizācijās; to vadīšana proletariāta kaujiniecisko uzdevumu garā, revolucionārās šķiru cīņas garā; „no bezpartejiskuma uz partejiskumu^11 (,,S.-D.“,

1. nr., 28. lpp.) — Jūk, tas cep, uz. kura arī šeit jau ir nostājusies strādnieku kustība. Kādas partijas organizācijas korespondents no nomaļas provinces pilsētas, Minskas, ziņo: „revolucionārāk noskaņotie strādnieki norobežojas no tām (no administrācijas kropļotām legālām arodbiedrībām) un aizvien vairāk simpatizē nelegālo arodbiedrību dibināšanai^11.

Tai pašā virzienā, „no bezpartejiskuma uz partejiskumu^11, attīstās darbs pavisam citā laukā, Domes s.-d. frakcijas darbs. Tas, protams, izklausās dīvaini, bet tas ir fakts: uzreiz nostādīt partejiskā augstumā mūsu parlamentāro pārstāvju darbu mēs nevaram, — tāpat kā ne uzreiz sākām „īsti partejiski^11 strādāt arī kooperatīvos. Ievēlēti pēc vēlēšanu likuma, kas vilto tautas gribu, ievēlēti no legalitāti saglabājušo sociāldemokrātu aprindām, kuras neparasti stipri paretinājušās pēc vajāšanām sakarā ar abām pirmajām Domēm, — mūsu s.-d. Domē īstenībā sākumā nenovēršami bija drīzāk bezpartejiski sociāldemokrāti nekā īsti partijas biedri.

Tas ir bēdīgi, bet tas ir fakts, un vai maz citādi var būt kapitālistiskā zemē, kura sapīta tūkstošiem dzimtbūtniecisku pavedienu, kurā atklāta strādnieku partija pastāv pavisam tikai kādus divus gadus. Un uz šā fakta gribēja izveidot savu nerevolucionarās sociāldemokrātijas radīšanas taktiku tie ne tikai bezpartejiskie, bet arī „bezgalvju^11 socialdemokralizē-jošie inteliģenti, kas aplipa ap Domes frakciju kā mušas ap medus šķīvi. Bet, liekas, ka šo cienījamo bernšteiniešu pūliņi sabrūk! Liekas, ka s.-d. darbs arī šeit sāk iztaisnoties. Nesāksim pareģot, neaizvērsim acis uz to, cik milzīgas pūles vēl ir jāziedo, lai parlamentāro s.-d. darbu mūsu apstākļos nostādītu cik necik ciešami, bet atzīmēsim to, ka GO pirmajā numurā ir partijas kritika par frakciju un tieša CK rezolūcija par 1ās darba ievirzīšanu pareizākās sliedēs. Mēs nekādā gadījumā neuzskatām Centrālajā Orgānā doto kritiku par tādu, kas aptver visus trūkumus, mēs domājam, piemēram, ka s.-d. nevajadzēja balsot ne par ienākošo zemes nodokļu nodošanu pirmā kārtā zemstēm, ne par pilsētas zemes, ko nomā nabadzīgie iedzīvotāji, izpirkšanu par nelielu maksu (sk. 36. 1pp. CO 1. nr-ā). J3et lie jau visi, salīdzinoši runājot, ir otrās šķiras jautājumi. Pats svarīgākais un galvenais ir tas, ka visā mūsu darbā jau pilnīgi iezīmējusies frakcijas pārvēršanās par tiešām partejisku organizāciju un ka partija tātad panāks to, lai arī kādas pūles tas maksātu, lai arī ar kādiem pārbaudījumiem, svārstībām, atsevišķām krizēm, personīgām sadursmēm u. tml. šis ceļš vēl izrādītos nosēts.

Starp tām pašām īstā sociāldemokrātiskā, patiesi partejiskā darba iztaisnošanās pazīmēm ir arī skaidri redzamais fakts, ka pastiprinās nelegālo avīžu izdošana. „Urali izdod astoņas avīzes, — lasām Centrālajā Orgānā, — Krima — 2, Odesa — vienu avīzi, Jekaterinoslavā drīz iznāks avīze: ievērojama ir Pēterburgas, Kaukazijas un nacionālo organizāciju izdevniecības darbība*1. Bez diviem ārzemju s.-d. orgāniem, neraugoties uz ārkārtīgiem policejiskiem šķēršļiem, Krievijā laists klajā Centrālais Organs. Tiek gatavots apgabala organs „Rabočeje Znainja**4 Centr. rūpniec. rajonā.

Tas ceļš, uz kura stingri nostājas s.-d. partija, pēc visa iepriekš sacītā iezīmējas pilnīgi noteikti. Spēcīga nelegālu partijas centru .organizācija, sistemātiskā nelegālo- avīžu izdošana, bet galvenais: vietējās un it sevišķi rūpnīcu par.-. tijas šūniņas, kuras vada.a.Ltīstītākic-iw-pašiem-stradnickiem, kas dzīvo tiešā sakarā ar masām, — tādi ir pamati, uz kuriem mēs cēlām un uzcēlām nesatricināmi stipru revolucionārās un sociāldemokrātiskās strādnieku kustības kodolu. Un šis nelegālais kodols nesalīdzināmi plašāk nekā agrākos laikos izstieps samīs taustekļus, izplatīs savu ietekmi gan ar Domes starpniecību, gan arodbiedrībās, gan kooperativos, gan kultūras un izglītības biedrībās.

Pēc pirmā acu uzmetiena ir ievērojama līdzība starp šo partijas darba sistēmu un to, kas izveidojās vāciešiem izņēmuma likuma laikos (1878.—1890. g.)6. To ceļu, ko Vācijas strādnieku kustība nogāja trīsdesmit gados pēc buržuāziskās revolūcijas (1848.—1878.), — Krievijas strādnieku kustība noiet trīs gados (1905. gada beigas — 1908. g.). Bet aiz šās ārējās līdzības slēpjas dziļa iekšēja atšķirība. Trīsdesmit gadu posms, kas pagājis pēc Vācijas buržuāziski demokrātiskās revolūcijas, ir pilnīgi veicis šās revolūcijas objektīvi nepieciešamos uzdevumus. Tā ir izdzīvojusi sevi gan 60. gadu sākuma konstitucionālajā parlamentā, gan dinastiju karos, kas apvienoja vācu zemju lielāko daļu, gan impērijas radīšanā ar vispārējo vēlēšanu tiesību palīdzību. Krievijā vēl nepilnie trīs gadi pēc buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pirmās lielās uzvaras un pirmās lielās sakāves ne tikai nav veikuši tās uzdevumus, bet, gluži otrādi, pirmoreiz ir ienesuši šo uzdevumu apzināšanos plašās proletariāta un zemniecības masās. Sājos drusku vairāk nekā divi gados ir sevi pārdzīvojušas konstitucionālās ilūzijas un ticība melnsimtnieciskā carisma liberālo sulaiņu demokrātismam.

Krize, kuras pamats ir Krievijas buržuāziskās revolūcijas nerealizētie objektivie uzdevumi, nav novēršama. To var padarīt akulu tīri ekonomiskie, speciāli l'inancialie, iekšpolitiskie un ārējie notikumi, apstākļi un peripetijas. Un proletariāta partija, — kas nostājusies uz spēcīgas nelegālās s.-d. organizācijas radīšanas taisnā ceļa, kuras rīcībā ir skaitā un dažādības ziņā daudz vairāk legālās un puslegālās ietekmes ieroču nekā agrāk — pratīs sagaidīt šo krizi, labāk sagatavota izšķirošai cīņai nekā 1905. gada oktobrī un decembrī.

РАЛ KRIEVIJAS REVOLŪCIJAS ,,DABU“

Izdzen dabu pa durvīm, tā ielidos pa logu, — izsaucas kadetu avīze ,,Reč“6 kādā no saviem nesenajiem ievadrakstiem. Šo mūsu kontrrevolucionaro liberālu oficiālā organa vērtīgo atzīšanos nepieciešams sevišķi pasvītrot, jo runa iet par Krievijas revolūcijas dabu. Un sevišķi jāuzsver tas, ar kādu spēku notikumi apstiprina boļševisma pamatuzskatu par šo zemnieciskās buržuāziskās revolūcijas ,,dabu“, revolūcijas, kas var uzvarēt tikai pret svārstīgo, nepastāvīgo kontrrevolucionaro buržuāzisko liberālismu.

Pirms pirmās Domes, 1906. gada sākumā, Struves kgs rakstīja: „zemnieks Domē būs kadets*1. Toreiz tas bija drošs apgalvojums, ko izteica liberālis, kas vēl domāja par zemnieka pāraudzināšanu no naivā monarchista par opo-zicijas piekritēju. Tas bija tad, kad birokrātijas organs, Vites kga sulaiņu avīze „Russkoje Gosudarstvo** („Krievijas Valsts**), apgalvoja, ka „pelēcis izglābs**, t. i., ka plašā zemnieku pārstāvība izrādīsies labvēlīga patvaldībai. Šāda veida uzskati tajos laikos (tālie laiki! veseli divi gadi mūs šķir no tiem!) bija tik izplatīti, ka pat meņševiku runās Stokholmas kongresā^7 bi ja skaidri dzirdamas radnieciskas balsis.

Bet jau pirmā Dome negrozāmi izklīdināja šīs monar-chistu ilūzijas un liberāļu ilūzijas. Izrādījās, ka vistumšākais, neattīstītais, politikas neskartais, partejiski neorganizētais zemnieks ir neizmērojami kreisāks par kadetiem. Kadetu cīņa pret „trudovisko garu** un trudoviku politiku" ir liberaju „darbības** galvenais saturs abu pirmo

Avīzes „Projetarij" 27. пг-а 114)8. g. (8. aprīli) 26. martā pirmā lappuse ai V. I. Ļeņina rakstiem „Par Krievijas revolūcijas ,,dabu““ un „Sakarā ar debatēm par Domes budžeta tiesību paplašināšanu**

Samarmdfs

Domju laikā. Un kad pēc otrās Domes padzīšanas Struves kgs — vadošais cilvēks starp liberālajiem kontrrevolucio-nariem — raidīja savas dusmīgās atsauksmes par trudo-vikiem, sludināja krustakaru pret „radikalizējošiem inte-liģentiskiem^11 zemniecības vadoņiem, viņš ar to izteica liberālismā pilnīgu krachu.

Liberalisms pēc divu Domju pieredzes bija cietis pilnīgu fiasko: tam neizdevās „pieradināt zemnieku^11. Tam neizdevās padarīt viņu pieticīgu, piekāpīgu, gatavu uz kompromisu ar muižniecisko patvaldību. Buržuāzisko advokātu, profesoru un pārējo inteliģences salašņu liberālisms nevarēja „pielāgoties^11 „trudoviskajiem“ zemniekiem. Izrādījās, ka politiski un ekonomiski liberalisms ir atpalicis no tiem. Un visu pirmā Krievijas revolūcijas perioda vēsturisko nozīmi var rezumēt vārdiem: liberalisms jau galīgi pierādījis savu kontrrevolucionarismu, savu nespēju vadīt zemnieku revolūciju; zemniecība vēl nav pilnīgi sapratusi, ka, vienīgi ejot pa revolucionāri republikānisko ce]u, sociālistiskā proletariāta vadībā iespējams izkarot īsto uzvaru.

Liberālismā krachs nozīmēja muižnieku reakci jas triumfu. Tagad šās reakcijas iebiedēts, pazemots un apspļaudīts, pārvērsts par Stolipina konstitucionālās kdmedijas dziml-būlniecisku palīgu, liberalisms gribot negribot šad tad apraud pagātni. Protams, grūta, neciešami grūta bija cīņa pret trudovisko garu. Bet... tomēr... vai mums neizdosies laimēt citreiz, ja atkal šis gars pastiprināsies? Vai tad mēs nenospēlēsim maklera lomu sekmīgāk? Vai tad mūsu dižais, mūsu slavenais P. Struve vēl pirms revolūcijas nerakstīja, ka centra partijas vienmēr iegūst, kad cīņa starp galējām partijām saasinās?

Un, lūk, cīņā pret trudovikiem pagurušie liberāļi biedē reakciju ar trudoviskā gara atdzimšanu! „Nupat Valsts domē iesniegtajos labējo zemnieku un garīdznieku agrārajos projektos — rakstīts tai pašā avīzes ,.Reč“ ievadrakstā — redzams vecais trudoviskais gars. Tieši trudoviska is, bet ne kadeliskais^11. „Viens ir zemnieku projekts, un to parakstījis 41 Valsts domes loceklis. Otrs ir garīdznieku projekts. Pirmais ir radikālāks par otru, bet arī otrs dažā ziņā (klausieties kadetu avīzi ,,Reč“!) atstāj tālu aiz sevis kadetu agrarās reformas projektu". Liberāļi ir spiesti atzīt, ka pēc visas vēlētāju izsijāšanas, kas uzsākta un izdarīta saskaņā ar slaveno 3. jūnija likumu, šis fakts liecina (kā mēs to jau agrāk atzīmējām: sk. avīzes ,,Pro)etarij“ 22. nr-u) nevis par nejaušību, bet gan par Krievijas revolūcijas dabu^2.

Zemniekiem ir — raksta avīze ,,Reč“ — zemes fonds nevis starpinstances nozīmē, „bet gan pastāvīga institūta no-zimē“. To atzīstot, kadeti kautrīgi noklusē, ka viņi paši, pielabinādamies reakcijai un tai iztapdami, pārejot no pirmās uz otro Domi, izmeta zemes fondu (t. i., tā vai citādi, tādā vai citādā mērā zemes nacionalizācijas atzīšanu) no savas programas, pieņēma Gurko^9 viedokli par pilnīgu zemes privātīpašumu.

Pēc zemnieku projekta — raksta avīze ,,Reč“ — zeme tiek iegūta pēc taisnīga novērtējuma (tātad kadetiski), bet — zīmīgs ,,bel“! — novērtēšanu izdara vietējās agrarās iestādes, „kuras izvēlē visi zināmā apvidus iedzīvotāji".

Un atkal kadetu kungiem ir kaut kas jānoklusē. Jānoklusē tas, ka šīs visu iedzīvotāju vēlēšanas skaidri atgādina pazīstamo ir pirmās, ir otrās Domes „trudoviku" projektu, vietējo zemes komiteju projektu, kuras ievēlē vispārējā, tiešā, vienlīdzīgā un aizklātā balsošanā. Ir jānoklusē tas, cik nelietīgi cīnījās abu pirmo Domju liberāli pret šo no demokrātiskā viedokļa vienīgi iespējamo projektu, cik viņi nožēlojami locījās un grozījās, gribēdami no Domes tribi-nes nepateikt pilnīgi to, ko viņi bija pateikuši savā presē, avīzes ,,Reč“ ievadrakstā, kuru vēlāk pārdrukā ja Miļukovs (,,God borbi" — „Cīņas gads"), Kutlera projektā un Čuprova rakstā (kadetu „Agrārais jautājums", otrais sējums). Proti: savā presē viņi atzina, ka pēc viņu nodoma vietējās zemes komitejās jābūt vienādam skaitam pārstāvju no zemniekiem un no muižniekiem un pārstāvim no valdības kā trešai personai. Citiem vārdiem: kadeti nodeva zemnieku pilnīgi muižnieka varā, nodrošinot pēdējam visur vairākumu (muižnieki plus muižnieciskās patvaldības pārstāvis vienmēr vairākumā pret zemniekiem).

Mēs pilnīgi saprotam, kāpēc parlamentārā buržuāziskā liberālismā blēžiem tas ir jānoklusē. Tikai veltīgi viņi domā, ka strādnieki un zemnieki spēj aizmirst šīs lielākās ce|a zīmes uz Krievijas revolūcijas ceļa.

Pat garīdznieki, šie ultrareakcionari, valdības speciāli algotie melnsimtnieciskie tumsoņi, ir aizgājuši tālāk par kadetiem savā agrarajā projektā. Pat viņi ir sākuši runāt par zemes „mākslīgi paaugstināto cenu“ pazemināšanu, par progresivo zemes nodokli, atbrīvojot no visiem nodokļiem zemes gabalus, kas nepārsniedz patēriņa normu. Kāpēc lauku garīdznieks, šis kroņa pareizticības urjadņiks, ir izrādījies vairāk zemnieka pusē nekā buržuāziskais liberālis? Tāpēc, ka lauku garīdzniekam ir jādzīvo cieši kopā ar zemnieku, jābūt atkarīgam no viņa tūkstoš gadījumos, pat dažreiz — ja popam uz baznīcas zemes ir sīka zemkopības saimniecība — jājūtas īstā zemnieka ādā. Lauku garīdzniekam no caur un cauri zubatoviskās Domes vajadzēs atgriezties uz laukiem, bet uz laukiem, lai arī kā tos tīrītu Stolipina soda ekspedicijas un chroniskas karaspēka nometināšanas, nevar atgriezties tas, kas nostājies muižnieku pusē. Tādējādi izrādās, ka visreakcionārākajam popam ir grūtāk nekā izglītotajam advokatam un profesoram nodot zemnieku muižniekam.

Jā, jā! Izdzen dabu pa durvīm — tā ielidos pa logu. Lielās buržuāziskās revolūcijas daba zemnieciskajā Krievijā ir tāda, ka vienīgi zemnieku sacelšanās uzvara, kas nav domājama bez proletariāta vadošās lomas, spēj novest šo revolūciju pie uzvaras, neraugoties uz buržuāziskā liberālismā imanenlo kontrrevolucionarismu.

Liberāļiem atliek tikai vai nu neticēt trudoviskā gara spēkam — las nav iespējams, kad fakti ir acīm redzami — vai arī cerēt uz jaunu politisku blēdību. Lūk, šās blēdības programa avīzes ,,Reč“ noslēguma vārdos: „Tikai nopietna praktiska šāda veida reformas (proti: agrarās reformas „uz visplašākās demokrātiskās bazes“) nostādne var iedzīvotājus izdziedēt no utopiskiem mēģinājumiem". Lasi: jūsu ekselence Stolipina kgs, pat ar visām savām karātavām un trešā jūnija likumiem jūs neesat iedzīvotājus ,,iz-dzicdējuši“ no „utopiskā trudoviskā gara“. Atļaujiet mums vēl reizīti pamēģināt: mēs apsolīsim tautai visplašāko demokrātisko reformu, bet īstenībā „izdziedēsim" to ar muižniecisko izpirkšanu un muižnieku pārsvaru vietējās agrārās iestādēs!

Mēs, no savas puses, no visas sirds pateiksimies kgiem Miļukovam, Struvem un Ko par to centību, ar kādu viņi ,,dziedē'1 iedzīvotājus no „utopiskās*1 ticības mierīgiem konstitucionāliem ce|iem. Dziedē un droši vien izdziedēs.

Proļetarij", 27. nr., 1908. p. 26. martā (8. apriti)

Iespiests pēc avīzes „Proļetarij“ teksta

MARKSISMS UN REVIZIONISMS

Sara/rsft/s ne vēlāk kā 1908. g.3. (16-) «p/iH Iespiests 1908. g. krājumā ..Kārlis Markss

Jespies/s pēc krājuma teksta

(1818—тз.г

Paraksts: VI. Ļeņins

Pazīstamais izteiciens saka, ka ģeometrijas aksiomas droši vien liktu apgāztas, ja tās aizskartu cilvēku intereses. Dabzinātniski vēsturiskas teorijas, kas aizskar teoloģijas vecos aizspriedumus, ir izraisījušas un izraisa līdz šim laikam visniknāko ciņu. Nav brīnums, ka Marksa mācībai, kas liesi izglīto un organizē mūslaiku sabiedrības progresīvo šķiru, norāda šās šķiras uzdevumus un pierāda, ka tagadējās iekārtas vietā ekonomiskas attīstības rezultātā nenovēršami nāks jauna kārtība, nav brīnums, ka šai mācībai bija ar kauju jāizcīna katrs savs solis dzīves ceļā.

Nav ko runāt par buržuāzisko zinātni un filozofiju, ko kroņa kārtībā māca kroņa profesori, lai apstulbotu mantīgo šķiru augošo jaunatni un lai to „sakūdītu^44 pret ārējiem un iekšējiem ienaidniekiem. Šī zinātne negrib ne dzirdēt par marksismu, izsludinādama to par apgāztu un iznīcinātu; tiklab jaunie zinātnieki, kas taisa savu karjeru ar sociālismā atspēkošanu, kā arī sirmie veči, kas glabā visvisādu novecojušu „sistēmu^44 baušļus, ar vienādu centību uzbrūk Marksam. Marksisma augšana, tā ideju izplatīšanās un nostiprināšanās strādnieku šķirā nenovēršami rada to, ka biežāk atkārtojas un paasinās šie buržuāziskie uzbrukumi marksismam, kas ikreiz pēc tam, kad to „iznīcinājusi^44 oficiālā zinātne, kļūst aizvien stiprāks, norūdītāks un dzīves spējīgāks.

Bet arī mācībās, kas saistītas ar strādnieku šķiras cīņu un izplatītas galvenā kārtā proletariāta vidū, marksisms nepavisam nenostiprināja savu stāvokli uzreiz. Savas, pastāvēšanas pirmajā pusgadsimtā (kopš XIX gadsimta 40. gadiem) marksisms cīnījās pret teorijām, kas tam Tūja

2 15. sēj.

naidīgas pašos pamatos. 40. gadu pirmajā pusē Markss un Engelss noslēdza rēķinus ar radikālajiem jaunhegeliešiem, kas turējās pie filozofiskā ideālismā viedokļa. 40. gadu beigās izceļas ciņa ekonomisko mācību laukā — pret pru-donismu. Piecdesmitie gadi pabeidz šo ciņu: partiju un mācību kritika, kuras bija parādījušās vētrainajā 1848. gadā.

00. gados cīņa tiek pārnesta no vispārīgās teorijas lauka liz tiešai strādnieku kustībai tuvāku lauku: bakuņinisma izdzīšana no Internacionāles. 70. gadu sākumā Vācijā uz īsu laiku izvirzās prudonists Milbergers; — 70. gadu beigās pozitivists Dirings. Bet kā viena, tā olraiētekme uz proletariātu jau ir pavisam niecīga. Marksisms jau bez vārda runas uzvar visas cilas strādnieku kustības ideoloģijas.

Ap pagājušā gadsimta 90. gadiem šī uzvara bija savos pamatvilcienos pabeigta. Pat romāņu zemēs, kur visilgāk turējās prudonisma tradicijas, strādnieku partijas faktiski izveidoja savas programas un taktiku uz marksistiska pamata. Atjaunojusies starptautiskā strādnieku kustības organizācija — periodisku internacionālu kongresu veidā— uzreiz' un gandrīz bez cīņas nostājās/visos būtiski svarīgos jautājumos uz marksisma pamata. Bet, kad marksisms bija izspiedis visas cik necik viengabalainās tam naidīgās mācības, — tās tendences, kas izpaudās šajās mācībās, sāka meklēt sev citus ceļus. Mainījās cīņas formas un iemesli, bet cīņa turpinājās. Un otrs marksisma pastāvēšanas pusgadsimts sākās (pagājušā gadsimta 90. gados) ar marksismam naidīga virziena cīņu pašā marksismā.

Bijušais ortodoksālais marksists Bernsteins deva nosaukumu šim virzienam, uzstādamies ar vislielāko troksni un vispilnīgāk izteikdamies par Marksa labošanu, Marksa revi-dē.šanu, revizionismu. Pat Krievijā, kur nemarksistiskais socialisms dabiski, — zemes ekonomiskās atpalicības dēļ un tādēļ, ka starp iedzīvotājiem bija pārsvarā dzimtbūšanas palieku nospiestie zemnieki, — turējās visilgāk, pat Krievijā tas skaidri redzami mūsu acu priekšā pāraug revizionismā. Tiklab agrarajā jautājumā (visas zemes municipalizacijas programa), kā arī vispārīgajos programas un taktikas jautājumos mūsu socialnarodņiki aizvien vairāk un vairāk aizstāj ar Marksa mācības „labojumiem" vecās, savā ziņā viengabalainas un marksismam pamatos naidīgas sistēmas atmirstošās, atkrītošās paliekas.

Pirmsmarksistiskais socialisms ir sakauts. Tas turpina cīņu ne vairs uz sava patstāvīgā pamala, bet uz marksisma vispārīgā pamala, kā revizionisms. Palūkosimies lad nu, kāds ir revizionisma idejiskais saturs.

.Filozofijas laukā revizionisms gāja buržuāziskās profesoru „zinātnes" astē. Profesori gāja „atpakaļ pie Kanta“,— arī revizionisms vjlkās līdzi neokantianiešiem; profesori atkārtoja tūkstošreiz teiktās garīdznieku muļķības pret filozofisko materiālismu, — arī revizionisbĻ iecietīgi smaidīdami, murmināja (vārdu pa vārdam pēc jaunākā hand-bucha^3),'ka materialisms jau sen „apgāzts"; profesori izturējās pret Hegeli kā pret „beigtu suni" 10 un, paši sludi-nādami ideņļistnņ, tikai tūkstošreiz sīkāku un seklāku nekā īlegeļa idealisms, nicīgi raustīja plecus par dialektiku, — arī revizionisti līdaTiēm līdzi zinātnes filozofiskas vulga-rizēšarias purvā, aizstādami „viltīgo" (un revolucionāro) dialektiku ar „vienkāršu" (un mierīgu) „evolūciju"; profesori pelnīja savu kroņa algu, pielāgodami tiklab savas ideālistiskās, kā arī „kritiskās" sistēmas valdošai viduslaiku „filozofijai" (t. i„ teoloģijai), — arī revizionisti tuvojās tiem, cenzdamies padarīt reliģiju par „privātu lietu" nevis attiecībā pret mūslaiku valsti, bet attiecībā pret pro-gresivās šķiras partiju.

Kāda bija īstā šķiras nozīme tādiem Marksa mācības „labojumiem", par to nemaz nav jārunā — lieta ir skaidra pati par sevi. Mēs tikai atzīmēsim, ka Pļechanovs bija vienīgais marksists starptautiskajā sociāldemokrātijā, kurš no konsekventā dialektiskā materiālisma viedokļa kritizēja tās neticamās muļķības, ko te bija sarunājuši revizionisti. To ir nepieciešams noteikti uzsvērt vēl jo vairāk tāpēc, ka mūsu laikā notiek dziļi maldīgi mēģinājumi izdabūt cauri vecās un reakcionārās filozofiskās grabažas zem Pļeclīa-nova taktikas oporlunisma kritikas karoga^4.

Pievēršoties politiskajai ekonomijai, vispirms jāatzīmē, ka šai laukā revizionistu „labojumi" bija daudz vispusīgāki un pamatīgāki; publiku centās ietekmēt ar „jauniem saimnieciskās attīstības datiem^1*. Teica, ka lauksaimniecības nozarē nemaz nenoliekot koncentrācijā un lielražošana neizstumjot sīkražošanu, bet tirdzniecības un rūpniecības laukā tā notiekot ārkārtīgi lēni.ļfTeica, ka krizes tagad kļuvušas retākas, vājākas, droši vien karteļi un tresti došot kapitālām iespēju pavisam novērst krizes. jTeica, ka „teorijai par kraclīu^11, uz ko iet kapitālisms, neesot pamata, jo šķiru pretrunām esot tendence notrulināties un mīkstināties. Beidzot teica, ka arī Marksa vērtības teoriju nekaitētu izlabot pēc Bema-Baverka “.

Cīņa pret revizionistiem par šiem jautājumiem radīja tikpat auglīgu starptautiskā sociālismā teorētiskās domas rosību kā Engelsa polemika ar Diringu divdesmit gadu pirms tam. Revizionistu argumenti lika iztirzāti ar faktiem un skaitļiem rokās. Tika pierādīts, ka revizionisti sistemātiski izpušķo mūslaiku sīkražošanu. To faktu, ka lielražošana techniski un komerciāli ir pārāka par sīkražošanu ne tikai rūpniecībā, bet arī zemkopība, pierāda neatspēkojami dati. Bet zemkopībā ir daudz vājāk attīstīta preču ražošana, un mūslaiku statistiķi un ekonomisti parasti slikti prot atšķirt tās speciālās zemkopības nozares (dažreiz pat operācijās), kas izteic zemkopības progresīvo iesaistīšanu pasaules saimniecības apmaiņā. Uz naturālās saimniecības drupām sīkražošana turas ar bezgalīgu barības pasliktināšanu, (•hronisku badošanos, darba dienas pagarināšanu, lopu kvalitātes un to kopšanas pasliktināšanu, vārdu sakot, ar tiem pašiem līdzekļiem, ar kuriem turējās arī mājrūpnie-ciskā ražošana pret kapitālistisko manufaktūru. Katrs zinātnes un technikas solis uz priekšu nenovēršami un nepielūdzami dragā sīkražošanas pamatus kapitālistiskā sabiedrībā, un sociālistiskās ekonomijas uzdevums ir izpētīt šo procesu visās tā nereti sarežģītajās un juceklīgajās

brošūrā parādīšu, ka viss, kas tekstā sacīts par neokantianiskajiem revizionistiem, pēc lietas būtības attiecas arī uz šiem ,.jaunajiem'' ncojūmiskajiem un neoberklijiskajiem revizionistiem. (Sk. Rakstu 4. izd., 14. sēj. lied.) formās, — pierūdīt sīkražotājam neiespējamību noturēties kapitālisma apstākļos, zemnieka saimniecības bezizejas stāvokli kapitālisma apstākļos, nepieciešamību zemniekam pāriet uz proletariāta viedokli. Revizionisti šai jautājuma Krokoja pret zinātni, pavirši vispārinot vienpusīgi izrautus laktus ārpus to sakarības ar visu kapitālisma iekārtu, — liet politiski viņi grēkoja ar to, ka viņi nenovēršami gribot vai negribot aicināja zemnieku vai virzīja zemnieku uz saimnieka viedokli (t. i., buržuāzijas viedokli), nevis virzīja viņu uz revolucionārā proletariāta viedokli.

Ar križu teoriju un kracha teoriju revizionismam klājās vēl ļaunāk. Tikai visīsāko laiku un tikai vistuvredzīgākie ļaudis varēja domāt par Marksa mācības pamalu pārveidošanu dažus gadus ilgā rūpniecības pieauguma un uzplaukuma ietekmē. Ka krizes nebija savu laiku pārdzīvojušas, to revizionistiem ļoti drīz parādīja īstenība: krize iestājās pēc uzplaukuma. Mainījās atsevišķu križu formas, secība, aina, bet krizes palika kapitālistiskās iekārtas nenovēršama sastāvdaļa. Karteļi un tresti, apvienodami ražošanu, tai pašā laikā visu acu priekšā pastiprināja ražošanas anarehiju, proletariāta nenodrošinātību un kapitala spaidus, tādējādi saasinādami šķiru pretrunas vēl nepieredzētā pakāpē. Ka kapitālisms tuvojas kraeham — tiklab atsevišķu politisku un ekonomisku križu, kā arī visas kapitālistiskās iekārtas pilnīga sabrukuma nozīmē, — to sevišķi uzskatāmi un sevišķi plašos apmēros parādījuši tieši jaunie gigantiskie tresti. Nesenā finanču krize Amerikā, bezdarba briesmīgā paasināšanās visā Eiropā, nemaz nerunājot par tuvo rūpniecības krizi, uz ko norāda daudzas pazīmes, — tas viss radīja lādu stāvokli, ka revizionistu nesenās „teorijas" ir aizmirsuši visi, liekas, arī daudzi no viņiem pašiem. Nevajag tikai aizmirst tās mācības, ko šī inteli-ģenliskā nepastāvība ir devusi strādnieku šķirai.

Par vērtības teoriju tikai jāsaka, ka, atskaitot ļoti miglainus mājienus un nopūtas pēc Bema-Baverka, revizionisti nav tur devuši itin nekā un tādēļ nav atstājuši nekādas pēdas zinātniskās domas attīstībā.

Politikas laukā revizionisms centās revidēt marksisma īsto pamalu, protitf'mācību par šķiru cīņu. Politiskā brīvība, demokratija,| vispārīgās vēlēšanu tiesības iznīcina pamatu šķiru cīņai, — mums teica, — un padara nepareizu „Komunistiskā manifesta" veco tēzi: strādniekiem nav tēvijas. Demokrātijā, ja jau valda „vairākuma griba", nevarot taču ne uzlūkot valsti par šķiru kundzības orgānu, ne atsacīties no savienības ar progresivo, socialreformalo-risko buržuāziju pret reakcionāriem.

Nav apstrīdams, ka šie revizionislu iebildumi izveidojās diezgan saskanīgā uzskatu sistēmā, — proti: sen pazīstamo liberāli buržuāzisko uzskatu sistēmā. Liberāļi vienmēr ir teikusi, ka buržuāziskais parlamentārisms iznīcina šķiras un dalīšanos šķirās, ja jau balsstiesības, tiesības piedalīties valsts lietās ir visiem pilsoņiem bez izšķirības. Visa Eiropas vesture XIX gadsimta otrajā pusē, visa Krievijas revolūcijas vēsture XX gadsimta sākumā skaidri rāda, cik muļķīgi ir tamlīdzīgi uzskati. Ekonomiskās izšķirības novājinās, bet pastiprinās un paasinās „demokrātiskā" kapitālisma brīvības apstākļos. Parlamentārisms nenovērš, bet atsedz pašu demokrātiskāko buržuāzisko republiku kā šķiru apspiešanas organa būtību. Palīdzēdams izglītot un organizēt nesalīdzināmi plašākas iedzīvotāju masas nekā tās, kas agrāk aktivi piedalījās politiskajos nolikumos, parlamentārisms ar'to sagatavo nevis križu un politisko revolūciju novēršanp, bet pilsoņu kara vislielāko paasināšanos šo revolūciju laikā. Parizes nolikumi 1871. gada pavasarī un Krievijas notikumi 1905. gada ziemā skaidrāk par skaidru parādīja, cik nenovēršami iestājas lādas paasināšanās. Lai apspiestu proletārisko kustību, Francijas buržuāzijā, ne mirkli nesvārstīdamās, ielaidās izlīgumā ar visas nācijās ienaidnieku, ar svešzemju karaspēku, kas bija izpostījis tās tēviju. Kas nesaprot parlamentārismu un buržuāziskā demokrātismā nenovēršamo iekšējo dialektiku, kura vēl vairāk nekā agrākos laikos paasina strīda izšķiršanu ar masveidīgu vardarbību, — tas nekad nepratīs uz šā parlamentārisma pamata vest principiāli izturētu propagandu un aģitāciju, kas strādnieku masas tiešām gatavo uzvarām vainagotai līdzdalībai tādos „strīdos"» Pieredze, ko devušas savienības, vienošanās, bloki ar socialreTormatorisko liberālismu Rietumos, ar liberālo relormismu (kadetiem) Krievijas revolūcijā, pārliecinoši ir pierādījusi, ka šīs vienošanās tikai notrulina masu apziņu, nevis pastiprinādamas.

bet vājinādamas viņu cīņas īsto nozīmi, saistīdamas cīnītājus ar elementiem, kas ir vismazāk spējīgi cīnīties, kas ir visvairāk svārstīgi un nodevīgi. Franču miljeranisms — revizionistiskās politiskās taktikas lietošanas vislielākā pieredze plašā, īsti nacionālā mērogā, — ir devis tādu praktisku revizionisma novērtējumu, ko nekad neaizmirsīs visas pasaules proletariats.

Revizionisma ekonomisko un politisko tendenču dabisks papildinājums bija viņa izturēšanās pret sociālistiskās kustības galamērķi. „Galamērķis nav nekas, kustība ir viss“. šis Bernšleina spārnotais vārdiņš izteic revizionisma būtību labāk par daudziem gariem prātojumiem. Ļaut gadījumam noteikt savu izturēšanos, pielāgoties dienas notikumiem, politisko sīkumu pagriezieniem, aizmirst proletariāta pamalinlereses un visas kapitālistiskās iekārtas, visas kapitālistiskās evolūcijas pamatpazīmes, upurēt šīs pamatintereses mirkļa īsto vai iedomāto labumu dēļ, — tāda ir revizionisliskā politika. 4Jn no šās politikas pašas būtības ļoti skaidri izriet tas, ka tā var izveidoties bezgalīgi dažādās lormās un ka katrs cik necik „jauns" jautājums, cik necik negaidīts un neparedzēts nolikumu pagrieziens, kaut arī šis pagrieziens tikai miniatūri un uz visīsāko laika sprīdi mainītu attīstības pamatlīniju, — vienmēr nenovēršami radīs tādus vai citādus revizionisma paveidus.

Revizionisma nenovēršamību nosaka tā šķiriskās saknes mūslaiku sabiedrībā. Revizionisms ir internacionāla parādība. Katram sociālistam, kas cik necik zina un domā, nevar būt ne mazāko šaubu par to, ka ortodoksu un bern-šteiniešu attiecības Vācijā, gedistu un žoresistu (tagad sevišķi brusistu) Francijā, sociāldemokrātiskās federācijās un Neatkarīgās strādnieku partijas Anglijā, Brukera un Vanderveldes Beļģijā, integralistu un reformistu Itālijā, boļševiku un meņševiku Krievijā visur savā būtībā ir vienveidīgas, neraugoties uz nacionālo apstākļu un vēsturisko momentu milzīgo dažādību visu šo zemju tagadējā stā-voklī. „Nodalīšanās" mūslaiku starptautiskajā sociālismā būtībā jau tagad notiek pa vienu līniju dažādās pasaules zemēs, ar to dokumentēdama milzīgu soli uz priekšu, salīdzinot ar to, kas bija pirms 30—40 gadiem, kad dažādas zemēs vienotajā starptautiskajā sociālismā cīnījās tendences, kas nebija vienveidīgas. Un tas „revizionisms pa kreisi^11, kas tagad parādījies romāņu zemēs kā „revolucionārais sindikalisms111Z, arī pielāgojas marksismam, „labodams" lo: Labriola Itālijā, Lagardels Francijā vienā laidā apelē no Marksa, kas esot nepareizi saprasts, pie Marksa, kas jāsaprot pareizi.

Mēs nevaram te pakavēties pie šā revizionisma idejiskā satura iztirzājuma, revizionisma, kas vēl ne tuvu nav tā attīstījies kā oportunistiskais revizionisms, nav internacio-nalizējies, nav izturējis nevienu lielu praktisku cīniņu kaut vai ar vienas zemes sociālistisko partiju. Tāpēc mēs aprobežojamies ar to „revizionismu pa labi", kas attēlots iepriekš.

Kur slēpjas tā nenovēršamība kapitālistiskā sabiedrībā? Kāpēc tas ir dziļāks nekā kapitālisma nacionālo īpatnību un attīstības pakāpju atšķirības? Tāpēc, ka katrā kapitālistiskā zemē līdzās proletariātam vienmēr atrodas plaši sīkburžuazijas, sīksaimnieku slāņi. Kapitālisms dzimis un vienmēr dzimst no sīkražošanas. Kapitālisms nenovēršami rada par jaunu veselu rindu „vidusslāņu" (fabrikas piedēklis, darbs mājās, sīkas darbnīcas, kas izkaisītas pa visu zemi, jo to prasa lielindustrija, piemēram, velosipēdu un automobiļu nozarē, utt.). Šie jaunie sīkražotāji tikpat nenovēršami atkal tiek izmesti proletariāta rindās. Pilnīgi dabiski, ka sīkburžuaziskais pasaules uzskats atkal un atkal izlaužas uz āru plašu strādnieku partiju rindās. Pilnīgi dabiski, ka tā jābūt un būs vienmēr līdz pat proletāriskās revolūcijas peripetijām,, jo būtu dziļa kļūda domāt, ka tādas revolūcijas realizēšanai ir nepieciešama iedzīvotāju vairākuma „pilnīga" proletarizacija. Tas, ko mēs tagad pārdzīvojam bieži vien tikai idejiski: strīdi pret teorētiskiem labojumiem Marksa mācībā, — tas, kas tagad Izlaužas uz āru praksē tikai dažos atsevišķos strādnieku kustības jautājumos, kā domstarpības ar revizionistiein taktikā un šķelšanās uz šā pamata, — tas strādnieku šķirai vēl katrā ziņā būs jāpārdzīvo nesalīdzināmi lielākos apmēros, kad proletāriskā revolūcija saasinās visus strīda jautājumus, sakoncentrēs visas domstarpības punktos, kam ir vistiešākā nozīme, lai nosacītu masu izturēšanos, piespiedīs cīņas karstumā atšķirt ienaidniekus no draugiem, atmest sliktus sabiedrotos, lai dotu ienaidniekam izšķirošus triecienus.

Revolucionārā marksisma idejiskā cīņa pret revizio-nismu XIX gadsimta beigās ir tikai priekšdarbs lielajām revolucionārajām proletariāta kaujām, kurš par spīti visām sīkpilsohibas svārstībām un vājībām dodas uz priekšu pretī savas lietas pilnīgai uzvarai.

PA IEMĪTU TAKU!

Dienas kārtībā ir Krievijas revolūcijas, t. i., tās pirmo trīs gadu, novērtējums. Nenoskaidrojot mūsu politisko partiju šķirisko raksturu, neapsverot šķiru intereses un viņu savstarpējo stāvokli mūsu revolūcijā, nevar spert ne soli uz priekšu proletariāta tuvāko uzdevumu un taktikas noteikšanā. Pie viena šāda apsvēruma mēģinājuma mēs tad nu arī gribam šajā rakstā saistīt mūsu lasītāju uzmanību.

Avīzes „Golos Social-Demokrata“13 3. numurā F. Dans un G. Pļechanovs uzstājas — viens ar revolūcijas iznākumu sistemātisku novērtējumu, otrs — ar noslēguma secinājumiem par strādnieku partijas taktiku. Dana novērtējuma būtība ir tā, ka cerības uz proletariātu un zemniecības diktatūru nevarēja neizrādīties par ilūziju. „Proletariāta jaunas plašas revolucionārās uzstāšanās iespēju ... ievērojamā. mērā nosaka buržuāzijas nostāja". „To (jauno uzplūdu) pirmajos posmos — kamēr revolucionārās strādnieku kustības uzplūdi nesavi)ņos pilsētas sīkpilsonību, bet pilsētas revolūcijas attīstība neaizdedzinās ugunsgrēku uz laukiem — kā galvenie politiskie spēki vaigu vaigā nostāsies proletariats un buržuāzijā".

Taktiskos secinājumus no šāda veida „patiesībām" F. Dans, skaidri redzams, nav pilnīgi pateicis. Viņš, redzams, kaunējies uzrakstīt līdz galam to, kas no viņa vārdiem izriet pats par sevi: ieteikt strādnieku šķirai meņše-viku slaveno taktiku — atbalstīt buržuāziju (atcerieties blokus ar kadetiem; lozunga — kadetu ministru kabinets — atbalstīšanu; Pļechanova Domi, kurai būtu visa vara, utt.). Bet toties Pļechanovs papildinājis Danu, nobeigdams savu fejetonu ,,G. S.-D.“ 3. numurā ar vārdiem-„Labi būtu Krievijai, ja no šim kjūdām, ko izdarījuši Markss un Engelss Vācijā pirms vairāk nekā pussimt ga-diem“ (proti: toreizējā kapitālisma attīstības spēju nepilnīgas novērtēšanas un proletariāta revolucionārās rīcības spēju pārāk augstas novērtēšanas), „Krievijas marksisti būtu pratuši izvairīties 1905. un 1906. gadā!“.

Tas ir skaidrāks par skaidru. Dans un Pļechanovs mēģina pavisam uzmanīgi, nenosaucot lietas to īstajā vārdā, attaisnot meņševistisko politiku par proletariāta atkarību no kadetiem. Aplūkosim tad nu tuvāk, kā viņi „teorētiski pamato" šo pasākumu.

Dans spriedelē tā, ka „zemnieku kustība" ir atkarīga no „pilsētas revolūcijas pieauguma un attīstības tās buržuāziskajā un proletāriskajā gultnē". Tāpēc „pilsētas revolūcijas" uzplūdiem sekoja zemnieku kustības uzplūdi, bet pēc tās atslābuma „revolūcijas uzplūdu apspiestie lauku iekšējie antagonismi sāka atkal saasināties" un „valdības agrarā politika, zemniecības šķelšanas politika utt. sāka gūt relativus panākumus". No tā izriet mūsu minētais secinājums, ka jauno uzplūdu pirmajos posmos galvenie politiskie spēki būs proletariats un buržuāzijā. ,,So stāvokli — pēc F. Dana domām — proletariātam vajag un viņš var izmantot tādai revolūcijas attīstībai, kas atstās tālu aiz sevis revolūcijas jauno uzplūdu izejas punktu un novedīs pie sabiedrības pilnīgas demokratizācijas zem agrarā jautājuma radikala (!!) atrisinājuma zīmes (sic!*)“.

Nav grūti redzēt, ka viss šis spriedelējums ir būvēts uz mūsu revolūcijas agrarā jautājuma radikālus nesaprašanas un ka šī nesaprašana pavisam slikti aizsegta ar lētām un tukšām frāzēm par „pilnīgu demokratizāciju" „zem" jautājuma „atrisinājuma zīmes".

F. Dans domā, ka „cerības uz proletariāta un zemniecības diktatūru" ir atkarīgas un bija atkarīgas no na-rodņiku aizspriedumiem, no tā, ka tiek aizmirsti lauku iekšējie antagonismi un zemnieku kustības individuālistiskais raksturs. Tie ir parastie un visiem sen zināmie meņševistiskie uzskati. Bet nez, vai kāds līdz šim būs tik spilgti parādījis visu viņu nejēdzību kā F. Dans mūsu iztirzājamā rakstā. Visai cienījamais publicists ir izmanījies nepamanīt, ka abi viņa viens otram pretnostā-dītie agrarā jautājuma „atrisinājumi“ atbilst „zemnieku kustības individuālistiskajam raksturam*1! Patiešām, Stoli-pina atrisinājums, kam pēc Dana domām ir „relativi panā-kumi“, balstās uz zemnieku individuālismu. Par to nav šaubu. Nu, bet otrs atrisinājums, kuru F. Dans nosaucis par ,,radikalu“ un saistītu ar „sabiedrības pilnīgu demokratizāciju"? Vai ļoti cienījamais Dans nedomā, ka tas nebalstās uz zemnieku individuālismu?

Tur jau ir tā nelaime, ka ar tukšo frāzi par „sabiedrības pilnīgu demokratizāciju zem agrarā jautājuma radikala atrisinājuma zīmes“ Dans aizsedzis radikālu muļķību. Viņš neapzinīgi kā akls uzduras diviem objektivi iespējamiem un vēstures vēl galīgi neizraudzītiem agrarā jautājuma „atrisinājumiem”, neprazdams skaidri un precizi iedomāties abu atrisinājumu raksturu, kā arī viena un otra atrisinājuma nosacījumus.

Kāpēc Stolipina agrarajai politikai var būt ,.relativi panākumi"? Tāpēc, ka kapitālistiskā attīstība mūsu zemniecībā jau sen radījusi zemnieku buržuāzijas un zemnieku proletariāta naidīgās šķiras. Vai ir iespējams pilnīgs Stolipina agrarās politikas panākums, un ko tāds panākums nozīmē? Tas ir iespējams, ja apstākļi izveidosies Slolipinam sevišķi labvēlīgi, bet tas nozīmē agrarā jautājuma „atrisināšanu" buržuāziskajā Krievijā tādējādi, ka galīgi (līdz proletāriskai revolūcijai) nostiprināsies visas zemes privātīpašums, ir muižnieku, ir zemnieku. Tas būs prūšu tipa „atrisinājums", kas tiešām nodrošinās Krievijas kapitālistisko attīstību, bet ārkārtīgi lēns, tāds, kas uz ilgiem laikiem varu atdod junkuram, kas proletariātam un zemniecībai ir tūkstošreiz mokošāks nekā otrs objektivi iespējamais, arī kapitālistiskais, „agrarā jautājuma atrisinājums".

Šo otru atrisinājumu Dans, lietu labi neapdomājis, nosaucis par „radikālu". T,ēls vārdiņš, un jēgas tajā nav ne kripatas. Arī Stolipina atrisinājums ir ļoti radikāls, jo tas radikāli iznīcina Krievijas veco obščinu un veco agraro iekārtu. Krievijas buržuāziskās revolūcijas agrarā jautājuma zemnieciskā atrisinājuma īstā atšķirība no šā paša jautājuma stolipiniski kadetiskā atrisinājuma ir tā, ka pirmais iznicina muižnieku privāto zemes īpašumu katrā ziņā, bet zemnieku — ļoti varbūt (šo īpašo jautājumu par zemniekiem iedalīto zemi mēs pagaidām neskarsim, jo viss Dana spriedelējums ir nepareizs pat no mūsu tagadējās ,,municipalizatoriskās“ agrarās programas viedokļa).

Tagad rodas jautājums, vai tiešām šis otrs atrisinājums ir objektivi iespējams? Neapšaubāmi. Par to ir vienis prātis visi domājošie marksisti, jo citādi proletariātam atbalstīt sīkīpašnieku tieksmes konfiscēt lielīpašumus būtu reakcionārs šarlatānisms. Nevienā citā kapitālistiskā zemē neviens marksists neuzrakstīs programu, kas atbalstītu zemnieku tieksmi konfiscēt lielos zemes īpašumus. Krievijā tiklab boļševiki, kā meņševiki ir vienis prātis par tādas atbalstīšanas nepieciešamību. Kāpēc? Tāpēc, ka Krievijā ir objektivi iespējams cits kapitālistiskās agrarās attīstības ceļš, ne ,,prūšu", bet „amerikāņu", ne muižnieciski buržuāziskais (jeb junkuriskais), bet zemnieciski buržuāziskais.

Stolipins un kadeti, patvaldība un buržuāzijā, Nikolajs otrais un Pēteris Struve ir vienādos uzskatos par to, ka Krievijas novecojušos agraro iekārtu vajag kapitālistiski „attīrīt", saglabājot muižnieku zemes īpašumu. Viņu uzskati šķiras tikai tajā ziņā, kā labāk saglabāt to un ciktāl saglabāt.

Strādnieki un zemnieki, sociāldemokrāti un narodņiki (tai skaitā trudoviki, enesi, eseri) ir vienādos uzskatos par to, ka Krievijas novecojušos agraro iekārtu vajag kapitālistiski „attīrīt", ar varu iznīcinot muižnieku zemes īpašumu. Viņu uzskati šķiras tajā ziņā, ka sociāldemokrāti saprot kapitālistisko raksturu, kāds šolaiku sabiedrībā ir jebkurai, kaut arī visradikālākajai, agrarai revolūcijai, ir municipalizacijai, ir nacionalizācijai, ir socializacijai, ir sadalīšanai, bet narodņiki to nesaprot, ietērpjot savu cīņu par zemnieciski buržuāzisko agraro evolūciju pret muižnieciski buržuāzisku evolūciju sīkpilsoniski utopiskās frāzēs par vienlīdzību.

Viss juceklis un visa F. Dana muļķība ir atkarīgi no tā,

ka viņš radikāli nav sapratis Krievijas buržuāziskās revolūcijas ekonomisko pamatu. Aiz Krievijas marksistiskā un sīkpilsoniskā sociālismā domstarpībām jautājumā par to, kāds ir ekonomiskais saturs un nozīme zemnieku cīņai par zemi šajā revolūcijā, viņš „паи pamanījis“ reālo sabiedrisko spēku cīņu par vienu vai otru objektivi iespējamas kapitālistiskās agrarās evolūcijas ce|u. Un šo savu pilnīgo nesaprašanu viņš ir aizsedzis ar frāzēm par Stolipina „relativiem panākumiem" un par „sabiedrības pilnīgu demokratizāciju zem agrarā jautājuma radikala atrisinājuma zīmes".

Patiesībā agrarais jautājums Krievijā tagad ir šāds: lai Stolipina politikai būtu panākumi, vajag ilgus gadus ar varu apspiest un iznīcināt zemnieku masas, kuri negrib mirt bada nāvē un negrib, ka tos izliek no viņu sādžām. Vēsturē ir bijuši piemēri līdzīgas politikas panākumiem. Būtu tukša un muļķīga demokrātiskā frazeoloģija, ja mēs teiktu, ka Krievijā šādai politikai „nav iespējami" panākumi. Ir iespējami! Bet mūsu uzdevums ir skaidri parādīt tautai, par kādu cenu pērkami šādi panākumi, un cīnīties visiem spēkiem par citu, īsāku un ātrāku kapitālistiskās agrarās attīstības ceļu caur zemnieku revolūciju. Grūta ir zemnieku revolūcija proletariāta vadībā kapitālistiskā zemē, ļoti grūta, bet tā ir iespējama un par to ir jācīnās. Trīs revolūcijas gadi ir iemācījuši mums un visai tautai ne tikai to, ka par to ir jācīnās, bet arī kā par to jācīnās. Nekāda meņševiku „pieeja" kadetu atbalstīšanas politikai neizdeldēs šo revolūcijas mācību no strādnieku apziņas.

Tālāk. Ko lad, ja, neraugoties uz masu cīņu, Stolipina politika noturēsies pietiekami ilgi, lai „prūšu" ceļam būtu panākumi? tad Krievijas agrarā iekārta kļūs pilnīgi buržuāziskā, lielzemnieki sagrābs sev gandrīz visu iedalīto zemi, zemkopība kļūs kapitālistiska, un nekāds agrarā jautājuma „atrisinājums", ne radikāls, ne neradikāls, pastāvot kapitālismam, nebūs vairs iespējams. Tad godīgie marksisti tieši un atklāti pavisam atmetīs jebkādu „agraro progra-mu“ un pateiks masām: strādnieki izdarīja visu, ko varēja, lai Krievijai nodrošinātu nevis junkurisko, bet amerikānisko kapitālismu. Strādnieki tagad aicina jūs uz prolela-riata sociālo revolūciju, jo pēc agrarā jautājuma „atrisināšanas" Stolipina garā nekādas citas revolūcijas, kas spētu nopietni grozīt zemnieku masu dzīves ekonomiskos apstākļus, nevar būt.

Lūk, kādā attiecībā atrodas jautājums par Krievijas buržuāziskās un sociālistiskās revolūcijas savstarpējām attiecībām, jautājums, kuru Dans ir it sevišķi sarežģījis sava krievu raksta atstāstījumā vācu valodā (žurnālā „Neue Zeit““, 27. nr.).

Buržuāziskās revolūcijas Krievija ir iespējamas, pat nenovēršamas arī uz slolipiniski kadetiska agrarā ceļa pamatiem. Bet tādās revolūcijās, tāpat kā franču 1830. un 1848. gada revolūcijā, ir runāt nevarēs par „sabiedrības pilnīgu demokratizāciju zem agrarā jautājuma radikāla atrisinājuma zīmes". Vai pareizāk: tādās revolūcijās tikai sīkpilsoniskie quasi^5 sociālisti vēl pļāpās par agrarā jautājuma „atrisinājumu" (it sevišķi „radikālu"), kurš zemei, kas izveidojusies kapitālistiski, jau ir atrisināts.

Bet Krievijā vēl ne tuvu nav izveidojusies kapitālistiskā agrarā iekārta. Tas ir skaidrs ne tikai mums, kā meņše-vikiem, tā boļševikiem, ne tikai cilvēkiem, kas simpatizē revolūcijai un vēlas tās jaunus uzplūdus, — tas ir skaidrs pat tādiem konsekventiem, apzinīgiem un atklāti drošiem revolūcijas ienaidniekiem un melnsimtnieciskās patvaldības draugiem kā Pēteris Struves kgs. Ja viņš „kliegdams kliedz", ka mums vajadzīgs Bismarks, vajadzīga reakcijas pārvēršana par revolūciju no augšas, tad tas notiek tieši tāpēc, ka Struve neredz pie mums ne Bismarka, ne revolūcijas no augšas. Struve redz, ka ar Stolipina reakciju un tūkstoš karātavām vien nevarēs radīt muižnieciski buržuāzisku, izturīgu knechta Krieviju. Ir vajadzīgs kaut kas cits, kaut kas līdzīgs nacionālu vēsturisku uzdevumu atrisināšanai (kaut vai Bismarka garā), Vācijas apvienošanai, vispārējo vēlēšanu tiesību ievešanai. Bet Stolipinam nākas apvienot tikai Dumbadzi ar Rīgas muzeja varoņiem!1S Nākas atcelt pat ar Viles 190o. gada 11. decembra likumu noteiktās vēlēšanu tiesības!1® Zemnieku vietā, kas būtu apmierināti ar Dana „relativiem panākumiem" agrarajā politikā, Stolipinam pat no trešās Domes zemniekiem jānoklausās „trudoviku" prasības!

Kā lai ,,nekliedz", nevaimanā un neraud Pēteris Struve, ja viņš skaidri redz, ka neiznāk, vēl arvien neiznāk pie mums nokārtota, pieticīga, mērena un akurata, apcirpta un izturīga „konstitūcija"?

Struve labi zina, kurp viņš iet. Bel F. Dans neko nav iemācījies un neko nav aizmirsis trijos revolūcijas gados. Viņš vēl arvien kā akls velk proletariātu zem Struves kungu spārniņa. Viņš vēl arvien murmina tās pašas reakcionārās meņševiku runas, it kā pie mums proletariats un buržuāzijā varētu izrādīties par „galvenajiem politiskajiem spēkiem"... pret ko, cienījamais? pret Gučkovu? pret monarchiju?

Līdz kādai neticamai liberālu izskaistināšanai te nonāk F. Dans, rāda viņa vācu raksts. Vācu publikai viņš nekaunas pat stāstīt, ka III Domē pilsētas sīkpilsonība ievēlējusi „progrcsivus balsotājus" (tas ir, kadetus), bet, lūk, zemnieki devuši 40% reakcionāro balsotāju! Lai dzīvo „progresivie" Miļukovi un Struves, kas aplaudē Stolipinam! Lai dzīvo Danu savienība ar Miļukoviem pret „reakcionāriem" zemniekiem, kas pauž trudovisku garu trešajā Domē!

Arī P]echanovs falsificē Engelsu, izdabādams visām tām pašām reakcionārajām meņševiku teorijām. Engelss teica, ka Marksa taktika 1848. gadā ir bijusi pareiza, ka tā un vienīgi tā patiešām devusi proletariātam pareizas, stingras, neaizmirstamas mācības. Engelss teica, ka šī taktika neizdevās, lai gan tā bija vienīgi pareizā, neizdevās tāpēc, ka proletariats nebija pietiekami sagatavojies un kapitālisms nebija pietiekami attīstījies^11. Bet Pļeclīa-novs, it kā par izsmieklu Engelsam, it kā par lielāko prieku Bernšteiniem un Strejcoviem^18 — iztulko Engelsu tā, it kā viņš būtu „nožēlojis" Marksa taktiku! it kā viņš vēlāk to būtu atzinis par maldīgu un devis priekšroku vācu kadetu atbalstīšanas taktikai!

Vai G. Pļechanovs rīt mums nepateiks, ka sakarā ar sacelšanos 1849. gadā Engelss atzinis, ka „nevajadzēja ķerties pie ieročiem"?

Markss un Engelss mācīja proletariātam revolucionāro taktiku, taktiku, kur cīņa jāattīsta līdz visaugstākām formām, taktiku, kas zemniecību ved līdzi proletariātam, bet nevis proletariātu līdzi liberālajiem nodevējiem.

Iespiests pēc avizcs ,,Proletari/“ teksta

mProlctarij", 29. nr.» 100H. о•

16. (29.) aprīli

KADETU BLOKS AR OKTOBRISTIEM?

Privala telegrama no Pēterburgas avīzei „Frankfurter Zeitung"10 1. (14.) aprilī ziņo: „Kopš marta beigām notiek slepenas sarunas starp oktobristiem, mēreniem labējiem, kadetiem un mierīgās atjaunināšanas partiju 20 par to, vai viņi nevarētu nodibināt bloku. Plāna ierosinātāji ir oktob-risti, kas vairs nevar rēķināties ar galēji labējo atbalstu. Šie pēdējie, kas it sevišķi neapmierināti ar oktobristiem pieprasījuma dēļ sakarā ar Dumbadzi, nodomājuši balsot kopā ar opoziciju pret centru. Tāds paņēmiens apgrfiti-nātu Domes darbus, jo galēji labējo savienošanās ar opoziciju dod 217 balsis pret 223 centra un mēreni labējo balsīm. Pirmā apspriede (par bloku) notikusi 12. aprilī (30. martā v. st.). Tajā bijušas klāt 30 uz proporcionalitātes pamatiem ievēlētas uzticības personas. Ne pie kādiem rezultātiem šī apspriede nav nonākusi, un ticis nolemts tuvākās nedēļas laikā sasaukt jaunu apspriedi".

Cik droša ir šī ziņa, mēs nezinām. Katrā gadījumā krievu avīžu klusēšana nav pretpierādījums, un mēs uzskatām par nepieciešamu darīt zināmu mūsu lasītājiem ārzemju preses informāciju.

Principiāli nav nekā neticama tajā apstāklī, ka slepenās sarunas notiek. Kadeti ar visu savu politisko vēsturi, sākot ar Struves vizili pie Vites 1У05. gada novembrī, turpinot ar aizkulišu sarunām ar Trcpovu un Ko 1906. gada vasarā^21 un tā tālāk, un tā tālāk, ir pieradijuši, ka viņu taktikas būtība ir skraidīšana pa pakaļdurvīm pie tiem, kam ir vara. Bet, ja šī ziņa par sarunām pat izrādītos nepareiza — neapšaubāms paliek, ka īstenībā III Domē pastāv kluss kadetu bloks ar oktobristiem, kura pamatā ir kadetu pagrieziens pa labi. Vesela rinda kadetu balsojumu 111 Domē to neapgāžami pierāda, nerunājot jau par kadetu runu saturu un viņu politisko uzstāšanos raksturu.

III Domē ir divi vairākumi, teicām mēs vēl pirms tās sasaukšanas (sk. avīzi ,,Proļetarij“ un KSDSP Viskrievijas

1907. gada novembra konferences rezolūciju) [6]. Un mēs jau tad pierādījām, ka izvairīties no šā fakta atzīšanas (kā darīja meņševiki), bet galvenais — no kadetiski oktobristiskā vairākuma šķiriskās raksturošanas nozīmē ļauties vilkt sevi buržuāziskā liberālismā pavadā.

Kadetu šķiriskā daba parādās arvien skaidrāk: kas to negribēja redzēt 1906. gadā, to fakti piespiedīs atzil tagad vai arī noslīdēt pilnīgi oportunismā.

„Proļetarij"» 29. nr., 1908. g.

16. (29.) aprilī Iespiests pēc avīzes „Proletarij“ teksta

PAR KRIEVIJAS REVOLŪCIJAS NOVĒRTĒJUMU^22

Neviens Krievijā tagad vairs nesāks domāt par to, lai taisītu revolūciju Marksa garā. Tā vai apmēram tā nesen pasludināja kāda liberālā, pat gandrīz demokrātiskā, pat gandrīz sociāldemokrātiskā (meņševiku) avīze „Sloļičnaja Počta“23. Un, tiesa kas tiesa, jāsaka, ka šā izteiciena autoriem ir izdevies pareizi uztvert lā noskaņojuma būtību mūsdienu politikā un tās attiecības pret mūsu revolūcijas mācībām, kuras noteikti valda visplašākajās inteliģences, pusizglītotās sīkpilsonības aprindās un droši vien arī daudzos pavisam neizglītotās sīkburžuazijas slāņos.

Šajā teicienā izpaužas naids ne tikai pret marksismu vispār ar tā nelokāmo pārliecību par proletariāta revolucionāro misiju, ar tā pašaizliedzīgo gatavību atbalstīt jebkuru plašo masu revolucionāru kustību, saasināt cīņu un novest to līdz galam. Nē. Bez tam vēl šajā teicienā izpaužas naids pret tiem cīņas paņēmieniem, pret tām rīcības metodēm, pret to taktiku, kas darbos pārbaudīti pavisam nesen Krievijas revolūcijas praksē. Visas tās uzvaras jeb, pareizāk sakot, pusuzvaras, ceturtdaļuzvaras, kādas guvusi mūsu revolūcija, gūtas, bez izņēmuma un vienīgi pateicoties proletariāta, kas gāja darba ļaužu nepro-letarisko elementu priekšgalā, tieši revolucionārajam uzbrukumam. Visas sakāves radušās no šāda uzbrukuma atslābšanas, tās ir saistītas ar taktiku, kas no šā uzbrukuma izvairās, kas aprēķināta uz to, ka uzbrukuma nav, bet dažreiz (pie kadetiem) pat tieši uz lā novēršanu.

Un tagad, kontrrevolucionaro represiju trakošanas periodā, sīkpilsonība bailīgi pielāgojas jaunajiem dzīves valdniekiem, iekārtojas pie jaunajiem vienas stundas kali-Пет, noliedz veco, cenšas to aizmirsi, iegalvo sev un citiem, ka neviens tagad vairs nedomā Krievijā taisīt revolūciju Marksa garā, neviens nedomā par „proletariāta diktatūru" tin tā tālāk.

Citās buržuāzijas revolūcijās vecās varas fiziskā uzvara pār sacēlušos tautu arī vienmēr izraisīja nomāktību un sairumu plašās „izglītotās" sabiedrības aprindās. Bet starp buržuāziskām partijām, kas patiesi cīnījās par brīvību, kam bija kaut cik ievērojama loma tiešām revolucionārajos nolikumos, vienmēr bija manāmas ilūzijas, pretējas tām, kādas tagad valda inteliģentu sīkpilsonībā Krievijā. Tās bija ilūzijas par nenovēršamu, tūlītēju un pilnīgu „brīvības, vienlīdzības un brālības" uzvaru, ilūzijas nevis par buržuāzisku, bet par vispār cilvēcisku republiku, par republiku, lai bīītu miers virs zemes un cilvēkiem labs prāts. Tās bija ilūzijas par to, ka monarchijas un viduslaiku iekārtas apspiestajā tautā nav šķiru naida, ka nav iespējams ar vardarbības metodēm uzvarēt „ideju", ka ir absolūts pretstats starp savu laiku pārdzīvojušo feodālismu un jauno, brīvo, demokrātisko republikānisko iekārtu, kuras buržuaziskumu vai nu nepavisam neapzinājās, vai apzinājās visaugstākā mērā miglaini.

Tāpēc kontrrevolucionaros periodos proletariāta pārstāvjiem, kas strādājot nonākuši līdz zinātniskā sociālismā viedoklim, nācās cīnīties (kā, piem., Maiksam un Engelsam 1850. gadā) pret buržuāzisko republikāņu ilūzijām, pret revolūcijas tradiciju un tās būtības ideālistisko izpratni, pret paviršām frāzēm, kas aizstāja konsekventu un nopietnu darbu zināmas šķiras vidū^24. Pie mums ir otrādi. Mēs neredzam primitīvā republikanisma ilūzijas, kas bremzētu neatliekamo uzdevumu turpināt revolucionāro darbu jaunos, mainījušos apstākļos. Mēs neredzam, ka tiklu pārspīlēta republikas nozīme, ka šo nepieciešamo lozungu cīņai pret feodālismu un monarchiju pārvērstu par visu darba ļaužu un ekspluatēto visas un visādas atbrīvošanās cīņas lozungu vispār. Sociālistu revolucionāru un viņiem radniecīgu grupu, kurās mitinās šīm idejām līdzīijas, ir palikušas saujiņas, un trīsgadējās revolucionārās vētras periods (1905. 1907.) tām devis nevis plašu aizraušanos ar republikanismu, bet gan jaunu oportunistiskās sxkpil-sonības partiju, enesus, jaunu antipolitiskās dumpošanās un anarchisma pastiprināšanos.

Sīkpilsoniskajā Vācijā otrā dienā pēc pirmā revolūcijas uzbrukuma 1848. gadā spilgti izpaudās sīkburžuaziskās republikāniskās demokrātijās ilūzijas. Sīkpilsoniskajā Krievijā otrā dienā pēc revolūcijas uzbrukuma 1905. gadā spilgti izpaudās un joprojām izpaužas sīkburžuaziskā opor-tunisma ilūzijas, kurš cerēja panākt kompromisu bez cīņas, baidījās no cīņas un pēc pirmās sakāves steidzās noliegt savu pagātni, saindēja sabiedrisko atmosfēru ar nomāktību, mazdūšību un renegatismu.

Acīm redzams, ka šo atšķirību radījusi abu revolūciju sociālās iekārtas un vēsturiskās situācijās atšķirība, liet liela nav tā, ka Krievijas sīkburžuazisko iedzīvotāju lielais vairums būtu atradies mazāk asā pretrunā ar veco iekārtu. Tieši otrādi. Mūsu zemniecība jau tūlīt pirmajā Krievijas revolūcijas periodā radīja nesalīdzināmi spēcīgāku, noteiktāku, politiski apzinīgāku agraro kustību nekā iepriekšējās buržuāziskajās XIX gadsimta revolūcijās. Lieta tā, ka tam slānim, kas bija revolucionārās demokrātijās kodols Eiropā — pilsētas cunfšu amatniecībai, pilsētas buržuāzijai un sīkburžuazijai — Krievijā bija /'«pievēršas konlr-revolucionarajam liberālismam. Sociālistiskā proletariāta, kas iet roku rokā ar starptautisko sociālistiskā apvērsuma armiju Eiropā, apzinīgums, zemnieka, kuru gadsimtiem ilgais dzimtkungu jūgs novedis līdz pilnīga izmisuma stāvoklim un līdz prasībai konfiscēt muižnieku zemi, ārkārtīgs revolucionarisms, lūk, kādi apstākļi iedzina Krievijas liberālismu kontrrevolūcijas apkampienos daudz spēcīgāk nekā Eiropas liberālismu. Krievijas strādnieku šķirai tāpēc bija it sevišķi neatvairāms uzdevums: saglabāt revolucionārās cīņas, kuru steidzas noliegt inteliģence un sīkpilso-nība, tradicijas, attīstīt un nostiprināt šīs tradicijas, iesakņot tās plašu lautas masu apziņā, paturēt tās līdz nākošiem nenovēršamās demokrātiskās kustības uzplūdiem.

Paši strādnieki sliehiski ietur tieši šādu līniju. Viņi pārāk kaislīgi pārdzīvoja lielo oktobra un decembra cīņu. Viņi pārāk skaidri redzēja sava stāvokļa mainīšanos tikai atkarībā no šās tieši revolucionārās cīņas. Viņi tagad runā vai vismaz jūt visi tā kā tas audējs, kas vēstulē savam «rod. organam pateica: fabrikanti atņēmuši mūsu iekarojumus, meistaru palīgi atkal tāpat kā agrāk ņirgājas par mums, pagaidiet, atnāks atkal 1905. gads.

Pagaidiet, atnāks atkal 1905. gads. Lūk, kā skatās strādnieki. Viņiem šis cīņas gads ir devis paraugu tam, kas jādara. Inteliģencei un renegatismā iestigušajai sīkpilsonī-bai tas ir „trakais gads“, tas ir paraugs tam, kas nav jādara. Proletariātam revolūcijas pieredze jāpārstrādā un kritiski jāapgūst tā, lai iemācītos sekmīgāk lielot toreizējās cīņas metodes, lai to pašu oktobra streiku cīņu un decembra bruņoto cīņu padarītu plašāku, koncentrētāku, apzinīgāku. Kontrrevolucionarajam liberālismam, kas ved pavadā aiz sevis renegatisko inteliģenci, revolūcijas pieredze jāapgūst tā, lai uz visiem laikiem tiktu vaļā no „mežonīgās*1 masu cīņas „naivās** brāzmainības, aizstājot to ar „kulturālu, civilizētu** konstitucionālu darbu uz Stolipina „konstitu-cionalisma** pamatiem.

Tagad itin visi runā par revolūcijas pieredzes apgūšanu un kritisku pārbaudi. Par to runā sociālisti un liberaji. Runā oportunisti un revolucionārie sociāldemokrāti. Bet ne visi saprot, ka tieši starp diviem norādītajiem pretstatiem svārstās visas daudzveidīgās receptes, kā apgūt revolucionāro pieredzi. Ne visi nostāda jautājumu skaidri, vai mums jāpiesavinās revolucionārās cīņas pieredze un jāpalīdz masām to piesavināties, lai cīnītos izturētāk, neatlaidīgāk un noteiktāk, vai arī mums jāpiesavinās un jānovada masās kadetu revolūcijas nodevības „pieredze**?

Kārlis Kaulskis piegājis šim jautājumam tā teorētiskajā pamatnostādnē. Sava pazīstamā, visās galvenās Eiropas valodās pārtulkotā darba „Sociālā revolūcija** otrā izdevumā viņš izdarījis vairākus papildinājumus un grozījumus, kas skar Krievijas revolūcijas pieredzi. Priekšvārds otram izdevumam datēts ar 1906. gada oktobri, tātad autora rīcībā jau bija materials, lai spriestu ne tikai par 1905. gada „vētru un dziņu**, bet arī par mūsu revolūcijas „kadetu perioda** galvenajiem nolikumiem, par laikmetu, kad bija vispārēja (gandrīz vispārēja) aizraušanās ar kadetu vēlēšanu uzvarām un ar pirmo Domi.

Kādus tad jautājumus no Krievijas revolūcijas pieredzes

Kautskis atzinis par pietiekami lieliem un principiāliem,— vai vismaz par tik svarīgiem, lai dotu jaunu materiālu marksistam, kas pētī vispār „sociālās revolūcijas formas un ieročus*1 (kā skan septītā paragrafa virsraksts Kautska darbā, t. i., paragrafa, kas tieši papildināts pēc 1905. un 1906. gada pieredzes norādījumiem)?

Autors ņēmis divus jautājumus.

Pirmkārt, jautājumu par to spēku šķirisko sastāvu, kuri spējīgi uzvarēt Krievijas revolūcijā, padarīt to par tiešām uzvaras vainagotu revolūciju.

Otrkārt, jautājumu par to, kāda nozīme ir tām pēc revolucionārās enerģijas novirzīšanas un pēc to uzbrūkošā rakstura augstākajām masu cīņas formām, kādas izvirzīja Krievijas revolūcija, proti: decembra cīņai, t. i., bruņotas sacelšanās formai.

Ikvienam sociālistam, kas cik necik pārdomā Krievijas revolūcijas notikumus (bet it sevišķi marksistam), būs jāatzīst, ka tie ir tiešām galvenie, stūrakmeņu jautājumi Krievijas revolūcijas novērtējumā, tāpat arī tās taktikas līnijas novērtējumā, kuru diktē strādnieku partijai tagadējais lietu stāvoklis. Ja mēs nedosim sev pilnīgu, skaidru pārskatu par to, kādas šķiras sakarā ar objektīvi ekonomiskajiem apstākļiem ir spējīgas padarīt Krievijas buržuāzisko revolūciju uzvarošu, tad mūsu vārdi par cenšanos padarīt šo revolūciju uzvarošu būs tikai tukšas frāzes, vienīgi tikai demokrātiskā deklamācija, tad mūsu taktika buržuāziskajā revolūcijā būs neizbēgami bezprincipiala un svārstīga.

No otras puses, lai konkrēti noteiktu revolucionārās partijas taktiku visvētrainākajos visas nācijās krizes laikos, kuru pārdzīvo zeme, nevar pietikt ar norādījumu vien uz tām šķirām, kas spējīgas rīkoties tādā garā, lai novestu revolūciju līdz uzvarošām beigām. Revolucionārie periodi ar to jau atšķiras no tā saucamās mierīgās attīstības periodiem, no periodiem, kad ekonomiskie apstākļi neizraisa dziļas krizes, nerada spēcīgas masu kustības, ka pirmā veida periodos cīņas formas ir nenovēršami daudz dažādākas, pie kam masu lieši revolucionārā cīņa mēdz būt pārsvarā par vadītāju propagandas un aģitācijas darbību parlamentā, presē u. tini. Tāpēc, ja, novērtējot revolucionārus periodus, mēs aprobežosimies ar dažādo šķiru darbības līnijas noteikšanu, neanalizējot viņu cīņas formas, lad mūsu spriešana no zinātniskās puses būs nepilnīga, nedialektiska, bet no praktiskās politiskās puses tā izvirtis par nedzīvu rezonēšanu (ar ko arī, sacīsim iekavās, par deviņām desmitdaļām nosit laiku b. Pļeclīanovs savos rakstos par s.-d. taktiku Krievijas revolūcijā).

Lai novērtētu revolūciju tiešām marksistiski, no dialektiskā materiālisma viedokļa, tā ir jānovērtē kā cīņa, ko izcīna dzīvi sabiedriski spēki, kas nostādīti, lūk, tādos un tādos objektivos apstākļos, darbojas, lūk, tā un tā un lieto ar lielākiem vai mazākiem panākumiem, lūk, tādas un tādas cīņas formas. Uz šādas analizēs pamata un, protams, tikai uz šā pamata ir pilnīgi vietā, vēl vairāk, ir nepieciešams marksistam vērtēt arī cīņas teclmisko pusi, tās lechniskos jautājumus. Atzīt noteiktu cīņas formu un neatzīt nepieciešamību mācīties tās techniku ir tas pats, ja mēs atzītu par vajadzīgu piedalīties zināmās vēlēšanās, nerēķinoties ar likumu, kas nosaka šo vēlēšanu techniku.

Apskatīsim tagad Kaulska atbildi uz abiem iepriekš uzdotajiem jautājumiem, kas, kā zināms, izraisīja ļoti garus un dedzīgus strīdus starp Krievijas s.-d. visā revolūcijas periodā, sākot ar 1905. gada pavasari, kad KSDSP boļševiku trešais kongress Londonā*0 un tai pašā laikā meņševiku konference Zenevā precizās rezolūcijās noteica savas taktikas principiālos pamatus, un beidzot ar apvienotās KSDSP Londonas kongresu 1907. g. pavasarī^20.

Uz pirmo jautājumu Kautskis dod šādu atbildi. Rietumeiropā, saka viņš, proletariats ietilpina sevī lielu vairumu iedzīvotāju. Tāpēc demokrātijās uzvara tagadējā Eiropā nozīmē proletariāta politisko kundzību. „Krievijā, kur iedzīvotāji parsvara ir zemnieki, tas nav gaidāms. Protams, sociāldemokrātijas uzvara tuvā (vāciski: absehbar, I. i.. tādā, ko var pārredzēt, ietvert redzes lokā) nākotnē nav izslēgta arī Krievijā, bet šī uzvara varētu būt tikai proletariāta un zemniecības savienības (Koalition) licla“. Un Kautskis pat izsakās, ka šāda uzvara nenovēršami dotu varenu impulsu proletāriskai revolūcijai Rietumeiropā.

Tādējādi mēs redzam, ka buržuāziskās revolūcijas jēdziens vēl nepietiekami nosaka tos spēkus, kas var gūt uzvaru šādā revolūcijā. Ir iespējamas un ir bijušas tādas buržuāziskās revolūcijas, kurās tirdznieciskajai vai tirdznieciski rūpnieciskajai buržuāzijai ir bijusi galvenā virzošā spēka loma. Šādu revolūciju uzvara bija iespējama kā attiecīgā buržuāzijas slāņa uzvara pār tās pretiniekiem (tādiem kā privileģētā muižniecība vai neierobežotā monar-chija). Citāds stāvoklis ir Krievijā. Buržuāziskās revolūcijas uzvara pie mums nav iespējama kā buržuāzijas uzvara. Tas liekas paradoksāli, bet tas ir fakts. Zemnieku pārsvars iedzīvotājos, viņu briesmīgā apspiestība no (pa pusei) dzimtbūtnieciskā lielā zemes īpašuma, sociālistiskā partijā jau organizētā proletariāta spēks un apzinīgums — visi šie apstākļi piešķir mūsu buržuāziskajai revolūcijai īpatnēju raksturu. Šī īpatnība neatņem revolūcijai buržuāzisko raksturu (kā to mēģinājuši iztēlot Martovs un Pjechanovs savās vairāk nekā neveiklajās piezīmēs par Kautska nostāju). Šī īpatnība nosaka tikai mūsu buržuāzijas kontr-revolucionaro raksturu un to, ka nepieciešama proletariāta un zemniecības diktatūra, lai gūtu uzvaru šādā revolūcijā. Jo „proletariāta un zemniecības koalicija“, kas gūst uzvaru buržuāziskajā revolūcijā, arī nav nekas cils kā proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskā diktatūra.

Šī tcze ir izejas punkts taktikas nesaskaņām sociāldemokrātijā revolūcijas laikā. Tikai ņemot to vērā, var saprast visus atsevišķos strīdus (jautājumā par kadetu atbalstīšanu vispār, par kreiso bloku un tā raksturu utt.) un sadursmes atsevišķos gadījumos. Tikai šajā taktikas pamalnesaskaņā un nepavisam ne „kaujiniecismā" vai ,,boikotismā“, kā dažreiz domā nezinātāji, atrodams boļševiku un meņševiku domstarpību avots revolūcijas pirmajā periodā (1905.—1907. gadā).

IJn sevišķi jāuzsver, ka nepieciešams visai uzmanīgi izpētīt šo nesaskaņas avotu, analizēt no a]>rādītā viedokļa abu Domju un tiešās zemnieku cīņas pieredzi. Ja mēs šādu darbu neizdarīsim tagad, mēs nespēsim spert neviena soļa taktikas laukā nākošajos kustības uzplūdos bez tā, lai neizraisītu vecos strīdus vai neradītu frakcionarus konfliktus un nesaskaņas partijas iekšienē. Sociāldemokrātijas attiecības pret liberālismu un pret zemniecības buržuāzisko demokrātiju ir jānodibina uz Krievijas revolūcijas pieredzes pamata. Citādi mums nebūs principiāli izturētas pro-letariata taktikas. „Proletariātu un zemniecības savienību^11, atzīmēsim pie reizes, nekādā gadījumā nedrīkst saprast tādā nozīmē, ka apvienojas dažādas proletariāta un zemniecības šķiras vai partijas. Ne tikai apvienošanās, bet arī kura katra ilgstoša vienošanās būtu iznīcinoša strādnieku šķiras sociālistiskajai partijai un vājinātu revolucionāri demokrātisko cīņu. Ka zemniecība nenovēršami svārstās starp liberālo buržuāziju un proletariātu, tas izriet no viņas šķiriskā stāvokļa, un mūsu revolūcija tam ir devusi ļoti daudz piemēru visdažādākos cīņas laukos (Vilcs Domes boikots; vēlēšanas; trudoviki I un II Domē utt.). Tikai ieturot pilnīgi patstāvīgu revolūcijas avangarda politiku, proletariats spēs atšķelt zemniecību no liberāļiem, atbrīvot viņu no to ietekmes, vest viņu sev līdzi cīņas gaitā un tādējādi realizēt īstu „savienību", savienību tad un tiktāl, kad un ciktāl zemniecība cīnās revolucionāri. Nevis koķetēšana ar trudovikiem, bet gan nesaudzīga viņu vājību un svārstību kritika, republikāniskās un revolucionārās zemnieku partijas idejas propaganda var realizēt proletariāta un zemniecības „savienību", lai uzvarētu kopīgos ienaidniekus, bet nevis lai spēlētu blokus un vienošanos.

Mūsu aprādītais īpatnējais Krievijas buržuāziskās revolūcijas raksturs atšķir to no citām jauno laiku buržuāziskajām revolūcijām, bet tuvina to lielajām veco laiku buržuāziskajām revolūcijām, kad zemniecībai bija izcila revolucionārā loma. Šajā ziņā vislielākā mērā pelna ievērību tas, ko rakstīja Fridrichs Engelss savā apbrīnojami dziļajā un domām bagātajā rakstā „Par vēsturisko materiālismu" (angļu priekšvārds darbam „Sociālismā attīstība no utopijas par zinātni", ko [priekšvārdu] pats Engelss pārtulkojis vācu valodā žurnālā „Neue Zeil"[7], 1892. un 1893., XI gadagājuma 1. sēj.). „Oriģinālā parādība, — saka Engelss, — visās trijās lielajās buržuāziskajās revolūcijās" (reformācijā Vācijā un zemnieku karš XVI gadsimtā; angļu revolūcija XVII gadsimtā; franču — XVIII gadsimtā) „cīnītāju armija bija zemnieki. Un tieši zemnieki, izrādās, ir tā šķira, ko pēc izkarotās uzvaras nenovēršami izposta šās uzvaras ekonomiskās sekas. Simt gadu vēlāk pēc Kromvela Anglijas jomenrija (jeomanry — zemniecība) bija tikpat kā izzudusi. Bet tomēr vienīgi šās jomenrijas un pilsētu plebejiskā elementa iejaukšanās dē| cīņa lika novadīta līdz galīgām izšķirošām beigām un Kārlis 1 nokļuva uz ešafota. Lai buržuāzijā varētu ievākt kaut vai tikai tos uzvaras augļus, kas toreiz bija jau pilnīgi nobrieduši ievākšanai, bija nepieciešams revolūciju virzīt daudz tālāk par šo mērķi. Gluži tas pats bija 1793. gadā Francijā un 1848. g. Vācijā. Acīm redzot tāds patiesi ir viens no buržuāziskās sabiedrības attīstības likumiem*1. Un tā paša raksta cilā vietā Engelss norāda, ka Franču revolūcija bija „pirmā •sacelšanās, kurā cīņa lika izcīnīta līdz galam, līdz pilnīgai vienas cīnītājas puses, proti, aristokrātijas, iznīcināšanai un līdz pilnīgai otrās puses, proti, buržuāzijas, uzvarai*127.

Abus vēsturiskos Engelsa novērojumus vai vispārinājumus ir brīnišķīgi apstiprinājusi Krievijas revolūcijas gaita. Apstiprinājies arī tas, ka tikai zemniecības un proletariāta, „pilsētu plebejiskā elementa**, iejaukšanās spēj nopietni virzīt uz priekšu buržuāzisko revolūciju (ja attiecībā uz XVI gadsimta Vāciju, XVII gadsimta Angliju un XVIII gadsimta Franciju zemniecību var likt pirmajā vietā, tad XX gadsimta Krievijā attiecību katrā ziņā nepieciešams apgriezt otrādi, jo bez proletariāta iniciativas un vadības zemniecība nav nekas). Apstiprinājies arī tas, ka revolūciju vajag novest ievērojami tālāk par tās tiešajiem, tuvākajiem, jau pilnīgi nobriedušajiem buržuāziskajiem mērķiem, lai tiešām realizētu šos mērķus, lai negrozāmi nostiprinātu minimālos buržuāziskos iekarojumus. Pēc tā var spriest, ar kādu nicināšanu Engelss izturētos pret mietpilsoniskajām receptēm jau iepriekš iespiest revolūciju tikai tieši buržuāziskos, šauri buržuāziskos ietvaros, „lai buržuāzijā nenovērstos**, kā teica Kaukazijas meņševiki savā 190f>. gada rezolūcijā, vai lai būtu „garantija pret restaurāciju**, kā Stokholmā teica Pļechanovs!

Otru jautājumu, par 1905. gada decembra sacelšanās novērtējumu, Kautskis iztirzā savas brošūras otrā izdevuma priekšvārdā. „Es tagad jau vairs nevaru, raksla viņš — tik noteikti kā 1902. gadā apgalvot, ka bruņotas sacelšanās un barikāžu kaujas nākošajās revolūcijās nespēlēs izšķirošu lomu. Pret to pārāk skaidri liecina Maskavas ielu cīņu pieredze, kad saujiņa cilvēku nedēļu ilgi turējās pret veselu armiju barikāžu cīņā un gandrīz būtu uzvarējusi, ja revolucionārās kustības neveiksme citās pilsētās nebūtu devusi iespēju sūtīt tādus pastiprinājumus armijai, ka galu galā pret insurgentiem bija sakoncentrēts spēks, kas pār tiem bija milzīgā pārsvarā. Protams, šis relativais barikāžu cīņas panākums bija iespējams tikai tāpēc, ka pilsētas iedzīvotāji enerģiski atbalstīja revolucionārus, bet karaspēks bija pilnīgi demoralizēts. Bet kas var noteikti apgalvot, ka kaut kas līdzīgs nav iespējams Rietumeiropā?"

Tātad gandrīz gadu vēlāk pēc sacelšanās, kad vairs nevarēja aizrauties ar nolūku tieši atbalstīt cīnītāju gara možumu, tāds uzmanīgs pētnieks kā Kautskis noteikti atzīst Maskavas sacelšanos par barikāžu cīņas „relativu panākumu" un atzīst par nepieciešamu izlabot savu vispārējo secinājumu par to, ka ielu kauju nozīme nākotnes revolūcijās nevar būt liela.

1905. gada decembra cīņa ir pierādījusi, ka bruņota sacelšanās var uzvarēt šolaiku kara technikas un militārās organizācijas apstākļos. Decembra cīņa ir devusi to, ka visai starptautiskajai strādnieku kustībai no šā brīža ir jārēķinās ar līdzīgu kaujas formu varbūtību tuvākajās proletāriskajās revolūcijās. Lūk, kādi secinājumi tiešām izriet no mūsu revolūcijas pieredzes, lūk, kāda mācība jāapgūst visplašākajām masām. Cik tāli ir šie secinājumi un šīs mācības no tās prātojumu līnijas, kuru devis Pļccha-novs ar savu herostratiski slaveno atsauksmi par decembra sacelšanos: „nevajadzēja ķerties pie ieročiem". Kādu renegatisku komentāru jūru izraisīja šāds novērtējums! kāds bezgalīgs daudzums netīru liberāļu roku ir ķēries pie tā, lai nestu izvirtību un mietpilsoniskā kompromisa garu strādnieku masās!

Pļechanova novērtējumā nav ne grana vēsturiskas patiesības. Ja Markss, kas pusgadu pirms Komūnas teica, ka sacelšanās būs neprāts, tomēr ir pratis novērtēt šo ..neprātu" kā vislielāko XIX gadsimta proletariāta masu kustību, tad ar tūkstošreiz lielākām tiesībām Krievijas sociāldemokrātiem tagad jānes masās pārliecība, ka decembra cīņa ir bijusi visnepieciešamākā, vislikumīgākā, vislielākā proletariāta kustība pēc Komūnas. Krievijas strādnieku šķira audzinās sevi tieši šādos uzskalos — lai ko arī runātu, lai kā arī vaimanātu vieni vai otri inteliģenti sociāldemokrātijā.

Šeit varbūt ir nepieciešama piezīme, ņemot vērā, ka šis raksts tiek rakstīts poļu biedriem. Neprotot, diemžēl, poļu valodu, es pazīstu Polijas apstākļus tikai no dzirdētā. Un man var viegli iebilst, ka tieši Polijā vesela partija lauzusi sev kaklu ar bezspēcīgu partizanismu, teroru un feierverkam līdzīgiem uzliesmojumiem, un tieši nemiernieku iradiciju un proletariāta un zemniecības kopīgās cīņas vārdā (tā saucamie PPS „labējie"28). Ļoti var būt, ka no šā viedokļa Polijas apstākļi tiešām radikāli atšķiras no pārējās Krievijas apstākļiem. Nevaru par to spriest. Man tomēr jāatzīmē, ka nekur, izņemot Poliju, neesam redzējuši tādu bezjēdzīgu novirzīšanos no revolucionārās taktikas, novirzīšanos, kas izraisa taisnīgu pretsparu un cīņu. Un te pati no sevis rodas šāda doma: taču tieši Polijā nebija tās masveida bruņotās cīņas 1905. gada decembrī! Un vai ne tāpēc tieši Polijā un tikai Polijā iesakņojās revolūciju „taisošā" anarehisma izkropļotā un bezjēdzīgā taktika, vai ne tāpēc, ka apstākļi tur neļāva kaut vai uz īsu brīdi attīstīties masveida bruņotajai cīņai? Vai tad tieši tādas cīņas tradicija, decembra bruņotās sacelšanās tradicija, nav palaikam vienīgais nopietnais līdzeklis, lai pārvarētu anarehistiskās tendences strādnieku partijā nevis ar šablonisku, filistrisku, mietpilsonisku morāli, bet ar to, ka no bezmērķīgas, bezjēdzīgas, sadrumstalotas vardarbības pievēršas mērķtiecīgai masveida vardarbībai, kas saistīta ar plašu kustību un tieši proletāriskās cīņas saasināšanos?

Jautājumam par mūsu revolūcijas novērtējumu nepavisam nav tikai teorētiska, bet arī vistiešākā, praktiski akluala nozīme. Viss mūsu propagandas, aģitācijas un organizēšanās darbs šobrīd nepārtraukti saistīts ar procesu, kurā visplašākās strādnieku šķiras un pusproletarisko iedzīvotāju masas apgūst 3 lielo gadu mācības. Mēs nevaram šobrīd aprobežoties ar kailu paziņojumu (PPS „kreiso" X kongresa rezolūciju garā), ka dati pašreiz neļauj noteikt, vai tagad mums turpmāk ejams revolucionārās eksplozijas ceļš vai ilgu, lēnu, sīku soļu ceļš. Protams, noteikt to tūlīt nevar nekāda statistika pasaulē. Protams, mūsu darbs mums ir jādara iā, lai tas viss būtu piesātināts ar kopīgu sociālistisku garu un saturu, vienalga cik smagus pārbaudījumus mums gatavotu nākotne. Bet tas vēl nav viss. Apstāties pie tā nozīmē, ka mēs nekādu faktisku proletāriskās partijas vadību neprotam dot. Mums tieši jānostāda un stingri jāizlemj jautājums, kādā virzienā inēs tagad strādāsim revolūcijas triju gadu pieredzes pārstrādāšanas darbu? Mums jāpasaka alkiāli un visiem dzirdot, par pamācību svārstīgajiem un mazdūšīgajiem, par apkaunojumu tiem, kas kļūst par renegatiem un atkrīt no sociālismā, ka strādnieku partija tieši revolucionārajā masu cīņā, 1905. gada oktobra un decembra cīņā, redz vislielāko proletariāta kustību pēc Komūnas, ka tikai šādu cīņas formu attīstība ir revolūcijas nākošo panākumu ķīla, ka šiem cīņas paraugiem jābūt mums par bāku jaunu cīnītāju paaudžu audzināšanas darbā.

Strādājot šādā virzienā mūsu ikdienas darbu un paturot prātā, ka tikai daudzi partijas nopietnas un konsekventas sagatavošanas darbības gadi nodrošināja tai pilnīgu ietekmi proletariātā 1905. gadā, mēs pratīsim panākt to, ka pie jebkura nolikumu attīstības un patvaldības trunēšanas tempa strādnieku šķira nemitīgi kļūs stiprāka un izaugs par apzinīgu revolucionāru sociāldemokrātisku spēku.

Iespiests 1908. p. apriti žurnālā Przeglqd Soc}aldemokratyczny“, 2. nr-ā

Iespiests pēc avīzes „Proletarij” tekstar kas salīdzināts ar žurnālā tekstu

Paraksls: N. Ļeņins Krievu valodā (lulkols no poļu) iespiests 1908. 10. (23.) maijā

avizē ,,Proļctarij,>t 30. nr-ā

OTRA IESAUKUMA KADETI

Korespondence no Krievijas, kura ievietota šajā numurā ar virsrakstu „Zinātniskā chronika“, pelna lasītāju sevišķu uzmanību. Mēs saņēmām — pirms pašas mūsu avīzes iznākšanas — apstiprinājumu tiem faktiem, par kuriem runā korespondents, un mums jāpakavējas pie tiem sīkāk.

Top jauna politiska organizācija; vērojams kaut kāds jauns sabiedriskās kustības pagrieziens. Grupējas buržuāziskās demokrātijās elementi, kas grib būt „kreisāki par kadetiem” un kas pievilina sev meņševikus un sociālistus revolucionārus. Sāk rasties it kā kaut kāda nenoteikta atziņa par to, ka kadetu opozicija trešajā Domē ir trūdošs līķis un ka nepieciešams „kaut ko darīt” ārpus tās.

Tādi ir fakti. Tie vēl ir loti tālu no tā, lai izceltos ar savu noteiktību, bet tie jau iezīmē parādības, kas ir saprotamas un nenovēršamas no to mācību viedokļa, kādas deva trīs pirmie revolūcijas gadi.

Pirmā iesaukuma kadeti parādījās uz revolūcijas atklātās skatuves 1905. gada vasarā. Nepilnos trīs gados viņi paspēja noziedēt — nepaspējuši uzziedēt. Viņu nomaiņai parādās otrā iesaukuma kadeti. Kāda ir šās maiņas jēga, un kādus uzdevumus tā izvirza strādnieku partijai?

Pirmā iesaukuma kadeti trokšņoja 1901. gada banketos, piekopa zemstu kampaņu, pauda sabiedrisko uzplūdu sākšanos, kad nepavisam vēl nebija noskaidrojušās šķiru attic-čības pret patvaldību un pašu starpā, t. i., pirms tā laika, kad atklātā masu cīņa un šķiru, ne grupiņu, politika noteica šīs attiecības. Kadeti toreiz grupēja visus un visādus buržuāziskās, tā saucamās izglītotās sabiedrības elementus, sākot ar muižnieku, kas centās ne tik daudz pēc konstitūcijas kā pēc sevrjugas ar mārrutkiem, un beidzot ar kalpojošo, algoto inteliģenci. Kadeti gatavojās būt par starpniekiem starp „vēsturisko varu“, t. i., cara patvaldību, un strādnieku šķiras un zemniecības cīnītāju masām. Deputacija pie cara 1905. gada vasarā bija šās klanīšanās sākums, jo citas starpniecības, izņemot klanīšanos, Krievijas liberāļi nesaprot. Un kopš tā laika nebija burtiski neviena kaut cik lielāka Krievijas revolūcijas posma, kad buržuāziskais liberalisms nebūtu „bijis starpnieka lomā“ ar to pašu metodi — klanīties patvaldībai un melnsimtnieciskās muižnieku bandas dienderiem. 1905. gada augustā tas cīnījās pret revolucionāro Buli-gina Domes boikotēšanas taktiku. 1905. gada oktobri tas izvirzīja atklāti kontrrevolucionaro oktobristu partiju, sūtot tai pašā laikā Pēteri Struvi pie Viles priekšistabā un sludinot mērenību un akurātību. 1905. gada novembri tas nosodīja pasta un telegrāfā streiku un izteica nožēlošanu par zaldalu nemieru ,,šausmām“. 1905. gada decembrī tas bailīgi spiedās klāt Dubasovam^29, lai tad otrā dienā sāktu graut (apriet — vajadzētu gan labāk teikt) „neprāta stiehiju**. 1906. gada sākumā tas dedzīgi aizstāvējās pret „apkaunojošām^1* aizdomām, it kā liberāļi būtu spējīgi aģitēt ārzemēs pret miljardu aizņēmumu patvaldības stiprināšanai. Pirmajā Domē liberalisms runāja tukšas frāzes par tautas brīvību, klusiņām pa sētas durvīm skraidīdams pie Trepova un cīnīdamies pret trudovi-kiem un strādnieku deputātiem. Ar Viborgas manifestu^80 tas centās noķert divus zaķus, laipot tā, lai tā izturēšanos varētu iztulkot — skatoties pēc vajadzības — gan revolūcijas atbalstīšanas garā, gan pret revolūciju vērstas cīņas garā. Nemaz nav ko runāt par otro un trešo Domi, kur kadetu liberalisms visā spožumā parādīja savu oklobris-lisko dabu.

Triju gadu laikā kadeti ,,nosaimniekojās“ tiktāl, ka jaunas atdzīvošanās mēģinājumi no paša sākuma tiek saistīti

4 15. sēj.

ar lozungu ,.pa kreisi no kadetiem"! Pirmā iesaukuma kadeti padarīja sevi par nepanesamiem. Viņi apraka sevi ar savu nepārtraukto tautas brīvības nodošanu.

Bet vai ar to pašu līķa indi nav saindēti otrā iesaukuma kadeti, kas nāk nomainīt vecos? Vai tikai „socialkadeti", lautas sociālistu kgi, kas sevišķi trokšņo ap jauno organizāciju, nedomā atkārtot veco, mums jau no triju gadu pieredzes pazīstamo evolūciju?

Uz šo jautājumu nav jāatbild ar zīlēšanu par nākotni, bet ar pagātnes analizi. Un šī analizē neapgāžami parāda, ka „eseru meņševiki", tautas sociālistu kgi ir tiešām spēlējuši kadetu lomu tajā trudoviku, zemnieku politiskās organizācijas jeb, pareizāk, politiskās kustības vidē, kurā viņi bija rīkojušies savās „labākajās dienās", piemēram, pirmās Domes laikmetā. Atcerieties galvenos faktus no tautas sociālistu „partijas" (grupiņa?) vēstures Krievijas revolūcijā. „Atbrīvošanās savienībā"81 viņi saņēma savu kristību. Eseru partijas kongresā 1905. gada decembrī viņi — mīižīgi svārstoties starp kadetiem un eseriem — aizstāvēja muļķīgo ne šur, ne tur poziciju, gribēdami būt ar sociālistiem revolucionāriem gan kopā, gan šķirti. Oktobra brīvību periodā viņi izdeva politiskas avīzes blokā ar s.-r. Tas pats pirmās Domes laikmetā: „augstākā" diplomātijā, „viltīga" pretrunu aizsegšana no pasaules acīm! Pēc pirmās Domes padzīšanas, pēc sacelšanās otrā perioda neveiksmēm, pēc Sveaborgas apspiešanas šie dzeni lmeņi izšķiras — pagriezties pa labi. Viņi „legalizē" savu partiju, ne jau citā nolūkā, protams, kā vienīgi tai nolūkā, lai presē legāli gānītu sacelšanās ideju un pierādītu aktivās republikāniskās propagandas nesavlaicību. Pie zemnieku deputātiem pirmajā Domē viņi gūst uzvaru pār eseriem, savākdami 104 parakstus savam agrarajam projektam pret 33 eseru parakstiem. Zemnieku saimnieķeja „veselīgā" buržuāziskā tiekšanās pēc zemes nacionalizācijas ņem virsroku pār ,,so-cializacijas" miglu. Pretēji tieksmei uz zemnieku politiski revolucionāru organizēšanu, organizēšanu uz sacelšanos, pie socialkadetiem mēs redzam tieksmi spēlēt legalitāti un parlamentārismu, pievērsties šaurai inteliģenliskai pulciņu savrupībai. Krievijas zemnieka svārstīšanās no kadeta un inteliģenfiskā oportunista enesa uz inteliģentiski neizturēto revolucionāru eseru iezīmē sīkā zemkopja divdabīgo stāvokli, viņa nespēju bez proleiariata vadības vest izturētu šķiras cīņu.

Un, ja tagad enesu kungi atkal sāk „pīties" ar kreisajiem kadetiem, velkot aiz sevis nejēgas — meņševikus un eserus, tad tas nozīmē, ka visa kompānijā trijos revolūcijas gados neko nav iemācījusies. Viņi melš, ka ekonomiskās prasības šķirot. Viņi grib apvienoties uz tuvāko — politisko prasību pamata. Viņi itin nekā nav sapratuši revolūcijas gaitā, kas Krievijā, tāpat kā citās zemēs, parādījusi, ka tikai masu cīņa ir stipra un ka tikai nopietnu ekonomisku pārkārtojumu vārdā var izvērsties šāda cīņa.

Ka meņševiki un eseri atkal un atkal velkas aiz kreisajiem kadetiem, tas nav nekas jauns. Tā tas bija II Domes vēlēšanās Pēterburgā. Tā tas bija jautājumā par kadetisko ministru kabinetu un par Domi, kurai botu visa vara, pie vieniem, slepenajā blokā ar enesiem — pie otriem. Ir, acīm redzams, dziļi cēloņi, kas sīkpilsoniskajā inteliģencē rada „sava veida slimīgu tiekšanos", tiekšanos zem liberālās buržuāzijas spārniņa.

So tiekšanos, protams, kā parasts aizsedz ar runām par jaunu uzplūdu vai jaunas spēku grupēšanas u. tml. izmantošanu.

O, jā, kungi, arī mēs esam par to, ka jāizmanlo... līķis, tikai ne lai to „atdzīvinātu", bet lai ar to samēslotu augsni, ne lai atbalstītu satrunējušas teori jas un filistriskus noskaņojumus, bet gan „sātana advokata" lomai. Mēs mācīsim tautu pēc šā jaunā, labā, lieliskā enesu un kreiso kadetu piemēra, mācīsim, ko nevajag darīt, mācīsim arī izvairīties no kadetu nodevības un sīkpilsoniskās gļēvulības. Mēs uzmanīgi sekosim šā jaunā kroplīša augšanai un attīstībai (ja tas nav nedzīvs piedzimis) — atgādinot ik brīdi, ka jebkāds šāds dīglis, ja tas nav nedzīvs piedzimis, šolaiku Krievijā nenovēršami un neizbēgami nozīmē strādnieku šķiras un zemniecības masveida cīņas ievadījumu. „Atbrīvošanās savienība" atdzimst. Ja tā, tad tas nozīmē, ka augšslāņi sāk kaut ko nojaust. Ret, ja tā, tad tas nozīmē, ka sākumam sekos turpinājums, aiz inteliģentu blēņām sekos proletariāta cīņa.

г

Un sakarā ar otrā iesaukuma kadetu uznākšanu uz skatuves mēs mācīsim tautai cīņas mācību, mācību par revolucionāru tuvināšanos tikai cīņā un tikai ar zemnieku masām, kas revolucionāri cīnās.

Iespiests pēc avīzes „Proletarij^4* teksta

,,Proļetarij“. 30. nr., 1908. g.

10. (23.) maijā

AGRĀRAIS JAUTĀJUMS KRIEVIJA XIX GADSIMTA BEIGAS^83

Iespiests pēc brošūras teksta

Pirmoreiz iespiests 101S. fi. atsevišķā brošūrā, „Zizņ i Znaņije izd.

Šā raksta uzdevums — dot īsu apskatu par visu sabiedriski ekonomisko attiecību kopumu Krievijas lauksaimniecībā. Tādam darbam nevar būt speciālā pētījuma raksturs. Tam jādod marksistisko pētījumu kopsavilkums, jānorāda ikvienai cik necik lielākai mūsu lauksaimnieciskās ekonomikas pazīmei viela vispārējā Krievijas tautsaimniecības struktūrā, jāapzīmē agraro attiecību attīstības vispārējā līnija Krievijā un jāatsedz tie šķiriskie spēki, kas tā vai citādi nosaka šo attīstību. Tāpēc mēs no aprādītā viedokļa apskatīsim, kam pieder zeme Krievijā, pēc tam muižnieku un zemnieku saimniecību un noslēgumā dosim vispārējus secinājumus par to, pie kā novedusi mūsu evolūcija XIX gadsimtā un kādus uzdevumus tā atstājusi mantojumā XX gadsimtam.

Zemturību Eiropas Krievijā XIX gadsimta beigās mēs varam raksturot pēc jaunākās 1905. gada agrarās statistikas datiem (Centrālās statistikas komitejas izdevums, S.-Pēterburgā, 1907.33).

Pēc šā pētījuma Eir. Krievijā reģistrētas zemes bija pavisam 395,2 miljoni desetinu. Tās iedalījums trīs pamatgrupas ir šāds:

Pavisam Eir. Krievijā 395,2 milj. des.

Jāsaka, ka kroņa zemes platībā mūsu statistika ietilpina vairāk nekā simt miljonu desetinu tālajos ziemejos, Archangeļskas, Oloņecas un Vologdas guberņā. Milzīga daļa kroņa zemes jāizmet, ja ir runa par patieso Eir. Krievijas lauksaimniecisko fondu. Savā darbā par sociāldemokrātu agraro programu Krievijas revolūcijā (šis darbs sarakstīts 1907. g. beigās, bet tā iznākšana aizkavējās no autora neatkarīgu apstākļu dēļ) es nosaku īsto lauksaimniecisko Eir. Krievijas fondu apmēram 280 milj. des.*. No kroņa zemes tur ietilpst nevis pusotra simta miljonu, bet tikai 39,5 milj. desetinu. Tātad ārpus muižnieku un zemnieku īpašuma Eir. Krievijā paliek mazāk nekā viena septītā daļa zemes platības. Sešas septītās atrodas divu antagonistisku šķiru rokās.

Apskatīsim šo šķiru zem turību, kuras atšķiras savā starpā arī kā kārtas, jo lielākā daļa no privātīpašuma zemes ir muižnieku zeme, bet iedalītā zeme ir zemnieku zeme. No 101,7 milj. des. privātīpašuma zemes 15,8 milj. pieder biedrībām un sabiedrībām, bet pārējie 85,9 milj. des. atrodas personiskā īpašumā. Te būs šā pēdējā iedalījums pēc kārtām par 1905. un paralēli par 1877. gadu:

Tātad galvenie personiskie īpašnieki Krievijā ir muižnieki. Viņiem pieder milzīgs daudzums zemes. Bet attīstības virziens ir tāds, ka muižnieku zemes īpašumi samazinās. Aug un ārkārtīgi strauji aug bezkārtu zeintu-

Sk. Rakstu 4. izd., 13. sēj., 191. Ipp. Red.

riba. Visstraujāk pieaugusi 1877.—1905. gada periodā „pārējo kārtu" zcmturība (astoņkārlīgi 28 gados) un pēc tam zemnieku (vairāk nekā divkārt). Zemnieki tātad arvien vairāk un vairāk izdala tādus sociālus elementus, kas pārvēršas par privātiem zemesīpašniekiem. Tas fakts ir vispārīgs. Un mums vajadzēs, analizējot zemnieku saimniecību, atsegt to sabiedriski ekonomisko mcclīanismu, kas šādu izdalīšanos rada. Pagaidām nepieciešams precīzi konstatēt, ka privātā zemes īpašuma attīstība Krievijā ir pāreja no kārtu uz bezkārtu zemes īpašumu. XIX gadsimta beigās muižniecības feodālais jeb dzimtbūtnieciskais zemes īpašums joprojām aptver milzīgu visa privātā zemes īpašuma vairākumu, bet attīstība skaidri redzami ved uz buržuāziskā zemes privātīpašuma radīšanu. Samazinās privātais zemes īpašums, ko iegūst ar mantošanu no karaļaudīm, dzimtmuižniekiem, valsts kalpotājiem u. tml. Pieaug privātais zemes īpašums, ko iegūst gluži vienkārši par naudu. Samazinās zemes vara, aug naudas vara. Zeme arvien vairāk un vairāk tiek ievilkta tirdznieciskā apgrozībā; turpmākā apskatā mēs redzēsim, ka šās ievilkšanas apmēri ir vēl daudzkārt stiprāki, nekā to rāda tikai zemes īpašuma dati vien.

Bet, cik ļoti stipra vēl ir „zemes vara“, t. i„ dzimtkungu muižnieku viduslaicīgā zemes īpašuma vara, Krievijā XIX gadsimta beigās, tas sevišķi uzskatāmi redzams no datiem par privātā zemes īpašuma iedalījumu pēc saimniecību apmēriem. Avots, ko mēs lietojam, sevišķi sīki parāda datus par lielākiem privātiem zemes īpašumiem. Lūk, vispārējs iedalījums pēc saimniecību apmēriem:

No tā redzams, ka privātos personiskos zemes īpašumos sīkajām saimniecībām ir niecīga loma. Sešām septītdaļām no visa zemturu skaita, 619 tūkstošiem no 753 tūkst., pieder pavisam 6V2 milj. desetinu. Turpretī latifundijas ir neizmērojamas: septiņsimt īpašniekiem vidēji pieder pa trīsdesmit tūkstošu desetīnu katram. Šiem septiņsimt cilvēkiem zemes ir trīsreiz vairāk nekā sešsimt tūkstošiem sīko zemturu. Un latifundijas vispār ir Krievijas privātā zemes īpašuma raksturīgā pazīme. Nodalot visas saimniecības, kas lielākas par 500 desetinām, dabūjam divdesmit astoņi tūkstoši īpašnieku, kam pieder 62 miljoni desetinu, t. i., caurmērā pa 2 227 des. katram. Šo 28 tūkstošu rokās ir trīs ceturtdaļas visas privātās zemes platības^8. Pēc īpašnieku kārtām šīs milzīgās latifundijas lielāko tiesu ir muižnieku latifundijas. No 27 883 īpašumiem 18 102, t. i., gandrīz divas trešdaļas, pieder muižniekiem, un zemes viņiem ir 44% mil j. des., t. i., vairāk par 70% no visa lātifundiju aizņemtā zemes daudzuma. Tādējādi skaidrs, ka Krievijā XIX gadsimta beigās milzīgs daudzums zemes — un turklāt, kā zināms, pēc kvalitātes labākās zemes — tāpat kā. agrāk (kā viduslaikos) koncentrēts privileģētās muižnieku kārtas rokās, vakarējo dzimtkungu muižnieku rokās. Par to, kādas saimniecības formas izveidojas šādās latifundijas, mēs tālāk runāsim sīkāk. Bet tagad piemetināsim vēl tikai īsu norādījumu uz to vispār zināmo faktu, ko literatūrā spilgti notēlojis Rubakina kgs, ka augstākie birokrātijas dižvīri cits pēc cita figurē šo muižnieku lātifundiju īpašnieku skaitā^34.

Aplūkosim iedalītās zemes daudzumu. Izņemot 1,9 milj. des., kas nav sadalīti pēc saimniecību apmēriem, pārējais daudzums, 136,9 milj. des., atrodas 12% miljona zemnieku sētu rīcībā. Caurmērā tas iznāk pa 11,1 des. uz sētu. Bet arī iedalītā zeme ir sadalīta nevienmērīgi: gandrīz puse no tās, 64 milj. des. no 137, atrodas 2,1 miljona ar zemi bagāto sētu, t. i., vienas sestdaļas kopējā skaita, rokās.

Te bus kopsavilkuma dati par iedalītas zemes sadalījumu Eir. Krievijā:

Tātad vairāk nekā pusei iedalīto sētu — 0,2 milj. no 12,3 — ir līdz 8 des. uz sētu. Vispār caurmērā pa visu Krieviju tas ir daudzums, kura nekādā ziņā nepietiek ģimenes uzturēšanai. Lai spriestu par šo sētu saimniecisko stāvokli, atgādināsim vispārējos militārās zirgu skaitīšanas datus (vienīgā statistika, kas periodiski un regulāri aptver visu Krieviju). Eir. Krievijas 48 guberņās, t. i., izņemot Donas apgabalu un Archangeļskas guberņu, 1896.—1900. gadā bija saskaitītas 11 112 287 zemnieku sētas. Izrādījās, ka 3 242 462 no tām, t. i., 29,2%, nav zirgu. Ar vienu zirgu bija 3 361 778 sētas, t. i., 30,3%. Ir zināms, kas ir zemnieks bez zirga Krievijā (protams, šeit mēs ņemam koprezultātu, bet nevis kādus sevišķus piensaimniecības rajonus pie pilsētām, tabakas audzēšanas rajonus u. tini.). Zināmi ir arī vienzirga zemnieka trūkums un nabadzība. Seši miljoni lielais sētu daudzums — tas nozīmē 24 līdz 30 miljoni iedzīvotāju. Un visi šie iedzīvotāji ir pauperi, nabagi, kam iedalīti niecīgi zemes gabaliņi, no kuriem nevar izlikt, uz kuriem var tikai mirt bada nāvē. Ja pieņemam, ka pārlikušai lauku saimniecībai, lai savilktu galus kopā, vajadzīgas vismaz 15 des., tad dabūsim 10 milj. zemnieku sētu, kas stāv zem šā līmeņa, un tām ir 72,9 miljoni desetinu zemes.

Tālāk. Attiecībā uz iedalītās zemes grupām nepieciešams atzīmēt vienu ārkārtīgi svarīgu tās pazīmi. Nevienmērība, ar kādu iedalītā zeme ir sadalīta starp zemniekiem, ir neizmērojami mazāka par privātīpašuma zemes sadalīšanas nevienmērību. Bet toties starp iedalītās zemes zemniekiem ir ļoti daudz cita veida izšķirību, nodalījumu, žogu. Tās ir izšķirības starp zemnieku grupām, kuras vēsturiski izveidojušās ilgos gadsimtos. Lai uzskatāmi parādītu šos žogus, apskatīsim vispirms vispārējos datus par visu Eir. Krieviju. 1905. gada statistika dod šādas pamatgrupas. Bijušie muižnieku zemnieki — vidēji pa 6,7 des. iedalītās zemes uz sētu. Bijušie valsts zemnieki — 12,5 des. Bijušie apanažas zemnieki — 9,5 des. Kolonisti — 20,2 des. Čin-šenieki — 3,1 des. Rczeši — 5,3 des. Baškiri un tepljari^85 — 28,3 des. Baltijas zemnieki — 36,9 des. Kazaki — 52,7 des. Jau šeit redzams, ka zemniekiem iedalītās zemes piederība ir tīri viduslaicīga. Dzimtbūšana līdz šim laikam pastāv tajā lielajā žogu daudzumā, kādi saglabājušies starp zemniekiem. Grupas atšķiras cita no citas ne tikai ar zemes daudzumu, bet arī ar maksājumu apmēriem, izpirkšanas noteikumiem, zemes turēšanas raksturu utt. Apskatīsim nevis vispārējos datus par visu Krieviju, bet datus par vienu guberņu, un tad mēs redzēsim, ko nozīmē visi šie žogi. Lūk, zemstes statistiskais krājums par Saratovas guberņu^38. Neskaitot vispārējās Krievijas grupas, t. i., tās, ko mēs minējām iepriekš, šeit mēs redzam, ka turienes pētnieki izšķir šādas zemnieku grupas: bezmaksas zemes saņēmēji, pilnīgie īpašnieki, valsts zemnieki ar obščinu zemturību, valsts zemnieki ar čelvertu zemes iedalījumu, valsts zemnieki, kas agrāk bijuši muižnieku zemnieki, kroņa zemes gabalu nomnieki, īpašnieki ienācēji, pārceļotāji, brīvlaistie, zemnieki, kam nav jāmaksā obroks, brīvie zemes arāji, bijušie fabriku zemnieki utt. Šis viduslaicīgo žogu tīkls sniedzas tiktāl, ka dažreiz vienas un tās pašas sādžas zemnieki tiek iedalīti divās pavisam dažādās kategorijās, „bijušie N. N. kga zemnieki” un „bi jušie M. M. kdzes zemnieki". Mūsu rakstnieki liberāli narodņiciskajā nometnē, kuri uz Krievijas saimnieciskām attiecībām neprot skatīties no attīstības viedokļa, kā uz dzimtbūšanas kārtības nomaiņu ar buržuāzisko kārtību, parasti šo laktu ignorē. Bet patiesībā Krievijas XIX gadsimta vēsturi un it sevišķi tās tiešo rezultātu — XX gadsimta sākuma notikumus Krievijā — nepavisam nevar saprast, ja nenovērtē visu šā fakta nozīmi. Zeme, kurā aug maiņa un attīstās kapitālisms, nevar nepārdzīvot dažāda veida krizes, ja tautas

saimniecības galvenajā nozarē viduslaicīgās attiecības ik uz soļa ir par bremzi un kavēkli. Izdaudzinātā obščina, par kuras nozīmi mums vēl būs jārunā, nepasarga zemnieku no proletarizēšanās, un tai patiesībā ir viduslaicīgā žoga loma, kurš nošķir zemniekus, kas ir it kā piekalti sīkām savienībām un katru „eksistences jēgu" zaudējušām grupām.

Pirms uzsākam noslēguma secinājumus par to, kam pieder zeme Eir. Krievijā, jāaizrāda vēl uz vienu lietas pusi. Nedz dati par „30 tūkstošu virsslāņa" muižnieku un miljoniem zemnieku sētu zemes daudzumu, nedz dati par vidus-laicīgiem žogiem zemnieku zemlurībā nav vēl pietiekami, lai parādītu, kādos īsti apmēros dzimtbūšanas dzīvās atliekas ,,apspiež“ mūsu zemnieku, spiež un nomāc. Pirmkārt, zeme, ko atstāja zemniekiem kā iedalīto zemi pēc tās zemnieku ekspropriācijās muižnieku labā, ko sauc par lielo 1861. gada reformu, ir nesalīdzināmi sliktākas kvalitātes nekā muižnieku zeme. Par to liecina visa milzīgā vietējo aprakstu un zemstu statistikas pētījumu literatūra. Par to ir neatspēkojami visplašākie dali, kas rāda, ka zemnieku zemei, salīdzinot ar muižnieku zemi, ir mazāka ražība; visi atzīst, ka šī starpība pirmā kārtā ir atkarīga no iedalītās zemes sliktākas kvalitātes un tikai pēc tam no sliktākas apstrādāšanas un no nabadzīgās zemnieka saimniecības trūkumiem. Otrkārt, ļoti daudzos gadījumos, kad 1861. gadā muižnieki „atbrīvoja" zemniekus no zemes, robežas zemnieku zemei novilka tādējādi, ka zemnieki bija iekļuvuši ,,sava“ muižnieka lamatās. Krievijas zemstu statistikas literatūra ir padarījusi bagātāku zinātni — politisko ekonomiju, aprakstot ievērojami oriģinālo, savdabīgo, nez vai vēl kur pasaulē redzēto muižnieku saimniekošanas veidu. Tā ir saimniekošana ar nogrieztās zemes palīdzību. Zemnieki 1861. gadā ir „atbrīvoti" no viņu saimniecībai nepieciešamām lopu dzirdināšanas vietām, ganībām u. tml. Zemnieku zeme ķīļveidīgi iedalīta starp muižnieku zemi lā, lai muižnieku kungiem būtu nodrošināts visai drošs — un visai cēls — ienākums no soda naudām par noganīju-miem u. I. jpr. „Nav kur vistiņu izlaist", — šī rūgtā zemnieku patiesība, šis „karātavu humors" labāk nekā jebkādi gari cilāti vēstī par to zemnieku zemturības īpatnību, kuru nevar izteikt statistiski. Nav ko runāt, ka šī īpatnība ir vistīrākā veida dzimtbūšana tiklab pēc savas izcelšanās, kā arī pēc ietekmes uz muižnieku saimniecības organizēšanas paņēmienu.

Tagad pievērsīsimies secinājumiem attiecībā uz zem-turību Eir. Krievijā. Mēs parādījām apstākļus, kādi ir muižnieku un zemnieku saimniecībām, ņemtam atsevišķi. Tagad mums uz tiem jāpaskalās to sakarībā. Šādā nolūkā ņemsim iepriekš minēto aptuveno skaitli par zemes fonda lielumu Eir. Krievijā — 280 milj. des. — un palūkosimies, kā visa šī masa sadalās starp dažāda tipa saimniecībām. Kādi ir šie tipi, tas sīki tiks parādīts šā apskata turpinājumā, bet tagad, mazliet aizsteidzoties uz priekšu, mēs izraudzīsimies pamattipus pieņēmuma veidā. Saimniecības ar platību līdz 15 des. uz sētu mēs iedalīsim pirmajā grupā — izputinātā zemniecība, ko nomākusi dzimlbūtnieciskā ekspluatācija. Otro grupu izveidos vidējā zemniecība — saimniecības no 15 līdz 20 des. Trešo — turīgā zemniecība (zemnieku buržuāzijā) un kapitālistiskie zemes īpašumi, no 20 līdz 500 des. Ceturto — dzimtbūtnieciskās latifundijas, — pāri par 500 des. Apvienojot šajās grupās gan zemnieku, gan muižnieku saimniecības kopā un izdarot nelielus noapaļojamus * un aptuvenus aprēķinus (kurus es sīki aprādu iepriekš minētajā darbā), mēs dabūsim šādu Krievijas zemturibas ainu XIX gadsimta beigās.

Zemes īpašumi Eiropas Krievijā XIX gadsimta beigās

* Picm., pie latifundijām pieskaitīts bez G2 milj. des. muižnieku zemes 5,1 milj. des. apanažas zemes un 3,6 milj. des. 272 tirdznieciski rūpniecisko sabiedrību zemes, kurām katrai ir vairāk nekā 1 000 deso-tinas.

Atkārtojam: šeit minēto grupu ekonomiskā raksturojuma pareizība tiks pierādīta šā apskata turpinājumā. Un, ja detaļas šai ainā (kura pēc Jietas būtības nevar būt citāda kā aptuvena) radīs kritiku, tad mēs palūgsim lasītāju uzmanīgi sekot, lai, kritizējot detaļas, nevarētu kontrabandas ceļā noliegt lietas būtību. Bet šī lietas būtība ir tā, ka Krievijas zemturības vienā polā mums ir 10l/a miljona sētu (ap āO milj. iedzīvotāju) ar 75 milj. desetinu zemes, bet otrā polā trīsdesmit tūkstošu ģimeņu (apmēram pusotra simta tūkstošu iedzīvotāju) ar 70 milj. desetinu zemes.

Tagad, lai tiklu galā ar jautājumu par to, kam pieder zeme, mums atliek iziet ārpus tieši Eiropas Krievijas robežām un apskatīt vispārējos vilcienos kolonizācijas nozīmi. Lai lasītājam dotu zināmu priekšstatu par visu zemes londu Krievijas impērijā (izņemot Somiju), izlietosim Mcrt-vago kga datus. Uzskatāmības labā mēs tos dosim tabulas veidā un papildināsim ar 1897. gada tautas skaitīšanas skaitļiem.

Pēc šiem skaitļiem skaidri redzams, cik maz mēs vēl zinām par Krievijas malienēm. Protams, domāt par iekšējās Krievijas zemes jautājuma „atrisināšanu^11 ar iedzīvotāju pārvietošanu uz malienēm būtu vislielākā aplamība. Nevar būt ne mazāko šaubu, ka ieteikt šādu „atrisinājumu*4 var tikai šarlatani un ka tās veco Eir. Krievijas latifundiju pretrunas jaunajiem dzīves un saimniecības apstākļiem tai pašā Eir. Krievijā, kuras mēs parādījām iepriekš, ir „jāat-risina** ar tādu vai citādu apvērsumu Eir. Krievijā, bet nevis ārpus tās. Ne jau par to ir runa, lai ar pārvietošanu zemniekus paglābtu no dzimtbūšanas. Ineta ir tā, ka līdzās centra agrarajam jautājumam stāv kolonizācijas agrarais jautājums. Ne jau par to ir runa, lai ar jautājumu par kolonizāciju aizsegtu krizi Eir. Krievijā, bet gan par to, lai parādītu dzimtbūlniecisko latifundiju postošos rezultātus ir centrā, ir malienēs. Krievijas kolonizāciju bremzē dzimtbūšanas atliekas Krievijas centrā. Atbrīvot un noregulēt Krievijas kolonizāciju nevar citādi kā ar agraru apvērsumu Eir. Krievijā, nevar citādi kā ar zemnieku atbrīvošanu no dzimtbūlniecisko latifundiju spaidiem. Šai noregulēšanai jāizpaužas nevis birokrātiskā „gādībā** par pārceļošanu un nevis „pārceļošanas organizēšanā**, par ko patīk runāt liberāli narodņiciskās nometnes rakstniekiem, bet gan to apstākļu novēršanā, kuri grūž krievu zemnieku tumsībā, nomāktībā un mežonībā, mūžīgi vergojot latifundiju īpašniekiem.

Mertvago kgs brošūrā, ko viņš sarakstījis kopā ar Pro-kopoviča kgu („Cik zemes ir Krievijā, un kā mēs to izlietojam ?“, M., 1907.), pareizi norāda uz to, ka kultūras augšana pārvērš nederīgo zemi par derīgu. Akadēmiķi Bērs un Helmersens, lietpratēji, rakstīja 1845. gadā, ka Taurijas stepes „vienmēr piederēs pie nabadzīgākajām un grūti kultivējamām klimata dēļ un ūdens trūkuma dēļ!!**87. Tolaik Taurijas gub. iedzīvotāji ražoja 1,8 milj. četvertu labības. Pēc (50 gadiem iedzīvotāju skaits divkāršojies, un tie ražo 17,6 milj. četvertu, t. i„ gandrīz desmitreiz vairāk.

Tas ir ļoti pareizs un svarīgs spriedums, bet Mertvago kgs tikai aizmirsis vienu: galvenais nosacījums, kas ļāva ātri kolonizēt Jaunkrieviju, bija dzimtbušanas krišana Krievijas centrā. Tikai apvērsums centrā deva iespēju ātri,

plaši, amerikāniski kolonizēt dienvidus un tos industrializēt (par Krievijas dienvidu amerikānisko augšanu pēc 1861. gada ir taču runāts jau ļoti daudz). Un tagad tikai apvērsums Eiropas Krievijā, tikai pilnīga dzimtbūšanas atlieku iznīcināšana tajā, zemnieku atbrīvošana no viduslaicīgām latifundijām ir spējīga tiešām pavērt jaunu kolonizācijas eru.

Kolonizācijas jautājums Krievijā ir jautājums, kas pakļauts agrarajam jautājumam zemes centrā. XIX gadsimta beigas izvirza mūsu priekšā alternativu: vai nu noteikta dzimtbūšanas likvidācijā „sensenajās” krievu guberņās; lad strauja, plaša, amerikāniska mūsu malieņu kolonizācijā ir nodrošināta. Vai arī agrarā jautājuma novilcināšana centrā; tad ilgstošs kavējums ražošanas spēku attīstībā un dzimtbūšanas tradiciju saglabāšanās arī kolonizācijas darbā nav novēršama. Pirmajā gadījumā ar zemkopību nodarbosies brīvs fermeris, otrajā — vergojošs zemnieks un ar nogrieztās zemes palīdzību „saimniekojošais” kungs.

II

Aplūkosim tagad muižnieku saimniecības organizāciju. Vispār zināms, ka galvenā šās organizācijas pazīme ir kapitālistiskās sistēmas („brīvs līgums”) savienošana ar at-slrādāšanas sistēmu. Kas tad ir šī alstrādāšanas sistēma?

Lai atbildētu uz šo jautājumu, nepieciešams paskatīties uz muižnieku saimniecības organizāciju dzimtbūšanas laikā. Visiem zināms, kas bija dzimtbūšana no juridiskā, administrativā, sadzīves viedokja. Bet ļoti reti pievēršas jautājumam, kāda bija muižnieku un zemnieku ekonomisko attiecību būtība dzimtbūšanas laikā. Toreiz zemniekiem zemi iedalīja muižnieki. Dažreiz viņi aizdeva zemniekiem arī cilus ražošanas līdzekļus, piem., kokus, lopus u. tml. Kāda tad nozīme bija šai muižnieku zemes iedalīšanai dzimtbūšanas laiku zemniekiem? Iedalītā zeme toreiz bija darba algas veids, ja runāsim, pielāgojoties mūsdienu attiecībām. Kapitālistiskajā ražošanā darba algu strādniekam izmaksā naudā. Kapitālista peļņa realizējas naudas veidā. Nepieciešamais darbs un virsdarbs (t. i., darbs, kas sedz strādnieka uzturēšanu, un darbs, kas dod

5 15. sēj.

nesamaksāto virsvērtību kapitālistam) ir savienoti kopā par vienu darba procesu fabrikā, par vienu fabrikas darba dienu utt. Citādi tas ir klaušu saimniecībā. Nepieciešamais darbs un virsdarbs ir arī šeit, tāpat kā tas ir arī vergu saimniecībā. Bet abi šie darba veidi laika un telpas ziņā ir šķirti. Dzimtbūšanas zemnieks trīs dienas strādā kungam, Irīs dienas sev. Kungam viņš strādā uz muižnieka zemes vai pie muižnieka labības. Sev viņš strādā uz iedalītās zemes, iegūstot pats sev un savai ģimenei to labību, kas nepieciešama, lai uzturētu muižniekam nepieciešamo darba spēku.

Tātad dzimtbūšanas jeb klaušu saimniecības sistēma un kapitālistiskā sistēma ir vienādas tajā ziņā, ka abās strādnieks saņem tikai nepieciešamā darba produktu, atdodot virsdarba produktu bez samaksas ražošanas līdzekļu īpašniekam. Bet atšķiras dzimtbūšanas saimniecības sistēma no kapitālistiskās sistēmas šādā trejādā ziņā. Pirmkārt, dzimtbūšanas saimniecība ir nalurala saimniecība, bet kapitālistiskā — naudas saimniecība. Otrkārt, dzimtbūšanas saimniecībā ekspluatācijas ierocis ir strādnieka piesaistīšana pie zemes, zemes iedalīšana viņam, bet kapitālistiskajā — strādnieka atbrīvošana no zemes. Lai gūtu ienākumu (t. i., virsproduktu), dzimtkungam muižniekam vajadzīgs, lai uz viņa zemes būtu zemnieks, kam ir iedalītā zeme, inventārs, lopi. Zemnieks bez zemes, bez zirga, bez saimniecības ir dzimtbūtnieciskai ekspluatācijai nederīgs objekts. Lai gūtu ienākumu (peļņu), kapitālistam vajag, lai viņa priekšā būtu tieši strādnieks bez zemes, bez saimniecības, kas spiests pārdot savu darba spēku brīvajā darba tirgū. Treškārt, zemniekam, kam ir iedalītā zeme, jābūt personīgi atkarīgam no muižnieka, jo, ja zemniekam ir zeme, viņš kunga darbos neies citādi kā tikai piespiests. Saimniecības sistēma te rada „ārpusekonomisku piespiešanu”, dzimtbūšanu, juridisku atkarību, nepilntiesību utt. Turpretī „ideāls" kapitālisms ir vispilnīgākā līgšanas brīvība brīvajā tirgū — starp īpašnieku un proletārieti.

Tikai skaidri noskaidrojuši sev šo dzimtbūšanas jeb, kas ir tas pats, klaušu saimniecības ekonomisko būtību, mēs varam izprast atstrādāšanas vēsturisko vielu un nozīmi. Atstrādāšana ir tieša un nepārprotama klaušu palieka. Al-

.strādāšana ir pāreja no klaušām uz kapitālismu. Alstrā-dāšanas būtība ir tā, ka muižnieku zemi apstrādā zemnieki ar savu inventāru par maksu — daļēji naudā, daļēji graudā (par zemi, par nogriezumiem, par ganībām, par ziemas aizdevumu u. tini.). Ar nosaukumu pusgrauds pazīstamā saimniecības forma ir viens no atstrādāšanas paveidiem. Muižnieku atstrādāšanas saimniecībai nepieciešams zemnieks, kam ir iedalītā zeme, kam ir kaut vai vissliktākais dzīvais un nedzīvais inventārs; nepieciešams arī, lai šis zemnieks būtu trūkuma nomākts un dotos vergošanā. Vergošana brīva līguma vietā ir nepieciešama atstrādāša-nas pavadone. Muižnieks šeit parādās nevis kā uzņēmējs kapitālists, kam ir nauda un viss darba rīku kopums. Pastāvot atstrādāšanai, muižnieks te ir augļotājs, kas izmanto kaimiņa zemnieka trūkumu un iegūst viņa darbu par smiekla cenu.

Lai to parādītu uzskatāmāk, ņemsim zemkopības departamenta datus, — avots, kas stāv ārpus katrām aizdomām par nenovēlību pret zemesīpašnieku kungiem. Pazīstamais izdevums „Brīva līguma darbs saimniecībā" utt. (V izl. „Lauks, un slat, ziņas, saņemtas no saimniekiem", S. Pēterburgā, 1892.)38 sniedz datus par vidējo melnzemes joslu par 8 gadiem (1883.—1891.): jāalzīst, ka vidējā maksa par vienas desetīnas ziemāju pilnīgu apstrādāšanu ar zemnieka inventāru ir fi rbļ. Bet, ja aprēķinām tā paša darba maksu pēc brīva līguma, tad — saka tas pats izdevums — par kājnieka darbu vien jāmaksā G rbļ. 19 кар., nerēķinot zirga darbu; šo darbu nevar vērtēt mazāk par 4 r. 50 k. (cit. izd., 45. Ipp.; „Kapitālisma attīstība Krievijā", 141. lpp. [9]). Tātad brīva līguma cena ir 10 r. G9 k., bet atstrādāšanas — G r. Kā izskaidrot šo parādību, ja tā nav kaut kas nejaušs, vienreizējs, bet normals un parasts? Tādi vārdi kā „vergošana", „augļošana", „plēšana" n. tml. apraksta līguma formu un tā raksturu, bet neizskaidro tā saimniecisko būtību. Kā zemnieks var gadiem ilgi izpildīt par G r. darini, kas maksā 10 r. G9 k.? Zemnieks var to darīt tāpēc, ka viņam iedalītā zeme sedz daļu zemnieka ģimenes izdevumu un (auj pazemināt darba algu zem „brīva līguma" normas.

Zemnieks ir spiests to darīt tieši tāpēc, ka nabadzīgais iedalītās zemes gabals piesaista viņu kaimiņu muižniekam, nedod viņam iespēju dzīvot no savas saimniecības. Un saprotams, ka ,,normālā" šāda parādība var būt tikai kā viens no posmiem procesā, kur kapitālisms izspiež klaušas. Jo zemnieks šādu apstākļu dēļ nenovēršami izput un lēnām, bet droši pārvēršas par proletārieti.

Lūk, vēl tādas pašas dabas, bet pilnīgāki dati par Sara-tovas apriņķi. Vidējā cena par vienas desetinas apstrādāšanu ar labības novākšanu, pārvešanu un kulšanu ir 9,6 rubļi, iepriekš ziemā nolīgstot un izmaksājot uz priekšu 80—100% darba algas. Atstrādājot aramzemes nomas maksu, cena ir 9,4 rubļi. Pēc brīva līguma — 17V2 rubļa! Pļaušana un pārvešana atstrādājot maksā 3,8 rubļi par desetinu, pēc brīva līguma — 8V2 rubļa utt. Katrs no šiem skaitļiem ietver sevī garu stāstu par bezgalīgo zemnieka nabadzību, vergošanu un izputēšanu. Katrs no šiem skaitļiem liecina, cik dzīvas vēl ir XIX gadsimta beigās dzimt-būtnieciskā ekspluatācija un klaušu paliekas Krievijā.

Ļoti grūti aprēķināms, cik izplatīta ir atstrādāšanas sistēma. Lieta parasti ir tāda, ka muižnieka saimniecībā atstrādāšanas un kapitālistiskā sistēma savienojas, izlietojot tās attiecībā uz dažādām zemkopības operācijām. Neliela zemes daļa tiek apstrādāta ar muižnieka inventāru un algotiem strādniekiem. Lielāko daļu zemes izdod nomā zemniekam, uz pusgrauda, pret atstrādāšanu. Lūk, dažas ilustrācijās, ko esam ņēmuši no Kaufmaņa kga plašā darba, kurā viņš sakopojis daudzus jaunākos datus par privātīpašnieku saimniecību^10. Tulas gub. (ziņas atliecas uz 1897. un 1898. g.) — „muižnieki palikuši pie vecās trīs-lauku sistēmas ... attālāko zemi ņem zemnieki^10^1; muižnieku zemes apstrādāšana visaugstākā mērā neapmierinoša. Kur-skas guberņa: ... „zemes izdošana zemniekiem pa deseti-nām, kas izdevīga augsto cenu dēļ..., novedusi pie augsnes noplicināšanas^11. Voroņežas gub.: ... vidējie un sīkie muižnieki „lielāko liesu saimnieko vienīgi tikai ar zemnieku inventārā palīdzību vai arī savas muižas iznomā... saimniecību vairākums praktizē paņēmienus, kas raksturīgi ar to, ka tajos nav itin nekādu uzlabojumu".

Līdzīgas atsauksmes mums rāda, ka XIX gadsimta beigās pilnīgi piemērojams tas vispārējais dažādo Eir. Krievijas guberņu raksturojums par atstrādāšanas vai kapitālistiskās sistēmas pārsvaru, kādu devis Aņenska kgs grāmatā „Ražu ietekme utt.“. Sniedzam šo raksturojumu tabuliņas veidā:

Melnzemes joslā tātad atslrādāšana neapstrīdami ir pārsvarā, atkāpdamās otrajā vietā visās 43 guberņās, kas ietilpinātas šajā tabulā. Te ir svarīgi atzīmēt, ka I grupā (kapitālistiskā sistēma) ieskaitīti tieši tādi apvidi, kas nav raksturīgi zemkopības centram: Baltijas guberņas, dienvidrietumu (cukurbiešu rajons), dienvidu un abu galvaspilsētu guberņas.

Kā atslrādāšana ietekmē zemkopības ražošanas spēku attīstību, par to spilgtu valodu runā materiāli, kas sakopoti Kaufmaņa kga darbā. „Nevar būt šaubu, — lasām tur, — ka zemnieku sīkā noma un pusgrauds ir viens no nosacījumiem, kas visvairāk bremzē lauksaimniecības progresu"... apskatos par lauksaimniecību Poltavas guberņā pastāvīgi liek norādīts uz to, ka „zemes ņēmēji slikti apstrādā zemi, apsēj to ar sliktām sēklām, ievieš tajā nezāles".

Mogiļevas gub. (1898. g.) „jebkādu uzlabojumu saimniecībā bremzē pusgrauda saimniecības neērtības". Skop-ščina 30 ir viens no galveniem cēloņiem, ka „lauksaimniecība Dņeprovskas apriņķī ir tādā stāvoklī, ka nav nemaz ko domāt par kaut kādiem jaunievedumiem un uzlabojumiem". „Mūsu materiāli, — raksta Kaufmaņa kgs (517. 1pp.), — dod mums daudzus noteiktus norādījumus uz to, ka pat vienas un tās pašas muižas robežās uz zemes, kas tiek iznomāta, joprojām turas vecie, savu mūžu pārdzīvojušie saimniecības veidi tanī laikā, kad uz pašu apstrādātās zemes jau ieviestas jaunas, pilnīgākas laukkopības sistēmas^12^1. Piem., uz nomātajām zemēm turas trīslauku sistēma, dažreiz pat bez kūtsmēslu mēslojuma, — uz zemes, ko apar ekonomijas — muiža, ieviesta daudzlauku augu seka. Pusgrauds bremzē zālāju sēšanu, traucē mēslojumu izplatīšanos, kavē labāku lauks, darba rīku lietošanu. Visa tā rezultāts uzskatāmi izpaužas datos par ražām. Lūk, pieņi., kāda latifundija Simbirskas guberņā: rudzu raža ekonomijas artajā zemē bija 90 pudi no des., kviešu — 60 pudi, auzu — 74 pudi, bet pusgrauda zemē 58—28—50 pudi. Te būs kopējie dati par veselu apriņķi (Gorbatovas, Ņižņii-Novgorodas guberņā):

Tātad muižnieku zeme, kas liek apstrādāta dzimtbūtnie-ciski (pusgrauds un sīkā noma), dod mazākas ražas nekā iedalītā zeme! Tas ir milzīgi svarīgs fakts, jo tas neapgāžami pierāda, ka Krievijas lauksaimniecības atpalicības, visas tautas saimniecības sastinguma un pasaulē nekur neredzētās zemkopja noniecināšanas galvenais un pamata cēlonis ir atstrādāšanas sistēma, l. i., tieša dzimtbūšanas palieka. Nekādi kredīti, nekādas meliorācijas, nekāda „palīdzība^13 zemniekam, nekādi birokrātu un liberāļu iemīļotie „atbalstīšanas^13 pasākumi nedos nekādus nopietnus rezultātus, kamēr paliek dzimtbūšanas latifundiju, tradīciju,

saimniecības sistēmu spaidi. Un otrādi, agrarais apvērsums, kas iznīcinātu muižnieku zemes īpašumu un izārdītu veco viduslaicīgo obščinu (zemes nacionalizācija, piemēram, to izārda nevis policejiski, nevis ierēdnieciski), noteikti kļūtu par pamatu ievērojami ātram un patiesi plašam progresam. Pusgrauda un nomātās zemes neticami zemā raža ir sekas darba sistēmai: „kunga labā“. Ja tas pats tagadējais zemkopis atbrīvotos no darba „kunga labā“, tad celtos ne vien šās zemes raža, bet neizbēgami celtos arī iedalītās zemes raža vienkārši tāpēc, ka būtu novērsti saimniecības dzimt-būtnieciskie kavēkļi.

Turpretī pašreizējā lielu stāvoklī privātīpašuma saimniecības kapitālistiskais progress, protams, ir, bet tas ir ārkārtīgi lēns un nenovēršami apspiež Krieviju uz ilgiem laikiem ar „mežonīgā muižnieka“ politisko un sociālo kundzību. Mēs tagad aplūkosim, kā šis progress izpaužas, un mēģināsim noteikt dažus tā vispārējus rezultātus.

Ka „ekonomiju" sējumu, t. i., kapitālistiski apstrādātās muižnieku zemes, ražība ir augstāka par zemnieku zemes ražību, tas norāda uz kapitālisma technisko progresu zemkopībā. Sis progress saistīts ar pāriešanu no atstrādāšanas sistēmas uz brīva līguma sistēmu. Zemniecības izputēšana, zemnieku palikšana bez zirga, inventārā zaudēšana, zemkopja proletarizēšanās liek muižniekiem pāriet uz darbu ar savu inventāru. Aug mašīnu lietošana lauksaimniecībā, kuras palielina darba ražīgumu un nenovēršami ved uz tīri kapitālistisku ražošanas attiecību attīstību. Lauksaimniecības mašīnas Krievijā ieveda 1869.—1872. gadā par 788 tūkst, rbļ., 1873.—1880. gadā par 2,9 milj. rbļ., 1881.—1888. gadā par 4,2 mil j. rbļ., 1889.—1896. gadā par 3,7 milj. rbļ., 1902.—1903. gadā par 15,2—-20,6 milj. rbļ. Lauks, mašinu ražošanu Krievijā aprēķināja (aptuveni, pēc diezgan rupjas fabriku un rūpnīcu statistikas) 1876. gadā par 2.3 milj. rbļ., 1894. gadā par 9,4 milj. rbļ., 1900.—1903. gadā par 12,1 milj. rbļ. Nav apstrīdams, ka šie skaitļi liecina par zemkopības progresu un, protams, tieši par kapitālistisku progresu. Bet tikpat neapstrīdams, ka šis progress ir ārkārtīgi lēns, salīdzinot ar to, kas iespējams mūslaiku kapitālistiskā valstī: piemērs — Amerika. Pēc 1900. gada 1. jūnija skaitīšanas Sav. Valstīs fermām piederēja 838,6 milj. akru

zemes, t. i., apmēram 324 milj. des. Fermu skaits — 5,7 milj., tātad caurmērā 146,2 akri (apm. 60 des.) uz 1 fermu. Un, lūk, zemkopības rīkus šo fermeru vajadzībām ražoja 1900. gadā par 157,7 miljoniem dolāru (1890. g. — 145,3 milj. dol.; 1880. g. — 62,1 milj. dol.) *. Krievijas skaitļi, salīdzinot ar šiem skaitļiem, ir smieklīgi mazi, un mazi tie ir tāpēc, ka lielas un stipras mums ir dzimtbūtnieciskās latifundi jas.

Uzlaboto lauksaimniecības darba rīku salīdzinošo izplatīšanos pie muižniekiem un zemniekiem noskaidroja speciālā aptauja, ko zemkopības ministrija izdarīja pagājušā gadsimta 90. gados. Šās aptaujas datu, kas sīki apskatīti Kaufmaņa kga darbā, kopsavilkumu mēs varam dot šādā tabulā:

Vidēji pa visiem šiem rajoniem dabūjam 42% pie muižniekiem un 21% pie zemniekiem.

Par to, kā izplatīta mēslošana ar kūtsmēsliem, visi statistikas dati tāpat neapgāžami liecina, „ka šajā lietā muižnieku saimniecības visu laiku gājušas un līdz šim stāv tālu priekšā zemnieku saimniecībām" (Kaufmanis, 544. Ipp.). Bet tas vēl nav viss: pēcreformas Krievijā bija diezgan plaši izplatīta tāda parādība, ka muižnieki pirka kūtsmēslus no zemniekiem. Tas jau ir zemnieka galēja trūkuma rezultāts. Pēdējā laikā šī parādība sāk mazināties.

Beidzot precizi un plaši statistiskie dati ir jautājumā par zemkopības technikas līmeni muižnieku un zemnieku

\

* „Abstract of the Twelfth Census", 1900, Third Edition, Washington, 1901, pages 217 and 302 — agricultural implements („Divpadsmitās skaitīšanas apskats", 1900., 3. izd., Vašingtonā, 1904., 217. un 302. Ipp. — lauksaimniecības darba rīki. Hed.).

saimniecībā allieclbā uz zālāju sēšanas izplatību (Kauf-manis, 561. Ipp.). Šeit būs galvenie secinājumi:

Kāds rezultāts ir visām šīm atšķirībām starp muižnieku un zemnieku saimniecību? Lai spriestu par to, ir tikai dati par ražību. Visā Eir. Krievijā ražība vidēji par 18 gadiem (1883.—1900.) bija šāda (četverlos):

Kaufmaņa kgm pilnīga taisnība, kad viņš saka, ka šī starpība ir „ļoti neliela" (592. Ipp.). Te jāņem vērā ne tikai tas, ka zemniekiem 1861. g. bija atstātas sliktākās zemes, bet arī tas, ka vispārējie caurmēra skaitļi attiecībā uz visu zemniecību (kā mēs tūlīt redzēsim) apslēpj lielās atšķirības.

Vispārējs secinājums, kas mums jāizdara, aplūkojot muižnieku saimniecību, ir šāds. Kapitālisms pilnīgi acīm redzami lauž sev ceļu šajā laukā. Brīva līguma saimniecība nomaina klaušu saimniecību. Kapitālistiskās zemkopības lechniskais progress, salīdzinot ar alslrādāšanas un sīko zemnieka zemkopību, visos virzienos iezīmējas pilnīgi noteikti. Bet šis progress ir neparasti lēns modernai kapitālistiskai zemei. Un XIX gadsimta beigas sastop Krievijā visasāko pretrunu starp visas sabiedrības attīstības vajadzībām un dzimtbūšanu, kas dižciltīgo muižnieku latil'un-diju veidā, atstrādāšanas saimniecības sistēmas veidā ir saimnieciskās! evolūcijas bremze, ir apspiešanas, barbarisma, bezgalīgu tatarisma formu avots Krievijas dzīvē.

Zemnieku saimniecība ir Krievijas mūsdienu agrarā jautājuma centrālais punkts. Iepriekš mēs parādījām, kādi ir zemnieku saimniecību apstākļi, un tagad mums jāpievēršas zemnieku saimniecības organizācijai — nevis vārda tech-niskā, bet poliliski ekonomiskā nozimē.

Pirmajā vietā mēs šeit saduramies ar jautājumu par zemnieku obščinu. Tam veltīta ārkārtīgi plaša literatūra, un mūsu sabiedriskās domas narodņiciskais virziens saista sava pasaules uzskata pamatpunktus ar šā „vienlīdzības" institūta nacionālajām īpatnībām. Vispirms šai sakarā jāpiezīmē, ka literatūrā par Krievijas agraro obščinu pastāvīgi savijas un ik uz soļa liek sajauktas divas dažādas jautājuma puses: agrikuliuralā un sadzīves, no vienas puses, un politiski ekonomiskā, no otras. Lielākajā daļā sacerējumu par obščinu (V. Orlovs, Trirogovs, Keislers, V. V.) 40 jautājuma pirmajai pusei tiek veltīts tik daudz vietas un uzmanības, ka otra puse tiek atstāta pavisam ēnā. Taču šāds paņēmiens ir dziļi nepareizs. Krievijas agraro attiecību savdabīgums, salīdzinot ar jebkuras citas zemes agrārajām attiecībām, nav apšaubāms, bet neatradīsies divas tīri kapitālistiskas, par kapitālistiskām vispār atzītas zemes, kas tikpat ievērojami neatšķirtos viena no otras ar agraro sadzīvi, ar agraro attiecību vēsturi, ar zemes īpašuma un zemes lietošanas formām utt. Tas, kas jautājumam par Krievijas agraro obščinu piešķīris tā nozīmi un tā asumu, tas, kas izšķīra, sākot ar XIX gadsimta otro pusi, mūsu sabiedriskās domas divus pamatvirzienus — narodņicisko un marksistisko, — tas nepavisam neattiecas ne uz agri-kulturalā, ne uz sadzīves jautājuma pusi. Iespējams, ka vietējiem pētniekiem bija jāveltī šai jautājuma pusei tik daudz uzmanības tiklab tādēļ, lai vispusīgi ņemtu vērā tieši zemkopības sadzīves vietējās īpatnības, kā arī tādēļ, lai atsistu birokrātijas nejēdzīgos, tīri nekaunīgos mēģinājumus izdarīt sīkumainu, policejiska gara piesātinātu reglamentāciju, liet ekonomistam katrā gadījumā nepavisam nav pieļaujams ar pārdalīšanas paveidu, to technikas u. fml. pētīšanu aizsegt jautājumu par to, kādi saimniecības tipi izveidojas obščinas iekšienē, kā šie tipi atlīstās, kā izveidojas attiecības starp tiem, kas strādniekus pieņem, un tiem, kuri salīgst par melna darba strādniekiem, starp turīgajiem un trūcīgajiem, starp tiem, kas uzlabo saimniecību un ievieš uzlabojumus technikā, un tiem, kuri izput, atstāj saimniecību, bēg no laukiem. Nav šaubu, ka šās patiesības

apzināšanās ari pamudinājusi mūsu zemstu statistiķus — kas devuši neizsakāmi vērtīgu materiālu Krievijas tautas saimniecības pētīšanai — pagājušā gadsimta 80. gados pāriet no zemnieku formālās grupēšanas pēc obščinām, pēc iedalītās zemes, pēc vīriešu dzimuma personu skaita, kāds bija pēc revizijas vai ir pašreiz, uz vienīgi zinātnisko grupējumu pēc sētu saimnieciskās turības. Atgādināsim, ka tajos laikos, kad interese par Krievijas ekonomisko pētīšanu bija sevišķi liela, pat tāds šajā jautājumā „partejisks" rakstnieks kā V. V. kgs no visas sirds apsveica „jauno vietējā statistiskā izdevuma tipu" (virsraksts V. V. kga rakstam žurnālā „Severnij Vestņik"41, 1885. g., 3. nr.) un teica: „nepieciešams skaitliskos datus pielāgot nevis tādam zemniecības visdažādāko ekonomisko grupu aglomerātam kā ciems vai obščina, bet pašām šīm grupām".

Mūsu obščinas pamatpazīme, kas tai piešķīrusi narodņiku acīs sevišķu nozīmi, ir zemes lietošanas vienlīdzība. Mēs atstāsim pavisam sāņus jautājumu par to, kā obščina panāk šo vienlīdzību, bet pievērsīsimies tieši ekonomiskiem faktiem, šās vienlīdzības rezultātiem. Visas iedalītās zemes sadalījums Eir. Krievijā, kā mēs iepriekš parādījām ar pre-ciziem datiem, ne tuvu nav vienlīdzīgs. Starp zemnieku grupām, starp dažādu sādžu zemniekiem, pat starp dažādu muižnieku zemniekiem („bijušiem") vienā sādžā sadalījumam nav nekā kopīga ar vienlīdzību. Tikai sīkajās obščinās pārdalīšanas aparats rada vienlīdzību šajās nelielajās slēgtajās savienībās. Bet aplūkosim zemstu statistikas datus attiecībā uz iedalītās zemes sadalījumu starp sētām. To darot, mums, protams, jāņem sētu grupējums nevis pēc ģ'imenes lieluma, nevis pēc strādājošo skaita, bet katrā ziņā pēc atsevišķo sētu saimnieciskās turības (sējumi, darba lopu skaits, govju daudzums u. Iml.), jo visa sīkās zemkopības kapitālistiskās evolūcijas būtība ir tā, ka rodas un pastiprinās mantas nevienlīdzība patriarehalajās savienībās, tālāk, ka vienkārša nevienlīdzība pārvēršas par kapitālistiskām attiecībām. Mēs tātad notušētu jaunās saimnieciskās evolūcijas visas īpatnības, ja mēs neuzstādītu par mērķi speciāli izpētīt atšķirības zemniecībā pēc saimnieciskās I к r ibas.

Aplūkosim vispirms kādu lipisku apriņķi (zemstu statistikas sētu pētījumi ar detalizētām kombinētām tabulām pieskaņoti atsevišķiem apriņķiem! un pēc tam dosim pamatojumus, kas liek attiecināt mūs interesējošos secinājumus uz visas Krievijas zemniecību. Materiālu ņemam no „Kapitālisma attīstības^14^1 II nodajas [14].

Permas guberņas Krasnoufimskas apriņķī, kurā ir vienīgi obščinas zemnieku saimniecības, iedalītā zeme sadalās šādi:

Mēs redzam, ka, pieaugot sētu saimnieciskai turībai, neapšaubāmi regulāri pieaug ģimenes lielums. Skaidrs, ka liels ģimenes locekļu skaits ir viens no zemnieka labklājības faktoriem. Tas nav apstrīdams. Jautājums ir tikai tāds, pie kādām sabiedriski ekonomiskām attiecībām noved šī labklājība šajā visas lautas saimniecības situācijā. Kas attiecas uz iedalīto zemi, tad mēs redzam tās sadalījuma nevienmērību, kaut arī ne pārāk ievērojamu. Jo turīgāka ir zemnieka sēta — jo vairāk iedalītās zemes iznāk uz 1 iedzīvotāju. Zemākajā grupā mazāk par 3 des. iedalītās zemes uz 1 vīr. vai siev. dzim. personu; turpmākās grupās ap 3 deseli-nām — trīs des. — ap 4 — četras — un beidzot pēdējā, augstākajā grupā vairāk par 5 des. iedalītās zemes uz 1 vīr. vai siev. dzim. personu. Tātad liels ģimenes locekļu skaits un vislielākā nodrošinātība ar iedalīto zemi ir zemnieku nelielu mazākumu turības pamats. Jo divas augstākās grupas aptver tikai vienu desmito daļu no sētu kopskaita. Lūk, procentuālie samēri starp sētu skaitu, iedzīvotāju daudzumu un iedalītās zemes sadalījumu:

No šiem skaitļiem skaidri redzams, ka iedalītās zemes proporcionalitāte te ir un ka obščinas vienlīdzības rezultātu mēs ņemam vērā. Iedzīvotāju procentuālās daļas pēc grupām un iedalītās zemes daļas pēc grupām ir diezgan tuvas viena otrai. Bet arī te jau sāk izpausties atsevišķo sētu saimnieciskās turības ietekme: zemākajām grupām zemes daļa mazāka par iedzīvotāju daļu, augstākajām grupām — lielāka. Un tā nav vienreizēja parādība, tā neatliecas uz vienu apriņķi vien, bet ir kopīga visai Krievijai. Iepriekš minētajā darbā esmu sakopojis viendabīgus datus par 21 apriņķi visdažādāko Krievijas apvidu 7 guberņās. Šie dati, kas aptver pusmiljona zemnieku sētu, visur rāda vienādus samērus. 20% turīgo sētu — 26,1%—30,3% iedzīvotāju un 29,0%—36,7% iedalītās zemes. 50% trūcīgāko sētu — 36,6%—44,7% iedzīvotāju un 33,0%—37,7% iedalītās zemes. Iedalītās zemes sadalījuma proporcionalitāte ir visur, un tai pašā laikā visur izpaužas tas, ka obščina sveras uz zemnieku buržuāzijas pusi; novirzīšanās no proporcionalitātes visur notiek par labu augstākajām zemniecības grupām.

Tādējādi būtu liela kļūda domāt, ka, pētījot zemniecības grupēšanos pēc saimnieciskās turības, mēs ignorējam obščinas „nolīdzinošo" ietekmi. Gluži otrādi, ar prccizu datu palīdzību mēs tieši noskaidrojam šās vienlīdzības palieso saimniecisko nozīmi. Mēs tieši parādām, ciktāl sniedzas šī vienlīdzība, pie kā galu galā noved visa pārdalījumu sistēma. Lai arī šī sistēma dod vislabāko dažādas kvalitātes zemes un dažādi izmantojamās zemes sadalījumu, bet neapstrīdams ir lakts, ka turīgo zemniecības grupu pārsvars pār trūcīgākajām izpaužas ari iedalītās zemes sadalījumā.

Citas, neiedalītās zemes sadalījums, kā mēs tūlīt redzēsim, ir neizmērojami vairāk nevienmērīgs.

Ir zināms, kāda nozīme zemnieka saimniecībā ir nomāšanai. Zemes trūkums rada uz šā pamata neparasti dažādas verdzisko attiecību formas. Ik uz soļa, kā mēs jau iepriekš esam teikuši, tas, ka zemnieki nomā zemi, pēc lietas būtības ir muižnieku saimniecības atstrādāšanas sistēma, — ir dzimlbūtniecisks paņēmiens, ar kuru kungam iegūt darba rokas. Tādējādi mūsu zemnieku nomāšanas dzimtbūtnie-ciskā nozīme nav apšaubāma. Bet, ja nu mums ir darīšana ar zināmas zemes kapitālistisko evolūciju, tad mums speciāli jāizpētī, kā izpaužas un vai izpaužas buržuāziskās attiecības zemnieku zemes nomāšanā. Šim nolūkam atkal tāpat nepieciešami dati par dažādām saimnieciskām zemniecības grupām, bet nevis par veselām obščinām un sādžām. Piem., „Zemstu statistikas kopsavilkumā" Kari-ševa kgm bija jāatzīst, ka naturālā nomāšana (t. i., nomāšana nevis par naudu, bet uz pusgrauda vai par atstrādā-šanu) parasti visur ir dārgāka nekā nomāšana naudā un pie tam ievērojami dārgāka, dažreiz divkārt; tālāk, ka naturālā nomāšana visstiprāk attīstīta zemniecības trūcīgākās grupās. Cik necik turīgi zemnieki cenšas ņemt zemi uz nomu par naudu. „Nomātājs izmanto vismazāko iespēju samaksāt nomas sumu naudā un tā palēlināt svešas zemes lietošanas izmaksu" (Kariševs cit. darbā, 265. lpp.) 42.

Tātad mūsu nomāšanas dzimlbūlnieciskās pazīmes ar visu savu smagumu gulstas uz trūcīgākajiem zemniekiem. Turīgie cenšas atbrīvoties no viduslaiku jūga, un tas viņiem izdodas tikai par tik, cik viņu rīcībā ir pieliekamas naudas sumas. īr nauda — vari nomāt zemi pret tūlītēju samaksu par parastām tirgus cenām. Nav naudas — ej vergot, maksā trīskārtīgu cenu par zemi vai nu pusgrauda veidā, vai atstrādāšanas veidā. Iepriekš mēs redzējām, cik reizes atstrādāšanas cenas par darbu ir zemākas par brīva līguma cenām. Bet, ja dažādas turības zemniekiem nomāšanas nosacījumi ir dažādi, tad skaidrs, ka mēs nevaram aprobežoties (kā to vienmēr dara Kariševs) ar zemnieku sagru-pēšanu pēc iedalītās zemes, jo tāds grupējums mākslīgi savieno sētas, kurām dažāda turība, sajauc lauku proletariātu ar zemnieku buržuāziju.

Ilustrēšanai apskatīsim datus par Saratovas guberņas Kamišinas apriņķi, kurā gandrīz viscaur ir tikai obščinas vien (no 2 455 šās guberņas obščinām 2 436 zeme pieder obščinām). Lūk, kādas te ir attiecības starp dažādām sētu grupām zemes nomāšanas ziņā:

Iedalītās zemes sadalījums mums jau zināms: aprēķinot uz vienu iedzīvotāju, turīgās sētas ir labāk apgādātas ar zemi nekā trūcīgās. Izrādās, ka nomāšanas sadalījums ir desmitiem reižu nevienmērīgāks. Augstākajā grupā ir trīs reizes vairāk iedalītās zemes nekā zemākajā (16,1 pret 5,4). liet nomātās zemes augstākajā grupā ir piecdesmit reižu vairāk nekā zemākajā (16,6 pret 0,3). Nomāšana tātad neizlīdzina atšķirību starp zemniekiem saimnieciskās turības ziņā, bet gan desmitiem reižu to pastiprina, saasina. Pretējs secinājums, kas ne vienreiz vien sastopams pie ekonomistiem narodņikiem (V. V., Nik.—onsis, Maress, Kariševs, Vichļajevs u. c.), pamatojas uz šādu kjūdu. Parasti ņem zemnieku grupējumu pēc iedalītās zemes un rāda, ka tie, kam maz iedalītās zemes, nomā vairāk nekā lie, kuriem daudz iedalītās zemes. Pie tā arī apstājas, nenorādot, ka zemi nomā lielāko tiesu to obščinu turīgākās sētas, kurām maz iedalītās zemes, un ka tāpēc obščinu šķietamā vienlīdzība tikai aizsedz vislielāko sadalījuma nevienmērību pašā obščinā. Kariševs, piem., pats atzīst, ka „lielas zemes platības nomā a) ar zemi mazāk nodrošinātās kategorijas, bet b) tās grupas šais kategorijās, kas vislabāk nodrošinātas^11 (norād. darba 139. lpp.), bet tomēr sistemātiski neizpētī nomāšanas sadalīšanos pa grupām.

Lai ši ekonomistu narodņiku kļūda būtu skaidrāka, minēsim vienu Maresa kga piemēru (grāmatā „Ražu un labības cenu ietekme^1*, I sēj., 34. lpp.). No datiem par Melito-poles apriņķi viņš secina „apmēram vienmērīgu nomātās zemes sadalīšanos uz katru personu^11. Kas te par lietu? Izrādās, ka, sadalot sētas pēc vīr. dzimuma strādnieku skaita, iznāk, ka sētas, kurās strādnieku nav, nomā „vidēji^11 pa 1,6 des. uz 1 nomātāju sētu, sētas ar 1 strādnieku — pa 4,4 des., ar diviem — pa 8,3 des., ar trīs — pa 14,0 des. Lūk, tā jau ir tā lieta, ka šie „vidējie^11 apvieno sētas, kam pavisam dažāda saimnieciskā turība, ka, piem., starp sētām, kurām ir strādnieks, ir sētas, kas nomā pa 4 des. un apsēj 5—10 des., turot 2—3 darba lopus, un ir sētas, kas nomā pa 38 des., apsēj vairāk par 50 des., turot 4 un vairāk darba lopus. Tādējādi Maresa kga secinātā vienlīdzība ir fiktīva. Īstenībā Melitopoles apriņķī 20% bagātāko sētu, lai gan tās visvairāk nodrošinātas gan ar iedalīto, gan ar pirkto zemi, koncentrē savās rokās 66,3%, t. i., divas trešdaļas no visas nomātās zemes, atstājot tikai 5,6% no tās pusei trūcīgāko sētu.

Tālāk. Ja, no vienas puses, mēs redzam, ka nomā vienu desetinu vai pat tās daļu tādas sētas, kam nav zirga vai ir tikai viens zirgs, bet, no otras puses, 7—16 desetinu nomā sētas, kam ir četri un vairāk zirgi, tad skaidrs, ka šeit kvantitāte pāriet kvalitātē. Pirmā nomāšana ir nomāšana trūkuma dēļ, verdziska nomāšana. „Nomātājs^11, kas atrodas šādos apstākļos, nevar nepārvērsties par ekspluatācijas rīku ar atstrādāšanu, ziemas nolīgumiem darbā, naudas aizdošanu u. tml. Turpretim sēta, kam ir 12—16 dese-linu iedalītās zemes un kas turklāt vēl nomā pa 7—16 deselinām, acīm redzams, nomā zemi nevis trūkuma dēļ, bet bagātības dēļ, nevis „iztikas^11 dēļ, bet lai vairotu bagātību, lai „iedzīvotos naudā^11. Šeit mēs skaidri redzam, ka nomāšana pārvēršas par kapitālistisku fermeru saimniecību, ka zemkopībā sāk rasties uzņēmēji. Šādas sētas, kā turpmāk redzēsim, neiztiek bez zemkopības strādnieku pieņemšanas.

Tagad jājautā, ciktāl tā ir vispārēja parādība — šī acīm redzamā uzņēmēju noma? Mēs turpmāk norādīsim, ka dažādos tirdznieciskās zemkopības rajonos uzņēmēju saimniecības augšana izpaužas dažādi. Bet tagad minēsim vēl dažus piemērus un izdarīsim vispārējus secinājumus par nomāšanu.

Taurijas guberņas Dņeprovskas apriņķī sētas, kas apsēj 25 un vairāk des., sastāda 18,2% no kopējā skaita. Iedalītās zemes tām ir pa 16—17 des. uz sētu, un nomā tās pa 17—44 desetinām. Samaras gub. Novouzenskas apriņķī sētas, kam ir 5 un vairāk darba lopu, sastāda 24,7% no kopējā skaita. Tās apsēj pa 25—53—149 des. uz sētu, nomājot pa 14—54—304 des. neiedalītas zemes uz sētu (pirmais skaitlis attiecas uz grupu ar 5—10 darba lopiem, 17,1% sētu; otrais — ar 10—20 darba lopiem, 5,8% sētu; trešais — ar 20 un vairāk darba lopiem, 1,8% sētu). Iedalīto zemi tās nomā citās sabiedrībās pa 12—29—67 des. un savā sabiedrībā pa 9—21—74 des. Permas guberņas Krasnoufimskas apriņķī apstrādā pa 20 des. un vairāk 10,1% no visa sētu skaita. Tām ir pa 28—44 des. iedalītās zemes uz sētu, un tās nomā pa 14—40 des. aramzemes un 118—261 des. pļavu. Divos Orlas gub. apriņķos (Jeļecas un Trubčevskas) sētas ar 4 un vairāk zirgiem sastāda 7,2% no kopējā skaita. Tām ir pa 15,2 des. iedalītās zemes, ar pirkto zemi un nomāšanu tās palielina savu zemes platību līdz 28,4 des. Voroņe-žas gub. Zadonskas apriņķī attiecīgie skaitļi ir: 3,2% sētu pa 17,1 des. iedalītās zemes un pa 33,2 des. visas lietošanā esošās zemes. Ņižņij-Novgorodas guberņas trīs apriņķos (Kņagiņinas, Makarjevas un Vasiļas) ir 9,5% sētu ar 3 un vairāk zirgiem. Tām ir pa 13—16 des. iedalītās zemes uz sētu, bet visas lietošanā esošās zemes pa 21—34 des.

No tā redzams, ka tāda parādība, kur zemnieks kā uzņēmējs nomā zemi, zemniecībā nav vienreizēja un nav nejauša parādība, bet vispārēja un visur sastopama. Visur un visās vietās no obščinas nošķiras turīgās sētas, kuras vienmēr ir niecīgā mazākumā un kuras vienmēr organizē kapitālistisku zemkopību līdzīgi uzņēmējiem ar nomāšanas palīdzību. Tāpēc ar vispārējām frāzēm par nomāšanu i/likai un kapitālistisko nomāšanu neko nevar noskaidrot mfisu zemnieku saimniecības jautājumos: nepieciešams pētīt konkrētos datus par dzimtbūšanas pazīmju attīstību

0 15. sēj.

nomāšanā un par to, kā šai pašā nomāšanā izveidojas kapitālistiskas attiecības.

Iepriekš mēs minējām datus par to, kādu daļu iedzīvotāju un iedalītās zemes sakoncentrējuši 20% visturīgāko sētu. Tagad mēs varam piemetināt, ka tās koncentrē no 50,8% līdz 83,7% visas zemes, ko nomā zemniecība, atstājot 50% zemāko grupu sētām no 5% līdz 10% visas nomātās zemes. Secinājums te ir skaidrs: ja mums jautās, kāda nomāšana Krievijā ir pārsvarā, nomāšana iztikai vai uzņēmēju, nomāšana aiz trūkuma vai turīgo zemnieku nomāšana, dzimtbūtnieciska (atstrādāšanas, vergošanas) vai buržuāziskā nomāšana, tad atbilde var būt tikai viena. Pēc nomātāju sētu skaita neapšaubāmi nomātāju vairākums nomā aiz trūkuma. Liclum lielam zemnieku vairākumam nomāšana ir vergošana. Pēc nomātās zemes daudzuma neapšaubāmi ne mazāk par pusi no tās atrodas turīgās zemniecības, lauku buržuāzijas, rokās, kura organizē kapitālistisku zemkopību.

Datus par nomātās zemes cenām parasti min tikai ,,vidēji“ attiecībā uz visiem nomātājiem un visu zemi. Kādā mērā šie vidējie skaitļi apslēpj zemnieku neizmērojamo trūkumu un apspiestību, redzams no zemstu statistiskiem datiem par Taurijas guberņas Dņcprovskas apriņķi, kur laimīga izņēmuma veidā ir minētas nomas maksas dažādās zemniecības grupās:

Tādējādi nomas „vidējā" maksa — 4 rbļ. 23 кар. par deselinu — tieši sagroza īstenību, apdzēšot tās pretrunas, kas ir pali lielas būtība. Trūcīgie ir spiesti nomāt zemi par maksu, kas tos galīgi izputina un kas ir trīskārt lielāka par vidējo. Bagātnieki izdevīgi pērk zemi „vairumā" un, pro-

lams, ja gadās, nodod to tālāk trūcīgajam kaimiņam ar 275% lielu peļņu. Nomāšana ir dažāda. Ir dzimtbūlnieciska vergošana, ir Īrijas tipa nomāšana, un ir tirgošanās ar zemi, kapitālistisku fermeru saimniecība.

Tāda parādība kā tas, ka zemnieki iznomā iedalīto zemi, vēl uzskatāmāk parāda kapitālistiskās attiecības obščinā, trūcīgo izputēšanu un mazākuma bagātības pieaugšanu uz masu rēķina, kuras izput. Zemes nomāšana un izdošana, tas ir tāda veida parādības, kuras nekādi nav saistītas ar obščinu un tās vienlīdzību. Kāda nozīme realajā dzīvē būs šai iedalītās zemes vienlīdzīgajai sadalīšanai, ja trūcīgie ir spiesti viņiem vienlīdzīgi iedoto zemi izdot bagātniekiem?

I In kādu vēl uzskatāmāku ,,obščinisko“ uzskatu atspēkojumu varētu iedomāties nekā šo faktu, ka dzīve apiet iedalītās zemes oficiālo reviziju, kroņa vienlīdzību? Lai kāda būtu vienlīdzība, tās bezspēku augošā kapitālisma priekšā acīm redzami pierāda lakts, ka trūcīgie iedalīto zemi izdod un bagātnieki nomāšanu koncentrē.

Cik plaši izplatīta šī iedalītās zemes izdošanas parādība? Pēc tiem tagad jau novecojušiem pagājušā gadsimta KO. gadu zemstu statistiskiem pētījumiem, ar kuriem mēs pagaidām esam spiesti aprobežoties, sētu skaits, kuras izdod zemi, un izdodamās iedalītās zemes procents liekas nelieli. Piem., Taurijas guberņas Dņeprovskas apriņķī iedalīto zemi izdod 25,7% mājsaimnieku; izdodamās iedalītās zemes procents — 14,9%. Samaras guberņas Novouzenskas apriņķī zemi izdod 12% sētu. Saratovas gub. Kamišinas apriņķī izdodamās zemes procents — 16%. Permas gub. Krasnoufimskas apriņķī iedalīto aramzemi izdod 8V2 tūkstoši saimnieku no 23</2, t. i-, vairāk par trešdaļu. Izdod 5OV2 tūkst. des. iedalītās zemes no 410 tūkst., I. i., ap 12%. Voroņcžas gub. Zadonskas apriņķī izdod 6V2 tūkst. des. iedalītās zemes no 1 Зо'/а tūkst., t. i., mazāk par 5%. Ņižņij-Novgorodas gub. trīs apriņķos 19 tūkst. des. no 433 tūkst.,

I. i., arī mazāk par 5%. Bet visi šie skaitļi tikai liekas nenozīmīgi, jo šādas procentuālās attiecības ietver sevī neizteiktu pieņēmumu, it kā zemi izdod vairāk vai mazāk vienmērīgi \ isu grupu saimnieki. Bet šāds pieņēmums ir tieši pretējs īstenībai. Daudz svarīgāks nekā absolūtie nomāšanas un izdošanas skaitļi, nekā izdodamās zemes vai zemes izdevēju

saimnieku vidējie procenti ir tas fakts, ka zemi lielāko tiesu izdod trūcīgie, bet vislielāko zemes daudzumu nomā turīgie. Šajā ziņā zemstu statistisko pētījumu dati neatstāj itin nekādu šaubu. Uz 20% visturīgāko sētu iznāk no 0,3% līdz 12,5% visas izdodamās zemes. Turpretim uz 50% zemāko grupu sētu no izdodamās zemes kopplatības iznāk no 63,3% līdz 98,0%. Un nomā šo zemi, ko izdod trūcīgie, protams, tie paši turīgie zemnieki. Šeit atkal nu ir skaidrs, ka dažādās zemniecības grupās zemes izdošanai ir dažāda nozīme: trūcīgie izdod aiz trūkuma, viņiem nav iespējas apstrādāt zemi, nav sēklas, lopu, inventārā, viņiem vajadzīga nauda, kaut vai mirsti. Bagātie izdod maz, vai nu apmainot saimniecības interesēs vienu zemes gabalu pret citu, vai arī tieši tirgojoties ar zemi.

Te būs konkrēti dati par Taurijas guberņas Dņeprovskas apriņķi:

Vai tad no šiem datiem nav skaidrs, ka šeit zemes pamešana un proletarizēšanās milzīgos apmēros savienojas ar zemes tirdzniecību, ko piekopj niecīga bagātnieku saujiņa? Vai tad nav raksturīgi, ka izdodamās iedalītās zemes procents aug tieši pie tiem lielu platību apsējējiem, kam ir pa 17 des. iedalītās zemes uz sētu, pa 30,0 des. pirktās un pa 44,0 des. nomātās zemes? Visā visumā visa trūcīgā grupa Dņeprovskas apriņķī, t. i., 40% sētu, kam ir 56 tūkst. des. iedalītās zemes, nomā 8 tūkst., bet izdod 21'/г tūkst. des. Turpretī turīgā grupa, kurā ir 18,4% sētu ar 62 tūkst. des. iedalītās zemes, izdod 3 tūkst. des. iedalītās zemes, bet nomā 82 tūkst. des. Taurijas gub. trīs apriņķos šī turīgā grupa nomā 150 tūkst. des. iedalītās zemes, t. i., trīs piektdaļas

no visas izdodamās iedalītās zemes! Samaras gub. Novo-uzenskas apriņķī 47% sētu, kurām nav zirgu, un 13% vienzirga sētu izdod iedalīto zemi, bet 10 un vairāk darba lopu īpašnieki, t. i., pavisam 7,6% no sētu kopskaita, nomā iedalīto zemi pa 20—30—60—70 desetīnām.

Attiecībā uz pirkto zemi mums būs jāsaka gandrīz tas pāls, kas attiecībā uz nomāšanu. Starpība šeit tā, ka nomāšanā ir dzimtbūšanas pazīmes, ka noma zināmos apstākļos mēdz būt atstrādāšanas un vergošanas noma, t. i., paņēmiens, lai piesaistītu muižnieka saimniecībai darba rokas no kaimiņu zemniekiem, kas kļuvuši nabagi. Turpretī zemes pirkšana privātīpašumā, kuru izdara iedalītās zemes zemnieki, ir tīri buržuāziskā parādība. Rietumos kalpus un dienas strādniekus dažreiz piesaista zemei, pārdodot viņiem sīkus zemes gabalus. Pie mums Krievijā analoģiska operācijā jau sen izdarīta kā kroņa pasākums 1861. gada ,,lielās reformas" veidā, un tagad zemnieku zemes pirkumos izpaužas vienīgi tikai tas, ka no obščinas nošķiras lauku buržuāzijas pārstāvji. Par to, kā pēc 1861. gada ullīstījās zemnieku uzsāktā zemes pirkšana, mēs jau pateicām iepriekš, apskalot datus par zemes īpašumiem. Bet šeit jānorāda uz milzīgo pirktās zemes koncentrēšanos mazākuma rokās. 20% turīgo sētu koncentrē sev no 59,7% līdz 99% pirktās zemes; 50% trūcīgāko sētu — no 0,4% līdz 15,4% no visas zemnieku pirktās zemes daudzuma. Tāpēc mēs droši varam apgalvot, ka no 7% milj. desetinu zemes, ko zemnieki ieguvuši personīgā īpašumā no 1877. līdz

1905. gadam (sk. iepriekš), no % līdz % atrodas turīgo sētu niecīgā mazākuma rokās. Tas pats attiecas, protams, uz zemes pirkumiem, ko izdara zemnieku biedrības un sabiedrības. 1877. gadā zemnieku biedrībām piederēja 765 tūkst. des. pirktās zemes, bet 1905. g. jau 3,7 milj. des., liet 1905. gadā zemnieku sabiedrībām privātīpašumā bija 7,6 milj. des. zemes. Maldīgi būtu domāt, ka zeme, ko pērk vai nomā biedrības, sadalās citādi, nekā pērkot vai nomājot individuāli. Fakti liecina pretējo. Piem., par Taurijas guberņas trim kontinenta apriņķiem tika savākti dali, kā sadalās zeme, ko zemnieku biedrības nomā no valsts, pie kam izrādījās, ka 76% nomātās zemes atrodas turīgās grupas rokās (ap 20% sētu), bet 40% trūcīgāko sētām ir tikai 4% no visas nomātās zemes. Zemnieki sadala nomājamo vai pērkamo zemi ne citādi kā ,,pēc naudas^1*.

IV

Iepriekš minēto datu kopsuma par iedalīto, nomāto, pirkto un izdodamo zemnieku zemi noved pie secinājuma, ka zemniecības patiesā zemes lietošana ar katru dienu arvien mazāk un mazāk atbilst zemniecības oficiālajai kroņa, iedalītās zemes turēšanai. Protams, ja ņem kopējus skaitļus vai „vidējos** lielumus, tad iedalītās zemes izdošanu aizsegs nomāšana, pārējā nomātā platība un pirktā zeme sadalīsies starp visu sētu daudzumu it kā vienlīdzīgi, un radīsies iespaids, ka paliesā zemes lietošana ne visai ievērojami atšķiras no kroņa, t. i., iedalītās, zemes lietošanas. Bet šāds iespaids būs fikcija, jo zemnieku paliesā zemes lietošana visvairāk novirzās no iedalītās zemes sākotnējās vienlīdzības tieši pulējās grupās, tā ka, lietojot „vidējos** skaitļus, nenovēršami liek sagrozīta būtība.

Patiesībā izrādās, ka visa zemnieku zemes lietošana zemākajās grupās relativi, — bet dažreiz arī absolūti, — ir mazāka, salīdzinot ar iedalīto zemes īpašumu (zemes izdošana; niecīga daļa no nomātās zemes); turpretī augstākajās grupās izrādās, ka visas lietotās zemes platība vienmēr gan relativi, gan absolūti ir lielāka, salīdzinot ar iedalītās zemes īpašumu, tāpēc ka notiek pirktās un nomātās zemes koncentrācijā. 50% trūcīgāko grupu sētu rokās, kā mēs redzējām, ir no 33 līdz 37% iedalītās zemes; bet no visas lietotās zemes tām ir tikai 18,6%—31,9%. Izrādās, ka dažos gadījumos samazināšanās ir gandrīz divkārtīga; piem., Pcrmas guberņas Krasnoufimskas apriņķī tām ir 37,4% iedalītās zemes un 19,2% visas lietotās zemes. 20% turīgo sētām ir 29—36% iedalītās zemes, bet no visas lietotās zemes — 34—49%. Te būs daži konkrēti dati, lai ilustrētu šīs attiecības. Taurijas guberņas Dņeprovskas apriņķī 40% trūcīgāko sētām ir 56 tūkst. des. iedalītās zemes; bet visas lietotās zemes viņiem ir 45 tūkst, des., t. i., par 11 tūkst. des. mazāk. Turīgajai grupai (18% sētu) ir 62 tūkst. des. iedalītās zemes; bet vasas lietotās zemes viņai ir 167 tūkst, des., t. i., par 105 tūkst. des. vairāk. Lūk, dati par trim Ņižņij-Nov-gorodas guberņas apriņķiem:

Arī šeit viszemākajā grupā nomāšanas un izdošanas rezultātā lietotās zemes platība ir absolūti samazinājusies. Bet šī zemākā grupa, t. i., bezzirdznieki, aptver veselus 30% sētu. Gandrīz trešdaļa sētu no nomāšanas un izdošanas zaudē absolūti. Vienzirdznieki (37% sētu) ir palielinājuši savas lietotās zemes platību, bet ārkārtīgi nenozīmīgi, mazākā proporcijā nekā vidēji ir palielinājusies zemnieku lietotās zemes platība (no 8,3 des. līdz 10,3 des.). Tāpēc šās grupas daļa kopējā zemes lietošanā ir samazinājusies: visos trijos apriņķos tai bija 36,6% iedalītās zemes, bet palika 34,1% no visas lietotās zemes platības. Turpretim niecīgais augstāko grupu mazākums palielinājis savu lietotās zemes platību daudz vairāk par vidējo. Sētas ar trim zirgiem (7,3% sētu) palielinājušas savu zemes īpašumu pusotras reizes: no 13 des. līdz 21 des. Sētas ar vēl vairāk • zirgiem (2,3% sētu) — vairāk nekā divkārt, no 16 des. līdz 35 des.

Mēs tātad redzam vispārēju parādību, ka iedalītās zemes nozīme zemnieku saimniecībās samazinās. Šī samazināšanās abos sādžas polos noliek dažādā veidā. Pie trūcīgajiem iedalītās zemes nozīme slid uz leju, jo augošais trūkums un izputēšana spiež izdot iedalīto zemi, pamest zemi, samazināt zemes saimniecību, jo nav lopu, inventārā, sēklu, naudas līdzekļu, un pāriet vai nu uz kādu algotu darbiņu, vai... debesu valstībā. Zemniecības zemākās grupas izmirst, — bads, skorbuts, lifs dara savu darbu. Zemniecības augstākajās grupās iedalītās zemes nozīme slīd uz leju, jo saimniecība, kas plešas plašumā, ir spiesta iet tālu pāri šas zemes robežām, saimniecība ir spiesta veidoties uz jauna zemes īpašuma, nevis uz klaušu, bet uz brīva, nevis и/ sensenā dzimtu īpašuma, bet uz tirgū pērkamā: pirkšana un nomāšana. Jo bagātāka zemniecība ar zemi, jo vājākas ir dzimtbūšanas pēdas, jo straujāka saimniecības attīstība, toties spēcīgāka ir šī atbrīvošanās no iedalītās zemes, visas zemes iesaistīšana tirdznieciskā apgrozībā, komerciālās zemkopības izveidošanās uz nomātās zemes. Piemērs — Jaunkrievija. Mēs nupat redzējām, ka turīgā zemniecība tur saimnieko vairāk uz pirktās un nomātās zemes nekā uz iedalītās. Tas šķiet paradokss, bet tas ir fakts: Krievijas apvidū, kur visvairāk zemes, turīgā zemniecība, kas vislabāk apgādāta ar iedalīto zemi (16—17 des. iedalītās zemes uz sētu), zemes saimniecības smaguma centru pārnes no iedalītās zemes uz neiedalīto zemi!

Tam faktam, ka iedalītās zemes loma abos ātri progresējošos zemniecības polos samazinās, ir, starp citu, milzīga nozīme, lai novērtētu tā agrarā apvērsuma nosacījumus, kuru XIX gadsimts atstājis mantojumā XX un kurš izraisījis šķiru cīņu mūsu revolūcijā. Šis fakts uzskatāmi parāda, ka vecās zemturības, tiklab muižnieku, kā arī zemnieku, salaušana ir kļuvusi par kategorisku ekonomisku nepieciešamību. Šī salaušana ir absolūti nenovēršama, un nekādi spēki zemes virsū to neaizkavēs. Cīņa notiek par šās salaušanas formu, par tās veidiem: vai nu stolipiniski, saglabājot muižnieku zemes īpašumu un ļaujot kulakiem aplaupīt obščinu, vai zemnieciski, iznīcinot muižnieku zemes īpašumu un izjaucot visus viduslaicīgos žogus uz zemes ar zemes nacionalizācijas palīdzību. Bet par to mēs sīkāk runāsim turpmāk. Turpretim šeit nepieciešams aizrādīt uz to svarīgo parādību, ka iedalītās zemes nozīmes mazināšanās noved pie ārkārtīgi nevienmērīgas nodokļu un klaušu sadalīšanās.

Ir zināms, ka krievu zemnieka nodokļi un klaušās ir saglabājuši ļoti dziļas viduslaiku pēdas. Mēs šeit nevaram ielaisties sīkumos, kas attiecas uz Krievijas financu vēsturi. Pietiek, ka aizrādām uz izpirkšanas maksu — šo tiešo viduslaiku obroka turpinājumu, uz šiem mesliem dzimtkungiem muižniekiem, kurus piedzen ar policejiskās valsts palīdzību. Pieliek, ka atgādinām muižnieku un zemnieku zemes aplikšanas nevienmērību, naturālās klaušas utt. Mēs norādīsim tikai uz nodokļu un klaušu kopējo lielumu pēc Voroņežas zemnieku budžetu statistikas^4'. Zemnieka

ģimenes vidējais bruto ienākums (pēc datiem par 66 tipiskiem budžetiem) ir noteikts 491 r. 44 k., bruto izdevums 443 r. Tīrais ienākums 48 r. 44 k. Bet nodokļu un klaušu suma, kas jāsedz „vidējai*1 sētai, ir 34 r. 35 кар. Tādējādi nodokļi un klaušas sastāda 70% no tīrā ienākuma. Protams, tie tikai pēc formas ir nodokļi, bet patiesībā — tā pali agrākā „klaušinieku kārtas“ dzimtbūtnieciskā ekspluatācija. Vidējas ģimenes tīrais naudas ienākums ir tikai 17 r. 83 кар., tātad „nodokļi**, kas jāmaksā krievu zemniekam, divkārt pārsniedz viņa tīro naudas ienākumu — tas ir pēc 1889., bet nevis 1849. gada datiem!

Bet vidējie skaitļi arī šeit aizsedz zemnieka trūcību un iztēlo zemniecības stāvokli daudzkārt labāku, nekā tas ir īstenībā. Dati par nodokļu un klaušu sadalīšanu starp dažādas saimnieciskās turības zemnieku grupām rāda, ka liezzirga un vienzirga zemniekiem (t. i., trim piektdaļām no visu zemnieku ģimeņu skaita Krievijā) nodokļi un klaušas daudzkārt pārsniedz ne tikai tīro ienākumu naudā, bet arī visu tīro ienākumu. Lūk, šie dati:

Bezzirga un vienzirga zemnieki maksā nodokļu veidā septīto un desmito daļu no visiem saviem bruto izdevumiem. Nez vai dzimtbūšanas obroki bija tik lieli: muižniekam bulu bijis neizdevīgi, ja zemnieku masas, kas viņam pieder kā īpašums, nenovēršami izputētu. Kas atliecas uz nodokļu nevienmērību, tad izrādās, ka tā ir milzīga: turīgie maksā trīskārt — divkārt mazāk, proporcionāli savam ienākumam. No kā atkarīga šī nevienmērība? No tā, ka nodokļu galveno masu zemnieki sadala pēc zemes platības. Nodokļu daļa un iedalītās zemes daļa zemniekam saplūst

vienā jēdzienā: „dvēsele". Un, ja mēs mūsu piemērā aprēķināsim nodokļu un klaušu sumu, kas iznāk dažādās grupās uz 1 deselinu iedalītās zemes, tad dabūsim šādus skaitļus: a) 2,6 rbļ.; b) 2,4; c) 2,5; d) 2,6; e) 2,9 un f) 3,7 rbļ. Izņemot pašu augstāko grupu, kur ir lieli rūpniecības uzņēmumi, ko apliek īpaši, mēs redzam apmēram vienmērīgu nodokļu sadalīšanu. Iedalītās zemes daļa arī šeit visā visumā atbilst nodokļu daļai. Sī parādība ir mūsu obščinas klaušinieciskā rakstura tieša palieka (un tiešs pierādījums). Pēc pašiem atstrādāšanas saimniecības nosacījumiem tas citādi nemaz nevar būt: muižnieki nebūtu varējuši nodrošināt sev pusgadsimtam pēc „atbrīvošanas" vergojošus strādniekus no kaimiņu zemnieku vidus, ja šie zemnieki nebūtu piesaistīti pie iedalītās zemes bada gabaliem, ja viņiem nevajadzētu maksāt par tiem trīskārtīgu cenu. Nav jāaizmirst, ka XIX gadsimta beigās Krievijā nepavisam nav reti gadījumi, kur zemniekam ir jāatpērkas no iedalītās zemes, jāmaksā „klāt" par atteikšanos no iedalītās zemes, t. i., jāpiemaksā kāda suma tam, kas pārņem uz sava vārda aizgājušā iedalīto zemi. Piem., Zbankova kgs, aprakstīdams Kostronias zemnieku sadzīvi grāmatā „Sievu pamale" (Kostroma, 1891. g.)40, saka, ka peļņā ejošie kostromiešu „saimnieki reti kad dabū par zemi zināmu nelielu daļu no nodokļiem, bet parasti šo zemi izdod tikai par to, ka ņēmēji ceļ ap zemi žogus, bet visus nodokļus maksā pats saimnieks". „Jaroslavas guberņas apskatā", kas iznācis 1896. gadā, sastopami daudzi tādi paši norādījumi uz to, ka peļņā ejošiem strādniekiem jāatpērkas no iedalītās zemes.

Protams, tīrās zemkopības guberņās šādu „zemes varu" mēs nesastapsim. Bet arī tajās citā veidā boz ierunām ir spēkā parādība, ka iedalītās zemes nozīme abos lauku polos krītas. Tas ir vispārējs fakts. Bet, ja nu tā, tad nodokļu sadalīšana pēc iedalītās zemes nenovēršami rada arvien lielāku un lielāku aplikšanas nevienmērību. Ekonomiskā attīstība no visām pusēm un pa visdažādākiem ceļiem ved pie tā, ka viduslaicīgās zemes turēšanas formas brūk, kārtu nožogojumi (iedalītā, muižnieku uti. zeme) liek nojaukti, jaunas saimniecības formas veidojas bez izšķirības no vienas un otras zemes piederības gabaliņiem. XIX gadsimts atstāj mantojumā XX gadsimtam absolūti saistošu uzdevumu — pabeigt šo zemes piederības viduslaicigo formu „iztīrīšanu^1*. Ciņa notiek par to, vai šo „iztīrīšanu" izdarīs zemes zemnieciskās nacionalizācijas veidā vai tādā veidā, ka kulaki paātrināti aplaupīs obščinu un ka muižnieku saimniecība pārvērtīsies par junkuru saimniecību.

Turpinot datu analizēšanu par zemnieku saimniecības mūsdienu iekārtu, pāriesim no jautājuma par zemi uz jautājumu par lopkopību. Arī te mums atkal jākonstatē kā vispārējs likums, ka lopu sadalījums starp zemnieku saimniecībām ir daudz nevienmērīgāks nekā iedalītās zemes sadalījums. Lūk, piemēram, Taurijas guberņas Dņeprovskas apriņķa zemnieku lopkopības apjoms:

Atšķirība starp galējām grupām pēc lopu daudzuma ir desmitkārt lielāka nekā pēc iedalītās zemes daudzuma. Arī pēc datiem par lopkopību izrādās, ka patiesie saimniecības apmēri ir ļoti maz līdzīgi tiem, ko parasti pieņem, kad aprobežojas ar vidējiem datiem un pieņēmumiem par iedalītās zemes visu noteicošo lomu. Lai mēs ņemtu kādus apriņķus ņemdami, visur un visās vietās izrādās, ka lopu sadalījums ir daudz nevienmērīgāks nekā iedalītās zemes sadalījums. 20°/o turīgo sētās, kam ir 29—36% iedalītās zemes, sakoncentrēti 37% līdz 57% no visa lopu daudzuma, kāds ir zemniecībai zināmā apriņķī vai apriņķu grupā. 50% zemāko grupu sētām paliek no 14% līdz 30% visa lopu daudzuma.

Bet šie dati vēl ne tuvu nenovērtē patieso atšķirību īsto dziļumu. Līdzās jautājumam par lopu daudzumu ne mazāk svarīga, bet reizēm pat svarīgāka nozīme ir jautājumam par to kvalitāti, l’ats par sevi saprotams, ka pusizputējušais zemnieks ar nabadzīgu saimniecību, kurš no visām pusēm iepīls parādjūgā, nav spējīgs iegādāties un turēt kaut cik labākas kvalitātes lopus. Cieš badu saimnieks (nelaime, ne saimnieks), cieš badu arī lopi, citādi nemaz nevar būt. Voroņežas guberņas budžetu dati ārkārtīgi uzskatāmi parāda, cik ļoti niecīga lopkopības saimniecība ir bezzirga un vienzirga zemniekiem, t. i., trīs piektdaļām no visa zemnieku saimniecību skaita Krievijā. Lai raksturotu zemnieku lopkopības saimniecību, dodam izvilkumu no šiem datiem:

Bezzirga zemnieku Eiropas Krievijā 1896.—1900. gadā bija 3V4 miljona sētu. Var iedomāties, kāda ir viņu zemkopības „saimniecība", ja par dzīvo un nedzīvo inventāru viņi izdod gadā astoņas kapeikas. Vienzirga zemnieku ir 3Va miljona sētu. Izdodot gadā piecus rubļus inventārā un lopu papildināšanai, viņi var tikai mūžīgi mocīties bezizejas trūkumā. Pat divzirgu zemnieku (2V2 rnilj. sētu) un trīszirgu (1 milj. sētu) izdevumi par dzīvo un nedzīvo inventāru ir tikai 9—10 rbļ. gadā. Tikai divās augstākajās grupās (visā Krievijā šādu zemnieku saimniecību ir 1 milj. no 11 milj. visu zemnieku saimniecību) izdevumi par dzīvo un nedzīvo inventāru kaut cik sāk atgādināt pareizu zemkopības saimniecību.

Pilnīgi dabiski, ka šādos apstākļos lopu kvalitāte nevar būt vienāda dažādo grupu saimniecībās. Viena darba zirga vērtība noteikta, piem., vienzirga zemniekam 27 rbļ., divzirgu zemniekam 37 rbļ., trīszirgu — 61 rbļ., četrzirgu — ā2 rbļ. un daudzzirgu zemniekam 69 rbļ. Starpība starp galējām grupām ir lielāka par 100°/o. Un šī parādība ir kopēja visām kapitālistiskām zemēm, kur ir sīkas un lielas saimniecības. Savā grāmatā „Agrārais jautājums" (I daļa, S.-Pēterburgā, 1908.) [15] es parādīju, ka Drekslera pētījumi Vācijas zemkopības un lopkopības sfērā ir devuši gluži tādu pašu rezultātu. Vidēja lopa vidējais svars lielās muižās bijis 619 kilogramu (1884. g., cit. darbs, 259. lpp.), zemnieku saimniecībās, kam ir 25 un vairāk hektāri, — 427 kg, saimniecības ar 7^1/г—25 ha — 382; ar 2V2—7^1/г ha — 352 un beidzot saimniecībās, kam ir līdz 2V2 hektāriem, — 301 kilograms.

No lopu daudzuma un labuma atkarīga arī zemes kopšana, it īpaši tās mēslošana. Mēs jau iepriekš parādījām, ka visi statistiskie dati pa visu Krieviju liecina, ka muižnieku zemi, salīdzinot ar zemnieku zemi, mēslo labāk. Tagad mēs redzam, ka šāds iedalījums, kas bija pareizs un pieļaujams dzimtbūšanas laikos, ir novecojis. Izrādās, ka starp dažādām zemnieku saimniecībām ir dziļš bezdibenis, un visi pētījumi, aprēķini, slēdzieni, teorijas, kas pamatojas uz priekšstatiem par „vidējo" zemnieku saimniecību, noved pie absolūti nepareiziem secinājumiem šajā jautājumā. Zemstu statistika, diemžēl, ārkārtīgi reti pētī dažādās sētu grupas, aprobežodamās ar datiem par obščinām. Bet, lūk, Fermas guberņā (Krasnoufimskas apriņķī), sētas pētījot, izņēmuma veidā ir savākti precizi dati par zemes mēslošanu dažādās zemnieku sētās:

8eit mes jau redzam dazadus saimniecību agrikuituras tipus atkarībā no saimniecības apjoma. Arī kādā citā apvidū pētnieki, kas pievērsuši uzmanību šim jautājumam,

nonākuši pie analoģiskiem secinājumiem. Orlas statistiķi ziņo, ka turīgiem zemniekiem no viena liellopa uzkrājas mēslu gandrīz divreiz vairāk nekā trūcīgajiem. Ja sēlā ir 7,4 lopi, tad šāds uzkrājums ir 391 puds, bet, ja sētā 2,8 lopi — 208 pudi. Par „normālu" uzskata 400 pudu lielu uzkrājumu, tātad normu sasniedz tikai nelielais turīgo zemnieku mazākums. Trūcīgie ir spiesti lietot salmus un mēslus kā kurināmo, dažreiz pat pārdot mēslus utt.

Sakarā ar to jāapskata jautājums par bezzirdznieku skaita augšanu zemniecībā. 1888.—1891. gadā Eir. Krievijas 48 guberņās bija 2,8 miljoni bezzirga sētu no 10,1 milj. lielā kopskaita, t. i., 27,3%. Apmēram pēc 9—10 gadiem, 1896.—1900. g., no 11,1 milj. sētu bezzirga sētu bija 3,2 milj,, t. i., 29,2%. Zemniecības ekspropriācijās augšana tātad nav apšaubāma. Bet, ja šo procesu aplūkojam no agronomiskā viedokļa, tad dabūjam secinājumu, kas pirmā acu uzmetienā liekas paradoksāls. Šo secinājumu ir izdarījis pazīstamais narodņiku rakstnieks V. V. kgs jau 1884. gadā (žurnālā „Vestņik Jevropi"40, 1884. g., 7. nr.), salīdzinādams aramzemes desetinu skaitu, kas iznāk uz 1 zirgu mūsu zemnieka saimniecībā un „normālā" trīslauku saimniecībā — normālā no agronomijas viedokļa. Izrādījās, ka zemnieki tur pārāk daudz zirgu: viņiem iznāk tikai 5—8 des. aramzemes uz zirgu agronomijas prasīto 7—10 des. vietā. „Tātad, — secināja V. V. kgs, — uz to, ka šā Krievijas apgabala (centrālās melnzemes joslas) iedzīvotāju daļa paliek bez zirga, jāskatās līdz zināmam mēram kā uz normālā samēra atjaunošanu starp darba lopu daudzumu un platību, kas jāapstrādā“. Patiesībā paradokss izskaidrojams ar to, ka līdztekus palikšanai bez zirga notiek zemes koncentrēšanās turīgo sētu rokās, kurām iznāk „normals" samērs starp zirgu skaitu un „apstrādājamo platību". Šo „normālo" samēru nevis „atjauno" (jo tā nekad nav bijis mūsu zemnieku saimniecībā), bet sasniedz tikai zemniecības buržuāzijā. Bet „nenormalības" būtība ir tā, ka ražošanas līdzekļi sīkajā zemnieku saimniecībā liek sadrumstaloti: to zemes daudzumu, ko miljons vienzirga zemnieku apstrādā ar miljona zirgu palīdzību, turīgie zemnieki apstrādā labāk un rūpīgāk ar V2 vai % miljona zirgu palīdzību.

Attiecībā uz nedzīvo inventāru zemnieku saimniecībā

1)5

jāizšķir parastais zemnieku inventārs un uzlabotie zemkopības darba rīki. Pirmā sadalījums visā visumā atbilst darba lopu sadalījumam; šāda veida datos mēs neatradīsim nekā jauna zemnieku saimniecības raksturošanai. Bet uzlabotie darba rīki, kas maksā daudz dārgāk un atmaksājas tikai lielākā saimniecībā, tiek ieviesti vienīgi saimniecībās, kuras sekmīgi atlīstās, un to koncentrācijā ir nesalīdzināmi stiprāka. Dati par šo koncentrāciju ir ārkārtīgi svarīgi tāpēc, ka tie ir vienīgie dati, kas ļauj precizi spriest, uz kuru pusi, kādos sabiedriskos apstākļos notiek zemnieku saimniecības progress. Nav šaubu, ka kopš 1861. gada šajā virzienā ir sperts solis uz priekšu, bet ļoti bieži apstrīd vai apšauba šā progresa kapitālistisko raksturu ne tikai muižnieku, bet arī zemnieku saimniecībā.

Te būs zemstu statistikas dati par uzlaboto darba rīku sadalīiumu staro zemniekiem:

Šajā apvidū uzlabotie darba rīki izplatīti starp zemniekiem samērā vāji. Kopējais sētu procents, kurām lādi ir, pavisam niecīgs. Bet zemākās grupas gandrīz nemaz nelieto šādus darba rīkus, turpretī augstākajās tie ieviešas lietošanā sistemātiski. Samaras guberņas Novouzenskas apriņķī likai 13% saimniekiem ir uzlabotie darba rīki, pie kam šis procents pieaug līdz 40% grupā ar 5—20 darba lopiem un līdz 62% grupā ar 20 un vairāk darba lopiem. Fermas gub. Krasnoufimskas apriņķī (trīs apriņķa rajoni) uz 100 saimniecībām iznāk 10 uzlaboto darba riku; tas ir kopējais vidējais; uz 100 saimniecībām, kas apstrādā 20—50 des., iznāk 50 darba rīku, bet uz 100 saimniecībām, kas apstrādā 50 des., pat 180 darba rīku. Ja ņemsim tās procentuālās aniecības, ko mēs ņēmām iepriekš, lai salīdzinātu datus

par dažādiem apriņķiem, lad izrādīsies, ka 20°/o turīgo sētām ir 70% līdz 86% no visa uzlaboto darba rīku skaita, un 50% trūcīgo sētām paliek no 1,3% līdz 3,6%. Tātad nav nekādu šaubu, ka uzlaboto darba rīku izplatīšanās progress zemniecībā (par šo progresu, starp cilu, runā Kaufmaņakgs iepriekš citētajā 1907. gada darbā) ir turīgās zemniecības progress. Trīs piektdaļas no visa zemnieku sētu skaita, bez-zirga un vienzirga, gandrīz nemaz nespēj izlietot šos uzlabojumus.

V

Aplūkojot zemnieku saimniecību, mēs līdz šim ņēmām zemniekus lielāko tiesu kā saimniekus, norādot tai pašā laikā, ka zemākās grupas pastāvīgi tiek izstumtas no saimnieku skaita. Izstumtas uz kurieni? Acīm redzams, proletariāta rindās. Mums tagad sīki jāapskata, kā tieši notiek šī proletariāta, it sevišķi lauku proletariāta, rašanās un kā veidojas darba spēka tirgus zemkopībā. Ja atstrādā-šanas saimniecībai tipiskas šķiriskās figūras ir muižnieks dzimtkungs un vergotājs zemnieks, kam iedalīta zeme, tad kapitālistiskajai saimniecībai tipiski ir darba devējs fermeris un darba ņēmējs kalps vai dienas strādnieks. Muižnieka un turīgā zemnieka pārvēršanos par darba devēju mēs parādījām. Tagad paraudzīsimies, kā zemnieks pārvēršas par darba ņēmēju.

Vai turīgie zemnieki lielā mērā lieto algotu darba spēku? Ja ņemsim vidējo to sētu procentu, kurām ir kalpi, pret zemnieku sētu kopskaitu (kā parasti dara), tad dabūsim ļoti nelielu procentu: 12,9% Taurijas gub. Dņeprovskas apriņķī, 9% Samaras guberņas Novouzenskas apriņķī, 8% Saralo-vas gub. Kamišinas apriņķī, 10,6% Permas gub. Krasno-ufimskas apriņķī, 3,5% divos Orlas gub. apriņķos, 3,8% vienā Voroņežas gub. apriņķī, 2,6% trijos Ņižņij-Novgo-rodas guberņas apriņķos. Bet šāda veida dati būtībā ir fiktivi, jo sētu, kurām ir kalpi, samērs pret visu sētu skaitu tiek noteikts, ieskaitot arī sētas, kas dod kalpus. Buržuāzijā jebkurā kapitālistiskā sabiedrībā sastāda iedzīvotāju niecīgu mazākumu. Sētu ar algotiem strādniekiem vienmēr būs ,,maz“. Jautājums ir tāds, vai šeit veidojas īpašs saimniecības tips vai algota darba spēka pieņemšana ir gadījuma rakstura? Arī uz šo jautājumu pilnīgi noteiktu atbildi dod zemstu statistikas dati, kura turīgās zemniecības grupās visur uzrāda nesalīdzināmi lielāku to sētu procentu, kurām ir kalpi, nekā tas ir vidēji par visu apriņķi. Minēsim datus par Fermas gub. Krasnoufimskas apriņķi, kur izņēmuma veidā ir ziņas ne tikai par kalpu algošanu, bet arī par dienas strādnieku algošanu, t. i., par algošanas formu, kas zemkopībai ir vairāk tipiska.

Mēs redzam, ka turīgās sētas atšķiras ar lielāku ģimenes sastāvu, tām ir vairāk savu, ģimenes, strādnieku nekā mazturīgām sētām, liet tomēr tās lieto nesalīdzināmi vairāk algota darba spēka. „Ģimenes kooperācijā^44 noder par pamatu saimniecības paplašināšanai un tādējādi pārvēršas par kapitālistisku kooperāciju. Augstākajās grupās strādnieku algošana acīm redzami kļūst par sistēmu, par paplašinātas saimniekošanas nosacījumu. Pie tam izrādās, ka dienas strādnieku algošana ir visai ievērojami izplatīta pat vidējā zemniecības grupā: ja divās augstākajās grupās (10,3°/o sētu) sētu lielākā daļa pieņem strādniekus, lad grupā, kas apstrādā 10—20 des. (22,4%), vairāk par divām piekt-ila(ām no sētu kopskaita pieņem strādniekus labības pļaušanai. No tā secināms, ka turīgā zemniecība nevarētu pastāvēt, ja nebūtu miljonu lielās kalpu un dienas strādnieku armijas, kas gatavi tai pakalpot. Un, ja apriņķu dati par to sētu vidējo procentu, kurām ir kalpi, uzrāda, kā mēs redzējām, ievērojamas svārstības, tad neapšaubāmi vispārējā ir sēļu, kurām ir kalpi, koncentrācijā zemniecības

7 lo. sēj.

augstākajās grupās, t. i., turīgo sētu pārvēršanās par uzņēmējiem. Uz 20% turīgo sētu iznāk 48% līdz 78% no visu to sētu skaita, kurām ir kalpi.

Lauku otrā polā statistika parasti nesniedz mums ziņas par to sētu skaitu, kuras dod visāda veida algotus strādniekus. Daudzos jautājumos mūsu zemstu statistika ir spērusi ļoti lielu soli uz priekšu, salīdzinot ar veco kroņa statistiku — gubernatoru un visādu departamentu pārskatiem. Bet vienā jautājumā vecais kroņa viedoklis saglabājies arī zemstu statistikā, proti, jautājumā par zemnieku tā saucamiem „peļņas darbiem". Nodarbošanās ar zemkopību uz savas iedalītās zemes tiek uzskatīta par zemnieku īsto nodarbību; bet kura katra cita nodarbošanās pieder blakus „peļņas darbiem" vai „sīkrūpniecībai", pie kam te sajauc tādas saimnieciskas kategorijas, kuru šķirošanu prasa politiskās ekonomijas ābece. „Lauksaimniecības patstāvīgo darbinieku" kategorijā, piemēram, iekļūst kopā ar ļoti daudzajiem algotiem strādniekiem arī saimnieki uzņēmēji (piem., ķirbjaugu lauku īpašnieki), līdzās viņiem tāpat pie „sētām ar peļņas darbiem" piederēs ubagi un tirgotāji, apkalpotāji un amatnieki saimnieki u. lini. Skaidrs, ka šis brēcošais politekonomiskais juceklis ir tieša dzimtbūšanas palieka. Muižniekam tiešām bija vienalga, ar ko ārpus mājas nodarbojas viņa obroka zemnieks: ar tirdzniecību, ar algotu darbu vai ar rūpniecību kā īpašnieks; uz visiem dzimtbūšanas zemniekiem vienādi gulās kopējais ohroks, visi bija pagaidu un nosacītā prombūtnē no sava īstā darba.

Pēc dzimtbūšanas atcelšanas šis viedoklis ar katru dienu arvien vairāk un vairāk nonāca krasā pretrunā ar īstenību. Lielākā daļa to zemnieku sētu, kurām ir peļņas darbi, neapšaubāmi pieder pie sētu skaita, kuras dod algotos strādniekus, bet pilnīgi precizu ainu mēs te nevaram dabūt, tāpēc ka saimnieku — patstāvīgo darbinieku mazākums tomēr iekļūst kopējā skaitā un parāda trūcīgo stāvokli rožaināku. Ilustrēšanai minēsim vienu piemēru. Statistiķi ir nošķīruši Samaras gub. Novouzenskas apriņķī ar „zemkopību saistītos peļņas darbus" no „peļņas darbu" kopējās masas^47. Protams, arī šis termins nav precizs, bet profesiju saraksts dod vismaz to norādījumu, ka no 14 0(53 šāda veida „patstāvīgiem darbiniekiem" 13 297 ir kalpi un dienas

strādnieki. Šeit talad algoto strādnieku pārsvars ir ļoti liels. Un ar zemkopību saistīLo peļņas darbu sadalījums izrādās

Apriņķī 25,0

Šāds:

Tātad septiņas desmitdaļas no bezzirga zemniekiem ir algoti strādnieki, bet no vienzirga zemniekiem — gandrīz puse. Perinās gul). Krasnoufimskas apriņķī vidējais sētu procents, kurām ir ar zemkopību saistīti peļņas darbi, ir 16,2%, bet no to skaita, kuras zemi neapstrādā, „patstāvīgo darbinieku*1 ir 52,3%, no tām, kas apstrādā līdz 5 des. — 26,4%. Citos apriņķos, kur ar zemkopību saistītie peļņas darbi nav īpaši nošķirti, aina tik spilgta neiznāk, bet tomēr paliek vispārējs likums, ka „sīkrūpniecība** un „peļņas darbi^1*, vispār runājot, ir zemāko grupu specialitāte. Uz 50% zemāko grupu sētu iznāk 60% līdz 93% no visu to sētu skaita, kurām ir peļņas darbi.

No tā mēs redzam, ka zemniecības zemākās grupas, it īpaši sētas ar vienu zirgu un bezzirga sētas, pēc sava stāvokļa vispārējā tautas saimniecības struktūrā ir kalpi un dienas strādnieki (plašāk: algoti strādnieki), kam ir iedalītā zeme. Šo secinājumu apstiprina gan dati par algota darba spēka lietošanas augšanu pēc 1861. gada visā Krievijā, gan budžetu pētījumi par zemāko grupu ienākumu avotu, gan, beidzot, dati par šo grupu dzīves līmeni. Pie šā trejādā pierādījuma mēs tad nu pakavēsimies mazliet sīkāk.

Vispārēji dali par lauku algoto strādnieku skaita augšanu visā Krievijā ir tikai attiecībā uz peļņā ejošiem strādniekiem, precizi nešķirojot tos, kas saistīti ar zem-kopību, no tiem, kuri nav saistīti ar zemkopību. Jautājums, vai kopējā skaitā pārsvarā ir pirmie vai otrie, narodņiku literatūrā tika izšķirts par labu pirmajiem, bet turpmāk

mēs parādīsim, uz ko pamatojas pretējais uzskats. Ka peļņā ejošo strādnieku skaits pēc 1861. gada zemniecībā strauji palielinās, tas ir fakts, kas nav nekādi apšaubāms. Par to liecina visi avoti. Parādības aptuvenu statistisku izteiksmi dod ziņas par pasu ienākumiem un par izdoto pasu skaitu. 1868. gadā pasu ienākumi bija 2,1 milj. rbļ., 1884. gadā. — 3,3 miljoni, 1894. gadā — 4,5 milj. rbļ. Tas dod vairāk nekā divkārtīgu pieaugumu. Izdoto pasu un biļešu skaits Eir. Krievijā bija 4,7 miljoni 1884. gadā un 7,8 līdz 9,3 milj. 1897. un 1898. gadā. Šeit trīspadsmit gadu laikā mēs redzam divkāršošanos. Visi šie dati visā visumā atbilst citiem aprēķiniem, piem., Uvarova kga aprēķinam, kurš, sakopojis zemstu statistikas datus, lielāko liesu novecojušos, par 20 guberņu 126 apriņķiem, aprēķina, ka peļņā aizejošo strādnieku varbūtējais skaits ir 5 milj. cilv.4S. S. Koroļenko kgs pēc datiem par vietējo lieko strādnieku skaitu aprēķinājis, ka šis skaitlis ir 6 milj. cilv.

No visas šās sumas „lielum lielais vairākums" pēc Nikolaja —ona kga domām ir ar zemkopību saistīti peļņas darbi. „Kapitālisma attīstībā"* es sīki esmu apskatījis, ka 60., 80. un 90. gadu dati un pētījumi pilnīgi pierāda, ka šāds secinājums nav pareizs. Peļņas darbos aizejošo strādnieku vairākums, kaut arī ne visai lieks vairākums, ir strādnieki, kas nav saistīti ar zemkopību. Lūk, pilnīgākie un jaunākie dali, kā sadalās pa guberņām personas apliecības, kas izdotas Eir. Krievijā 1898. gadā:

Ja pieņemam, ka pārējās guberņās ir puse strādnieku, kuru darbs saistīts ar zemkopību, tad aptuvens, visticamākais sadalījums būs šāds: apmēram 4,2 miljoni ar zemkopību nesaistītu algotu strādnieku un apmēram 3,6' mil-

Sk. Rakstu t. izd., 3. sēj., 505.—517. lpp. lied.

joni ar zemkopību saistītu algotu strādnieku. Paralēli šim skaitlim jānoliek Rudņeva kga^49 skaitlis, kurš 1894. gadā sakopojis zemstu statistikas datus par 148 apriņķiem 19 guberņās un aprēķinājis, ka aptuvens lauksaimniecības algoto strādnieku skaits ir ЗУг milj. cilvēku. Šis skaitlis pēc 80. gadu datiem aptver tiklab vietējos, kā arī peļņā aizejošos ar zemkopību saistītos strādniekus. 90. gadu beigās peļņā aizejošu laukstrādnieku vien bija tikpat daudz.

Algoto strādnieku skaita pieaugšana zemkopībā ir tieši saistīta ar to kapitālistisko uzņēmumu attīstību zemkopībā, kurai mēs izsekojām muižnieku un zemnieku saimniecībās. •Vemiet, pieru., mašīnu lietošanu lauksaimniecībā. Ka pie turīgā zemnieka tā nozīmē pāriešanu uz uzņēmēja saimniecību, mēs parādījām ar prcciziem datiem. Bet muižnieku saimniecībā mašinu un vispār uzlabotu darba rīku lietošana nozīmē, ka kapitālisms nenovēršami izstumj atslrā-dāšanu. Zemnieka inventārā vietā liek likts muižnieka inventārs; vecās trīslauku sistēmas vietā — jauni techniski paņēmieni, kas saistīti ar darba rīku pārmaiņu; vergojošais zemnieks neder strādāšanai ar uzlabotiem darba rīkiem, un viņa vietu ieņem kalps vai dienas strādnieks.

Tajā Eiropas Krievijas rajonā, kur pēc reformas visvairāk attīstījās mašinu lietošana, ir arī visvairāk izplatīta ienācēju strādnieku algotā darba spēka lietošana. Šis rajons ir Eir. Krievijas dienvidu un austrumu malienes. Zemkopības strādnieku . ienākšana šajā rajonā ir radījusi ārkārtīgi tipiskas un spilgti izteiktas kapitālistiskas attiecības. Pie tām jāpakavējas, lai salīdzinātu veco un līdz šim pārsvarā esošo atstrādāšanu ar jauno virzienu, kas arvien vairāk lauž sev ceļu. Vispirms jāatzīmē, ka dienvidu rajons izceļas ar visaugstāko darba algu zemkopībā. Pēc datiem par veselu gadu desmitu (1881.—1891. g.), kas novērš visādas nejaušas svārstības, Krievijā visaugstākā darba alga ir Taurijas, BesarabijaS un Donas guberņā. Gada strādnieks te saņem, ieskaitot arī uzturu, 143 r. 50 k., sezonas (vasaras) — 55 r. 07 k. Nākošo vielu darba algas augstuma ziņā ieņem rajons, kas visvairāk rūpniecisks — Pēterburgas, Maskavas, Vladimirus un Jaroslavas guberņa. Te gada laukstrādniekam maksā 135 rbļ. 80 кар., sezonas — 53 rbļ. Viszemāko darba algas līmeni sastopam centrālajās zemkopības guberņās (Ivazaņas, Penzas, Tam-bovas, Rjazaņas, Tulas, Orlas un Kurskas), t. i., galvenajā atstrādāšanas, vergošanas un visdažādāko dzimtbūšanas palieku apvidū. Te gada strādnieks zemkopībā saņem tikai 92 r. 95 кар. — pusotras reizes mazāk nekā guberņās, kas visvairāk kapitālistiskas, bet sezonas strādnieks — 35 rbļ. 64 кар., par 20 rbļ. par vasaru mazāk nekā dienvidos. Un tieši no šā centrālā rajona ir novērojama strādnieku aiziešana milzīgos apmēros. Vairāk nekā IV2 miljona cilvēku katru pavasari aiziet no turienes daļēji uz peļņas darbiem zemkopībā (lielāko tiesu uz dienvidiem, daļēji, kā redzēsim turpmāk, arī uz rūpnieciskām guberņām), bet tāpat arī uz galvaspilsētām un rūpnieciskām guberņām darbos, kas nav saistīti ar zemkopību. Starp šo galveno aizplūšanas rajonu un diviem galveniem pieplūšanas rajoniem (zemkopības dienvidi un galvaspilsētas ar divām rūpnieciskām guberņām) atrodas joslas ar guberņām, kur ir vidēja darba alga. Šīs guberņas pievelk sev daļu strādnieku no paša ,,lētākā“ centra, kur badojas visvairāk, savukārt dodot da|u strādnieku dārgākajiem rajoniem. S. Koroļenko kga grāmatā par „Brīva līguma darbu“, pamatojoties uz ļoti plašu materiālu, ir sīki attēlots šis strādnieku klejošanas un iedzīvotāju pārvietošanās process. Kapitālisms tādējādi panāk iedzīvotāju vienmērīgāku (protams, no kapitala vajadzību viedokļa) izvietošanos; nivelē darba algu visā zemē, rada tiešām vienotu, nacionālu darba spēka tirgu; pakāpeniski iznīcina pamatus vecajiem ražošanas veidiem, „iekārdinot" vergojošo zemnieku ar augsto darba algu. No tā rodas muižnieku kungu bezgalīgā žēlošanās par vietējo strādnieku izviršanu, par pļēgurošanu un žūpošanu, ko rada aizplūšana, par to, ka pilsēta „samaitā" strādniekus, uti., 11 It.

Vislielākajā strādnieku pieplūšanas rajonā XIX gadsimta beigās bija izveidojušies zemkopībā diezgan lieli kapitālistiski uzņēmumi. Kapitālistiskā kooperācijā izveidojās, lietojot, piem., tādas mašīnas kā kūlējus. Tezjakova kgs, kas aprakstījis laukstrādnieku dzīves un darba apstākļus Cher-sonas guberņā^00, norāda, ka zirgu kūlējam vajag no 14 līdz 23 un vairāk strādnieku, bet tvaika kūlējam no 50 līdz 70. Dažās saimniecībās sapulcējušies pa 500—1000 strādnieku,

kas zemkopībā ir ārkārtīgi liels skaits. Kapitālisms devis iespēju vīriešu darbu, kas ir dārgāks, aizstāt ar sieviešu un bērnu darbu. Piem., Kaoliovkas miestiņā — vienā no galvenajiem Taurijas gub. strādnieku līgšanas tirgiem, kur agrāk sapulcējušies līdz 40 000 strādnieku, bet pagājušā gadsimta 90. gados 20—30 tūkst., 1890. gadā bija reģistrēts 12,7% sieviešu, bet 1895. gadā jau 25,6%. Bērnu 1893. g. bija 0,7%, bet 1895. gadā jau 1,69%.

Vācot strādniekus no visām Krievijas malām, kapitālistiskās muižas šķiroja viņus pēc savām vajadzībām, radot kaut ko līdzīgu fabrikas strādnieku hierarchijai. Izšķir, piem., pilnus strādniekus, pusstrādniekus — no viņiem nošķir vēl „spēcīgos strādniekus*' (16—20 gadu) — un „mazos piepalīgus** pusstrādniekus (8—14 gadu vecus bērnus). No senajām tā saucamajām „patriarchalajām** muižnieku attiecībām pret ,,savu“ zemnieku šeit nepaliek vairs nekādu pēdu. Darba spēks kļūst par preci, līdzīgu kurai katrai citai precei. „īsti krieviskā** tipa vergošana izzūd, atdodot savu vietu nedēļas algas izmaksām naudā, trakai konkurencei un strādnieku un saimnieku streikiem. Milzīgu strādnieku masu sapulcēšanās darba līgšanas tirgos un neticami smagie, anlihigicniskie darba apstākļi ir radījuši mēģinājumus nodibināt sabiedrisku kontroli pār lielajām muižām. Šie mēģinājumi ir raksturīgi „lielindustrijai“ zemkopībā, bet, protams, tie nevar būt paliekami, ja nav politiskās brīvības un atklātu strādnieku organizāciju. Cik ļoti smagi ir darba apstākļi strādniekiem ienācējiem, redzams no tā, ka darba dienas garums ir no 12V2 līdz 15 stundām. Pie māsiņām nodarbināto strādnieku traumatiskie bojājumi kļuvuši par parastu parādību. Ir attīstījušās strādnieku arodslimības (piem., pie kūlējiem nodarbināto) uti. Visus tīri kapitālistiskās ekspluatācijas „jaukumus** visattīstītākajā, amerikāniskajā veidā var novērot Krievijā XIX gadsimta beigās līdzās tīri viduslaicīgiem atstrādā-šanas un klaušu saimniecības paņēmieniem, kas attīstītākajās zemēs sen sen izzuduši. Visa milzīgā agraro attiecību dažādība Krievijā, ir savā būtībā dzimtbūšanas un buržuāziskās ekspluatācijas paņēmienu savijums.

Lai beigtu apskatu par algotā darba spēka apstākļiem Krievijas zemkopībā, atzīmēsim vēl budžetu datus par zemāko grupu zemnieku saimniecību. Algotais darbs šeit figurē ar efemistisku nosaukumu „peļņas darbi" vai ,,sīk-rūpniecība". Kāds ir samērs starp ienākumiem no šiem pelņas darbiem un ienākumiem no zemkopības saimniecības? Voroņežas bezzirga un vienzirga zemnieku budžeti dod uz to precizu atbildi. Bezzirdznieka bruto ienākums no visiem avotiem ir noteikts 118 rbļ. 10 кар., šai skaitā no zemkopības 57 rbļ. 11 кар., no „peļņas darbiem" 59 rbļ. 4 кар. Šī pēdējā suina sastādās no 36 rbļ. 75 кар. lielā ienākuma, ko dod „personīgie peļņas darbi", un 22 rbļ. 29 кар. lieliem dažādiem ienākumiem. Pie pēdējiem pieder ienākums no zemes izdošanas! Vienzirga zemnieka bruto ienākums ir 178 rbļ. 12 кар., šai skaitā 127 rbļ. 69 кар. no zemkopības un 49 rbļ. 22 кар. no peļņas darbiem (35 rbļ.— personīgie peļņas darbi, 6 rbļ. peļņā braukšana, 2 rbļ. no „tirdzniecības-rūpniecības uzņēmumiem un pasākumiem" un 6 rbļ. dažādi ienākumi). Ja atskaita izdevumus zemes apsaimniekošanai, tad dabūsim 69 rbļ. 37 кар. no zemkopības pret 49 rbļ. 22 кар. no peļņas darbiem. Lūk, kā sev iegūst iztikas līdzekļus trīs piektdaļas no visa zemnieku sētu skaita Krievijā. Ir saprotams, ka šādu zemnieku dzīves līmenis nav augstāks, bet dažreiz zemāks nekā kalpiem. Tai pašā Voroņežas gub. gada kalpa vidējā alga (par desmit gadiem, no 1881.—1891. g.) ir 57 rbļ. plus uzturs, kas maksā 42 rbļ. Turpretim visas bezzirdznieka ģimenes uzturs, ja ģimenē ir 4 personas, izmaksā 78 rbi gadā, vienzirdznieka, ja ģimenē ir piecas personas, 98 rbļ. gadā. Atstrādāšana, nodokļi un kapitālistiskā ekspluatācija ir noveduši krievu zemnieku līdz tādam nabadzīgam, bada pilnam dzīves līmenim, kāds Eiropā šķiet neticams. Tur līdzīgu sņcialu tipu dēvē par pauperiem.

VI

Lai izdarītu kopsavilkumu visam, kas iepriekš sacīts par zemniecības sairšanu, mēs vispirms minēsim vienīgos literatūrā atrodamos kopējos datus par visu Eiropas Krieviju, kuri ļauj spriest par dažādām grupām pašā zemniecībā dažādos periodos. Tie ir militārās zirgu skaitīšanas dati.

Savas grāmatas „Kapitālisma attīstība" otrajā izdevumā^16 esmu šos datus sakopojis par Eir. Krievijas 48 guberņām par periodiem no 1888. līdz 1891. un no 1896. līdz 1900. gadam. Lūk, vissvarīgāko rezultātu izvilkums:

Šie dati, kā es jau iepriekš esmu garām ejot atzīmējis, liecina, ka zemnieku ekspropriācijā aug. Viss miljonu lielais sētu skaita pieaugums ir gājis divu zemāko grupu palielināšanai. Zirgu kopskaits šajā laikā samazinājies no 16,91 miljona līdz Щ87 milj., t. i., visa zemniecība kop-sumā kļuvusi ar zirgiem mazliet nabadzīgāka. Nabadzīgāka kļuvusi arī augstākā grupa, kam 1888.—1891. g. bija pa 5,5 zirgi katrā sētā, bet 1896.—1900. g. — pa 5,4 zirgi.

No šiem datiem viegli var taisīt to secinājumu, ka „diferencēšanās" zemniecībā nenotiek: visvairāk palielinājusies vistrūcīgākā grupa, visvairāk samazinājusies (pēc sētu skaita) visbagātākā. Tā nav diferencēšanās, bet nabadzības nivelē-šanal Un šādus secinājumus, pamatotus uz līdzīgiem paņēmieniem, ļoti bieži var sastapt literatūrā. Bet, ja mēs uzstādīsim jautājumu: vai grupu samērs zemniecības iekšienē mainījies, tad redzēsim ko citu. 1888.—1891. g. pusei no zemāko grupu sētām bija 13,7% no zirgu kopskaita un 1896.—1900. g. gluži tāds pats procents. Piektai daļai sētu no visturīgākām grupām pirmajā periodā bija 52,6% no zirgu kopskaita, otrajā — 53,2%. Skaidrs, ka grupu samērs gandrīz nav mainījies. Zemniecība kļuvusi trūcīgāka, turīgās grupas kļuvušas trūcīgākas, 1891. gada krize likusi sevi just visnopietnākā veidā, bet lauku buržuāzijas

attiecības pret zemniecību, kas izput, no tā nav mainījušās un arī nevarēja pēc lielas būtības mainīties.

Šo apstākli bieži izlaiž no acīm cilvēki, kas ņemas spriest par zemniecības sairšanu, pamatodamies uz fragmentāri izķertiem statistiskiem datiem. Smieklīgi būtu, piem., domāt, ka atsevišķie dati par zirgu sadalījumu spēj kaut jel ko izskaidrot jautājumā par zemniecības sairšanu. Šis sadalījums vēl itin neko nepierāda, ja to neņem sakarībā ar visu datu kopumu par zemnieku saimniecību. Ja mēs, izanalizējot šos datus, esam konstatējuši kopīgo starp grupām pēc tā, kā sadalās nomājamā un izdotā zeme, uzlabotie darba rīki un mēslojums, peļņas darbi un pirktā zeme, algolie strādnieki un lopu daudzums, ja mēs esam pierādījuši, ka visas šās parādības dažādās puses nesaraujami savā starpā saistītas un parāda, ka tiešām veidojas pretēji ekonomiski tipi — proletariats un lauku buržuāzijā, — ja mēs visu to esam konstatējuši, un tikai tādā mērā, kādā tas konstatēts, mēs varam ņemt atsevišķus datus kaut vai par zirgu sadalījumu, lai ilustrētu visu iepriekš sacīto. Turpretim, ja mums kāds norāda uz vienu vai otru gadījumu, kur zirgu skaits samazinājies, teiksim, turīgo grupā tādā un tādā periodā, tad taisīt tikai no tā kaut kādus vispārējus secinājumus par lauku buržuāzijas samēru zemniecības iekšienē ar viņas citām grupām būtu brēcoša aplamība. Nevienā kapitālistiskā zemē, nevienā saimniecības nozarē nav un nevar būt (tirgum valdot) vienmērīgas attīstības: kapitālisms nevar attīslīties citādi kā tikai lēcieniem, līču-ločiem, gan strauji soļojot uz priekšu, gan uz laiku noslīdot zem iepriekšējā līmeņa. Un būtība jautājumam par Krievijas agraro krizi un par nākošo apvērsumu nebūt nav tā, kāda īsti ir kapitālisma attīstības pakāpe vai kāds ir šās attīstības temps, bet gan tā, vai šī ir kapitālistiska krize un apvērsums vai nav, vai tā notiek lādos apstākļos, kur zemniecība pārvēršas par lauku buržuāziju un proletariātu, vai ne, vai attiecības starp atsevišķām sētām obšcinas iekšienē ir buržuāziskās vai nav. Citiem vārdiem: visos Krievijas agrarā jautājuma pētījumos pirmais uzdevums ir noteikt pamatdatus agraro attiecību šķiriskās būtības raksturošanai. Un tikai pēe tam, kad noskaidrots, ar kādām šķirām un ar kādu attīstības virzienu mums ir darīšana.

var būt runa par daļējiem jautājumiem, par attīstības tempu, par tiem vai citiem kopīgā virziena paveidiem utt.

Pamats marksistiskiem uzskatiem par pēcreformas zemnieku saimniecību Krievijā ir atzinums, ka šās saimniecības tips ir sīkburžuazisks. Un marksistiskās nometnes ekonomistu strīdi ar ekonomistiem narodņikiem vispirms nolika (un tiem bija jānoliek, ja grib noskaidrot domstarpību īsto būtību) tieši par to, vai pareizs, vai lietojams ir šāds raksturojums. Nenoskaidrojot pilnīgi noteikti šo jautājumu, nevar spert ne soli uz priekšu uz kādiem konkrētākiem vai praktiskākiem jautājumiem. Piemēram, aplūkot tos vai citus agrarā jautājuma atrisināšanas ceļus, ko XIX gadsimts atstājis mantojumā XX gadsimtam, būtu pavisam bezcerīgs un juceklīgs pasākums, ja iepriekš nebūtu noskaidrots, kādā virzienā vispār notiek mūsu agrarā evolūcija, kādas šķiras var ko iegūt tādā vai citādā nolikumu gaitā utt.

Tie sīkie dali par zemniecības sairšanu, ko mēs minējām iepriekš, noskaidro tieši tos pamatus, kādi ir visiem pārējiem agrarā apvērsuma jautājumiem, kurus neizprotot nevar iet tālāk. Tā zemniecības dažādo grupu savstarpējo attiecību suma, kuru mēs sīki esam izpētījuši Krievijas pretējās malās, parāda mums tieši sabiedriski ekonomisko attiecību būtību obščinas iekšienē. Šīs savstarpējās attiecības uzskatāmi parāda zemnieku saimniecības sīkburžuazisko raksturu dotajā vēsturiskajā, situācijā. Kad marksisti teica, ka sīkražotājs zemkopībā (vienalga, vai viņš saimnieko uz iedalītās vai uz kādas citas zemes), attīstoties preču saimniecībai, nenovēršami ir sīkburžujs, tad šī leze radīja nesaprašanu; teica, ka tā esot bez pierādījuma, ka tā šabloniski tiekot pārnesta no svešiem paraugiem uz mūsu oriģinālajiem apstākļiem. Bet dati par savstarpējām grupu attiecībām, par to, ka bagātie obščinas locekļi atņem nomāto zemi mazturīgajiem obščinas locekļiem, ka pirmie algo kalpus un ka otrie pārvēršas par algotiem strādniekiem, utt., utt., uti. — visi šie dati apstiprina marksisma teorētiskos secinājumus un padara tos neapstrīdamus. Jautājumu par obščinas nozīmi Krievijas saimniecības attīstības virzīšanā šie dali izšķir negrozāmi, jo mūsu dali jau tieši parāda šo patiesās (bet nevis sagudrotās) obščinas palieso virzienu. Izrādās, ka, neraugoties uz visu iedalītās zemes vienlīdzību, ar visām pārdalīšanām u. tml. obščinas locekļu zemnieku patiesās saimnieciskās attīstības virziens ir tieši lauku buržuāzijas rašanās un lielum lielā daudzuma trūcīgāko saimnieku izstumšana proletariāta rindās. Gan Stolipina agrarā politika, kā mēs turpmāk redzēsim, gan trudoviku prasītā zemes nacionalizācija iet šās attīstības līnijas virzienā, lai gan starp abām šīm agrarā jautājuma „atrisināšanas^1* formām ir milzīga starpība no sabiedrības attīstības ātruma, ražošanas spēku augšanas un masu interešu vislielākās ievērošanas viedokļa.

Mums tagad vēl jāaplūko jautājums par tirdznieciskās zemkopības attīstību Krievijā. Iepriekšējais apskats ietvēra sevī kā priekšnoteikumu to vispār zināmo laktu, ka viss pēcreformas laikmets raksturīgs ar tirdzniecības un maiņas augšanu. Minēt statistiskus datus, kas to apstiprina, mums šķiet pilnīgi lieki. liet jāparāda, pirmkārt, ciktāl īsti tagadējā zemnieku saimniecība jau pakļauta tirgum un, otrkārt, kādas īpašas formas pieņem zemkopība līdz ar tās pakļaušanu tirgum.

Pirmajā jautājumā visprecīzākie dati ir Voroņežas zemstes budžetu statistikā. Mēs šeit varam nodalīt zemnieka ģimenes naudas ienākumus un izdevumus no visiem izdevumiem un ienākumiem (ienākumu un izdevumu bruto kopsumas mēs minējām jau iepriekš). Lūk, tabuliņa, kas rāda tirgus nozīmi:

Ķildu procentu sastāda zemnieka naudas izdevumi un ienākumi, salīdzinot ar visiem izdevumiem un ienākumiem ?

Tādejādi pat vidēja zemnieka saimniecība — nemaz jau nerunājot par turīgo un nabadzībā noslīdējušo, pusprolcta-riešu, zemnieku saimniecību, — ārkārtīgi lielā mērā pakļauta tirgum. Tāpēc jebkura prātošana par zemnieku saimniecību, prātošana, kas ignorē tirgus, maiņas, preču ražošanas dominējošo un augošo lomu, ir nepareiza pašos pamatos. Dzimtbūtniecisko Iatifundi ju un muižnieku zemes īpašuma iznīcināšana — šis pasākums, kam pievērsti visi Krievijas zemniecības prāti XIX gadsimta beigās — pastiprinās un nevis vājinās tirgus varu, jo tirdzniecības un preču ražošanas augšanu kavē atstrādāšana un parādjūgs.

Otrajā jautājumā nepieciešams aizrādīt, ka kapitala iespiešanās zemkopībā ir īpatnējs process, ko nevar pareizi izprast, ja aprobežojas ar kopējiem Viskrievijas datiem. Zemkopība nekļūst tirdznieciska pēkšņi un vienādi dažādās saimniecībās un dažādos valsts rajonos. Gluži otrādi, tirgus parasti pakļauj sev vienā apvidū vienu, citā citu sarežģītās zemkopības saimniecības pusi, pie kam pārējās puses neizzūd, bet pielāgojas „galvenajai", t. i., naudas, pusei. Piemēram, vienā apvidū lielāko tiesu izveidojas tirdznieciska graudkopības saimniecība; galvenais produkts, ko ražo pārdošanai, ir graudi. Lopkopībai šādā saimniecībā ir pakārtota nozīme, un turpmāk, — galējos gadījumos, kad sējumu saimniecība atlīstās vienpusīgi, — tā gandrīz izzūd. Piemēram, tālo rietumu „kviešu fabrikas" Amerikā dažreiz tika organizētas vienai vasarai gandrīz bez lopiem. Citos apvidos izveidojas lielāko tiesu tirdznieciska lopkopības saimniecība; galvenie produkti, ko ražo pārdošanai, ir gaļas vai piena produkti. Tīra zemkopības saimniecība pielāgojas lopkopības saimniecībai. Saprotams, ka tiklab saimniecības apmēri, kā arī saimniecības organizēšanas veidi vienā un otrā gadījumā būs dažādi. Pēc sējumu platības nevar spriest par piepilsētas piensaimniecību. Ar vienādu lielās un sīkās saimniecības mēru nevar mērīt stepju apsējēju, sakņkopi, tabakas audzētāju, „piena fermeri" (ja lietojam angļu izteicienu) utt.

Maiņas un tirdzniecības iespiešanās zemkopībā rada tās specializēšanos, un šī special izēšanās arvien aug. Vieni un tic paši saimniecības rādītāji (piemēram, zirgu skaits) dažādos tirdznieciskās zemkopības rajonos gūst dažādu nozīmi. Starp bozzirga zemniekiem galvaspilsētai tuvā apvidū ir, pienu, lieli saimnieki, kam ir, pieņemsim, piena lopi un kas izdara lielus apgrozījumus, tur algotus strādniekus. Protams, bezzirdznieku un vicnzirdznieku kopējā masā šādu fermeru skaits ir pavisam niecīgs, bet, ja mēs ņemsim bruto datus vien, kas aptver veselu zemi, tad mēs nevarēsim uztvert kapitālisma īpašo veidu zemkopībā.

Šim apstāklim jāpievērš sevišķa uzmanība. To ignorējot, nevar izveidot pareizu priekšstatu par kapitālisma attīstību zemkopībā, bet viegli var izdarīt vienkāršošanas kļūdu. Cik sarežģīts ir process, to var aptvert, tikai rēķinoties ar zemkopības patiesām īpatnībām. Kad saka, ka zemkopība savu īpatnību dēļ nepakļaujoties kapitālistiskās attīstības likumiem, tad tas ir pilnīgi nepareizi. Zemkopības īpatnības bremzē zemkopības pakļaušanos tirgum, tas tā ir, bet tomēr visur un visās zemēs neapturami notiek tirdznieciskās zemkopības augšanas process. Bet šās tirdznieciskās zemkopības izveidošanās formas tiešām ir savdabīgas un prasa īpašas pētīšanas metodes.

Lai paskaidrotu sacīto, ņemsim uzskatāmus piemērus no dažādiem tirdznieciskās zemkopības rajoniem Krievijā. Tirdznieciskās graudkopības rajonā (Jaunkrievijā, Pār-volgas apgabalā) mēs redzam, ka ārkārtīgi strauji aug graudu labības ievākums; 1804.—1800. gadā šīs guberņas, kurās ievāca tikai 2,1 netvertu tīru graudu uz vienu iedzīvotāju, stāvēja aiz centrālajām melnzemes guberņām; 1883.—1887. gadā šīs guberņas bija centram priekšā, jo ievāca 3,4 netvertus tīru graudu uz 1 iedzīvotāju. Sējumu palielināšanās, lūk, kas visvairāk raksturīgs šim rajonam pēcreformas laikmetā. Ļoti bieži zemes apstrādāšana šeit ir pavisam primitiva — visa uzmanība pievērsta vienīgi iespējami lielākas platības uzaršanai. Šeit XIX gadsimta otrajā pusē izveidojās kaut kas līdzīgs Amerikas „kviešu fabrikām". Pēc sējumu platības (kas augstāko grupu zemniekiem sniedzās līdz 271 des. uz sētu) pilnīgi var spriest par saimniecības apmēriem un tipu. Citā rajonā — rūpniecības un it īpaši galvaspilsētas apkārtnes rajonā — par sējumu šādu paplašināšanu nevar būt ne runas. Nevis tirdznieciskās graudkopības saimniecība, bet tirdznieciskā lopkopība šeit ir sevišķi raksturīga. Pēc apstrādājamās zemes desetinu skaita vai pēc darba zirgu skaita šeit vairs nevar izveidot pareizu priekšstatu par saimniecību. Daudz noderīgāka mēraukla ir govju skaits (piensaimniecība). Pārgrozības augu sekā, zālāju sēšana, bet nevis sējumu paplašināšana šeit ir raksturīgā lielas saimniecības progresa pazīme. Sētu, kam daudz zirgu, šeit ir mazāk; var būt, ka pat zirgu skaita samazināšanās dažreiz nozīmē saimniecības progresu. Toties ar govīm šejienes zemnieki bagātāki nekā pārējā Krievijā. Blagoveščenska kgs pēc zemstu statistikas datiem aprēķinājis vidēji pa 1,2 govis katrā sētā; Pēterburgas, Maskavas, Tveras un Smoļcnskas guberņas 18 apriņķos mums ir pa 1,0, bet Pēterburgas guberņā vien pa 1,8 katrā sētā^01. Gan tirdznieciskais kapitāls, gan kapitāls, ko iegulda ražošanā, šeit lielāko tiesu operē ar lopkopības produktiem. Ienākumu apmēri visvairāk atkarīgi no piena govju skaita. Izveidojas „piena fermas“. Attīstās zemkopības strādnieku pieņemšana pie turīgiem zemniekiem; mēs jau atzīmējām, ka no panīkušā centra iet zemkopības darbos uz rūpniecības guberņām. Vārdu sakot, tās pašas sabiedriski ekonomiskās attiecības šeit izpaužas pavisam citādā formā, agrikulluras nosacījumos, kas nav līdzīgi tīras zemkopības nosacījumiem.

Bet, ja ņem speciālās kultūras, piem., tabakas audzēšanu vai zemkopības savienošanu ar produktu teelniisko apstrādāšanu (spirta dedzinātavas, biešu cukura, sviesta, kartupeļu stērķeles u. c. ražošanas nozares), tad izrādīsies, ka šeit uzņēmēju attiecību izpausmes formas nelīdzinās ne tām, kādas pastāv tirdznieciskā graudkopības saimniecībā, ne tām, kādas izveidojas tirdznieciskā lopkopībā. Šeit par mērauklu būs jāņem vai nu speciālo sējumu platība, vai tā produktu techniskās apstrādāšanas uzņēmuma apmēri, kurš saistīts ar zināmo saimniecību.

Zemkopības bruto statistika, kam darīšana tikai ar platību apmēriem vai ar lopu daudzumu, ne tuvu neievēro visu šo formu dažādību, un tāpēc vienmēr izrādās, ka slēdzieni, kas pamatojas tikai uz izziņām no šādas statistikas, ir nepareizi. Tirdznieciskās zemkopības augšana noliek daudz ātrāk, maiņas ietekme izplešas plašāk, kapitāls pārveido lauksaimniecību daudz dziļāk, nekā var domāt pēc vispārējiem bruto un abstraktajiem vidējiem skaitļiem.

VII

Tagad izdarām kopsavilkumus tam, kas iepriekš sacīts par agrarā jautājuma un agrarās krizes būtību Krievijā XIX gadsimta beigās.

Kāda ir šās krizes būtība? M. Šaņins brošūrā „Munici-palizacija vai sadalīšana īpašumā" (Viļņa, 1907. g.) uzstāj, ka mūsu zemkopības krize esot agrikulturas krize, ka tās visdziļākās saknes esot nepieciešamība pacelt zemkopības techniku, kas Krievijā esot neticami zema, nepieciešamība pāriet uz augstākām laukkopības sistēmām utt.

Sis uzskats ir nepareizs, tāpēc ka tas ir pārāk abstrakts. Ka nepieciešams pāriet uz augstāku techniku, tas nav apšaubāms, bet, pirmkārt, šī pāreja pēc 1861. gada Krievijā arī faktiski nolika. Lai cik lēns būtu progress, bet nepavisam nav apstrīdams, ka tiklab muižnieku, kā arī zemnieku saimniecība turīgā mazākuma personā ir sākusi sēt zālājus, lietot uzlabotus darba rīkus, sistemātiskāk un rūpīgāk mēslot zemi utt. Bet, ja nu šis lēnais zemkopības technikas progress ir vispārējs progress, kas sācies kopš 1861. gada, tad acīm redzams, ka nepieliek vēl norādīt uz to, lai izskaidrotu visu atzīto zemkopības krizes saasināšanos XIX gadsimta beigās. Otrkārt, abas agrarā jautājuma „atrisināšanas" formas, kas dzīvē iezīmējušās, tiklab Stoli-pina atrisinājums no augšas, saglabājot muižnieku zemes īpašumu un galīgi iznīcinot obščinu, ļaujot kulakiem to izlaupīt, — kā arī zemnieciskais (trudoviku) atrisinājums no apakšas, iznīcinot muižnieku zemes īpašumu un nacionalizējot visu zemi, — abi šie atrisinājumi katrs savā veidā atvieglina pāreju uz augstāku techniku, ietur agrikulturas progresa līniju. Tikai viens atrisinājums bāzē šo progresu uz to, ka paātrinās trūcīgo zemnieku izstumšanas process no zemkopības, bet otrs — ka paātrinās atstrādāšanas izstumšanas process, iznīcinot dzimtbūtnieciskās latifun-dijas. Ka trūcīgie zemnieki „saimnieko" uz savas zemes ļoti slikti, tas ir neapšaubāms fakts. Tātad nav šaubu, ja atdod viņu zemi turīgās zemniecības saujiņai pilnīgai izlaupīšanai, tad agrikullura ceļas. Bet gluži tāpat neapšaubāms lakts ir arī tas, ka muižnieku zeme, ko ekspluatē ar atstrā-dāšanas un vergošanas palīdzību, tiek apstrādāta ļoti slikti, sliktāk nekā iedalītā zeme (atcerieties iepriekš minētos datus: no 1 des. iedalītās zemes — 54 pudi, no ekonomiju zemes — 66, no zemes, ko apstrādā uz pusgrauda — 50, no zemes, ko zemnieki nomā ik gadus — 45). Muižnieku saimniecības atstrādāšanas sistēma ir neticami atpalicīgu zemkopības paņēmienu saglabāšana, ir barbarisma no-stiprināšana uz paaudžu paaudzēm gan agrikulturā, gan visā sabiedriskajā dzīvē. Tātad nav šaubu, ka, izravējot visu atstrādāšanu līdz ar tās sakni, t. i., pilnīgi iznīcinot (un turklāt bez izpirkšanas) visu muižnieku zemes īpašumu, agrikultura celsies.

Tātad agrarā jautājuma un agrarās krizes būtība nav vis tā, ka jānovērš agrikulturas pacelšanas kavēkļi, bet gan tā, kādā veidā šie kavēkļi jānovērš, kurai šķirai un ar kādām metodēm šī novēršana jāizdara. Bet novērst zemes ražošanas spēku attīstības kavēkļus ir absolūti nepieciešams, ne tikai vārda subjektivā nozīmē nepieciešams, bet arī objektivā, t. i., šī novēršana ir neizbēgama, un nekādi spēki nav spējīgi to aizkavēt.

M. Sapina kļūda, ko izdara arī ļoti daudzi agrarā jautājuma rakstnieki, ir tā, ka viņš pareizo tēzi par nepieciešamību celt zemkopības teclīniku ir ņēmis pārāk abstrakti, nerēķinādamies ar īpatnējām formām, kādās Krievijas zemkopībā ir savijušās dzimtbūlnicciskās un kapitālistiskās pazīmes. Krievijas lauksaimniecības ražošanas spēku attīstības galvenais un pamata kavēklis ir dzimtbūšanas paliekas, t. i., vispirms atstrādāšana un vergošana, tad dzimtbūtnieciskie nodokļi, zemnieka tiesiskā nevienlīdzība, viņa pazemotais stāvoklis attiecībā pret augstāko kārtu uti., uti. So dzimtbūšanas palieku iznīcināšana jau sen kļuvusi par saimniecisku nepieciešamību, un zemkopības krize XIX gadsimta beigās ir neticami stipri saasinājusies tieši tāpēc, ka Krievijas atbrīvošanās process no viduslaiku paliekām ir pārāk ieildzis, ka atstrādāšana un vergošana pārāk ilgi turpina ,,dzīvot“. Pēc 1861. gada tās mira tik lēni, ka jaunajam organismam kļuva vajadzīgi vardarbīgi paņēmieni, lai ātrāk attīrītos no dzimtbūšanas.

Kāds ir šis jaunais saimnieciskais Krievijas zemkopības organisms? To mēs centāmies sevišķi sīki parādīt iepriekšējā apskatā, jo šajā ziņā liberāli narodņiciskās nometnes ekonomistiem ir sevišķi nepareizi priekšstati. Jaunais

8 15. sēj.

saimnieciskais organisms, kas pie mums izlobās no dzimtbūšanas čaulas, ir tirdznieciskā zemkopība un kapitālisms. Muižnieku saimniecības ekonomika, ciktāl šajā saimniecībā saimnieko nevis ar atstrādāšanu, nevis ar iedalītās zemes zemnieka verdzināšanu, pavisam skaidri parāda kapitālistiskas pazīmes. Zemnieku saimniecības ekonomika — ciktāl mēs protam ieskatīties obščinas iekšienē un palūkoties, kas notiek dzīvē pretēji oficiālajai iedalītās zemes turēšanas vienlīdzībai — mums visur un visās vietās atkal tāpat parāda tīri kapitālistiskas pazīmes. Tirdznieciskās zemkopības augšana Krievijā noliek nepārtraukti, neraugoties uz visiem kavēkļiem, un šī tirdznieciskā zemkopība neizbēgami pārvēršas par kapitālistisku, lai gan šās pārvēršanās formas ir visaugstākā mērā dažādas un atsevišķos rajonos pieņem dažādus veidus.

Kādai jābflt tai viduslaiku čaulas varmācīgajai iznīcināšanai, kas ir kļuvusi par nepieciešamību, lai jaunais saimnieciskais organisms varētu brīvi attīstīties tālāk? Jāiznīcina viduslaicīgās zemes piederības l'ormas. Krievijā līdz šim laikam viduslaicīga ir gan muižnieku zemes turēšana, gan ievērojamā daļā arī zemnieku zemes turēšana. Mēs redzējām, kā jaunie ekonomiskie apstākļi lauž šos vidus-laicīgos zemes piederības ietvarus un žogus, piespiežot trūcīgo zemnieku izdot savu senseno iedalīto zemi, piespiežot turīgo zemnieku sastādīt savu samērā lielo saimniecību no dažādas zemes gabaliņiem: gan iedalītās, gan pirktās, gan no muižnieka nomātās zemes. Arī muižnieku zemes iedalīšana tādos zemes gabalos, kurus apsaimnieko ar alslrā-dāšanu, tādos, kurus zemnieki nomā ik gadus, kurus apsēj ekonomijas, rāda, ka saimniecības jaunās sistēmas tiek celtas ārpus veco, viduslaicīgo zemes turēšanas formu ietvariem.

Iznīcināt šīs zemes turēšanas formas var uzreiz, noteikti sarau jot saites ar pagātni. Tāds pasākums ir zemes nacionalizāciju, kuru tad arī vairāk vai mazāk konsekventi ir prasījuši visi zemniecības pārstāvji 1905.—1907. gada periodā. Privātā zemes īpašuma iznīcināšana nemaz negroza tirdznieciskās un kapitālistiskās zemes turēšanas buržuāziskos pamatus. Nav nekā maldīgāka par uzskatu, it kā zemes nacionalizācijai būtu kaut kas kopīgs ar socia-

lismu vai pat ar zemes lietošanas vienlīdzību. Kas attiecas uz sociālismu, tad ir zināms, ka tā saturs ir preču saimniecības iznīcināšana. Turpretī nacionalizācija ir zemes pārvēršana par valsts īpašumu, un šāda pārvēršana nemaz neskar privāto saimniecību uz zemes. Vai zeme būs visas valsts, visas tautas īpašums jeb „manta", no tā saimniecības sistēma uz zemes nemainās, gluži tāpat kā nemainās (kapitālistiskā) saimniecības sistēma pie turīgā zemnieka, vai nu viņš zemi nopērk uz „mūžīgiem laikiem" vai nomā muižnieka vai kroņa zemi, vai „savāc" panīkušo, izputējušo zemnieku iedalītās zemes gabalus. Ja maiņa paliek, tad par sociālismu pat runāt ir smieklīgi. Bet zemkopības produktu un ražošanas līdzekļu maiņa ir pilnīgi neatkarīga no zemes turēšanas formām. (Iekavās atzīmēšu, ka šeit es apskatu tikai ekonomisko nacionalizācijas nozīmi, bet neaizstāvu to kā programu; tādu aizstāvēšanu esmu devis iepriekš minētajā darbā^17.)

Kas attiecas uz vienlīdzību, tad mēs jau iepriekš parādījām, kas faktiski notiek, kad sadala iedalīto zemi. Mēs redzējām, ka iedalītā zeme obščinas iekšienē sadalās diezgan vienlīdzīgi, tikai mazliet nosveroties uz bagātnieku pusi. Bet rezultātā no šās vienlīdzības paliek ļoti maz sakarā ar to, ka trūcīgie zemi izdod un iznomātā zeme koncentrējas bagātnieku rokās. Skaidrs, ka nekāda zemes turēšanas vienlīdzība nespēj novērst nevienmērību faktiskajā zemes lietošanā, ja pastāv mantas atšķirības starp saimniekiem un maiņas sistēma, kas šīs atšķirības saasina.

Nacionalizācijas ekonomiskā nozīme nepavisam nav tur, kur to allaž meklē. Tā nav cīņā pret buržuāziskām attiecībām (nacionalizācija ir viskonsekventākais buržuāziskais pasākums, kā to jau sen parādījis Markss^02), bet cīņā pret dzimtbūšanas attiecībām. Viduslaicīgo zemes turēšanas formu raibums bremzē saimniecisko attīstību; kārtu ietvari kavē tirdzniecisko apgrozību; vecās zemes turēšanas un jaunās saimniecības formu nesaderība rada asas pretrunas; muižnieki latifundiju dēļ ievelk garumā alstrādāšanas pastāvēšanu; zemnieki gluži kā iekš geto ir ieslēgti iedalītās zemes turēšanas formās, kuru ietvarus dzīve lauž ik uz soļa.

Nacionalizāciju iztīra zemes turēšanā visas viduslaicīgās attiecības līdz pēdējam, iznīcina visus mākslīgos žogus uz zemes, padara zemi patiesi brīvu — kam? ikvienam pilsonim? Nekā tamlīdzīga. Bezzirga zemnieka (l. i., 3‘Ai miljona sētu) brīvība, kā mēs redzējām, ir tā, ka tas iznomā iedalīto zemi. Zeme kļūst brīva — saimniekam, tam, kas to tiešām grib un var apstrādāt tā, kā to prasa mūslaiku saimniecības nosacījumi vispār un konkrēti pasaules tirgus nosacījumi. Nacionalizācija paātrinātu dzimtbūšanas nāvi un tīri buržuāziskās fermeru saimniecības attīstību uz zemes, kas brīva no visādām viduslaiku grabažām. Lūk, tā ir īstā vēsturiskā nacionalizācijas nozīme Krievijā, kāda tā izveidojusies XIX gadsimta beigās.

Kas attiecas uz otro veidu, kā attīrīt zemes turēšanu kapitālismam, kas arī objektivi nav neiespējams, tad tas, kā mēs redzējām, nozīmē, ka bagātnieki paātrinātā veidā aplaupa obščinu un ka turīgajai zemniecībai nostiprinās privātais zemes īpašums. Galvenais atslrādāšanas un vergošanas avots pie tam paliek neskarts, muižnieku latifun-dijas paliek joprojām. Skaidrs, ka šāds kapitālisma ceļa attīrīšanas paņēmiens nodrošina ražošanas spēku brīvu attīstību neizmērojami mazākā mērā nekā pirmais. Ja tiek saglabātas latifundijas, tad nav novēršams, ka saglabājas arī vergojošais zemnieks, pusgrauds, sīkā gada noma, ,,kungu“ zemes apstrādāšana ar zemnieku inventāru, t. i., ka saglabājas visatpalicīgākā kultūra un viss tas aziatiskais barbarisms, ko sauc par patriarchalo lauku sadzīvi.

Divi manis norādītie agrarā jautājuma „atrisināšanas^11 veidi topošajā buržuāziskajā Krievijā atbilst diviem kapitālisma attīstības ceļiem zemkopībā. Es šos ceļus saucu par prūšu un amerikāņu ceļu. Pirmo raksturo tas, ka vidus-iaicīgo zemes turēšanas formu attiecības netiek likvidētas uzreiz, bet lēnām pielāgojas kapitālismam, kas tāpēc ilgu laiku saglabā pusfeodalās pazīmes. Prūšu muižnieku zemes īpašumu buržuāziskā revolūcija nav sadragājusi, bet tas ir saglabājies un kļuvis par pamatu „junkuru^11 saimniecībai, kas pamatos ir kapitālistiska, bet neiztiek bez zināmas lauku iedzīvotāju atkarības Gesindeordnung*

— Nolikuma par saimi. Rvd.

veidā u. tml. Tāpēc junkuru sociālā un politiskā kundzība pēc 1848. gada ir nostiprināta uz ilgiem gadu desmitiem, un Vācijas zemkopības ražošanas spēki attīstījās nesalīdzināmi lēnāk nekā Amerikā. Tur, gluži otrādi, kapitālistiskās zemkopības pamats bija nevis vecā lielo muižnieku vergu īpašnieku saimniecība (pilsoņu karš sagrāva vergu īpašnieku muižas), bet brīva fermera brīva saimniecība uz brīvas zemes, brīvas no visiem viduslaicīgiem pinekļiem, no dzimtbūšanas un feodālismā, no vienas puses, bet, no otras puses, arī no privātā zemes īpašuma pinekļiem. Amerikā zemi izdalīja no Amerikas milzīgajām zemes rezervēm par nominālu maksu, un tikai uz jaunajiem, pilnīgi kapitālistiskajiem pamatiem tur tagad attīstījies privātais zemes īpašums.

Abi šie kapitālistiskās attīstības ceļi pilnīgi skaidri iezīmējās Krievijā pēc 1861. gada. Muižnieku saimniecības progress nav apšaubāms, pie kam, kamēr liek saglabātas dzimtbūšanas paliekas, šā procesa lēnā gaita nav nejauša, bet gan nenovēršama. Tāpat nav apšaubāms — jo brīvāka ir zemniecība, jo mazāk to nospiež dzimtbūšanas paliekas (dienvidos, piem., ir visi šie labvēlīgie nosacījumi), beidzot, jo labāk zemniecība visā visumā nodrošināta ar zemi, toties spēcīgāka ir zemniecības sairšana, toties ātrāk veidojas lauku uzņēmēju — fermeru šķira. Visa mūsu zemes turpmākās attīstības jautājuma būtība ir tā, kurš tad no šiem attīstības ceļiem galīgi gūs virsroku pār otru un, atbilstoši tam, kura šķira izdarīs nepieciešamo un nenovēršamo pārveidošanu: vai vecais kungs zemesīpašnieks vai brīvais zemnieks fermeris.

Pie mums nereti domā, ka zemes nacionalizācija nozīmējot zemes izņemšanu no tirdznieciskās apgrozības. Pie šā viedokļa katrā ziņā turas progresivo zemnieku un zemniecības ideologu vairākums. Bet šāds uzskats ir nepareizs pašos pamatos. Tieši otrādi. Privātais zemes īpašums ir kavēklis kapitala brīvai ieguldīšanai zemē. Tāpēc, pastāvot brīvai zemes nomāšanai no valsts (bet tāda ir nacionalizācijas būtība buržuāziskā sabiedrībā), zeme tiek stiprāk ierauta tirdznieciskā apgrozībā, nekā pastāvot privātā zemes īpašuma kundzībai. Brīvība ieguldīt kapitālu zemē, brīvība konkurēt zemkopībā ir daudz lielāka, pastāvot brīvai nomāšanai, nekā pastāvot privātīpašumam. Zemes nacionalizācija ir, tā sakot, lendlordisms bez lendlorda. Bet, ko nozīmē lendlordisms zemkopības kapitālistiskajā attīstībā, par to patiesi dziļi spriež Markss „Virsvērtības teorijās^41. Viņa spriedumu esmu citējis iepriekš minētajā darbā par agraro programu, bet, ievērojot jautājuma svarīgumu, atļaušos to šeit atkārtot vēlreiz^18.

Paragrafā par Rikardo rentes teorijas vēsturiskajiem nosacījumiem („Theorien iiber den Mehrwerl", II Band,

2. Tcil, Stuttgart, 1905, S. 5—7^19) Markss saka, ka Rikardo un Andersons „pamatojas uz uzskatu, kas kontinentā izliekas ļoti dīvains". Proti: viņi pieņem, ka „zemes īpašums kā šķērslis ikkatram kapitala ieguldījumam zemkopībā nemaz nepastāv". Pirmajā acu uzmetienā tā ir pretruna, tāpēc ka tieši Anglijā feodālais zemes īpašums liek uzskatīts par sevišķi pilnīgi saglabājušos. Bet Markss paskaidro, ka tieši Anglijā kapitāls ir „tik nesaudzīgi izrēķinājies ar tradicionālo zemkopības iekārtu kā nekur pasaulē". Sājā ziņā Anglija ir „visrevolucionārākā zeme pasaulē". „Visi vēsturiski mantotie iekārtojumi tur, kur tie runāja pretim kapitālistiskās ražošanas apstākļiem zemkopībā vai neatbilda šiem apstākļiem, tika nesaudzīgi iznīcināti: tika mainīts ne vien lauku apmetņu novietojums, bet iznīcinātas pašas šīs apmetnes; iznīcinātas ne vien lauksaimniecības iedzīvotāju mītnes un apmešanās vietas, bet arī paši šie iedzīvotāji; iznīcināti ne vien sensenie saimniecības centri, bet arī pašas šīs saimniecības. Izrādījās, ka vāciešiem, — turpina Markss, — ekonomiskos iekārtojumus bija noteikušas ciemu sabiedrību zemes (Feldmarken) tradicionālās attiecības, saimniecisko centru novietojums, zināmas iedzīvotāju pulcēšanās vietas. Izrādījās, ka angļiem vēsturiskos zemkopības iekārtojumus pakāpeniski, sākot ar XV gadsimtu, radīja kapitāls. Angļu techniskais izteiciens „clearing of estates" („zemes tīrīšana") nav sastopams nevienā kontinenta zemē. Bet ko nozīmē šis „clearing of estates"? Tas nozīmē, ka pilnīgi nerēķinājās ne ar vietējiem iedzīvotājiem — tos padzina; ne ar esošajām sādžām — tās nolīdzināja ar zemi; ne ar saimniecības ēkām — tās atdeva nojaukšanai; ne ar pastāvošiem lauksaimniecības veidiem — tos mainīja vienā triecienā, pārvēršot, piem.. tīrumus par lopu ganībām; vārdu sakot, nepieņēma visus ražošanas apstākļus tādā veidā, kādā tie pastāvēja pēc tradicijas, bet vēsturiski radīja šos apstākļus tādā formā, lai katrā zināmā gadījumā tie atbilstu kapitala visizdevīgākās ieguldīšanas prasībām. Tātad tiktāl zemes īpašums tiešām nepastāv, jo šis īpašums ļauj kapitalam — fermerim — saimniekot brīvi, interesējoties vienīgi par naudas ienākuma iegūšanu. Kaut kāds Pomeranijas muižnieks*' (Markss šeit domā Rodbertusu, kura rentes teoriju viņš spīdoši un sīki apgāž minētajā darbā), „kam galvā tik vien ir kā sentēvu ciema sabiedrības zeme, saimniecības centri, zemes turēšanas kolēģija u. tml., var tādēļ šausmās sasist rokas sakarā ar Rikardo ,,nevēsturiskajiem“ uzskatiem par zemkopības attiecību attīstību**. Bet īstenībā „Anglijas apstākļi ir vienīgie apstākļi, kuros adekvāti (ideāli pilnīgi) attīstījās modernais zemes īpašums, t. i., kapitālistiskās ražošanas pārveidotais zemes īpašums. Šai punktā Anglijas teorija (l. i., Rikardo rentes teorija) priekš šolaiku, t. i., kapitālistiskā, ražošanas veida ir klasiska**.

Anglijā šī zemes tīrīšana notika revolucionārās formās, vardarbīgi laužot zemnieku zemes turēšanas formas. Savu laiku pārdzīvojušās senatnes laušana ir absolūti nenovēršama arī Krievijā, bet deviņpadsmitais gadsimts (un arī divdesmitā pirmie 7 gadi) nav vēl izšķīruši jautājumu, kāda šķira un kādā formā izdarīs mums nepieciešamo laušanu. Iepriekš mēs parādījām, kāds ir zemes sadalīšanas pamats Krievijā šobrīd. Mēs redzējām, ka IOV2 miljonam zemnieku sētu ar 75 miljoniem desetinu zemes pretim stāv 30 000 lati-fundiju īpašnieku ar 70 miljoniem desetinu. Viens no iespējamiem cīņas iznākumiem, kura uz šādas augsnes nevar neuzliesmot, ir tāds, ka desmit miljonu sētu saimniecības gandrīz divkāršosies, bet augšējo trīsdesmit tūkstošu zemes īpašums izgaisīs. Aplūkosim šo iespējamo iznākumu tīri teorētiski, no tā viedokļa, kā agrarais jautājums Krievijā izveidojies XIX gadsimta beigās. Kādiem būtu jābūt šādas pārmaiņas rezultātiem? No zemes piederības attiecību viedokļa ir acīm redzams, ka viduslaicīgā iedalītās zemes turēšana un viduslaicīgais muižnieku zemes īpašums tiktu pārkārtoti no jauna. Senatni aizslaucītu pilnīgi. Zemes piederības attiecībās nepaliktu nekā tradicionāla. Kāds spēks tad noteiktu jaunās zemes piederības attiecības? Vienlīdzības „princips*1? Tā tiecas domāt attīstītais zemnieks, ko skārusi narodņiku ideoloģija. Tā domā narodņiks. Bet tā ir ilūzija. Vienlīdzības „princips**, kas obščinā atzīts par likumu un ko apstiprinājis paradums, īstenībā noved pie tā, ka zemes piederība pielāgojas mantas turības atšķirībām. Un, pamatodamies uz šo ekonomisko faktu, ko tūkstoškārt apstiprina gan Krievijas, gan Rietumeiropas dati, mēs apgalvojam, ka cerība uz vienlīdzību izgaistu kā ilūzija, bet zemes piederības pārkārtojums paliktu kā vienīgais paliekamais rezultāts. Vai šādam rezultātam ir liela nozīme? Ārkārtīgi liela, jo neviens cits pasākums, neviena cita reforma, neviens cits pārkārtojums nevarētu tik pilnīgi garantēt zemkopības lechnikas visātrāko, plašāko un brīvāko progresu Krievijā un visu dzimtbūšanas, kārtu, azia-tisma pēdu izzušanu no mūsu dzīves.

Technikas progress? — mums laikam iebildīs. Bet vai tad ar preciziem datiem iepriekš nav parādīts, ka muižnieku saimniecība stāv augstāk par zemnieku saimniecību gan zālāju sēšanas, gan mašinu lietošanas, gan mēslošanas, gan, protams, lopu kvalitātes ziņā utt.? Jā, tas ir parādīts, un šis fakts ir pavisam neapšaubāms. Tomēr nevajag aizmirst, ka visas šīs atšķirības saimniecības organizācijā, tech-nikā u. t. jpr. sumējas ražībā. Bet mēs redzējām, ka ražas no muižnieku zemes, ko apstrādā zemnieki uz pusgrauda u. tini., ir zemākas par ražām uz iedalītās zemes. Lūk, kādu apstākli gandrīz vienmēr aizmirst, runājot par muižnieku un zemnieku saimniecības agrikulfuras līmeni Krievijā! Muižnieku saimniecība slāv augstāk, ciktāl saimniekošana tajā notiek kapitālistiski. Un visa būtība ir tā, ka šis „ciktāl** XIX gadsimta beigās atstāja atstrādāšanu par dominējošo saimniecības sistēmu mūsu centrā. Ciktāl uz muižnieku zemes arī vēl tagad saimnieko vergojošais zemnieks ar saviem sentēvu darba rīkiem, paņēmieniem utt., tiktāl muižnieku zemes īpašums ir galvenais atpalicības un sastinguma cēlonis. Mūsu apspriežamā pārmaiņa /mies piederībā paceltu ražu uz pusgrauda un nomātās zemes (tagad šī raža, sk. skaitļus iepriekš — ir 50 un 45 pudi, kamēr uz iedalītās zemes tā ir 54 pudi un īpašnieku sējumos — 66 pudi). Pat, ja šī raža paceltos tikai līdz iedalītās zemes ražas līmenim, arī tad solis uz priekšu būtu milzīgs. Met pats par sevi saprotams, ka celtos raža arī uz iedalītās zemes, tiklab tāpēc, ka zemnieks atbrīvotos no dzimt-būtniecisko latifundiju jūga, kā arī tāpēc, ka tad iedalītā zeme, līdzīgi visai pārējai valsts zemei, kļūtu par brīvu zemi, vienādi pieejamu (ne jau visiem pilsoņiem, bet pilsoņiem ar zemkopības kapitālu, t. 5., —) fermeriem.

Šis secinājums nepavisam neizriet no datiem par ražību, kurus mēs ņēmām. Gluži otrādi, šie dati ņemti tikai, lai uzskatāmi ilustrētu secinājumu, kas izriet no visa datu kopuma par Krievijas muižnieku un zemnieku saimniecības evolūciju. Lai atspēkotu šo secinājumu, ir jāalspēko tas fakts, ka Krievijas XIX gadsimta otrās puses zemkopības vēsture ir vēsture, kur buržuāziskās ražošanas attiecības stājas dzimtbūšanas ražošanas attiecību vietā.

Ja ievērojam datus par zemnieku saimniecību skaitu tagadējā laikā, tad var rasties iespaids, ka agrarā pārveidība, ko mēs aplūkojam, novestu pie zemkopības ārkārtīgas sadrumstalotības. Apžēlojieties, trīspadsmit miljonu saimniecību uz 280 miljoniem desetinu! vai tad tā nav drausmīga sadrumstalotība? Uz to mēs atbildēsim: mēs taču tagad redzam šādu bezgalīgu sadrumstalotību, jo tagad trīspadsmit miljoni saimniecību saimnieko uz mazākas platības nekā 280 milj. des.! Tātad pārmaiņa, kas mūs interesē, nekādā gadījumā aplūkojamā attiecībā neko nepasliktinātu. Bet tas nav viss. Tālāk mēs izvirzām jautājumu, vai ir pamats domāt, ka, notiekot šai pārmaiņai, saimniecību kopskaits paliks agrākais? Parasti tieši tā raugās narodņicisko teoriju un pašu zemnieku uzskatu ietekmē, kuriem visi prāti nesas uz zemi un kuri spēj pat sapņot par rūpniecības strādnieku pārvēršanu par sīkiem zemkopjiem. Nav šaubu, ka zināms skaits Krievijas rūpnie-eibas strādnieku XIX gadsimta beigās arī paši turas pie šā zemnieku viedokļa. Bet jautājums ir, vai šis viedoklis ir pareizs? vai tas atbilst objektīvajiem saimnieciskajiem apstākļiem un ekonomiskās attīstības gailai? Vajag tikai

skaidri nostādīt šo jautājumu, lai ieraudzītu, ka zemnieku uzskatu noteic mirstošā un neatgriežamā pagātne, bet nevis briestošā nākotne. Zemnieku uzskats ir nepareizs. Tā savā būtībā ir vakardienas ideoloģija, kamēr ekonomiskā attīstība īstenībā ved nevis pie zemkopībā nodarbināto iedzīvotāju skaita palielināšanās, bet pie samazināšanās.

Pārmaiņa zemes piederības attiecībās, ko mēs apskatām, neiznīcinās un nevar iznīcināt šo procesu, kur zemkopībā nodarbināto iedzīvotāju daļa samazinās, procesu, kas kopīgs visām augošā kapitālisma zemēm. Man varbūt jautās, kā šī pārmaiņa varētu ietekmēt zemkopībā nodarbināto iedzīvotāju skaita samazināšanos, ja pieeja zemei kļūtu brīva visiem? Uz to es atbildēšu ar citātu no kādas zemnieku deputātā (Poltavas guberņas) Čiževska kga Domē teiktās runas. 1906. gada 24. maija sēdē viņš teica: „Pie mums zemnieki, tie paši balsotāji, kas mūs sūtīja šurp, izdarījuši, piemēram, šādu aprēķinu: „Ja mēs būtu drusku bagātāki un ja katra mūsu ģimene varētu gadā izdot piecus sešus rubļus par cukuru, — katrā no tiem apriņķiem, kur iespējama biešu audzēšana, rastos vairākas cukura rūpnīcas kā papildinājums tām, kuras pastāv jau lagad“. Pilnīgi dabiski, ja šīs rūpnīcas rastos, — kāds darba roku daudzums būtu vajadzīgs saimniecībai, to intensificējot! Palielinātos ražošana cukura rūpnīcās utt.“ („Stenografiskie pārskati", 622. lpp.).

Tas ir ļoti raksturīgs vietējā darbinieka atzinums. Ja viņam pajautātu, kādas ir viņa domas par agrarās pārkārtošanas nozīmi vispār, viņš droši vien izteiktu narodņiku uzskatus. Bet, ja jautājums izvirzīts nevis par „domām", bet par konkrētām pārveidības sekām, tad kapitālistiskā patiesība uzreiz gūst virsroku pār narodņicisko utopiju. Jo tas, ko zemnieki teikuši savam deputātam Čiževska kgm, ir tieši kapitālistiskā patiesība, kapitālistiskās īstenības patiesība. Cukura rūpnīcu skaita un to produktivitātes augšana patiesi būtu milzīga katrā gadījumā, kad kaut cik nopietni uzlabotu sīko zemkopju masas stāvokli; un pats par sevi saprotams, ka ne tikai biešu cukura ražošana, bet arī visas apstrādājošās rūpniecības nozares: tekstila, dzelzs ražošana, mašinu būves, celtniecības vispār u. t. jpr., u. t. jpr. saņemtu milzīgu impulsu, prasītu „milzumu

roku“. Un izrādītos, ka šī ekonomiskā nepieciešamība ir stiprāka nekā visas jaukās cerības un sapņojumi par vienlīdzību. Nekāda agrarā pārkārtošana, nekādas pārmaiņas zemes piederībā, nekāda „zemes iedalīšana'1 nepadarīs par „saimniekiem" trīs ar ceturtdaļu miljona bezzirga sētu. Sie miljoni sētu (un arī ne mazums vienzirdznieku) mokās, kā mēs redzējām, uz saviem zemes gabaliņiem, izdod savu iedalīto zemi. Amerikāniskā rūpniecības attīstība nenovēršami atvilktu šādu kapitālistiskā sabiedrībā bezcerīgu saimnieku vairākumu no zemkopības, un nekādas „tiesības uz zemi" nespēs šo atvilkšanu aizkavēt. Trīspadsmit miljoni sīko saimnieku ar visnožēlojamāko, nabadzīgāko un novecojušos inventāru rušina gan savu iedalīto, gan kunga zemi — tā ir šāsdienas īstenība; tā ir mākslīga pārākapdzi-volība zemkopībā, mākslīga tādā nozīmē, ka ar varu tiek paturētas tās dzimtbūtnieciskās attiecības, kas jau sen ir sevi pārdzīvojušas un nevarētu noturēties nevienu dienu, ja nebūtu eksekūciju, nošaušanu, soda ekspediciju u. tml. Katrs nopietns masu stāvokļa uzlabojums, katrs nopietns trieciens dzimtbūšanas paliekām nenovēršami iedragātu šo lauku pārākapdzīvotibu, milzīgos apmēros pastiprinātu procesu (kas lēnām noris ari tagad), kurā iedzīvotāji tiktu atvilkti no zemkopības uz rūpniecību, samazinātu saimniecību skaitu no 13 miljoniem līdz daudz zemākam skaitlim, vestu Krieviju uz priekšu amerikāniski, bet ne ķiniski kā tagad.

Agrārais jautājums Krievijā XIX gadsimta beigās ir uzdevis sabiedriskām šķirām atrisināt uzdevumu: darīt galu dzimbūtnieciskai senatnei un attīrīt zemes piederību, attīrīt visu ceļu kapitālismam, ražošanas spēku augšanai, brīvai un atklātai šķiru cīņai. Un šī pati šķiru cīņa noteiks, kādā veidā šis uzdevums tiks atrisināts.

1!)08. g. 1. jūlija j. st.

PAR DAŽAM MŪSDIENU SAIRUMA PAZĪMĒM

Mums ne vienreiz vien nācās atzīmēt idejisko un organizatorisko sairumu pa labi, buržuāzisko demokrātu un sociālistisko oportunistu nometnē, sairumu, kas nav novēršams — kontrrevolūcijas trakošanas periodā — partijās un virzienos, kur pārsvarā sīkburžuaziskā inteliģence. Bet sairuma aina nebūtu pilnīga, ja mēs nepakavētos arī pie sairuma „pa kreisisīkburžuazisko „sociālistu revolucionāru" nometnē.

Protams, izteicienu „pa kreisi" šeit var lietot tikai ļoti ļoti relativā nozīmē, lai raksturotu tos, kas sliecas spēlei kreisumu. Mēs jau avīzē „Proļetarij" ne vienreiz vien norādījām, ka tieši Krievijas revolūcijas periods savos vislielākajos uzplūdos ir sevišķi uzskatāmi parādījis atklātā masu politikā, cik nestabils, nedrošs, cik neprincipials ir eseru ,,re-volucionarisms". Pieliek atgādināt tikai lielākos notikumus. 1905. gada rudens uzplūdi: eseri slepenā blokā ar enesiem, kas velk uz legālo „tautas sociālistu partiju". Eseru partijas kongress 1905. g. decembrī noraida „plānu" par šādas eseru partijai līdzīgas partijas radīšanu, bet 1906. gada pavasara un vasaras uzplūdos mēs atkal redzam, ka eseri dienas avīzēs, t. i., visas tautas aģitācijas galvenajā tribinē, ir bloķējušies ar enesiem. Šie pēdējie 1906. g. rudenī, pēc Svea-borgas un Kronštates sakāves, atklāti atsakās no revolūcijas, atklāti uzstājas kā oportunisti, un tomēr II Domes vēlēšanas Pēterburgā (1907. gada pavasarī) atkal atdzīvina eseru, enesu un trudoviku „narodrneisko bloku". Vārdu sakot, revolūcija pilnīgi un galīgi atklāja, ka eseru partijai nav kaut cik noteikta šķiriska balsta, un īstenībā noveda šo partiju līdz sīkburžuaziskās zemnieku demokrātijās piedēkļa, spārna lomai, piespieda lo pastāvīgi svārstīties starp revolucionāru sparu vārdos un enesiski trudovisku diplomātiju. Mnksimalislu nošķiršanās, kuri visu laiku revolūcijas periodā šķīrās nost un nevarēja galīgi nošķirties no eseriem, tikai apstiprināja narodņiciskā revolucionarisma šķirisko nestabilitāti. Eseru centram, „tīrajiem" eseriem — mēs rakstījām jau avīzes „Projetarij" 4. nr-ā, rakstā „Eseru meņ-ševiki", — nekas cils neatliek kā ar argumentiem, kas aizgūti no marksistiem, aizstāvēties pret abiem „jaunajiem" eseru virzieniem^20. Ja sociāldemokrāti no revolūcijas iznāca, galīgi saliedējuši ar sevi vienu noteiktu šķiru, proti, proletariātu, un izkaluši divus visai starptautiskai sociāldemokrātijai raksturīgus virzienus — oportunistisko un revolucionāro, tad sociālisti revolucionāri iznāca no revolūcijas bez jebkādas tiešas bāzes, bez jebkādas noteiktas robežas, kas spētu viņus norobežot vienā pusē no trudovi-kiem un enesiem, kuri saistīti ar lielo vairākumu sīko saimnieķeļu, otrā pusē no maksiinalistiem kā inteliģentis-kas teroristu grupas.

L'n tagad, kad izzudis — varbūt uz laiku — maksimālisms, mēs redzam, ka atjaunojas tam radniecisks virziens jaunā ietērpā. Avīzīte „Revoļucionnaja MisJ"54 (1. nr. —

1908. g. aprilī, 2. nr. — jūnijā), „sociālistu revolucionāru grupas" organs, norobežojas no „eseru partijas oficiālā organa", t. i., no centrālā organa „Znamja Trūda"65, un pasludina „mūsu (t. i., eseru) teorētiskā pasaules uzskata, mūsu, eseru cīņas un organizācijas metožu reviziju“. Protams, visa šī „revizija", viss šis „kritiskais radošais darbs", ko solījusi jaunā avīze, ir vistīrākā frāze. Patiesībā ne par kādu teorijas reviziju nav un nevar būt runas, jo jaunajai avīzei nav nekāda teorētiska pasaules uzskata, bet ir tikai tūkstoš balsīs atkārtoti aicinājumi uz teroru un neveikla, nemākulīga, naiva pielāgošanās šim it kā jaunajam, bet patiesībā vecajam, ļoti vecajam uzskatu veidam par revolūciju, par masu kustību, par partiju nozīmi vispār uti. Šādas „teorētiskās" bagažas apbrīnojamā nabadzība duras acīs, ja to salīdzina ar skaļajiem solījumiem revidēt, kri-lizēt un jaunradīt. Tiklab eseru „jaunā", kā arī „vecā"

virziena teorētisko uzskatu pilnīgais juceklis izceļas vēl jo spilgtāk tāpēc, ka avīze „Revoļucionnaja Mis]“ pati uzsver ,,evolūciju, kas notiek eseru partijas oficiālā organa vadītāju uzskatos'4 — evoluciju, kurā ļoti stipri liek uzsvērts „sistemātiskais centrālais politiskais terors'4, lai „paātrinātu notikumus'4. Tas ir citāts no avīzes „Znainja Trūda^44 8. nr-a. Bet 10. un 11. nr-ā (1908. g. februāris un marts) mēs sastopam gluži tādas pašas runas par „visas partijas pūliņu sasprin-dzināšanu" „centrālajam politiskajam teroram", par nepieciešamību rast tam „lielus naudas līdzekļus", pie kam turpat līdzās tiek dots „smalks mājiens" par šo līdzekļu iespējamo avotu: „visas partijas, — raksta avīze „Znamja Trūda", 7. un 8. lpp., — līdz pat kadetiem un mierīgajiem atjauninātajiem baudīs šās darbības tuvākos augļus. Un tāpēc partijai ir tiesības cerēt uz visplašāko sabiedrības palīdzību šajā savā cīņā".

Lasītājs redz, ka jaunās avīzes valodās nav nekā jauna. Tā ir raksturīga tikai lajā ziņā, ka dod pamācošu materiālu sairuma novērtēšanai, kurš aizsegts ar „kreisām" un it kā revolucionārām frāzēm. Meņševiki avīzē „Golos Social-Demokrata" (1. nr-ā) naudas līdzekļu vākšanu no liberāļiem attaisno ar to, ka esot zināma politiska mērķu solidaritāte. Eseri savā orgānā „Znamja Trūda" saka kadetiem un mierīgajiem atjauninātājiem: jūs taču baudīsit augļus. Galējības saprotas. Sīkburžuaziskais oportunisms un sīk-buržuaziskais revolucionarisms vienādi „šķielē" — lai gan no dažādām pusēm — uz kadetiem un mierīgajiem atjauninātājiem.

Un ne likai šajā ziņā saprotas minētās galējības. Vilšanos iznesuši no revolūcijas gan meņševiki, gan „revolucionārie" narodņiki. Atmest ar roku partejībai, vecajām partijas tradicijām, revolucionārajai masu cīņai ir gatavi tiklab vieni, kā otri. „Kļūda, kas kopīga gandrīz visām revolucionārajām partijām, — raksta „Revoļucionnoje Ņedomis-ļije" — kļūda, kurai tagad pārdzīvojamā krizē ir bijusi postoša loma, ir pārspīlētā ticība, ka iespējama un nepieciešama tautas sacelšanās masu apmēros"... „Dzīve nav attaisnojusi partijas gaidas". Velti, redziet, sociālisti revolucionāri ir veidojuši „sociālistisko programu pēc marksistu šablona", veidojuši ..priekšstatu par revolūciju, idenlifi-cējot to ar masu kustību un masu sacelšanos, ko rada ekonomiskas vajadzības, tiesa, izdarīdami labojumu par iniciatīvo mazākumu". Vajag nevis labot, bet attīstīt ,,ini-ciativā mazākuma aklivas rīcības teoriju un praksi" (1. nr., (5. un 7. Ipp.). Vajag cildināt nozīmi, kāda ir „tiešām jūtām, kas pārņem revolucionāru, un ideāliem, kuri to apgaro" (2. nr., 1. Ipp.), bet teorētiskie jautājumi, filozofija, zinātniskais socialisms, tas viss pēc „jauno" sociāli revolucionāro obskurantu domām ir nieki. „Vai ir cerība uz bruņotu sacelšanos vairāk vai mazāk tuvā (tā arī pateikts: „vairāk vai mazāk tuvā") nākotnē?" — jautā „Revoļucionnoje Ņedomisļije" un atbild: „Par to visi ir vienis prālis: nav lādu cerību" (2. nr., 2. Ipp.). Secinājums: Krievijā „politisku apvērsumu nevar izdarīt citādi kā ar revolucionāru mazākumu" (7. Ipp.). „Revolucionāro partiju neveiksmju cēloņi pēdējos trijos gados nebija nejauši un pēc mūsu domām bija atkarīgi ne tikai no objektiviem apstākļiem un ne tikai no taktikas kļūdām, bet tie atradās arī pašā šo partiju organizācijas koncepcijā" (10. Ipp): revolucionāri izvirzījuši sev, redziet, „neizpildāmus uzdevumus" — patiesi vadīt masas; sociāldemokrāti mulsinājuši eserus un skubinājuši viņus, kaitēdami īstajam darbam — teroris-tiskai cīņai, — domāt par zemniecības organizēšanu un tās sagatavošanu uz vispārēju bruņotu sacelšanos (11. Ipp.). Galējā partiju centralizācija — „ģeneralisms" — „autori-larisma gars" (12. Ipp.) — lūk, jaunums. „Revolucionāri uzskatīja, ka liela, stipra partija ir vienīgais līdzeklis un ķīla spraustā mērķa sasniegšanai, nemanīdami nedz praktisko neiespējamību mūsu, Krievijas apstākļos radīt tādu partiju, nedz visas viņas tumšās puses" (12. Ipp.).

Liekas, diezgan! Kāds domu chaoss valda avīzē „Revo-ļucionnaja Misj", kādu obskurantismu tā sludina, uz kāda vulgārā, mietpilsoniska izmisuma, mazdūšības un vilšanās pēc pirmām darba grūtībām liek celta it kā revolucionārā programa, — par to nav vērts šķiest vārdus. Minētie citāti runā paši par sevi.

Ret lai lasītājs nedomā, ka šādi spriedelējumi ir vienkārši muļķība, ko nejauši sapļāpājusi nezināma un nenozīmīga grupiņa. Nē, tāds uzskats būtu maldīgs. Te ir sava loģika, loģika, ko rada vilšanās par partiju un lautas

revolūciju, vilšanās par masu spējām tieši revolucionāri cīnīties. Tā ir loģika, ko rada inteliģcntiskais nervu saspīlējums, histērija, nespēja strādāt izturētu, neatlaidīgu darbu, nemācēšana piemērot teorijas un taktikas pamatprincipus apstākļiem, kas mainījušies, nemācēšana strādāt propagandas, aģitācijas un organizatorisko darbu apstākļos, kas krasi atšķiras no tiem, kādus mēs nesen pārdzīvojām. Kur vajadzētu cīnīties visiem spēkiem pret mietpilsonisko sabrukumu, kas iespiežas ne tikai augstākajās, bet arī zemākajās šķirās, kur vajadzētu stiprāk saliedēt izkliedētos partijas spēkus pārbaudītu revolucionāru principu aizstāvēšanai, tur nenosvērti cilvēki, atrauti no šķiriska balsta masās, sviež pāri bortam visu, ko viņi mācījušies, un pasludina ,,reviziju“, t. i., atgriešanos pie vecām grabažām, pie revolucionārās savrocības, pie sadrumstalotas grupiņu darbības. Nekāda šo grupiņu un atsevišķo personu varonība teroristiskajā cīņā negrozīs to, ka viņu kā partijas cilvēku darbība ir sairuma izpausme. Un ārkārtīgi svarīgi ir saprast to patiesību, — ko apstiprina visu zemju pieredze, kuras pārdzīvojušas revolūcijas sakāves, — ka viena un tā pati psicholoģija, viena un tā pati šķiras, piem., sīkburžua-zijas, īpatnība izpaužas tiklab oportunista nomāktībā, kā arī terorista izmisumā.

„Visi ir vienis prātis, ka nav cerības uz bruņotu sacelšanos vairāk vai mazāk tuvā nākotnē". Padomājiet par šo skanīgo un šablonisko frāzi. Cilvēki, acīm redzams, nekad nav padomājuši par objektīvajiem nosacījumiem, kas vispirms rada plašu politisku krizi, bet pēc tam, šai krizei saasinoties, pilsoņu karu. Cilvēki iemācījušies no galvas bruņotas sacelšanās ,,lozungu“, nesaprazdami šā lozunga nozīmi un piemērošanas nosacījumus. Tāpēc jau viņi arī tik viegli atmet nepārdomātos, nepārbaudītos lozungus jau pēc pašām pirmajām revolūcijas sakāvēm. Bet, ja šie cilvēki cienītu marksismu kā vienīgo revolucionāro teoriju XX gadsimtā, ja viņi pamācītos Krievijas revolucionārās kustības vēsturi, tad viņi saskatītu atšķirību starp frāzi un patiesi revolucionāro lozungu attīstību. Sociāldemokrāti neizvirzīja sacelšanās „lozungu" nedz 1901. g., kad demonstrācijās lika Kričevskim un Martinovam sākt kliegt par ,,sturmēšanu“, nedz 1902, un 1903. g., kad nelaiķis Nadež-

dins nosauca vecās ,,Iskras“ plānu par ,,literarismu“. Sacelšanās lozungu izvirzīja tikai pēc 15)05. g. 9. janvara, kad itin nevienam cilvēkam vairs nevarēja liūt šaubu par to, ka vispār nacionala politiskā krīze ir iestājusies, ka tā saasinās masu tiešajā kustībā nevis ik dienas, bet ik stundas. Un dažos mēnešos šī krize noveda līdz tam, ka notika sacelšanās.

Kāda mācība no tā izriet? Tāda, ka mums tagad uzmanīgi jāvēro briestošā jaunā politiskā krize, jāizskaidro masām 1905. g. mācība un tas, ka ikviena asa krize nenovēršami k]ūst par sacelšanos, un jāstiprina organizācija, kas raidīs šo lozungu krīzes iestāšanās momentā. Ret izvirzīt jautājumu šādi: „vai ir cerība tuvākā nākotnē?11 ir veltīgi. Lietu stāvoklis Krievijā ir tāds, ka neviens kaut cik domājošs socialists neuzdrošināsies kaut ko pareģot. Viss, ko mēs zinām un ko varam pateikt, izteicams tā, ka, nepārkārtojot agrarās attiecības, pilnīgi nesalaužot veco zemes iekārtu, Krievija dzīvot nevar, bet tā dzīvos. Cīņa notiek par to, vai Stolipinam izdosies izdarīt šo laušanu tā, kā to grib muižnieki, vai arī zemnieki paši strādnieku vadībā to izdarīs tā, kā tas viņiem būs izdevīgi. Sociāldemokrātu uzdevums ir iesakņot masās skaidru izpratni par šās briestošās krizes ekonomisko pamatu un audzināt nopietnu partijas organizāciju, kas palīdzētu tautai apgūt revolūcijas bagātīgo mācību un būtu spējīga viņu vadīt cīņā tad, kad nobriedīs briestošie spēki jaunai revolucionārai „kampaņai”.

Ret šī atbilde, protams, liksies „nenoteikta" cilvēkiem, kuri uz „lozungiem" skatās nevis kā uz praktisku secinājumu no šķiriskas analizēs un rēķināšanās ar zināmu vēsturisku momentu, bet kā uz talismanu, kas reiz par visām reizēm dots partijai vai virzienam. Tādi cilvēki nevar saprast, ka nemācēšana pieskaņot savu taktiku pilnīgi noteiktu un nenoteiktu momentu atšķirībām ir politiskas audzināšanas trūkuma un garīgā apvāršņa šauruma rezultāts. Stiprināt organizāciju! Šie revolucionārās „spiegšanas" varoņi nicinoši rauc degunu par šādu pieticīgu, nevainīgu uzdevumu, kas nesola „tūlīt", nekavējoties, jau rīt nekāda trokšņa un brīkšķa. „Dzīve nav attaisnojusi partijas gaidas". Un to saka pēc 3 revolūcijas gadiem, kura devusi pasaulē vēl neredzētu apstiprinājumu tam, cik liela loma un nozīme ir stiprām partijām! Tieši Krievijas revolūcija jau savā pirmajā periodā parādīja, ka, pat Plēvēs kārtībai pastāvot^50, var radīt partiju, kas patiesi spēj vadīt Šķiras. 1905. g. pavasarī mūsu partija bija pagrīdes pulciņu savienība; rudenī tā kļuva par proletariāta miljonu partiju. Kungi, vai tas tā nolika ,,uzreiz“, vai arī šādu rezultātu sagatavoja un nodrošināja gadu desmits lēna, neatlaidīga, neredzama un klusa darba? Un, ja šādā momentā, kādu mēs pārdzīvojam, oficiālie un neoficiālie eseru kungi izvirza pirmajā vietā cara noslepkavošanu, bet nevis tādas partijas organizācijas radīšanu zemnieku masā, kura būtu spējīga izkaldināt no ķīselim līdzīgā trudoviku — kā virziena — revolucionarisma kaut ko izturīgāku, idejiskāku, cietāku un izturētāku, — tad mēs sacīsim, ka narodņiciskais socialisms Krievijā mirst, ka tas jau sen ir miris, ka tā vadoņi neskaidri jūt savu — kā narodņiku — ,,krachu“ jau pirmajā tautas revolūcijas kampaņā.

Mēs negaidījām no zemniekiem, ka viņiem revolūcijā varētu būt spējas veikt vadošu vai pat patstāvīgu lomu, un mēs nezaudēsim dūšu pirmās kampaņas neveiksmju dēļ, kura parādīja, cik ļoti ir izplatītas zemniecībā revolucionāri demokrātiskās idejas, kaut gan visai neskaidras un nenoteiktas. Un mēs pratīsim strādāt atkal tikpat izturēti un neatlaidīgi, kā strādājām pirms revolūcijas, lai nepārtrūktu partijas tradicija, lai partija nostiprinātos un otrajā kampaņā varētu vadīt nevis 2—3 miljonus proletāriešu, bet gan pieckārt, desmitkārt lielāku skaitu. Jūs neticat šim uzdevumam? jums tas ir garlaicīgs? Laimīgu ceļa vēju, cienījamie: jūs neesat revolucionāri, jūs esat vienkārši klaigātāji!

Un tikpat histēriski jūsu oficiālais organs nostāda jautājumu par piedalīšanos III Domē^21. Avīzes „Znamja Trūda^22 10. un li. nr-ā kāds hisleriķis zobojas par III Domes mūsu s.-d. depulatu kļūdām un sakarā ar viņu paziņojumiem izsaucas: „Kas zina par šiem paziņojumiem, par šo balsošanu un atturēšanos?*1 (11. lpp.).

Uz to mēs sacīsim: jā, mūsu s.-d. deputāti III Domē ir izdarījuši daudz kjūdu. Un tieši šis piemērs, ko eseriem labpaticis minēt, rāda, kāda atšķirība ir starp to, kā izturas pret darbu strādnieku partija un kā inteliģentu grupa. Strādnieku partija saprot, ka politiska klusuma un sairuma periodā nav novēršama šā sairuma izpaušanās arī Domes frakcijā, kas pie mums III Domē vēl mazāk ir varējusi sakoncentrēt izcilākos partijas spēkus nekā otrajā Domē. Tāpēc strādnieku partija kritizē un labo savu deputātu kļūdas; ikviena organizācija, apspriedusi ikvienu runu un taisot secinājumu, ka tāds un tāds paziņojums vai uzstāšanās ir kļūda, dod materiālu masu politiskai rīcībai. Neraizējieties, eseru kgi: brīdī, kad politiskā krize saasināsies, mūsu frakcija, un jau katrā gadījumā mūsu Domes frakcijas locekļi, pratīs izpildīt savu pienākumu. Un mēs viņu kļūdas kritizējam publiski, atklāti, masu priekšā. No šās kritikas mācās deputāti, mācās šķiras, mācās partija, kas pieredzējusi grūtus laikus un zina, ka nevis ar histērisku klaigāšanu, bet tikai ar neatlaidīgu un sīkstu visu organizāciju darbu var godam izkļūt no grūtā stāvokļa. „Proļetarij** kā ārzemju avīze apzinājās savu pienākumu uzmanīgi dot padomus no tālienes, bet arī tā atklāti ieteica pasākumus frakcijas darba uzlabošanai. Mūsu atklātā partejiskā kritika, papildinādama frakcijas darbu, panāk to, ka masām zināmi gan Domē nolasītie paziņojumi, gan tiem doto partijas izdarīto labojumu raksturs. I5ct neprast vērtēt Domē teikto vārdu šādos momentos, kad partijas organizācijas un partijas prese pārdzīvo lielu sairumu, nozīmē parādīt neizmērojamu inteliģentisku vieglprātību.

Eseru kgi nesaprot, kāda nozīme ir atklātajām sociālistu morālu" sakāvi valdībai un spert „pirmo nopieino soli uz vispārējās politiskās ainas pārmaiyu‘‘.

Un jau tad mēs atsedzām, kāds ir īstais raksturs šai „revolucionārajai relorikai___ ko pauž kungi, kas partijas naivās reklāmās dēļ

nekautrējas radīt [aužu galvās jucekli".

runām, ja tās tiek tieši kritizētas un izlabotas sociālistu partijas orgānos. Eseri atzīst par labāku savu darbinieku k|Qdas noklusēt: to vēlreiz ir atgādinājis avīzes „Znamja Truda“ 10. un 11. numurs, nolamājot mūs par mūsu „vulga-rajiem“ paziņojumiem, ka Geršuni mīlot kadetus. Mēs jau sen esam pateikuši savas domas šajā jautājumā^23, un mēs tās neatkārtotu tieši tagad, drīz pēc tam, kad miris cara benžu nomocītais cilvēks, kas ar savu uzticību revolucionārai organizācijai ir pelnījis, ka viņu dziļi cieni. Bet, ja esera kgiem labpaticies jautājumu ierosināt — mēs atbildēsim. Kungi, izņemot lamāšanos, jūs ne ar ko cilu nevarat mums atbildēt, nevarat tieši un atklāti pateikt, kurš no jums atzīst un kurš neatzīst par pareizu Geršuni poziciju s.-r. partijas februāra (1907. g.) kongresā. Jūs nevarat atbildēt pēc būtības un atsegt savu vadoņu kļūdas, viņu piekritēju skaitu utt., tāpēc ka jums nav partijas, jūs neatzīstat, ka masu audzināšanai ar personu, paziņojumu, virzienu un nokrāsu atklātas kritikas palīdzību ir kāda vērtība.

Strādnieku šķira pratīs izaudzināt un norūdīt savas organizācijas, atklāti kritizējot savus pārstāvjus. Ne jau uzreiz, ne bez rīvēšanās, ne bez cīņas un ne bez pūlēm, bet mēs atrisināsim grūto uzdevumu, ko mums izvirzījis notikumu grūtais pagrieziens: savienot atklātu uzstāšanos Domē ar nelegālo partijas darbību. Šā uzdevuma atrisināšanā parādīsies, cik nobriedusi ir partija, kas pārdzīvojusi pirmo revolūcijas kampaņu, — šā uzdevuma atrisinājumā būs dota viena garantija tam, ka otrajā kampaņā proletariats sociāldemokrātijas vadībā spēs prasmīgāk un saliedētāk cīnīties un noteiktāk uzvarēt.

t,Proļeianj,\ 32. nr.# 1908. q. 2. (15.) jūlijā

Iespiests pēc avīzes „Pro/c/anj" teksta

SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS AGRĀRĀ PROGRAMA KRIEVIJAS REVOLŪCIJĀ^57

AUTOREFERATS

Izpildot poļu biedru lūgumu, mēģināšu šeit īsi atstāstīt manas grāmatas saturu, kurai ir iepriekš minētais nosaukums un kura sarakstīta 1907. g. novembrī un līdz šim laikam nav izdota no manis neatkarīgu apstākļu dēļ*.

Šās grāmatas pirmajā nodaļā es apskatu „Krievijas agrārā apvērsuma ekonomiskos pamatus un būtību^11. Salīdzinot jaunākos datus (kas attiecas uz 1905. g.) par to, kam pieder zeme Krievijā, un aprēķinot, ka zemes fonda lielums visās 50 Eiropas Krievijas guberņās ir 280 milj. desetīnu apaļos skaitļos, rezultātā dabūju šādu sadalījuma ainu par visu zemes īpašumu, iedalīto un privāto:

* Sk. Rakstu 4. izd., 13. sēj., 187,—377. 1pp. lied.

Katrs, kas cik necik pazīst sabiedrisko statistiku, sapratīs, ka šī aina var būt pareiza tikai aptuveni. Tomēr mums nav svarīgi tie sīkumi, kuros parasti paši nogrimst un noslīcina lietas būtību liberāli narodņiciskā virziena ekonomisti, bet gan procesa šķiriskais saturs. Mana aina noskaidro šo saturu, parāda, kā dēļ Krievijas revolūcijā notiek cīņa. 30 000 muižu īpašniekiem — lielāko tiesu dzimtmuižniekiem, kā arī apanažas pārvaldei, pieder 70 milj. desetinu zemes. Šis pamatfakts jāsalīdzina ar otru faktu: IOV2 milj. zemnieku sētu un vissīkāko īpašnieku rīcībā ir 75 milj. desetinu zemes.

Šie pēdējie varētu savu zemes platību divreiz palielināt uz pirmo rēķina: tāda ir objeklivi nenovēršamā cīņas tendence neatkarīgi no tā, ka dažādām šķirām par to ir dažādi uzskati.

Agrārās krizes ekonomiskā būtība pavisam skaidri kļūst redzama no iepriekš minētās ainas. Miljoni sīko, izputināto, nabadzībā ieslīdējušo zemnieku, kurus nomāc trūkums, tumsība un dzimtbūšanas atliekas, nevar dzīvot citādi kā pusdzimtbutnieciskā atkarībā no muižnieka, apstrādājot viņa zemi ar savu lauksaimniecības inventāru par ganībām, ganīklām, lopu dzirdīšanas vietām, vispār par ,,zemi“, par ziemas aizdevumiem utt., utt. No otras puses, milzīgo latifundiju īpašnieki nevar šādos apstākļos saimniekot citādi, kā izmantojot kaimiņos esošo izputināto zemnieku darbu, jo šāda veida saimniekošana neprasa kapitala ieguldīšanu un pāriešanu uz jaunām zemes apstrādāšanas sistēmām. Gribot negribot iznāk tas, kas krievu ekonomiskajā literatūrā daudzkārt ir aprakstīts kā atstrādāšanas sistēma. Tas nav nekas cits kā dzimtbūšanas tālākā attīstība. Ekspluatācijas pamatā ir nevis strādnieka atdalīšana no zemes, bet gan izputinātā zemnieka piespiedu piesaistīšana tai, nevis īpašnieka kapitāls, bet viņa zeme, nevis latifundiju īpašnieka inventārs, bet sensenais zemnieka spīļu arkls, nevis zemkopības kultūras progress, bet vecā ilggadējā rūtiņa, nevis „brīvs darba līgums*1, bet paverdzināšana augļošanai.

Iepriekš aprādītā lietu stāvokļa rezultātus zemkopības kultūras sfērā var izteikt ar šādiem skaitļiem: raža uz iedalītās zemes dod 54 pudus no desetinas, uz muižnieka

zemes, ja to apsēj atsevišķā saimniecībā un ja tā tiek apstrādāta uz muižnieka rēķina, ar muižnieka inventāru un lietojot algotu darba spēku, — 66 pudus, uz tās pašas muižnieka zemes, ja apstrādāšana noliek uz t. s. „pusgrauda", — 50 pudus un beidzot uz muižnieka zemes, ko nomā zemnieki, — 45 pudus. Muižnieku zeme, ja to apstrādā, dzimtbūtnieciski augļojot (iepriekš minētais „pusgrauds" un zemnieku nomātā zeme), dod sliktāku ražu nekā noplicinātā, kvalitativi sliktākā iedalītā zeme. Šī paverdzināšana, ko nostiprina dzimlbūtnieciskās Iatifundijas, kļūst par Krievijas ražošanas spēku attīstības galveno šķērsli.

Tomēr no iepriekš minētās ainas noskaidrojas arī vēl kas cits. Un proti: šī attīstība kapitālistiskā zemē var norisināties divējādi. Vai nu Iatifundijas tiek saglabātas un pakāpeniski kļūst par pamatu kapitālistiskai zemes apsaimniekošanai, — tas ir prūšu agrarā kapitālisma tips; stāvokļa kungs ir junkurs. Veselus gadu desmitus ilgi turas viņa politiskais pārsvars un zemnieka nomāktība, pazemošana, nabadzība un tumsība. Ražošanas spēku attīstība virzās uz priekšu ļoti lēni — līdzīgi tam kā Krievijas zemkopībā no 1861. līdz 1905. g.

Vai arī revolūcija noslauka muižnieku īpašumus. Par kapitālistiskās zemkopības pamalu kļūst brīvais fermeris uz brīvas, t. i., no visām viduslaiku grabažām attīrītas, zemes. Tas ir amerikāņu agrarā kapitālisma lips, visātrākā ražošanas spēku attīstība apstākļos, kas no visiem kapitālismā iespējamiem apstākļiem tautas lielum lielam vairākumam ir vislabvēlīgākie.

Patiesībā Krievijas revolūcijā cīņa notiek nevis „sociali-zacijas" un cilu narodņicisko muļķību dēļ — tā nav nekas cits kā sīkpilsoniska ideoloģija, sīkburžuaziskās frāzes un vairāk nekas, — bet par to, kādu ceļu ies Krievijas kapitālistiskā attīstība: „prūšu" vai „amerikāņu" ceļu. Nenoskaidrojot šo ekonomisko revolūcijas pamatu, nevar itin neko saprast jautājumā par agraro programu (kā nav sapratis Maslovs, kas apskata abstrakti vēlamo, bet nenoskaidro ekonomiski nenovēršamo).

Telpas trūkums neļauj man apskatīt pirmās nodaļas pārējo saturu; rezumēju to tikai pāris vārdos: visi kadeti ar visiem spēkiem cenšas notušēt agrarā apvērsuma būtību, bet Prokopoviču kgi viņiem šajā lietā palīdz. Kadeti jauc („samierina^24') divas agraro prograinu pamat/īnījas revolūcijā: muižnieku un zemnieku līniju. Un tad tāpat pāris vārdos: Krievijā jau 1801.—1905. g. parādījās abi kapitālistiskās agra rās evolūcijas tipi — gan prūšu tips (pakāpeniska muižnieku saimniecības attīstība kapitālisma virzienā), gan amerikāņu tips (zemniecības noslāņošanās un ražošanas spēku attīstības straujums brīvākajos un ar zemi bagātākajos dienvidos). Beidzot arī jautājums par kolonizāciju, ko esmu šajā nodaļā apskatījis un ko šeit neizdosies iztirzāt. Pieminēšu tikai, ka galvenais šķērslis, kas Krievijā neļauj izmantot simtiem miljonu desetinu, ir zemturības dzimtbūtnieciskās lalifundijas centrā. Uzvara pār šiem muižniekiem būs tik varens impulss, kas izraisīs tādu tcch-nikas un kultūras attīstību, ka apstrādāšanai derīgās zemes platība pieaugs desmitkārt ātrāk, nekā tā pieauga pēc 1861. g. Te būs daži skaitļi: no visa desetinu skaita visā Krievijas valstī — no 1 965 miljoniem desetinu — par 819 milj. desetinu nav nekādu datu. Tātad aplūkošanai paliek tikai 1 146 miljoni desetinu, no kurām tiek izmantoti 469 miljoni desetinu, tai skaitā 300 milj. desetinu mežu. Milzīgs daudzums tagad nekam nederīgās zemes tuvākajā nākotnē kļūs par derīgu, ja Krievija atbrīvosies no muižnieku latifundijām^24.

Manas grāmatas otrā nodaļa veltīta KSDSP agraro pro-gramu pārbaudei, ko izdarīja revolūcija. Visu iepriekšējo programu pamatkļūda ir nepietiekami konkrētais priekšstats par to, kāds var būt kapitālistiskās agrarās evolūcijas tips Krievijā. Un šo kļūdu ir atkārtojuši meņševiki, kas uzvarēja kongresā Stokholmā un deva partijai munici-palizacijas programu. Tieši jautājuma ekonomiskā puse, t. i., pali svarīgākā puse, Stokholmā nepavisam netika apskatīta, pārsvarā bija „politiski^1* apsvērumi, polilikanisms, bet nevis marksistiska analizē. Tikai da(ēji tam par izskaidrojumu var būt pats Stokholmas kongresa sanākšanas moments, kad visu uzmanību saistīja 1905. gada decembra un pirmās 1906. g. Domes novērtēšana. Tāpēc, lūk, Pļecha-uovs, kas Stokholmā panāca Maslova municipalizacijas pieņemšanu, nepavisam nebija pārdomājis „zemnieku agrarās revolūcijas** (Stokholmas kongresa protokoli, 42. Ipp., Pļechanova vārdi) ekonomisko saturu kapitālistiskā zemē. Vai nu tā ir frāze un marksista necienīga zemnieku „ķeršana** ar demagoģijas un krāpšanas palīdzību (,,Bauernfang“), vai arī pastāv ekonomiska iespēja, ka kapitālisms zemniecības uzvaras rezultātā var attīstīties ļoti ātri, bet tādā gadījumā katrā ziņā ir skaidri jāiedomājas tāda uzvara, tāds agrarā kapitālisma ceļš, tāda zemes turēšanas attiecību sistēma, kas atbilst šai „zemnieku agrarās revolu-cijas“ uzvarai.

Galvenais ietekmīgāko „municipalizatoru** arguments Stokholmā pamatojās uz to, ka zemnieki naidīgi izturoties pret iedalītās zemes nacionalizāciju. Džons^58, municipalizacijas piekritēju referents, izsaucās: „Mums būtu nevis viena Vandeja^6®, bet gan vispārēja zemnieku sacelšanās** (kādas šausmas!) „pret valsts mēģinājumu iejaukties zemnieku rīcībā ar viņiem pašiem piederošo iedalīto zemi, pret mēģinājumu to „nacionalizēt** “ (Stokholmas kongresa protokolu 40. Ipp.). Kostrovs^60 izsaucās: „Doties ar to (ar nacionalizāciju) pie zemniekiem nozīmē viņus atgrūst no sevis. Zemnieku kustība norisināsies bez mums vai pret mums, un mēs atradīsimies aiz revolūcijas borta. Nacionalizācija padara sociāldemokrātiju bezspēcīgu, nošķeļ to no zemniecības un tādējādi padara bezspēcīgu arī revo-luciju** (88. Ipp.).

Liekas, ka tas ir skaidrs. Zemnieki izturas pret nacionalizāciju naidīgi, — lūk, galvenais meņševiku arguments. Un, ja tas ir taisnība, vai tad nav acīm redzams, ka smieklīgi ir rīkot... „zemnieku agraro revolūciju** pretēji zemnieku gribai?

Bet vai tas ir taisnība? 1905. gadā P. Maslovs rakstīja: „Zemes nacionalizāciju kā agrarā jautājuma atrisināšanas līdzekli šobrīd Krievijā nevar atzīt vispirms (ievērojiet šo „vispirms") tāpēc, ka tā ir bezcerīgi utopiska"... „Bet vai tad zemnieki būs ar mieru"? (P. Maslovs, „Agrāro pro-gramu kritika", 1905. g., 20. lpp.).

Bet 1907. g. martā: „Visas narodņiciskās grupas (trudo-viki, tautas sociālisti, sociālisti revolucionāri) izsakās, ka zeme jānacionalizē tādā vai citādā formā" (žurnāls „Obra-zovaņije“ 1907. g., 3. nr., 100. lpp.). Un kas tad to rakstīja? Tas pats P. Maslovs!

Te nu jums ir jaunā Vandeja! te nu jums ir zemnieku sacelšanās pret nacionalizāciju! Un Maslovs nevis godīgi atzina savu kļūdu, nevis ekonomiski izpētīja, kāpēc zemniekiem bija jāizsakās nacionalizācijas labā, bet rīkojās kā Ivans Aizmāršīgais. Viņš atzina par labāku aizmirst savus paša vārdus un visas runas Stokholmas kongresā.

Vēl vairāk. Lai apslēptu „nepatīkamā gadījuma" pēdas, Maslovs izgudroja tenkas par trudovikiem, it kā viņi būtu izteikušies nacionalizācijas labā aiz sīkpilsoniskiem apsvērumiem, „likdami cerības uz centrālo varu“ (ibid.[25]). Ka tās ir tenkas, to pierāda šāds salīdzinājums. Trudoviku agrārajā projektā, kas iesniegts ir pirmajā, ir otrajā Domē, 16. § teikts: „Visas tautas zemes fonda pārzināšana jāuzliek vietējām pašvaldībām, kas ievēlētas vispārējās, vienlīdzīgās, tiešās vēlēšanās, aizklāti balsojot, un kas likuma noteiktās robežās rīkojas patstāvīgi".

KSDSP agrarajā programā, ko izdabūja cauri meņševiki, teikts: KSDSP prasa... „4) privātīpašnieku zemes konfiskāciju, izņemot sīkos zemes turētājus, un tās nodošanu pēc demokrātiskiem principiem ievēlētu lielāku vietējās pašvaldības orgānu rīcībā" („kuri apvieno — 3. punkts — pilsētu un lauku apgabalus").

Šo programu būtiskā atšķirība ir nevis atšķirībā starp vārdiem „pārzināšana" un „rīcība"[26], bet jautājumā par izpirkšanu (kuru Stokholmas kongresā noraidīja ar boļševiku balsīm pret Danu un Ko un kuru meņševiki atkal centās dabūt cauri pēc kongresa) un jautājumā par zemnieku zemi. Meņševiki to nodala īpaši, trudoviki nenodala. Tru-tloviki pierādīja munici palīstiem, ka man bijusi taisnība.

Nevar būt šaubu, ka trudoviku programa, kas iesniegta I un II Domē, ir zemnieku masu programa. Tiklab zemnieku deputātu literatūra, kā arī viņu paraksti projektos un viņu sadalījums pēc guberņām — viss pierāda to pavisam pārliecinošā veidā. Maslovs 1905. g. rakstīja, ka „it īpaši" (citētās brošūras 20. lpp.) zemnieki, kas dzīvo viensētās, nevarot piekrist nacionalizācijai. Izrādījās, ka tās ir „īpašas“ blēņas. Tā, piem., Podolijas gub. zemnieki ir zemkopji viensētnieki, bet ,,104-u" agraro projektu (iepriekš citētais trudoviku projekts) pārāksLīja 13 podo-lieši pirmajā Domē un 10 otrajā!

Kāpēc tad zemnieki izteicās par nacionalizāciju? Tāpēc, ka viņi instinktivi daudz labāk saprata visa viduslaicīgā zemes īpašuma iznīcināšanas nepieciešamību nekā netāl-redzīgie pseidomarksisti. Viduslaicīgais zemes īpašums ir jāiznīcina tādēļ, lai attīrītu ceļu kapitālismam zemkopībā, un kapitāls dažādās zemēs dažādās pakāpēs ir iznīcinājis veco viduslaicīgo zemes turēšanu, pakļaujot to tirgus prasībām un pārkārtojot atbilstoši tirdznieciskās zemkopības apstākļiem. Jau „Kapitala" trešajā sējumā Markss norādīja, ka kapitālistiskais ražošanas veids sastop zemes īpašumu vēsturiskās formās, kas neatbilst kapitālismam (klanu (dzimts), obščinas, feodālās, patriarchalās u. tml. zemtu-rības formas), un pārkārto tās atbilstoši jaunajām ekonomiskām prasībām^02.

„Virsvērtības teorijās"[27], paragrafā „Rikardo rentes teorijas vēsturiskie apstākļi", Markss ģeniāli skaidri attīstīja šo domu. Tur viņš saka: „Nekur pasaulē kapitālistiskā ražošana, sākot ar Indriķa VII laikmetu, nav tik nesaudzīgi izrēķinājusies ar tradicionālo zemkopības kārtību, nekur tā nav radījusi sev tik pilnīgus (adekvātus = ideāli atbilstošus) apstākļus, nekur nav tādā mērā pakļāvusi šos apstākļus sev. Šajā ziņā Anglija ir visrevolucionārākā zeme pasaulē". „Bet ko nozīmē clearing of estates (burtiski = muižu tīrīšana vai zemes tīrīšana)? Tas nozīmē, ka pilnīgi nerēķinājās ne ar vietējiem iedzīvotājiem — tos padzina, — ne ar esošajām sādžām — tās nolīdzināja ar zemi, — ne ar saimniecības ēkām — tās atdeva nojaukšanai, — ne ar pastāvošiem lauksaimniecības veidiem — tos mainīja vienā triecienā, pārvēršot, piemēram, tīrumus par lopu ganībām, — vārdu sakot, nepieņēma visus ražošanas apstākļus tādā veidā, kādā tie pastāvēja pēc tradi-cijas, bet vēsturiski radīja šos apstākļus tādā formā, lai katrā zināmā gadījumā tie atbilstu kapitala visizdevīgākās ieguldīšanas prasībām. Tātad tiktāl zemes īpašums tiešām nepastāv, jo šis īpašums Jauj kapitalam — fermerim — saimniekot brīvi, interesējoties vienīgi par naudas ienākuma iegūšanu^1' (6. un 7. Ipp.) M.

Tādi ir viduslaicīgo formu visātrākās iznīcināšanas un kapitālisma visbrīvākās attīstības nosacījumi — visas vecās zemturības iznīcināšana, privātā zemes īpašuma kā kapitala šķēršļa iznīcināšana. Arī Krievijā nav novēršama viduslaicīgās zemturības šāda revolucionārā „tīrī-šana“, un nekādi pasaules spēki to nespēj apturēt. Jautājums ir tikai tāds, cīņa notiek vienīgi tā dēļ, vai šī „tīrīšana" būs muižnieciska vai zemnieciska. Viduslaicīgās zemturības muižnieciskā „tīrīšana" — tā ir zemnieku aplaupīšana 1861. gadā, tā ir Stolipina agrarā reforma

1906. gadā (likumdošana 87. panta kārtībā). Zemnieciskā zemes ,,iīrišana“ kapitālisma labā, tā ir zemes nacionalizācija.

Tieši šo ekonomisko nacionalizācijas būtību buržuāziskajā revolūcijā, ko izdara strādnieki un zemnieki, nepavisam nav sapratuši Maslovs, Pļechanovs un Ko. Viņi sastādīja agraro programu nevis cīņai pret viduslaicīgo zem-turību kā vienu no svarīgākām dzimtbūtniecisko attiecību paliekām, nevis lai pilnīgi attīrītu ceļu kapitālismam, bet lai nožēlojami sīkpilsoniski mēģinātu „harmoniski" savienot veco ar jauno, zemes īpašumu, kas radies, iedalot zemi, ar dzimlbūtnieciskām latifundijām, kuras konfiscējusi revolūcija.

Beidzot, lai parādītu, cik sīkpilsoniski reakcionāra ir municipalizacijas ideja, minu datus par nomāšanu (kāda nozīme ir jautājumam par nomāšanu, to strīdā ar Maslovu norādīju jau 1906. g. savā brošūrā „Strādnieku partijas

agraras programas caurskatīšana"*). Saratovas guberņas Kamišinas anrinki**:

Palūkojieties uz patieso ekonomisko samēru starp iedalīto zemi, ko pārgudrie Maslovs un Pļechanovs atstāj par īpašumu zemniekiem, un neiedalīto (nomāto) zemi, kuru viņi „municipalize". Bezzirga zemnieki, un tādu saimniecību Krievijā 1896.—1900. g. bija kopsumā 3'/4 milj. no 11,1 milj., iznomā desmitkārt vairāk zemes, nekā paši nomā. Viņu apsētā zeme pieckārt mazāka par viņiem „iedalīto zemi". Zemniekiem ar vienu zirgu (3‘/з milj. saimniecību visā Krievijā) nomātās zemes daudzums tikko pārsniedz zemes daudzumu, ko tie iznomā, bet apsētās zemes platība, izrādās, ir mazāka par „iedalīto zemi". Visās augstākajās grupās, t. i., zemnieku mazākumam, viņu nomātā zeme vairākkārt pārsniedz zemes daudzumu, ko tie iznomā, un, jo zemnieks ir turīgāks — jo apsētās zemes platība vairāk pārsniedz „iedalītās zemes" apmērus.

Šādas attiecības valda visā Krievijā. Kapitālisms izārda zemkopības obščinu, atbrīvo zemniekus no „iedalītās zemes" varas, samazina „iedalītās zemes" nozīmi abos sādžas polos, bet dziļie domātāji meņševiki sauc: „zemnieki sacelsies pret iedalītās zemes nacionalizāciju".

Viduslaicīgs Krievijā ir ne tikai muižnieku, bet arī zemnieku iedalītās zemes īpašums, to meņševiki „ir piemirsuši". Iedalītās zemes īpašuma nostiprināšana, kas nepavisam [28] [29] neatbilst jaunajām, kapitālistiskajām attiecībām, ir reakcionārs pasākums, bet municipalizaeija nostiprina iedalītās zemes īpašumu atšķirībā no neiedalītās zemes īpašuma, kas „pakļauts municipalizaci jai". Iedalītās zemes turēšanas formas nošķir zemniekus ar tūkstoš viduslaicīgiem žogiem un ar viduslaicīgo fiskalo „obščinu", aiztur ražošanas spēku attīstību. „Obščinu" un šo iedalītās zemes turēšanu nenovēršami iznīcinās kapitālisms. Slolipins to jūt un iznīcina melnsimtnieku garā. Zemnieki to jūt un grib iznīcināt zemnieciski jeb revolucionāri demokrātiski. Bet meņševiki sauc: „Nevar aiztikt iedalīto zemi“.

Nacionalizācija iznīcina „obščinu", kas ir pārdzīvota palieka, un viduslaicīgo iedalīto īpašumu tā, kā tikai vispār var iedomāties šo institūtu iznīcināšanu kapitālistiskajā sabiedrībā, vislielākā mērā ievērojot zemnieku intereses. „Izdaudzinātais jautājums par ,,obščinu“, — lasām brošūrā „Materiāli par zemnieku jautājumu (Pārskats par Viskrievijas zemnieku savienības delegātu kongresa 1905. g. (>.—10. novembra sēdēm)", Pēterburgā, 1905. g., — nepavisam netika ierosināts, un klusējot to izlēma negativi: zemei jābūt personu un sabiedrību lietošanā, — teikts tiklab pirmā, kā arī otrā kongresa rezolūcijās^1' (12. Ipp.). Uz jautājumu, vai, iedalīto zemi nacionalizējot, necietīs paši zemnieki, delegāti atbildēja: „Sadalīšanā visi saņems vienādi" (20. Ipp.). Zemnieks īpašnieks (un viņa ideologs Pešechonova kgs) lieliski saprot, ka „sadalīšanā visi saņems zemi vienādi", ka drīz tiks iznīcinātas dzimtbūtnieciskās lati fundi jas. Bet „sadalīšana" plašos apmēros, kas nozīmē visas zemes nacionalizāciju, viņam vajadzīga tādēļ, lai atbrīvotos no viduslaiku pinekļiem, lai „attīrītu" zemi, lai tās lietošanu pielāgotu jaunajiem ekonomiskiem apstākļiem. To ļoti labi izteica otrajā Domē Mušenko kgs, kas runāja sociālistu revolucionāru vārdā, kad viņš ar viņam piemītošo naivumu pateica: „Pareiza (zemkopju) izvietošana būs iespējama tikai tad, kad zeme būs atbrīvota no iežogojumiem, kad būs nojaukti visi žogi, ko lai uzlicis privātā zemes īpašuma princips" (2. Domes protokoli, 1172. Ipp.). Salīdziniet šo paziņojumu ar iepriekš minētajiem Marksa vārdiem, un jūs sapratīsit, ka aiz sīkpilso-niskās frazeoloģijas par „socializaciju" un „vienlīdzību" slēpjas visai reals saturs: vecā viduslaiclgā zemes īpašuma buržuāziski revolucionārā tīrīšana.

Zemes municipalizaeija buržuāziskā revolūcijā ir reakcionārs pasākums, jo šis pasākums kavē ekonomiski nepieciešamo un nenovēršamo viduslaicīgā zemes īpašuma iznīcināšanas procesu, procesu, kas nodibina ekonomisko apstāk|u vienveidību uz zemes visiem saimniekiem, lai arī kāds būtu viņu stāvoklis, pagātne, 1861. g. iedalītais zemes gabals uti. Zemes sadalīšana īpašumā tagad būtu reakcionāro, jo tā saglabātu tagadējo novecojušos un par pārdzīvotu palieku k|uvušo iedalītās zemes īpašumu; bet vēlāk, pēc zemes pilnīgas attīrīšanas ar nacionalizāciju, sadalīšana būtu iespējama kā jauna, brīva fermerisma lozungs^30. Marksistu uzdevums ir palīdzēt radikalajai buržuāzijai ft. i., zemniecībai) iznīcināt cik vien iespējams pilnīgāk vecās grabažas un nodrošināt ātru kapitālisma attīstību, bet nepavisam ne palīdzēt sīkpilsoņiem viņu centienos mierīgi iekārtoties, pielāgoties pagātnei.

Trešā nodaļa veltīta „nacionalizācijas un municipaliza-cijas teorētiskajiem pamatiem".

Es, protams, nesākšu atkārtot poļu biedriem lietas, kas katram marksistam vispār zināmas, ka zemes nacionalizācija kapitālistiskā sabiedrībā nozīmē absolūtās, bet nevis diferenciālās rentes iznīcināšanu utt. Domājot par krievu lasītājiem, man par to bija sīki jārunā, jo Pēteris Maslovs apgalvoja, ka Kārļa Marksa teorija par absolūto renti esot „pretruna", ko „var izskaidrot vienīgi (!!) tā, ka trešais sējums ir pēcnāves izdevums, kurā ievietoti arī autora pirmuzmetumi" („Agrārais jautājums")[31].

Šī Pētera Maslova pretenzija, kurš grib labot Kārļa Marksa pirmuzmetumus, man nav nekas jauns. Jau žurnālā ,,Zarja“ei 1901. g. es aizrādīju, ka Maslovs žurnālā ,,Žizņ“ 05 ir sagrozījis Marksa rentes teoriju^32. Tomēr drīz pēc tam Pēteris Maslovs atkārtoja šīs nekautrīgās un neapšaubāmās blēņas 1906. gadā (priekšvārds 3. izdevumam datēts ar 1906. g. 26. aprili), pēc tam kad bija iznākušas „Virsvērtības teorijas^1*, kur Markss pavisam acīm redzami noskaidroja absolūtās rentes teoriju. Tas jau nu ir kaut kas neredzēts! Tā kā man šeit nav iespējams atkārtot Pētera Maslova izdarīto Marksa „labojumu" sīko analizi, ko esmu devis savā grāmatā, tad aprobežošos tikai ar norādījumu, ka šie labojumi, kā izrādās, ir novazātie buržuāziskās politiskās ekonomijas argumenti. Pēteris Maslovs nonāk tik tālu, ka Marksa absolūtās rentes teorijai noslāda pretim „ķieģeļu ražošanu" (111. lpp.), uzsilda „zemes krītošās auglības likumu", apgalvo, ka „bez šā likuma nevar izskaidrot „aizokeana" konkurenci" (107. lpp.), un beidzot aizrunājas līdz tam, ka, neatspēkojot Marksa, nevar atspēkot narodņiku viedokli: „Ja nebūtu fakta, ka vienā un lai pašā zemes platībā pakāpeniski ieguldītā darba ražīgums krīt, tad varbūt vēl varētu piepildīties ... narodņiku idile" (Maslovs žurnālā ,,Obrazovaņije“, 1907., 2. nr., 123. lpp.). Vārdu sakot, Pētera Maslova ekonomiskajā teorijā jautājumā par absolūto renti, par zemes krītošās auglības „faktu", par „narodņicisma" pamatkļūdām, par atšķirībām starp kultūras uzlabošanu un technikas uzlabošanu nav neviena dzīva vārda. Maslovam, kurš absolūtās rentes teoriju bija atspēkojis ar tīri buržuāziskiem argumentiem, ko galīgi vulgarizējuši zvērinātie kapitala aizstāvji, bija nenovēršami jānoveļas marksisma sagrozītāju rindās. Bet, sagrozījis marksismu, Pēteris Maslovs pie tam izrādījās tik attapīgs, ka viņa grāmatas par „Agrāro jautājumu" vācu tulkojumā visi viņa labojumi Marksa pirmuzmetumiem izrādījās izlaisti. Eiropiešu priekšā Maslovs savu teoriju noslēpa kabatā! Sakarā ar to man neviļus uzpeldēja atmiņā — es rakstīju III nodaļā — stāsts par kādu svešnieku, kas pirmoreiz piedalījies antiko filozofu sarunās un pie tam visu laiku tur klusējis. „Ja tu esi gudrs, — teicis šim svešniekam viens no filozofiem, — tad tu rīkojies muļķīgi. Ja tu esi muļķis, — tad tu rīkojies gudri".

Pats par sevi saprotams, ka tas, kas noraida absolūtās rentes teoriju, pats sev laupa jebkādu iespēju saprast zemes nacionalizācijas nozīmi kapitālistiskā sabiedrībā, jo nacionalizācija var novest tikai pie absolūtās, bet nevis diferen-cialās rentes iznīcināšanas. Tas, kas noraida absolūto renti, noraida jebkādu zemes privātā īpašuma kā kapitālisma attīstības šķēršļa ekonomisko nozīmi. Tāpēc jautājumu: nacionalizācija vai municipalizacija Maslovs un Ko neizbēgami pārvērš par politisku jautājumu („kam zemi atdot?") un ignorē jautājuma ekonomisko būtību. Iedalītās zemes (t. i., kvalitativi sliktākās un sliktāku saimnieku rokās atrodošās zemes) privātīpašumu savienošana ar pārējās (labākās) zemes daļas sabiedrisko īpašumu kaut cik attīstītā un brīvā kapitālistiskā valstī kļūst par absurdu. Tas ir ne vairāk un ne mazāk kā agrarais bimetalisms.

Šās meņševiku kļūdas rezultātā izrādījās, ka sociāldemokrāti atdevuši privātā zemes īpašuma kritiku sociālistu revolucionāru rokās. Markss „Kapitālā" ir devis lielisku šās kritikas paraugu*. Turpretī pie mums izrādījās, ka sociāldemokrāti nepavisam nenodarbojas ar šo kritiku no kapitālisma attīstības viedokļa, bet līdz masām nonāk tikai narodņiku kritika, t. i., privātā zemes īpašuma sīkpilso-niski izkropļotā kritika.

Kā detaļu minēšu, ka krievu literatūrā pret nacionalizāciju tika izvirzīts ari šāds arguments: tā nozīmētu „naudas renti", pastāvot sīkam zemnieku īpašumam. Tas nav pareizi. „Naudas rente" (sk. „Kapitālu", III) *7 muižniekam ir procents, kam dota mūslaiku l'orma. Pašreizējos zemnieciskās nomāšanas apstākļos maksa par zemi bez šaubām zināmā mērā ir naudas rente. Dzimtbūlniecisko latifundiju iznīcināšana paātrinās zemniecības noslāņošanos, pastiprinās zemnieku buržuāziju, kas jau tagad rada kapitālistisko nomāšanu: atcerieties iepriekš minētos datus par zemes nomāšanu zemniecības augstākajās grupās.

Beidzot jāpiezīmē ari, ka starp marksistiem ir diezgan izplatīts tāds uzskats, it kā nacionalizācija esot realizējama tikai ļoti augstā kapitālisma attīstības pakāpē. Tas nav pareizi. Tad būs izvirzīts dienas kārtībā jautājums nevis vairs par buržuāzisko, bet gan par sociālistisko revolūciju. Zemes nacionalizāciju ir viskonsekventākais buržuāziskais

* Sk., piem., ,,l)as Kapital", Ш, 2. T., S. 346—347, par zemes cenu kā kapitālisma attīstības šķērsli. Turpat, 344. un 345., 341. un 342. lpp. “.

10 15. sēj.

pasākums. Markss lo apgalvojis ne vienreiz vien, sākot ar „Filozofijas nabadzību"es. „Virsvērtības teorijās" Markss saka (II Band, I Toil, S. 208): „Radikālais buržujs teorētiski nonāk līdz privātā zemes īpašuma noliegšanai... Tomēr praksē viņam trūkst drosmes, jo uzbrukums vienai īpašuma formai, darba apstākļu privātīpašuma formai, būtu ļoti bīstams arī otrai formai. Turklāt buržujs pats sevi teritorializējis" “9. Krievijā buržuāziskā revolūcija notiek tādos apstākļos, kur eksistē radikālais buržujs (zemnieks), kam „ir drosme" izvirzīt nacionalizācijas pro-granni daudzmiljonu lielo masu vārdā un kas vēl nav „sevi teritorializējis", t. i., viņš saņem no (vidnslaicīgā) zemes īpašuma vairāk posta nekā labuma un „peļņas" no (buržuāziskā) zemes īpašuma. Krievijas revolūcija nevar uzvarēt citādi kā lajā gadījumā, ja šis „radikālais buržujs", kas svārstās starp kadetu un strādnieku, ar masu uzstāšanos atbalstīs proletariātu viņa revolucionārajā cīņā. Krievijas revolūcija nevar uzvarēt citādi kā proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskās diktatūras veidā.

Grāmatas ceturtajā nodaļā ir runa par „politiskiem un taktikas" apsvērumiem agrarās programas jautājumos. Pirmajā vietā šeit ir „slavenais" Pļechanova arguments: „manas pozicijas atslēga, — iesaucās viņš Stokholmā, — ir norādījumā par restaurācijas iespēju" (Protokoli, 113. Ipp.). Bet tā ir pavisam sarūsējusi atslēga, kadetu izlīgšanas atslēga ar reakciju, kura apslēpta ar „garantiju pret restaurāciju". Pļechanova arguments ir visnožēlojamākais sofisms, jo viņš pats apgalvo, ka garantijas pret restaurāciju nav, un tomēr viņš sagudro tādu garantiju. „Tā (municipalizacija) neatdod zemi vecās kārtības politisko pārstāvju rokās" (45. Ipp., Pļechanova runa). Kas ir restaurācija? Valsts varas pāriešana vecās kārtības pārstāvju rokās. Vai var būt garantija pret restaurāciju? Nē, tādas garantijas „nemaz nevar būt" (Prolokoli, 44. Ipp., Pļechanova runa). Tāpēc... sagudroja garantiju — „municipalizacija neatdod zemi".

Izdarot municipalizaciju, paliks atšķirība slarp iedalīto zemi un muižnieku zemi ekonomiskā ziņā. t. i., municipalizacija atvieglos restaurāciju vai šās atšķirības atjaunošanu de jure^33. Politiskā ziņā municipalizacija ir likums par īpašnieka pārmaiņu attiecībā uz muižnieku zemi. Kas ir likums? Valdošo šķiru gribas izpausme. Restaurācijas gadījumā tās pašas šķiras atkal kļūs par valdošām. Vai tad likums viņas saistīs, biedri Pļechanov? Ja jūs par to padomātu, tad jūs saprastu, ka nekāds likums nevar saistīt valdošo šķiru gribas izpausmi. Turpretī nacionalizācija apgrūtina restaurāciju ekonomiskā ziņā, jo tā iznīcina visādus žogus, visu viduslaicīgo zemes īpašumu un pielāgo to jaunajiem, vienkopu savienojamiem kapitālistiskajiem ražošanas apstākļiem.

Pļechanova sofistika ir kadetu taktikas pieņemšana: vest proletariātu nevis uz pilnīgu uzvaru, bet gan uz izlīgšanu ar veco varu. Patiesībā vienīgā absolūtā „garantija pret restaurāciju" ir sociālistisks apvērsums Rietumos, bet rela-tiva garantija ir revolūcijas novešana līdz galam, vecā visradikālākā iznīcināšana, visaugstākā demokrātijās pakāpe (republika) politikā un ceļa attīrīšana kapitālismam ekonomikā.

Otrais Pļechanova arguments skan tā: „Sabiedrības pašvaldības orgānos, kam pieder zeme, municipalizacija rada balstu pret reakciju. Un tas būs ļoti stiprs balsts" (Protokoli, 45. Ipp.). Nav tiesa. Kapitālisma laikmetā nekad un nekur vietējā pašvaldība nav bijusi un nevar būt balsts pret reakciju. Kapitālisms nenovēršami ved uz valsts varas centralizāciju, un ikviena vietējā pašvaldība, pastāvot reakcionārai valsts varai, katrā ziņā tiks uzvarēta. Pļechanovs sludina oportunismu, pievēršot uzmanību nevis „demokrātismam centrā" jeb republikai, — kas ir vienīgais kapitālistiskajā sabiedrībā iedomājamais balsts pret reakciju, bet vietējai pašvaldībai, kura vienmēr ir bezspēcīga attiecībā uz lieliem vēsturiskiem uzdevumiem, sīka, sīkumaina, nepatstāvīga un sadrumstalota. „Zemnieku agrarā revolūcija" Krievijā nevar uzvarēt, neuzvarējusi centrālo varu, bet Pļechanovs iedveš meņševikiem uzskatus, ko Stokholmā izteica meņševiks Novosedskis: „Pastāvot patiesi demokrātiskām vietējām pašvaldībām, tagad pieņemto programu var dzīvē realizēt (klausieties), arī pastāvot lai centrālās valdības demokratizācijas pakāpei, kuru nevar saukt par valdības demokratizācijas augstāko pakāpi. Pat pastāvot, tā sakot, relalivas pakāpes demokratizācijai, mu-nicipalizacija būs nevis kaitīga, bet derīga^1' (Protokoli, 138. Ipp.).

Tas ir skaidrāks par skaidru. Mācīsim tautu pielāgoties monarchijai, varbūt „viņi nepievērsīs uzmanību" mūsu darbībai apgabalos un „dāvās mums dzīvību" kā Ščedrina grundulim. Trešā Dome ir laba ilustrācijā tam, ka iespējama municipalizacija un vietējais demokrātisms, pastāvot „relativam", meņševistiskam demokrātismam centrā.

Tad vēl municipalizacija nostiprina apgabalu federa-lismu un sadrumstalotību. Ne velti II Domē labējais kazaks Karaulovs ne sliktāk par Pļechanovu bruka virsū nacionalizācijai (Protokoli, 1366. Ipp.) un izsacījās par labu muni-cipalizacijai pa apgabaliem. Kazaku zeme Krievijā pati jau ir municipalizacija. Un tieši šī valsts sadrumstalošana atsevišķos apgabalos bija viens no revolūcijas sakāves iemesliem pirmajā trīs gadus ilgajā kampaņā!

Nacionalizācija, — skan nākošais arguments, — pastiprina buržuāziskās valsts centrālo varu! Pirmkārt, šo argumentu izvirza ar nolūku radīt neuzticību atsevišķu tautību sociāldemokrātiskajās partijās. „Varbūt, — rakstīja P. Maslovs žurnālā ,,Obrazovaņije“, 1907., 3. nr., 104. Ipp., — dažās vietās zemnieki būtu ar mieru dalīties ar savu zemi, bet pietiek viena liela rajona (piem., Polijas) zemniekiem atteikties dalīties ar savu zemi, lai visas zemes nacionalizācijas projekts kļūtu par aplamību". Neko teikt, labs arguments! Vai mums nav jāalsakās no republikas, jo pietiek „viena liela rajona zemniekiem atteikties" utt.? Tas nav arguments, bet demagogi ja. Mūsu politiskā programa izslēdz jebkuru vardarbību un netaisnību, prasīdama plašu autonomiju atsevišķām provincēm (sk. partijas programas

3. punktu). Tas nozīmē, ka ne jau tas ir svarīgi, lai atkal gudrotu jaunas, buržuāziskā sabiedrībā nesasniedzamas „garantijas", bet gan tas, lai proletariāta partija ar savu propagandas un aģitācijas darbību aicinātu uz savienošanos, bet ne saskaldīšanos, uz centralizēto valstu cēlo uzdevumu atrisināšanu, bet ne uz nomalniecisko atpalicību un nacionālu ierobežotību. Agrāro jautājumu izšķir Krievijas centrs, malienēs nevar rīkoties citādi kā ar priekšzīmi^34. Tas ir acīm redzams pat katram demokrātam, nerunājot jau par sociāldemokrātu. Un jautājums ir tikai tāds, vai proletariātam jāpaceļ zemniecība līdz augstākiem mērķiem vai arī jānoslīd līdz zemniecības sīkpilsoniskajam līmenim.

Otrkārt, tiek apgalvots, ka nacionalizācija pastiprināšot centra patvajas iespēju, birokrātiju utt. Kas attiecas uz birokrātiju, tad jāaizrāda, ka zemes pārzināšana arī nacionalizācijas gadījumā paliek vietējās pašvaldības rokās. Tas nozīmē, ka iepriekš minētais arguments ir nepareizs. Centrālā vara noteiks vispārējus nosacījumus, t. i., pieru., aizliegs jebkādu zemes atdošanu utt. Un vai tad mūsu tagadējā, t. i., meņševistiskā, programa neatdod „demokrātiskās valsts rīcībā" ne tikai „pārceļotāju fondu", bet arī „mežus un ūdeņus, kam ir nozīme visas valsts mērogā"? 13et slēpt galvu zem spārna nav prātīgi, ari šeit iespējama neierobežota patva]a, jo centrālā valsts vara pati noteiks, kādiem ūdeņiem un mežiem ir nozīme visas valsts mērogā. Meņševiki meklē „garantijas" ne tur, kur tās jāmeklē: tikai pilnīgs demokrātisms centrā, tikai republika var nodrošināt vismazāko varbūtību, ka notiks konflikti starp centru un apgabaliem.

„Nostiprināsies buržuāziskā valsts", — sauc meņševiki, kas slepus atbalsta buržuāziskos monarchislus (kadetus) un publiski sit sev pie krūtīm, tiklīdz rodas doma ari par buržuāzisko republikāņu atbalstīšanu. īstais vēsturiskais jautājums, ko mums izvirzījusi objektivā vēsturiskā, sabiedriskā attīstība, ir šāds: prūšu vai amerikāņu agrarās evolūcijas tips? muižnieku monarehija ar pseidokon-stitucionalisma vīģes lapu vai zemnieku (fermeru) republika? Negribēt redzēt šādu vēstures izvirzītu objektivo jautājuma nostādni, — nozīmē krāpt sevi un citus, sīk-pilsoniski slēpjoties no asas šķiru cīņas, no tā, ka asi, vienkārši un noteikti nostāda jautājumu par demokrātisko revolūciju.

No „buržuāziskās valsts" mēs nevaram tikt vaļā. Par to sapņot var tikai sīkpilsoņi. Mūsu revolūcija ir buržuāziskā revolūcija tieši tāpēc, ka tajā ciņa notiek nevis starp sociālismu un kapitālismu, bet starp divām kapitālisma formām, starp diviem tā attīstības ceļiem, divām buržuāziski demokrātisku institūtu formām. Arī oktobristu vai kadetu monarchija ir no meņševika Novosedska viedokļa „relation" buržuāziskā „demokrātijā". Ari proletāriski zemnieciska republika ir buržuāziskā demokrātijā. Mūsu revolūcijā mēs neviena soļa nevaram spert — un mēs neesam neviena soļa spēruši — neatbalstīdami tādā vai citādā veidā tos vai cilus buržuāzijas slāņus pret veco kārtību.

Ja mums saka, ka nacionalizācija nozīmējot naudas izdošanu armijas vajadzībām, bet municipalizacija — medi-cinas un tautas izglītības vajadzībām, tad tā ir filistra cienīga solislika. Tā, burtiski tā spriedelē Maslovs: ...„Nacionalizācija, t. i. (sic![35]), zemes rentes izlietošana armijas un flotes vajadzībām; zemes municipalizacija, t. i., rentes izlietošana iedzīvotāju vajadzībām" („Obtazovaņije", 1907., 3. nr., 103. Ipp.). Tas ir sīkpilsoniskais socialisms vai mušu iznīcināšana ar pulvera palīdzību, kas jāuzber noķertām mušām uz astesI Lāga Maslovs nav aptvēris, — ja zemstes Krievijā un municipalitātes Rietumos izdod medicinas vajadzībām ult., salīdzinot ar valsti, vairāk, tad tikai tāpēc, ka buržuāziskā valsts jau segusi savus svarīgākos izdevumus (lai nodrošinātu buržuāzijas kā šķiras kundzību) no avotiem, kas dod vislielākos ienākumus, un atstājusi vietējām iestādēm tā saucamām „iedzīvotāju vajadzībām" — otrās šķiras avotus. Simtiem tūkstošu — karaspēkam, graši — proletariātu vajadzībām, — lūk, buržuāziskās valsts izdevumu patiesie samēri, un jābūt Maslovam, lai iedomātos, ka pietiek nodot renti municipalitāšu „rīcībā" — un buržuāzisko valsti pievils smalkie „politiķi" ineņševiki! Vai, ja liks piekopta šāda „smalkā politika", buržuāziskā valsts sāks dot simtiem tūkstošu proletāriešiem, bet grašus armijas un flotes vajadzībām?

Patiesībā ineņševiki realizē sīkpilsonisku politiku: vietējās pašvaldības provinciālajā nomalē izvairīties no vēstures izvirzītā akūtā jautājuma atrisināšanas — vai pie mums

jābūt centralizētai buržuāziskai fermeru republikai vai centralizētai buržuāziskai junkuru monarchijai. Neizvairīsities, kungi! Nekāds provincialisms, nekāda koķetēšana ar municipālo sociālismu neglābs jūs no neizbēgamās piedalīšanās šā akūtā jautājuma atrisināšanā. Jūsu izlocīšanās patiesībā nozīmē tikai vienu: kadetu tendences slepenu atbalstīšanu un republikāniskās tendences nozīmes nesaprašanu.

Par to, ka meņševiki, aizstāvēdami municipalizaciju, koķetē ar fabiaņu „municipālo sociālismu" Eiropā, skaidri liecina Stokholmas kongresa protokoli. „Daži biedri, — tur saka Kostrovs, — it kā pirmoreiz dzird par municipālo īpašumu. Atgādināšu viņiem, ka Rietumeiropā ir vesels virziens (pareizi!! Kostrovs negribēdams pateicis taisnību!), „municipālais socialisms" (Anglijā)". (Protokoli, 88. Ipp.). Par to, ka šis „virziens“ ir galējā oportunisma virziens, ne Kostrovs, ne Larins [36] nav padomājuši. Sociālistiem revolucionāriem piederas sīkpilsonisko reformalorismu piepīt pie buržuāziskās revolūcijas uzdevumiem, bet sociāldemokrātiem, kungi, to darīt neder! Saprotams, ka buržuāziskā inteliģence Rietumos (Jabiaņi Anglijā, bernšteinieši Vācijā, brusisli Francijā) pārnes smaguma centru no valsts uzbūves jautājumiem uz vietējās pašvaldības jautājumiem. Mums jāatrisina tieši jautājums par valsts uzbūvi, tās agraro pamatu, un aizstāvēt šeit „municipālo sociālismu" nozīmē spēlēt agraro sociālismu. Lai sīkpilsoņi steidzas „vīt sev lizdiņu" nākamās demokrātiskās Krievijas mierīgajās municipalitātēs. Proletariāta uzdevums ir organizēt masas nevis šim mērķim, bet gan revolucionārai cīņai par pilnīgu demokratizāciju šodien, par sociālistisku apvērsumu rīt.

Mums, boļševikiem, bieži vien pārmet utopismu, mūsu revolucionāro uzskatu fantastiskumu. Un sevišķi bieži jādzird šie pārmetumi tieši sakarā ar nacionalizāciju. Bet tieši šeit tie ir vismazāk pamatoti. Tas, kas nacionalizāciju

uzskata par „utopiju", nepadomā par nepieciešamo samēru starp politisko un agraro pārmaiņu vērienu. Nacionalizācija — no parastā sīkpilsoņa viedokļa! — nav mazāk „utopiska" kā republika. Tiklab viena, kā arī otra nav mazāk utopiska par ,,zemnieku“ agraro revolūciju, t. i., zemnieku sacelšanās uzvaru kapitālistiskā zemē. Visas šīs pārmaiņas ir vienādi „grūtas" ikdicnišķīgas mierīgas attīstības nozīmē. Un brēka tieši un vienīgi par nacionalizācijas utopismu liecina vispirms par to, ka nav saprasts nepieciešamais un nesaraujamais sakars starp ekonomisko un politisko apvērsumu. Nevar konfiscēt muižnieku zemi (programas prasība, ko atzīst tiklab boļševiki, kā arī meņ-ševiki), neiznīcinot muižniecisko (bet līdz ar to arī oktob-ristisko, ne gluži muižniecisko) patvaldību. Un nevar iznīcināt patvaldību bez apzinīgu miljoniem lielo masu revolucionārās darbības, bez lieliem masu varonības uzplūdiem, bez viņu gatavības un prasmes „sturmēt debesis", ka izteicās K. Markss par Parizes strādniekiem Komūnas periodāT0. Savukārt šie revolucionārie uzplūdi nav domājami, ja radikāli neiznīcina visas dzimtbūšanas paliekas, kas gadsimtiem ilgi nospieda zemniekus, tai skaitā visu viduslai-cīgo zemes īpašumu, visas fiskalās „obščinas" važas, valdības „žēlīgi dāvātās" nolādētās druskas utt., utt., utt.

Vietas trūkuma dēļ (es taču jau tā esmu pārkāpis raksta apmērus, kādus man norādījusi žurnālā „Pšeglond"71 redakcija) es izlaižu manas grāmatas piektās nodaļas saturu („Šķiras un partijas, spriežot pēc debatēm II Domē par agraro jautājumu").

Zemnieku runām Domē ir milzīga politiska nozīme, jo tajās izpaužas tā dedzīgā vēlēšanās atbrīvoties no muižnieku jūga, tas liesmainais naids pret viduslaicīgumu, birokrātiju, tas stiehiskais, tiešais, bieži vien naivais un ne visai skaidrais, bet tai pašā laikā vētrainais vienkāršo zemnieku revolucionarisms, kas labāk nekā gari prātojumi pierāda, kāda potenciālā ārdoša enerģija uzkrājusies zemnieku masās pret dzimtkungiem, muižniekiem un Romanoviem. Apzinīgā proletariāta uzdevums ir nesaudzīgi noskaidrot, atmaskot un novērst visus tik daudzos sīkpilsoniskos māņus, it kā sociālistiskās frāzes, bērnišķīgi naivās gaidas, ko zemnieki saista ar agraro apvērsumu, bet novērst tās nevis tādēļ, lai nomierinātu un savaldītu zemnieku (kā to abās Domēs darīja tautas brīvības nodevēji kadetu kungi), bet lai modinātu masās tēraudcietu, nesatricināmu un noteiktu revolucionarismu. Bez šā revolucionarisma, bez neatlaidīgas un nesaudzīgas zemnieku masu cīņas bezcerīgi „utopiska^1* ir gan konfiskācijā, gan republika, gan vispārējo, tiešo, vienlīdzīgo un aizklāto vēlēšanu tiesības. Tāpēc marksistiem jautājums jānostāda skaidri un noteikti: divi Krievijas ekonomiskās attīstības virzieni, divi kapitālisma ceļi ir iezīmējušies pilnīgi skaidri. Lai visi par to labi padomā. Pirmās revolucionārās kampaņas laikā, triju — 1905.—1907. — gadu laikā abi šie virzieni mums noskaidrojās nevis kā teorētiski vispārinājumi, nevis kā secinājumi no tādām un tādām evolūcijas pazīmēm, kura bija vērojama kopš 1861. g. Nē, šie virzieni tagad mums ir noskaidrojušies tieši kā lādi virzieni, ko nospraudušas naidīgas šķiras. Muižnieki un kapitālisti (oktobristi) ir pilnīgi noskaidrojuši sev, ka nav cita virziena, izņemot kapitālistisko, un ka viņiem šo ceļu nav iespējams iet bez piespiestas, paātrinātas „obščinu** iznīcināšanas un pie tam tieši tādas iznīcināšanas, kas identiska... atklātai augļotāju laupīšanai, pilnīgai policijas „vaļai un patvaļai** vai ,,soda“ ekspedicijām. Tā ir tāda „operācijā”, ar kuru ārkārtīgi viegli var lauzt sev kaklu I Bet zemniecības masas šo pašu triju gadu laikā ne mazāk skaidri sev noskaidrojušas, ka veltīgas ir visādas cerības uz „сага tētiņu**, visādi aprēķini par miera ceļu, bet ka nepieciešama revolucionārā cīņa, lai iznīcinātu visas viduslaiku paliekas vispār un it sevišķi visu viduslaicīgo zemes īpašumu.

Visai sociāldemokrātijas propagandai un aģitācijai jāpamatojas uz šo rezultātu iesakņošanu masu apziņā, uz masu sagatavošanu tam, lai tās izmantotu šo pieredzi cik vien iespējams labāk organizētam, noteiktam un nesatricināmam uzbrukumam revolūcijas otrajā kampaņā.

Tāpēc, lūk, dziļi reakcionāras bija Pļechanova runas Stokholmā par to, ka varas sagrābšana proletariāta un zemniecības rokās nozīmējot „narodovoļisma** atdzimšanu. Pļechanovs pats sevi noveda līdz absurdam: viņam iznāk „zemnieku agrarā revolūcija”, kurā varu nesagrābj proletariats, kurā varu nesagrābj zemniecība! Turpretī Kautskis,

kas sākumā, kad sākās šķelšanās starp boļševikiem un meņševikiem, acīm redzami nosvērās uz pēdējo pusi, idejiski pārgāja pirmo pusē, atzīdams, ka, vienīgi pastāvot „proletariāta un zemniecības savienībai", ir iespējama revolūcijas uzvara.

Neiznīcinot pilnīgi visu zemes viduslaicīgo īpašumu, bez pilnīgas „tīrīšanas", t. i„ zemi nenacionalizējot, šāda revolūcija nav domājama. Proletariāta partijas uzdevums ir izplatīt šo viskonsekventākā un radikālākā buržuāziskā agrarā apvērsuma lozungu. Un, kad mēs to būsim izdarījuši, mēs paskatīsimies, kādas tad būs tālākās perspektivas; mēs paskatīsimies, vai šāds apvērsums izrādīsies tikai pamats amerikāniski ātrai ražošanas spēku attīstībai, pastāvot kapitālismam, vai ari tas kļūs par prologu sociālistiskai revolūcijai Rietumos.

1908. gada 18. jūlijā.

P. S. * Šeit es neatkārtoju savu agrarās programas projektu, kas tika iesniegts KSDSP Stokholmas kongresam un ne vienreiz vien ir iespiests sociāldemokrātu literatūrā. Aprobežošos tikai ar dažiem apsvērumiem. Pastāvot diviem kapitālistiskās agrarās evolūcijas virzieniem, programā katrā ziņā jābūt ,,ja“ (technisks izteiciens Stokholmas kongresā), t. i„ programai jāņem vērā abas iespējas. Citiem vārdiem: kamēr viss iet tā kā līdz šim laikam, mēs prasām brīvību zemes lietošanā, tiesas nomas maksas pazemināšanai, kārtu iznīcināšanu uti. Rel tai pašā laikā mēs cīnāmies pret tagadējo virzienu, atbalstām revolucionārās zemnieku prasības ražošanas spēku ātrākas attīstības interesēs, šķiru cīņas brīvības un plaša vēriena interesēs. Atbalstot zemnieku revolucionāro cīņu pret viduslaiku paliekām, sociāldemokrātiskā strādnieku partija izskaidro, ka vislabākā agraro attiecību forma kapitālistiskajā sabiedrībā (un reizē ar to vislabākā dzimtbūšanas likvidācijas forma) ir zemes nacionalizācija, ka tikai sakarā ar radikālu politisku apvērsumu, ar patvaldības iznīcināšanu un demokrātiskās

republikas nodibināšanu ir iespējams radikāls agrars apvērsums, muižnieku zemes īpašuma konfiskācijā un zemes nacionalizācija.

Tāds ir mana agrarās programas projekla saturs. Tā da)a projektā, kas veltīta visas tagadējās agrarās pārkārtošanas buržuāzisko pazīmju raksturošanai un sociāldemokrātijas tīri proletāriskā viedokļa noskaidrošanai, tika Stokholmā pieņemta un ietilpst tagadējā programā.

Iespiest8 pēc žurnālā teksta Tulkots no polu valodas

Iespiests 1908. g. augustā žurnālā „Przcglqd Socjahlemokratyczny", 6. nr~ā

Paraksts: V. Ļeņins

DEGOŠAIS MATERIALS PASAULES POLITIKA

Revolucionārā kustība dažādās Eiropas un Āzijas valstis pašā pēdējā laikā likusi sevi manīt tik iespaidīgi, ka mēs diezgan skaidri redzam iezīmējamies jaunu proletariāta starptautiskās cīņas posmu, kas ir nesalīdzināmi augstāks nekā agrāk.

Persijā notikusi kontrrevolūcija, kas savdabīgi savienojusi Krievijas pirmās Domes padzīšanu ar Krievijas sacelšanos 1905. g. beigās. Krievijas cara karaspēks, kas cīņā pret japāņiem cieta kauna pilnu sakāvi, revanšējas, cītīgi kalpodams kontrrevolūcijai. Pēc apšaušanu, soda ekspedi-ciju, piekaušanu un laupīšanu varoņdarbiem Krievijā seko to pašu kazaku varoņdarbi revolūcijas apspiešanā Persijā. Ka Nikolajs Romanovs melnsimtniccisko muižnieku un streiku un pilsoņu kara iebiedēto kapitālistu priekšgalā trako pret Persijas revolucionāriem, tas ir saprotams, un starptautisko benžu loma ne jau pirmoreiz jāveic Kristu mīlošajiem Krievijas karavīriem. Ka Anglija, varizejiski mazgādama rokas, ietur skaidri redzamu draudzīgu neitralitāti attiecībā pret Persijas reakcionāriem un absolūtisma piekritējiem, — tā ir mazliet citāda veida parādība. Liberālie angļu buržuji, sakaitināti, ka viņu pašu mājās aug strādnieku kustība, iebiedēti ar revolucionārās cīņas uzplūdiem Indijā, aizvien biežāk, aizvien atklātāk, aizvien asāk parāda, par kādiem zvēriem kļūst paši „civilizētākie^11, visaugstāko konstitucionālismā skolu izgājušie Eiropas politiskie „darbinieki", kad lieta nonāk līdz tam, ka mostas masu cīņa pret kapitālu, pret kapitālistisko koloniālo sistēmu, t. i., pret paverdzināšanas, laupīšanas un vardarbības sistēmu. Grūts ir Persijas revolucionāru stāvoklis zemē, ko gandrīz jau bija sagatavojušies dalīt savā starpā Indijas saimnieki, no vienas puses, un kontrrevolucionarā Krievijas valdība, no otras. Bet sīkstā cīņa Tavrizā, vairākkārtēja kara laimes pāriešana revolucionāru rokās, kuri — likās — bija jau galīgi sakauti, rāda, ka šacha bašibuzuki pat tad, ja palīdz krievu Ļachovi^72 un angļu diplomāti, sastop visstiprāko pretestību no apakšas. Tāda revolucionārā kustība, kas prot dot militāru pretsitienu restaurācijas mēģinājumiem un kas piespiež šādu mēģinājumu varoņus griezties pēc palīdzības pie cittautiešiem — nevar tikt iznīcināta, un izrādītos, ka vispilnīgākais Persijas reakcijas triumfs šādos apstākļos ir tikai ievads jauniem tautas nemieriem.

Turcijā revolucionārā kustība, ko vada jaunturki, karaspēkā ir guvusi uzvaru. Tiesa, šī uzvara ir pusuzvara vai pat uzvaras mazākā daļa, jo Turcijas Nikolajs Otrais pagaidām licis cauri ar solījumu atjaunot slaveno Turcijas konstitūciju. Bet šādas pusuzvaras revolūcijās, šādas piespiestas, steidzīgas vecās varas piekāpības ir drošākā ķīla jaunām, daudz noteiktākām, daudz asākām pilsoņu kara peripetijām, kas iesaista daudz plašākas tautas masas. Bet pilsoņu kara skola tautām nepaiet velti secen. Tā ir smaga skola, un tās pilnais kurss neizbēgami satur sevī kontrrevolūcijas uzvaras, saniknoto reakcionāru trakošanu, mežonīgu vecās varas izrēķināšanos ar dumpiniekiem utt. Bet tikai nelabojami pedanti un prātu izdzīvojušas mūmijas var birdināt asaras par to, ka tautas iestājas šajā moku pilnajā skolā; šī skola māca apspiestām šķirām, kā jāved pilsoņu karš, māca, kā panākt uzvaras vainagotu revolūciju, koncentrē šolaiku vergu masās to naidu, ko mūžam slēpj sevī nomāktie, trulie, neizglītotie vergi un kas noved pie vislielākajiem vēsturiskajiem to vergu varoņdarbiem, kuri apzinājušies savas verdzības negodu.

Indijā „civilizēto^4* angļu kapitālistu luriencs vergi tieši pēdējā laikā sagādā saviem „kungiem** nepatīkamas bažas. Nav gala tām vardarbībām un tai laupīšanai, ko sauc par angļu pārvaldīšanas sistēmu Indijā. Nekur pasaulē — izņemot, prolains, Krieviju — nav lādas masu nabadzības, chroniska iedzīvotāju bada. Visliberālākie un radikālākie brīvās Britanijas darbinieki, lādi kā Džons Morlijs (Mor-ley) — kas ir autoritāte krievu un nekrievu kadetiem, „progresivās" (patiesībā — kapitala priekšā sulainiskās) publicistikas zvaigzne — būdami Indijas pārvaldītāji, pārvēršas par īstiem Čingischaniem, kas spēj sankcionēt visus viņiem uzticēto iedzīvotāju „nomierināšanas^1* pasākumus līdz pat politisko protestētāju pēršanai! Ang|u sociāldemokrātu mazo nedēļas avīzīti „Justice-* („Taisnība**) šie liberālie un „radikālie** Morlija tipa nelieši Indijā ir aizlieguši. Bet, kad Anglijas parlamenta loceklis, „Neatkarīgās strādnieku partijas** (Independent Labour Party) vadonis Keirs-Gardijs pārdrošā kārtā uzdrošinājās atbraukt Indijā un runāt iezemiešiem par elementārākajām demokrātijās prasībām, tad visa angļu buržuāziskā prese sāka kaukt pret „dumpinieku". Arī tagad visiespaidīgākās angļu avīzes, zobus griezdamas, runā par „aģitatoriem", kas traucējot Indijas mieru, un apsveic tīri krieviskos, pleviskos tiesnešu spriedumus un administratīvās izrēķināšanās pasākumus pret indiešu demokrātiem publicistiem. Bet samīs rakstniekus un politiskos vadoņus Indijā sāk aizstāvēt iela. Nelietīgais angļu šakaļu spriedums Indijas demokrātam Tilakam (Tilak) — viņš notiesāts ilggadējā trimdā, pie kam pieprasījums, kas šajās dienās iesniegts angļu apakšnamā, noskaidroja, ka indiešu zvērinātie izteikušies attaisnošanas labā, bet apsūdzība pieņemta ar angļu zvērināto balsīm! — šī naudas maisa sulaiņu atriebšanās demokrātam radīja ielu demonstrācijās un streiku Bombejā. Proletariats arī Indijā jau izaudzis līdz apzinīgai politiskai masu cīņai,—bet, ja nu tas tā ir noticis, tad angļu un krievu kārtības dziesmiņa Indijā ir izdziedāta! Ar savu koloniālo Āzijas zemju izlaupīšanu eiropieši ir pratuši vienu no tām, Japanu, norūdīt lielām militārām uzvarām, kas tai nodrošinājušas patstāvīgu nacionālu attīstību. Nav nekādu šaubu, ka angļu gadsimtiem ilgā Indijas izlaupīšana, ka šo „attīstīto" eiropiešu tagadējā cīņa pret indiešu un persiešu demokrātiju norūdīs miljonus un desmitus miljonu proletāriešu Āzijā, norūdīs tādai pašai uzvarošai (kā pie japāņiem) cīņai pret apspiedējiem. Eiropas apzinīgajam strādniekam jau ir biedri Āzijā, un šo biedru skaits augs nevis dienām, bet stundām.

Ķinā revolucionārā kustība pret viduslaiku kārtību arī likusi sevišķi spēcīgi sevi just pēdējos mēnešos. Tiesa, nekā noteikta tieši par šo kustību vēl nevar sacīt, — tik maz par to ir ziņu un tāda pārpilnība ziņojumu par dumpjiem dažādos Ķinas apvidos, — bet par stipru „jaunā gara" un „eiropisku vēsinu^1* augšanu Ķinā, it īpaši pēc krievu un japaņu kara, nevar būt šaubu, bet tātad nenovēršama ir arī veco Ķinas dumpju pārvēršanās par apzinīgu demokrātisku kustību. Ka šoreiz daži koloniālās laupīšanas dalībnieki ir sajutuši bažas, las redzams no franēu izturēšanās Indoķinā: viņi palīdzēja Ķinas „vēsturiskajai varai" izrēķināties ar revolucionāriem! Viņi vienlīdz baidījās par „savu" kaimiņos atrodošos Āzijas īpašumu drošību.

Bet Francijas buržuāzijai ne jau Āzijas īpašumi vien sagādā bažas. Barikādes Velnev-San-Žoržā, pie Parizes, streikotāju apšaušana, kuri uzcēla šīs barikādes (ceturtdien, 30. (17.) jūlijā) — šie notikumi vēl un vēlreiz parādīja šķiru cīņas saasināšanos Eiropā. Klemanso, radikālis, kas pārvalda Franciju kapitālistu vārdā, strādā neparasti centīgi, iznīcinādams proletariātā pēdējās republikāniski buržuāzisko iluziju atliekas. Tas, ka karaspēks apšauj strādniekus, rīkodamies pēc „radikāļu" valdības pavēles — Klemanso laikā ir kļuvis gandrīz vai par biežāku parādību nekā agrāk. Klemanso par to jau ir dabūjis no franču sociālistiem palamu „Sarkanais", un tagad, kad viņa aģenti, žandarmi un ģenerāļi, atkal ir izlējuši strādnieku asinis, sociālisti atceras spārnotos vārdus, ko šis visprogresīvākais buržuāziskais republikānis kādreiz teicis strādnieku delegātiem: „mēs un jūs esam barikādes pretējās pusēs". Jā, franču proletariats un paši galējie buržuāziskie republikāņi tagad galīgi novietojas barikādes pretējās pusēs. Francijas strādnieku šķira ir izlējusi daudz asiņu, izkarodama un aizstāvēdama republiku, un tagadējā laikā, uz pilnīgi nostiprinājušās republikāniskās kārtības pamatiem, īpašnieku un darba ļaužu izšķirošā cīņa tuvojas arvien straujāk. „Tā nebija vienkārša apkaušana, — raksta avīze „LTIuma-nitē“7a par 30. jūlija dienu, — tas bija gabaliņš kaujas". Ģenerāļi un policisti par katru cenu gribēja provocēt strādniekus un pārvērst mierīgu neapbruņotu demonstrāciju par slaktiņu, bet, aplencis no visām pusēm streikotājus un manifestanlus, uzbrukdams neapbruņotiem, karaspēks dabūja pretsitienu, tūliņ pat izraisīja barikāžu celšanu un noveda lietu līdz notikumiem, kas saviļņo visu Franciju. Šīs dēlīšu barikādes bija sliktas līdz smieklīgumam, raksta tā pali avīze. Bet ne jau tas ir svarīgi. Svarīgi ir tas, ka trešā republika iznīcināja paražu celt barikādes. Tagad „Klemanso alkal ieved šo paražu", — un pie tam viņš prāto tikpat atklāti, kā runāja par pilsoņu karu „1848. gada jūnija bendes un Galifē 1871. gadā“.

Un ne jau sociālistiskā prese vien sakarā ar 30. jūlija notikumiem atceras šos lielos vēsturiskos datumus. Buržuāziskās avīzes ar traku niknumu brūk virsū strādniekiem, apsūdzot viņus, ka viņi esot izturējušies tā, it kā taisītos sākt sociālistisko revolūciju. Viena no šīm avīzēm pie tam pastāsta kādu sīku, bet raksturīgu epizodu, kas rāda abu pušu noskaņojumu notikuma vielā. Kad strādnieki nesuši kādu savu ievainoto biedru garām ģenerālim Virveram, kas komandējis uzbrukumu streikotājiem, no manifestantu bara atskanējuši saucieni: ,,Saluez!“ („militāri sveiciniet"). Un buržuāziskās republikas ģenerālis militāri sveicinājis ievainoto pretinieku.

Proletariāta un buržuāzijas cīņas saasināšanās vērojama visās attīstītajās kapitālistiskajās zemēs, pie kam vēsturisko apstākļu, politiskās kārtības un strādnieku kustības formu atšķirība nosaka dažādu vienas un tās pašas tendences izpausmi. Amerikā un Anglijā, kur ir pilnīga politiskā brīvība, kur proletariātā trūkst jebkādas vai vismaz cik necik dzīvas revolucionārās un sociālistiskās tradicijas, šī saasināšanās izpaužas tādējādi, ka pastiprinās kustība pret trestiem, ka ārkārtīgi aug socialisms un mantīgo šķiru uzmanība pret to, ka strādnieku dažreiz tīri ekonomiskas organizācijas pāriet uz plānveidīgu un patstāvīgi proletārisku politisko cīņu. Austrijā un Vācijā, daļēji arī Skandināvijas zemēs, šķiru cīņas saasināšanās atspoguļojas vēlēšanu cīņā, partiju attiecībās, tuvināšanās pasākumos starp visiem un visādiem dažādo krāsu buržujiem pret kopējo ienaidnieku — proletariātu, tiesu un policijas represiju pastiprināšanās parādībās. Divas naidīgas nometnes lēnām, bet neatlaidīgi palielina savus spēkus, nostiprina savas organizācijas, arvien asāk nošķiras viena no otras visā sabiedriskajā dzīvē, it kā klusējot un koncentrēti gatavodamās nākošajām revolucionārajām kaujām. Romāņu zemēs — Itālijā, it īpaši Francijā — šķiru cīņas saasināšanās izpaužas sevišķi vētrainās, asās, daļēji tieši revolucionārās eksplozijas, kad apslēptais proletariāta naids pret saviem apspiedējiem ar pēkšņu spēku izlaužas uz āru un „mierīgo" parlamentārās cīņas situāciju nomaina īsta pilsoņu kara ainas.

Proletariāta starptautiskā revolucionārā kustība dažādās zemēs nav un nevar būt vienmērīga un vienādās formās. Pilnīga un vispusīga visu iespēju izmantošana visos darbības laukos izveidojas tikai dažādu zemju strādnieku šķiras cīņas rezultātā. Katra zeme ienes savas vērtīgās, oriģinālās pazīmes kopējā straumē, bet katrā atsevišķā zemē kustībai piemīt šāda vai tāda vienpusība, tādi vai citādi atsevišķo sociālistisko partiju teorētiski vai praktiski trūkumi. Visā visumā mēs skaidri saskatām, ka starptautiskais socialisms spēris milzīgu soli uz priekšu, ka miljoniem lielās proletariāta armijas saliedējušās daudzās konkrētās sadursmēs ar ienaidnieku, ka tuvojas izšķirošā cīņa pret buržuāziju — cīņa, ko strādnieku šķira sagatavojusi daudzkārt labāk nekā Komūnas, šās pēdējās lielās proletāriešu sacelšanās, laikos.

Un šis visa starptautiskā sociālismā solis uz priekšu reizē ar revolucionāri demokrātiskās cīņas saasināšanos Āzijā nostāda Krievijas revolūciju sevišķos un sevišķi grūtos apstākļos. Krievijas revolūcijai ir liels starptautisks sabiedrotais gan Eiropā, gan Āzijā, bet līdz ar to un tieši tāpēc lai ir ne tikai nacionāls, ne tikai Krievijas, bet arī starptautisks ienaidnieks. Reakcija pret proletariāta cīņu, kas kļūst spēcīgāka, ir nenovēršama visās kapitālistiskajās zemēs, un šī reakcija saliedē visas pasaules buržuāziskās valdības pret jebkuru lautas kustību, pret jebkuru revolūciju gan Āzijā, gan it īpaši Eiropā. Oporlunisti mūsu partijā, līdzīgi Krievijas liberālās inteliģences vairākumam, līdz šim laikam sapņo par tādu buržuāzisku revolūciju Krievijā, kura „neatstumtu" buržuāziju, neiebiedētu to, neradītu „pārmērīgu" reakciju, nevestu pie tā, ka varu sagrābj revolucionārās šķiras. Veltas cerības! Filislriska utopija! Degošais materials visās attīstītajās pasaules valstīs

11 15. sēj.

aug lik ātri, ugunsgrēks tik acīm redzami pārsviežas uz lielāko da|u Āzijas valstu, kas vēl vakar gulēja dzijā miegā, ka starptautiskās buržuāziskās reakcijas pastiprināšanās un jebkuras atsevišķas nacionālās revolūcijas saasināšanās ir absolūti nenovēršama.

Kontrrevolūcija Krievijā neizpilda un nevar izpildīt mūsu revolūcijas vēsturiskos uzdevumus. Krievijas buržuāzijā nenovēršami arvien vairāk un vairāk sliecas uz starptautiskā antiproletariskā un antidemokrātiskā virziena pusi. Ne jau uz liberāliem sabiedrotiem jāpaļaujas Krievijas proletariātam. Viņam patstāvīgi jāiet savs ceļš uz pilnīgu revolūcijas uzvaru, balstoties uz nepieciešamību, ka pašām zemnieku masām ar varu jāatrisina agrarais jautājums Krievijā, palīdzot tām gāzt melnsimtniecisko muižnieku un melnsimlnieciskās patvaldības kundzību, izvirzot par savu uzdevumu proletariāta un zemniecības demokrātisko diktatūru Krievijā un paturot prātā, ka viņa cīņa un viņa uzvaras ir nesaraujami saistītas ar starptautisko revolucionāro kustību. Mazāk ilūziju par konlrrevolueionarās (gan Krievijā, gan visā pasaulē; buržuāzijas liberālismu. Vairāk vērības starptautiskā revolucionārā proletariāta augšanai!

mProletarij", 33. nr., 1908. g. Iespiests pēc avīzes „Proļefarij"

23. jūlijā (5. augustā) teksta

NO REDAKCIJAS^74

Sis b. Maslova teorētisko likstu apskats aizgūts no N. Ļeņina darba, kas veltīts mūsu agrarās attīstības tendenču sistemātiskai analizei. Protams, ka „oriģinālo" Maslova agraro teoriju atmaskošana, kuras piesātinātas ar visseklākā revizionisma garu, nenovēršami noved arī pie dažu partijas programas tēžu kritikas. Diskusiju partijas presē par šo jautājumu mēs uzskatām par pilnīgi savlaicīgu.

Bet, kas attiecas uz b. Maslova teorētiskajiem „atklājumiem", tad mums par tiem ir sakāmi pāris vārdi, it sevišķi b. Plechanovam kā mūsu agrarā revizionisla sargeņģelim.

Avīzes „Gol. Soc.-Dem." 6. un 7. nr-ā, apspriežot svarīgākos teorētiskos jautājumus, jums līdztekus tam ir lab-palicis sākt izvairīgus divdomīgus spriedelējumus, kas jāatzīst par nepiedienīgiem. Jūs esat izšķīrušies presē paziņot, ka tādi un tādi mūsu partijas biedri Jums nav biedri, un pie tam Jums nav bijis drosmes paskaidrot atklāti un saprotami, vai Jūs esat sataisījušies izstāties no mūsu organizācijas vai arī cenšaties panākt, lai izslēdz no tās tādus un tādus tās biedrus? Tas ir reizē gļēvi un rupji.

Tad padomājiet jel, neuzpērkamais karotāj, par Jūsu Maslova revizionistiskiem varoņdarbiem. Tas jau nu tieši notiek tanī mazajā valstībiņā, kurā Jums, spriežot pēc literatūras, ir bargā Dumbadzes slava. Kur tad jūs kritizējat revizionistiskos b. Maslova izgudrojumus? Kur Jūs aizstāvat Kārļa Marksa ekonomisko teoriju? Un kas gan cits, ja ne Jūs, esat Maslovu visādi atbalstījis un viņam piebalsojis?

Mūsu partijas Famusovi labprāt tēlo nesaudzīgi asu cīnītāju lomu par marksismu, — bet, izdabājot frakcio-narai radu būšanai, viņi labprāt aizsedz arī visnopietnāko atkāpšanos no marksisma!

,.Prolelarij", 35. nr., 1908. g. Iespiests pēc avizes „Pro[etarii" j

23. jūlijā (5. augustā) teksta

KAROJOŠAIS MILITARISMS UN SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS ANTIMILITARA TAKTIKA

I

Diplomāti satraukti. Kā krusa birst ,,notas“, „ziņojumi", „iesniegumi"; ministri sačukstas aiz kronēto manekenu mugurām, kuri ar šampanieša pokāliem rokās „nostiprina mieru". Bet „pavalstnieki" ļoti labi zina, ja kraukļi salido kopā, tātad ož pēc līķa. Un konservatīvais lords Kromers pateicis angļu palatai, ka „mēs dzīvojam tādā laikā, kad uz spēles liktas nacionālās (?) intereses, kad iedegas kaislības un rodas sadursmes briesmas un iespēja, lai cik miermīlīgi (!) būtu valdītāju nodomi".

Degošā materiala pēdējā laikā sakrājies pietiekami, un tas arvien vēl aug. Revolūcija Persijā draud sajaukt visus žogus — „ietekmes sfēras", ko tur uzcēlušas Eiropas lielvalstis. Konstitucionālā kustība Turcijā draud izraut šo dzimtmuižu no Eiropas kapitālistisko plēsoņu ķetnām; bet tālāk draudoši pacēlušies sensenie, tagad saasinājušies „jautājumi" — Maķedonijas, Vidusāzijas, Tālo Austrumu utt„ utt. jautājumi.

Turklāt, pastāvot tagadējam atklāto un slepeno līgumu, vienošanos utt. tīklam, pietiek, ka kāda „lielvalsts" saņem nenozīmīgu knipi, lai „no dzirksteles iedegtos liesma".

Un, jo draudošāk valdības cila pret cilu žvadzina ieročus, toties nesaudzīgāk tās apspiež antimilitaro kustību savā zemē. Antimilitaristu vajāšanas aug ekstensivi un intensivi. Klemanso-Briana „radikāli sociālistiskais" ministru kabinets izdara varasdarbus ne sliktāk par Biīova junkuriski konservativo ministru kabinetu. „Jaunatnes organizāciju" slēgšana visā Vācijā, kura sekoja kā rezultāts jaunā likuma ievešanai par biedrībām un sapulcēm, kurš aizliedz piedalīties politiskās sapulcēs personām, jaunākām par 20 gadiem, ir ārkārtīgi apgrūtinājusi antimilitaro aģitāciju Vācijā.

Rezultātā strīds par sociālistu antimilitaro taktiku, kurš bezmaz bija apklusis kopš Štutgartes kongresa^75, atkal atdzīvojas partijas presē.

Pirmajā acu uzmetienā — dīvaina parādība: pastāvot tik acīm redzamam šā jautājuma svarīgumam, kur tik skaidri un gaiši redzams, cik militarisms ir kaitīgs proletariātam, grūti atrast cilu jautājumu, kurā rietumu sociālistu vidū būtu tādas svārstības, tāda uzskatu dažādība kā strīdos par antimilitaro taktiku.

Principiāli priekšnoteikumi šā jautājuma pareizai atrisināšanai ir noteikti sen, pilnīgi stabili un domstarpības nerada. Mūsdienu militarisms ir kapitālisma rezultāts. Abās savās formās tas ir kapitālisma „dzīvības izpausme^1*: kā militārs spēks, kuru kapitālistiskās valstis lieto savās ārējās sadursmēs („Militarismus nach aussen“, kā izsakās vācieši), un kā ierocis, kas valdošo šķiru rokās kalpo proletariāta visāda veida (ekonomisko un politisko) kustību apspiešanai („Militarismus nach innen“). Vairāki internacionāli kongresi (Parizes — 1889. g., Briseles — 1891., Ciriches — 1893. un beidzot Štutgartes — 1907. g.) savās rezolūcijās devuši pabeigtu šā uzskata formulējumu. Vispamatīgāk šo sakaru starp militārismu un kapitālismu konstatē Štutgartes rezolūcija, lai gan atbilstoši dienas kārtībai („Par starptautiskiem konfliktiem**) Štutgartes kongress vairāk nodarbojās ar to militārismā pusi, ko vācieši sauc par „Militarismus nach aussen** („ārējo**). Lūk, šās rezolūcijas vieta, kas attiecas uz teikto: „Kari starp kapitālistiskajām valstīm parasti ir sekas viņu konkurencei pasaules tirgū, jo katra valsts cenšas ne tikai nodrošināt sev apgabalus preču pārdošanai, bet arī iekarot jaunus apgabalus, pie kam te galvenā loma ir citu tautu un zemju paverdzināšanai. Šos karus, tālāk, rada nemitīgā militārā bruņošanās, pie kuras noved militarisms, kas ir galvenais buržuāzijas šl,driskās kundzības un strādnieku šķiras politiskās pakļaušanas ierocis.

Kariem labvēlīgi ir nacionālistiskie aizspriedumi, kas sistemātiski tiek kultivēti civilizētajās zemēs valdošo šķiru interesēs ar nolūku novērst proletariāta masas no viņu

pašu šķiras uzdevumiem un likt tām aizmirst starptautiskās šķiriskās solidaritātes pienākumu.

Tādējādi karu sakne ir pašā kapitālisma būtībā; tie izbeigsies tikai tad, kad beigs pastāvēt kapitālistiskā iekārta vai arī kad milzīgais daudzums cilvēku un naudas upuru, ko prasījusi militāri techniskā. attīstība, un bruņošanās radītais tautas sašutums novedīs pie šās sistēmas iznīcināšanas.

Strādnieku šķira, kura galvenokārt piegādā zaldātus un uz kuru galvenokārt gulstas materiālie upuri, it sevišķi ir dabiskais karu ienaidnieks, jo kari ir pretrunā ar mērķi, pēc kura tā tiecas: radīt uz sociālistiskā principa pamatotu ekonomisku iekārtu, kas patiesi realizēs tautu solidaritāti". ..

II

Tātad principiālais sakars starp militārismu un kapitālismu sociālistu vidū ir noteikti noskaidrots, un šajā punktā domstarpību nav. Bet šā sakara atzīšana vēl konkrēti nenosaka sociālistu antimilitaro taktiku, neatrisina praktisko jautājumu, kā cīnīties pret militārismā slogu un kā aizkavēt karus. Un, lūk, atbildēs uz šiem te jautājumiem sociālistu vidū ir redzama ievērojama uzskatu izšķirība. Kongresā Štutgartē varēja sevišķi taustāmi konstatēt šīs domstarpības.

Vienā polā slāv Folmara tipa vācu sociāldemokrāti. Ja jau militarisms ir kapitālisma radījums — viņi prāto, ja jau kari ir nepieciešams kapitālistiskās attīstības pavadonis, tad nekāda speciālā antimilitara darbība nav vajadzīga. Tieši tā arī Folmars pateica parteilagā Esenē. Bet jautājumā par lo, kā s.-d. lai izturas kara pasludināšanas gadījumā, vācu s.-d. vairākums ar Bebeli un Folmaru priekšgalā neatlaidīgi turas pie tās pozicijas, ka s.-d. jāaizslāv sava tēvzeme pret uzbrukumu, ka viņu pienākums ir piedalīties „aizstāvēšanās" karā. Šī teze noveda Folmaru Štulgartē pie paziņojuma, ka „visa mūsu mīlestība pret cilvēci nevar mūs aizkavēt būt labiem vāciešiem", bet s.-d. deputātam Noskem lika reichslagā pasludināt, ka kara gadījumā pret Vāciju ,,s.-d. neatpaliks no buržuāziskajām partijām un ņems šautenes pār pleciem"; bet no šejienes Noskem atlika paspert tikai vionu soli, lai pateiktu: „mēs vēlamies, lai Vācija būtu cik vien iespējams apbruņota*'.

Otrā polā stāv neliela Ervē piekritēju grupa. Proletariātam nav tēvzemes, prāto erveisti. Tātad visi un visādi kari ir kapitālistu interesēs; tātad proletariātam jācīnās pret katru karu. Uz jebkuru kara pasludināšanu proletariātam jāatbild ar militāru streiku un sacelšanos. Uz to galvenokārt arī jāvirza antiinilitarā propaganda. Tāpēc Štutgartē Ervē iesniedza šādu rezolūcijas projektu: ... „Kongress uzaicina atbildēt uz jebkuru kara pasludināšanu, lai tā nāktu no kurienes nākdama, ar militāru streiku un sacelšanos**.

Tādas ir divas „galējās** pozicijas šajā jautājumā rietumu sociālistu rindās. „Kā saule mazā ūdens pilienā" tajās atspoguļojas tās divas slimības, kas arvien vēl kaitē sociālistiskā proletariāta darbībai Rietumos: oportunistiskas tendences, no vienas puses, un anarchistiska fražainība — no otras.

Vispirms dažas piezīmes par patriotismu. Ka „proletāriešiem nav tēvzemes**, tas tiešām teikts „Komunistiskajā manifestā"; ka Folmara, Noskes un Ko pozicija „sit sejā** šai internacionālā sociālismā pamattēzei, tas arī ir pareizi. Bet no tā vēl neizriet, ka pareizs ir Ervē un erveislu apgalvojums, ka proletariātam vienalga, kādā tēvzemē viņš dzīvo: vai viņš dzīvo monarehistiskajā Vācijā vai republikāniskajā Francijā, vai despotiskajā Turcijā. Tēvzeme, t. i„ zināma politiskā, kulturālā un sociālā vide, ir pats varenākais faktors proletariāta šķiras cīņā; un, ja taisnība nav Folmaram, kas noteic kaut kādu „īsti vācisku" proletariāta izturēšanos pret „tēvzemi", tad tikpat maz taisnības ir arī Ervē, kas nepiedodami nekritiski izturas pret šādu svarīgu proletariāta atbrīvošanās cīņas faktoru. Proletariats nevar indiferenti un vienaldzīgi izturēties pret savas cīņas politiskajiem, sociālajiem un kulturālajiem apstākļiem, tātad viņam nevar būt vienaldzīgi arī savas zemes likteņi. Bet zemes likteņi viņu interesē tikai tiktāl, ciktāl tie skar viņa šķiras cīņu, bet nevis kaut kāda buržuāziskā, s.-d. mutē pavisam nepieklājīga „patriotisma" dēļ.

Sarežģītāks ir otrais jautājums — par izturēšanos pret militārismu un karu. Jau no pirmā acu uzmetiena ir redzams, ka Ervē nepiedodami sajauc abus šos jautājumus, aizmirst par cēloņsakarību starp karu un kapitālismu; pieņemot Ervē taktiku, proletariats nolemtu sevi neauglīgam darbam: visu savu kaujiniecisko gatavību (runa taču ir par sacelšanos) viņš izlietotu cīņai pret sekām (karu), ļaudams pastāvēt cēlonim (kapitālismam).

Anarchistiskā domāšanas metode šeit parādās pilnā mērā. Akla ticība jebkuras action directe^37 brīnumdarītājam spēkam; šās „tiešās iedarbības" izraušana no vispārējās sociāli politiskās konjunktūras bez mazākās tās analizēs; vārdu sakot, „patvaļīgi mechaniska sabiedrisko parādību izpratne" (kā izteicies K. Libknechts) ir acīm redzama.

Ervē plāns ir „ļoti vienkāršs": kara pasludināšanas dienā sociālisti zaldati dezertē, bet rezervisti pasludina streiku un paliek savās mājās. Tomēr „rezervistu streiks nav pasiva pretošanās: strādnieku šķira drīz vien sāktu atklātu pretošanos, sacelšanos, un šai pēdējai būtu jo vairāk izredžu beigties ar triumfu tāpēc, ka aktivā armija atrastos uz zemes robežām" (G. Hervē, „Leur palrie"[38]).

Tāds ir šis „īstais, tiešais un praktiskais plāns", un, pārliecināts par tā panākumiem, Ervē ieteic uz katru kara pasludināšanu atbildēt ar militāru streiku un sacelšanos.

Kā no tā ir skaidrs, tad jautājums šeit nav tāds, vai proletariats var, kad viņš atzīs to par lietderīgu, uz kara pasludināšanu atbildēt ar streiku un sacelšanos. Strīds noliek par to, vai saistīt proletariātu ar pienākumu atbildēt ar sacelšanos uz katru karu. Izlemt jautājumu pēdējā nozīmē — tas nozīmē atņemt proletariātam izšķirošās kaujas momenta izvēli un nodot to ienaidniekiem; nevis proletariats izvēlas cīņas momentu, piemērojoties savām interesēm, kad viņa vispār sociālistiskā apziņa ir augsta, viņa organizētība stipra, iemesls labvēlīgs utt.; nē, buržuāziskās valdības varētu izprovocēt viņu uz sacelšanos pat tad, kad apstākļi tam būtu nelabvēlīgi, piemēram, pasludinot tādu karu, kas sevišķi spējīgs radīt plašos iedzīvotāju slāņos patriotiskas un šovinistiskas jūtas un kas tādējādi izolē sacēlušos proletariātu. Tāpat vēl jāņem vērā, ka buržuāzijā, kas, sākot ar monarchistisko Vāciju līdz republikāniskajai Francijai un demokrātiskajai Šveicei, tik nežēlīgi vajā antimilitaro darbību miera laikā, — ar kādu niknumu tā bruktu virsū jebkuram militārā streika mēģinājumam kara gadījumā, brīdī, kad darbojas kara likumi, kara stāvokļi, lauku kara tiesas utt.

Taisnība ir Kautskim, runājot par Ervē ideju: „militārā streika ideja radusies ,,labu“ motīvu ietekmē, tā ir cēla un varonības pilna, bet tā ir varonīga muļķība^1'.

Proletariats, ja viņš to atzīs par lietderīgu un piemērotu, var atbildēt uz kara pasludināšanu ar militāru streiku; sociālās revolūcijas sasniegšanai viņš līdztekus citiem līdzekļiem var ķerties arī pie militārā streika. Bet saistīt sevi ar šo „taktikas recepti" nav proletariāta interesēs.

Tā tieši uz šo strīda jautājumu arī atbildēja starptautiskais Šlutgartes kongress.

III

Bet, ja erveislu uzskati ir „varonīga muļķība", tad Fol-mara, Noskes un viņu domubiedru no „labējā spārna" pozicija ir oportunistiska gļēvulība. Ja militarisms ir kapitāla radījums un kritīs līdz ar to, — spriedelēja viņi Stulgartē un it īpaši Esenē, — tad nav vajadzīga arī speciāli anfimilitara aģitacija: tai nav jābūt. Bet taču, piemēram, arī radikala strādnieku un sieviešu jautājuma atrisināšana, — iebilda viņiem Šlutgarlē, — tāpat nav iespējama, pastāvot kapitālistiskajai iekārtai; tomēr mēs cīnāmies par strādnieku likumdošanu, par sieviešu pilsonisko tiesību paplašināšanu utt. īpaša antimilitara propaganda jāved jo enerģiskāk tāpēc, ka arvien biežāki kļūst gadījumi, kad militārais spēks iejaucas darba cīņā pret kapitālu un arvien acīm redzamāks ir militārismā svarīgums ne tikai pašreizējā proletariāta cīņā, bet arī nākotnē — sociālās revolūcijas momentā.

Speciāli antimilitaras propagandas labā runā ne tikai principiāli pierādījumi, bet arī svarīga vēsturiska pieredze. Sājā ziņā citām zemēm pa priekšu iet Beļģija. Beļģijas strādnieku partija ne vien vispār propagandē antimilita-risma idejas, bet organizējusi arī social, jaunatnes grupas

ar nosaukumu „Jaunā gvarde^39^1 („Jeunes Gardes^39^1). Viena un tā paša apgabala grupas ietilpst Apgabala federācijā; visas Apgabalu federācijās savukārt apvienojas Nacionālajā federācijā ar „Galveno padomi^40 priekšgalā. „Jauno gvardu^40 orgāni („La jeunesse — c'esl l’avenir^40; „De Caserne^40, „De Loteling^41 uti.) izplatās desmitiem tūkstošos eksemplāru! Visstiprākā ir Valonas federācijā, kurā ietilpst 62 vietējās grupas ar 10 tūkst, biedriem; pavisam „Jaunajā gvardē^40 pašlaik ir 121 vietējā grupa.

Līdzās rakstveida aģitācijai intensivi notiek ari mutiskā: janvarī un septembrī (iesaukuma mēnešos) galvenajās Beļģijas pilsētās tiek sarīkotas tautas sapulces un procesijas; pie mēriju durvīm sociālistu oratori zem klajas debess izskaidro rekrūšiem militārismā nozīmi. Pie „jauno gvardu^41 „Galvenās padomes^40 nodibināta „Sūdzību komi-teja“, kuras pienākums ir vākt ziņas par visām netaisnībām, ko dara kazarmās. Šīs ziņas ar virsrakstu „No armijas^41 ik dienas publicē partijas centrālajā orgānā ,,Le peuple^42. Antimilitarā propaganda nepaliek stāvam uz kazarmas sliekšņa, un zaldati sociālisti nodibina grupas propagandas nolūkiem armijas iekšienē. Šobrīd šādu grupu („zaldatu savienību^40) ir ap 15.

Pēc Beļģijas parauga, variējot intensivitates un organizatoriskajā ziņā, notiek antimilitarā propaganda Francijā^41, Šveicē, Austrijā u. c. zemēs.

Tātad speciāli antimilitarā darbība ir ne vien speciāli nepieciešama, bet arī praktiski lietderīga un auglīga. Tāpēc, ciktāl Folmars pret to sacēlās, norādīdams, ka Vācijā tam esot neiespējami policejiski apstākļi, ka sakarā ar to draudot partijas organizāciju sagraušana, — jautājums sašaurinājās līdz konkrētai zināmas zemes apstākļu analīzei; tas ir fakta, bet nevis principa jautājums. Lai

gan arī šeit ir pareiza Zoresa piezīme, ka Vācijas s.-d., kas savā jaunībā, pret sociālistiem vērsto izņēmuma likumu smagajos gados, ir izturējusi dzelžaino grafa Bismarka roku, tagad, nesalīdzināmi izaugusi un nostiprinājusies, varētu nebaidīties no tagadējo valdītāju vajāšanām. Bet Folmaram nepavisam nav taisnība, kad viņš cenšas balstīties uz argumentiem par speciāli antimililarās propagandas principiālo nelietderīgumu.

Ne mazāk piesātināta ar oportunisinu ir Folmara un viņa domubiedru pārliecība, ka s.-d. pienākums ir piedalīties aizstāvēšanās karā. Kautska spožā kritika nav atstājusi no šiem uzskatiem ne akmeni uz akmens. Kautskis norādīja, ka dažreiz, it sevišķi patriotiska skurbuma momentos, ir pilnīgi neiespējams izprast, vai zināmo karu radījuši aizstāvēšanās vai uzbrukuma mērķi (piemērs, ko minēja Kautskis: vai Japana uzbruka vai aizstāvējās krievu-japaņu kara sākumā?). S.-d. sapītos diplomātisko sarunu tīklos, ja iedomātos atkarīgi no šās pazīmes noteikt savu izturēšanos pret karu. S.-d. var nonākt pat tādā stāvoklī, ka būs jāprasa uzbrukuma kari. 1848. g. (to der atcerēties arī erveistiem) Markss un Engelss uzskatīja par nepieciešamu Vācijas karu pret Krieviju. Vēlāk viņi centās ietekmēt Anglijas sabiedrisko domu, lai pamudinātu to uz karu pret Krieviju. Kautskis starp citu konstruē šādu hipotētisku piemēru: „iedomāsimies, — viņš saka, — ka revolucionārā kustība Krievijā gūs uzvaru un šās uzvaras ietekme Francijā novedīs pie tā, ka vara pāries proletariāta rokās; no otras puses, iedomāsimies, ka pret jauno Krieviju izveidojas Eiropas monarchu koalicija. Vai internacionālā s.-d. protestēs, ja Francijas republika tad nāks Krievijai palīgā?*' (K. Kautskis, „Mūsu uzskats par patriotismu un karu“).

Acīm redzams, ka šajā jautājumā (kā arī uzskatā par „patriotismu") nevis kara aizstāvēšanās vai uzbrukuma raksturs, bet gan proletariāta šķiras cīņas intereses jeb, labāk sakot, proletariāta starptautiskās kustības intereses ir tas vienīgi iespējamais viedoklis, no kura var apskatīt un izlemt jautājumu par s.-d. attiecību pret to vai citu parādību starptautiskajās attiecībās.

Līdz kādiem Hcrakla stabiem spēj nonākt oportunisms ari Sājos jautājumos, rāda Žoresa nesenā uzstāšanās. Kādā vācu liberāli buržuāziskā avīzītē, izteikdams savus uzskatus par starptautisko stāvokli, viņš aizstāv Francijas un Anglijas savienību ar Krieviju pret apsūdzībām, ka šai savienībai esot pret mieru vērsti nolūki, un skatās uz šo savienību kā uz „miera garantiju", viņš apsveic to faktu, ,,ka mēs tagad esam piedzīvojuši Anglijas un Krievijas, divu senseno ienaidnieku, savienību".

Lielisku šāda uzskata novērtējumu un dedzīgu atbildi Zoresam dod R. Luksemburga viņam adresētajā „Atklātā vēstulē" žurnālā „Neue Zeit“* pēdējā burtnīcā.

Vispirms R. Luksemburga konstatē, ka runāt par „Krievijas" un „Anglijas" savienību nozīmējot „runāt buržuāzisko politiķu valodā", jo kapitālistisko valstu intereses un proletariāta intereses ārzemju politikā ir pretējas un nevar runāt par interešu harmoniju ārējo sakaru laukā. Ja militarisms ir kapitālismu radījums, tad ari karus nevar iznīcināt valdītāju un diplomātu intrigas, un sociālistu uzdevums ir ne modināt šajā ziņā ilūzijas, bet gan otrādi, pastāvīgi atmaskot diplomātisko „miera soļu" liekulību un nespēku.

Bet „vēstules" centrālais punkts ir novērtējums par Anglijas un Francijas savienību ar Krieviju, savienību, ko Žoress tik ļoti cildina. Eiropas buržuāzijā deva carismam iespēju atvairīt revolucionāro spiedienu. „Tagad, cenzdamies pagaidu uzvaru pār revolūciju pārvērst par galīgu, absolutisms ķeras vispirms pie visu satricināto despoliju pārbaudītā līdzekļa — pie ārējās politikas panākumiem". Visas savienības, ko noslēgusi Krievija, tagad nozīmē „Rietumeiropas buržuāzijas svēto savienību ar Krievijas kontrrevolūciju, ar krievu un poļu brīvības cīnītāju žņaudzējiem un bendēm; tās nozīmē visasiņainākās reakcijas nostiprināšanos ne tikai Krievijā, bet arī internacionālās attiecībās". „Tāpēc elementārākais visu zemju sociālistu un proletāriešu uzdevums ir visiem spēkiem liki šķēršļus savienībai ar konlrrevolucionaro Krieviju".

„Kā lai sev izskaidro", jautā R. Luksemburga Žoresam, „ka Jūs „visenerģiskākā veidā" centīšoties padarīt asiņaino

Jaunais Laiks", lied.

Krievijas revolūcijas un Persijas sacelšanās benžu valdību par ietekmīgu Eiropas politikas faktoru, Krievijas karātavas par internacionālā miera pīlāriem, Jūs, kas kādreiz Francijas parlamentā teicāt spožu runu pret Krievijas aizņēmumu. Jūs, kas pirms dažām nedējām ievietojāt savā avīzē ,,Humanitē“* dedzīgu aicinājumu sabiedriskajai domai pret kara tiesu asiņaino darbu Krievijas Polijā? Kā var saskaņot jūsu miera plānus, kas balstās uz franču-krievu un ang|u-krievu savienību, ar Francijas sociālistiskās parlamenta frakcijas un sociālistiskās partijas Nac. padomes administrativās komisijas neseno protestu pret Faljera braucienu uz Krieviju, ar to protestu, ko Jūs esat parakstījuši un kas ar dedzīgiem izteicieniem aizstāv Krievijas revolūcijas intereses. Ja Francijas republikas prezidents gribēs atsaukties uz Jūsu priekšstatiem par internacionālo stāvokli, tad viņš uz Jūsu protestu pateiks: kurš atzīst par labu mērķi, tam jāatzīst par labiem arī līdzekļi, kurš savienību ar carisko Krieviju uzskata par internacionālā miera harmoniju, tam jāpieņem viss, kas nostiprina šo savienību un ved pie draudzības.

Ko gan Jūs teiktu, ja kādreiz Vācijā, Krievijā, Anglijā būtu atradušies sociālisti un revolucionāri, kas „miera interesēs'1 ieteiktu savienību ar restaurācijas valdību vai Tjera un Žila Favra valdību un aizsegtu šādu savienību ar savu morālo autoritāti?!!...“

Šī vēstule runā pali par sevi, un Krievijas s.-d. var tikai apsveikt b. R. Luksemburgu par šo viņas protestu un par Krievijas revolūcijas aizstāvēšanu internacionālā proletariāta priekšā.

Prolelarij", 33. nr„ 1908. g. Iespiests pēc avtees „Pro\etarij“

23. jūlijā (5. augustā) teksta

*

„Cilvēce^4*. Red

KĀ KRIEVIJAS REVOLŪCIJAS SPOGULIS

Lielā mākslinieka vārda minēšana līdzās revolūcijai, kuru viņš acīm redzami nesaprata, no kuras viņš acīm redzami norobežojās, var pirmā acu uzmetienā likties dīvaina un samākslota. Nevar taču saukt par spoguli to, kas acīm redzot parādību neatspoguļo pareizi? Bet mūsu revolūcija ir ārkārtīgi sarežģīta parādība; starp ļoti daudzajiem tās tiešajiem veicējiem un dalībniekiem ir daudz sociālu elementu, kas acīm redzami arī nesaprata notiekošo, arī norobežojās no īstajiem vēsturiskajiem uzdevumiem, kādus viņiem izvirzīja notikumu gaita. Un, ja mūsu priekšā ir patiešām liels mākslinieks, tad kaut vai dažas revolūcijas būtiskās īpašības viņam vajadzēja savos darbos atspoguļot.

Krievijas legālā prese, kas pārpildīta ar rakstiem, vēstulēm un rakstiņiem sakarā ar Tolstoja 80 gadu jubileju, vismazāk interesējas par viņa darbu analizi no Krievijas revolūcijas rakstura un tās virzītāju spēku viedokļa. Visa šī prese līdz apnikumam pārpilna ar liekulību, ar divējāda veida liekulību: kroņa un liberālo. Pirmā ir rupja pērkamo skribentu liekulība, kuriem vakar bija pavēlēts vajāt Ļ. Tolstoju, bet šodien — meklēt viņā patriotismu un censties ievērot pieklājību Eiropas priekšā. Ka šās sugas skribentiem ir samaksāts par viņu rakstījumiem, tas visiem ir zināms, un nevienu apmānīt viņi nevar. Daudz smalkāka un tāpēc daudz kaitīgāka un bīstamāka ir liberāļu liekulība. Ja paklausās kadetu balalaikinus no avīzes ,,Reč“ — viņu simpātijās pret Tolstoju ir vispilnīgākās un visdedzīgākās. Patiesībā — aprēķinātā deklamēšana un skanīgās frāzes par „lielo dieva meklētāju" ir caur un cauri neīstas, jo krievu liberālis nedz tic Tolstoja dievam, nedz simpatizē Tolstoja kritikai par pastāvošo iekārtu. Viņš smērējas klāt populārajam vārdam, lai pavairotu savu politisko kapita-liņu, lai tēlotu vispār nacionālas opozicijas vadoņa lomu, viņš cenšas ar skalām frāzēm noklusināt prasību pēc tiešas un skaidras atbildes uz jautājumu: kas rada „tolstojisma“ kliedzošās pretrunas, kādus mūsu revolūcijas trūkumus un vājības tās izteic?

Pretrunas Tolstoja skolā, rakstos, uzskatos un mācībās patiešām ir kliedzošas. No vienas puses, ģeniāls mākslinieks, kas ir devis ne tikai nesalīdzināmas krievu dzīves ainas, bet arī pirmklasīgus pasaules literatūras darbus. No otras puses — muižnieks, kas māžojas ar Kristu. No vienas puses, joti spēcīgs, tiešs un patiess protests pret sabiedrības meliem un neīslumu, no otras puses — ,,tolslojietis“, t. i., novazāts, histērisks gaudulis, ko dēvē par krievu inteliģentu un kas, publiski sizdams sev pie krūtīm, saka: „esmu slikts, esmu nekrietns, bet es nodarbojos ar morālu sevis labošanu; es vairs neēdu ga]u un tagad pārtieku no rīsa kotletītēm“. No vienas puses, nesaudzīga kapitālistiskās ekspluatācijas kritika, valdības varmācības, kā arī tiesu un valsts pārvaldīšanas komēdijas, atmaskošana, visa pretrunu dzijuma atsegšana starp bagātības augšanu un civilizācijās iekarojumiem un strādnieku masu nabadzības, pagrimšanas un moku augšanu; no otras puses, — plānprātīga sludināšana — „nepretoties ļaunumam" ar varu. No vienas puses, visskaidrākais realisms, visu un visādu masku noraušana; — no otras puses, vienas no visneģēlīgākām lietām, kāda tik ir pasaulē, proti: reliģijas sludināšana, cenšanās popu — kroņa amatvīru vielā likt popus -— pēc morālās pārliecības, t. i., visizsmalcinātākās un tāpēc sevišķi riebīgās reliģiskās tumsonības kultivēšana. Patiešām:

Tu esi nabaga, tu esi bagāta,

Tu esi varena, tu esi vārga,

— Māmuļa Krievzeme!

Ka, pastāvot šādām pretrunām, Tolstojs absolūti nevarēja saprast nedz strādnieku kustību un tās lomu cīņā par sociālismu, nedz Krievijas revolūciju, tas pats par sevi ir acīm redzams. Tomēr pretrunas Tolstoja uzskatos un mācībās

V. I. Ļeņina rokraksta ,

,,Ļevs Tolstojs kā Krievijas revolūcijas spogulis pirmā lappuse. — 1008. g-

«Samazināts

nav nejaušība, bet gan to pretrunīgo apstākļu izpausme, kādos bija nostādīta Krievijas dzīve XIX gadsimta pēdējā trešdaļā. Patriarchalie lauki, kas tikai vēl vakar atbrīvojušies no dzimtbūšanas, burtiski tika nodoti kapitala un fiska pilnīgā varā un aplaupīšanā. Vecie zemnieku saimniecības un zemnieku dzīves balsti, balsti, kas tiešām bija turējušies gadsimtiem ilgi, tika noārdīti neparasti ātri. Un pretrunas Tolstoja uzskatos jāvērtē nevis no mūslaiku strādnieku kustības un mūslaiku sociālismā viedokļa (tāds vērtējums, protams, ir nepieciešams, bet tas nav pietiekams), bet gan no tā protesta viedokļa pret augošo kapitālismu, pret masu izputēšanu un zemes atņemšanu tām, kurš katrā ziņā bija jārada patriarchalajiem Krievijas laukiem. Tolstojs ir smieklīgs kā pravietis, kas atklājis jaunas receptes cilvēces glābšanai, — un tāpēc pavisam nožēlojami ir ārzemju un Krievijas ,,tolstojieši“, kuriem iegribējies pārvērst par dogmu tieši visvājāko viņa mācības pusi. Tolstojs ir liels kā to ideju un to noskaņu paudējs, kuras bija izveidojušās Krievijas zemniecības miljonos tai laikā, kad sākās buržuāziskā revolūcija Krievijā. Tolstojs ir oriģināls, jo viņa uzskatu kopums, ja tos ņem kā vienu veselu, izteic tieši mūsu revolūcijas — kā zemnieciskas buržuāziskās revolūcijas — īpatnības. Pretrunas Tolstoja uzskatos no šā viedokļa ir paliess to pretrunīgo apstākļu spogulis, kādos bija nostādīta vēsturiskā zemniecības darbība mūsu revolūcijā. No vienas puses, dzimlbūlnieciskā jūga gadsimti un paātrinātas pēcref'ormas izputēšanas gadu desmiti sakrāja veselus kalnus naida, niknuma un izmisuma pilnas apņēmības. Tieksme noslaucīt līdz pamatiem gan kroņa baznīcu, gan muižniekus, gan muižnieku valdību, iznīcināt visus vecos zemturības veidus un kārtību, notīrīt zemi, policejiski šķiriskās valsts vietā radīt brīvu un tiesībās vienlīdzīgu sīko zemnieku kopdzīvi, — šī tieksme kā sarkans pavediens vijās cauri ikvienam vēsturiskam zemnieku solim mūsu revolūcijā, un nav šaubu, ka Tolstoja rakstu idejiskais saturs daudz vairāk atbilst šai zemnieku tieksmei nekā abstraktajam „kristīgajam anarchismam“, kā dažreiz novērtē viņa uzskatu „sistēmu".

No otras puses, zemniecība, tiekdamās pēc jaunām kopdzīves formām, izturējās ļoti neapzinīgi, patriarchali,

bezprātīgi pret to, kādai jābūt šai kopdzīvei, ar kādu cīņu ir sev jāizkaro brīvība, kādi zemniecībai var būt vadītāji šajā cīņā, kā izturas pret zemnieku revolūcijas interesēm buržuāzijā un buržuāziskā inteliģence, kāpēc nepieciešams varmācīgi gāzt cara varu, lai iznīcinātu muižnieku zemes īpašumu. Visa līdzšinējā zemniecības dzīve ir to iemācījusi nīst lielkungu un ierēdni, bet nav iemācījusi un nevarēja iemācīt, kur meklēt atbildi uz visiem šiem jautājumiem. Mūsu revolūcijā zemniecības mazākā daļa patiesi cīnījās, kaut cik organizēdamās šim mērķim, un pavisam neliela daļa sacēlās ar ieročiem rokās, lai iznīcinātu savus ienaidniekus, lai iznīcinātu cara kalpus un muižnieku aizstāvjus. Zemniecības lielākā daļa raudāja un skaitīja lūgšanas, prātoja un sapņoja, rakstīja lūgumrakstus un sūtīja „lūdzējus'1, — pilnīgi Ļeva Nikolajeviča Tolstoja garāl Un, kā tas vienmēr ir tādos gadījumos, tolstojiskā atturēšanās no politikas, tolstojiskā atteikšanās no politikas, neinteresē-šanās par to un tās nesaprašana noveda pie tā, ka apzinīgajam un revolucionārajam proletariātam sekoja mazākums, vairākums turpretī kļuva par to bezprincipu, sulainisko, buržuāzisko inteliģentu laupījumu, kuri, saukdamies par kadetiem, skraidīja no trudoviku sapulces uz Stolipina priekšistabu, diedelēja, kaulējās, samierināja, solījās samierināt, — kamēr tos neizdzina ar zaldata zābaka spērienu. Tolstoja idejas — tās ir mūsu zemnieku sacelšanās vājuma, trūkumu spogulis, tās ir patriarchalo lauku mīkslčaulības un „saimnieciskā zemnieciņa" sasīk-stējušās gļēvulības atspoguļojums.

Ņemiet 1905. un 1906. gada zaldatu sacelšanos. So mūsu revolūcijas cīnītāju sociālais sastāvs ir vidējs starp zemniecību un proletariātu. Pēdējais ir mazākumā; tāpēc kustība karaspēkā pat aptuveni neuzrāda tādu Viskrievijas saliedētību, tādu partejisku apzinīgumu, kādu parādīja proletariats, kas tīri kā uz rokas mājienu ir kļuvis sociāldemokrātisks. No otras puses, nav nekā maldīgāka par uzskatu, it kā zaldatu sacelšanās neveiksmes cēlonis būtu bijis tas, ka trūka vadītāju no virsnieku vidus. Gluži otrādi, revolūcijas milzīgais progress kopš biedrības „Tautas brīvība" laikiem izpaudās tieši tā, ka ņēma šauteni un vērsās pret priekšniecību „pelēkie lopiņi", kuru patstāvība tik ļoti nobiedēja liberālos muižniekus un liberālos virsniekus. Zaldats bija simpātiju pilns prel zemnieku lietu; vipa acis iedegās, liklīdz pieminēja zemi. Ne vienreiz vien karaspēkā vara pārgāja zaldatu masu rokās, — bet gandrīz nekur šī vara netika izmantota apņēmīgi; zaldati svārstījās; pēc pāris dienām, reizēm pēc dažām stundām, nosituši kādu ienīstu priekšnieku, viņi atbrīvoja pārējos no aresta, uzsāka sarunas ar varas nesējiem un pēc tam stājās zem lodēm, gulās zem rīkstēm, atkal iejūdzās jūgā — pilnīgi Ļeva Nikola-jeviča Tolstoja garāl

Tolstojs ir atspoguļojis sakrājušos ienaidu, nobriedušo tieksmi pēc kaut kā labāka, vēlēšanos atbrīvoties no pagātnes, — un negatavību, ko radījusi sapņošana, politiskā neizglītība, revolucionārā mīkstčaulība. Vēsturiski ekonomiskie apstākļi izskaidro gan to, ka nepieciešami bija jāsākas masu revolucionārai cīņai, gan to, ka viņas nebija sagatavotas cīņai, lo tolstojisko nepretošanos ļaunumam, kura bija visnopietnākais pirmās revolucionārās kampaņas sakāves cēlonis.

Saka, ka sakautas armijas labi mācoties. Protams, revolucionāro šķiru salīdzinājums ar armijām ir pareizs tikai ļoti aprobežotā nozīmē. Kapitālisma attīstība ik stundu pārveido un saasina tos apstākļus, kuri dzina zemnieku miljonus, ko bija saliedējis kopā naids pret muižniekiem dzimtkungiem un viņu valdību, uz revolucionāri demokrātisku cīņu. Pašā zemniecībā maiņas, tirgus kundzības un naudas varas augšana arvien vairāk izspiež patriarchalos vecos laikus un patriarchalo tolstojisko ideoloģiju. Bet viens ieguvums, ko devuši pirmie revolūcijas gadi un pirmās sakāves plašajā revolucionārajā cīņā, ir neapšaubāms: tas ir nāvīgais trieciens, kas dots agrākajam masu irdcnumam un nevarībai. Robežlīnijas ir kļuvušas krasākas. Šķiras un partijas ir norobežojušās. Zem Slolipina mācību vesera, revolucionārajiem sociāldemokrātiem neatlaidīgi un izturēti aģitējot, ne tikai sociālistiskais proletariats, bet arī zemniecības demokrātiskās masas nenovēršami izvirzīs arvien vairāk norūdītus cīnītājus, kas arvien mazāk būs spējīgi krist mūsu vēsturiskajā tolslojisma grēkā!

„Proļetarij35. nr., 1908. g. It. {'2b.) septembri

Iespiests pčc rokraksta, kas salīdzināts ar avīzes „Proļetarij" tekstu

MIERĪGA ANGĻU UN VĀCU STRĀDNIEKU DEMONSTRĀCIJĀ^70

Kā zināms, Anglijas un Vācijas buržuāziskā prese un it īpaši bulvarlapas jau sen ved šovinistisku kampaņu, rīdīdamas vienu zemi pret otru. Angļu un vācu kapitālistu konkurence vispasaules tirgū kļūst arvien niknāka. Anglijas kādreizējais pārākums un viņas nedalītā kundzība pasaules tirgū ir aizgājuši pagātnē. Vācija pieder pie to kapitālistisko zemju skaita, kas attīstās sevišķi strauji, un viņas rūpniecības produkti arvien vairāk meklē sev pārdošanas tirgu ārzemēs. Cīņa par kolonijām, tirdzniecisko interešu sadursmes ir kļuvušas kapitālistiskajā sabiedrībā par vienu no galvenajiem karu cēloņiem. Un nav jābrīnās, ka abu zemju kapitālisti uzskata karu starp Angliju un Vāciju par nenovēršamu, bet militārās kliķes pārstāvji tur un te — par tieši vēlamu. Angļu šovinisti grib iedragāt bīstamā konkurenta spēku, salaužot Vācijas jūras varenību, kura šajā ziņā pagaidām vēl ir nesalīdzināmi vājāka nekā Anglija. Vācijas junkuri un ģenerāļi ar burbonu Vilhelmu II priekšgalā traucas kaujā pret Angliju, cerēdami, ka būs iespējams izmantot sauszemes spēku pārsvaru, un sapņodami par to, ka ar kara uzvaru troksni apslāpēs Vācijā strādnieku masu arvien augošo neapmierinātību un šķiru cīņas saasināšanos.

Pret augošām kara briesmām ir nolēmuši publiski uzstāties angļu un vācu strādnieki. Abu zemju strādnieku avīzes sen jau neatlaidīgi cīnās pret šovinismu un pret militārismu. Ret tagad bija vajadzīgs kāds iespaidīgāks strādnieku šķiras gribas paziņojums nekā ar preses orga-niem. Angļu strādnieki nolēma sūtit delegāciju uz Berlini, lai ar diženu demonstrāciju paziņotu par vienas un otras zemes proletariāta solidāro apņēmību karot pret karu.

Demonstrācijā nolika Berlinē, svētdien, 20. (7.) septembri. Šoreiz angļu strādnieku deputāti varēja netraucēti uzstāties Bcrlines proletariāta priekšā. Pirms diviem gadiem, kad Ž. Žoress bija nolēmis Francijas strādnieku šķiras vārdā uzstāties Berlinē sociāldemokrātisko masu sapulcē ar nolūku protestēt pret buržuāzijas šovinistiem, Vācijas valdība aizliedza viņam runāt vācu strādnieku priekšā. Šoreiz Vācijas valdība neuzdrošinājās aizdzīt angļu proletariāta delegatus.

Milzīgā strādnieku sapulce tika sasaukta vienā no vislielākajām Berlines zālēm. Gandrīz 5 000 cilvēku uzreiz piepildīja telpas, un daudziem tūkstošiem vajadzēja palikt dārzā un uz ielas. Kārtību uzturēja strādnieku izraudzītas personas ar sarkanām lentēm uz piedurknēm. Biedrs begins, pazīstamais Vācijas strādnieku arodbiedrību (tā saucamo ,,brīvo“, t. i., patiesībā sociāldemokrātisko, arodbiedrību) vadonis, apsveica angļu delegāciju visas politiski un arodnieciski organizētās Vācijas strādnieku šķiras vārdā. Pirms piecdesmit gadiem — viņš teica — miera labā jau demonstrēja franču un angļu strādnieki. Toreiz aiz pirmrindniekiem sociālistiem nebija vēl organizētu masu. Tagad Anglijas un Vācijas strādnieku arodbiedrībās kopā ir 4Vs miljona biedru. Šās armijas vārdā tagad uzstājas angļu delegāti un Berlines sapulce, paziņojot, ka kara un miera jautājuma atrisināšana ir strādnieku šķiras rokās.

Angļu strādnieku delegāts Madisons atbildes runā asi nosodīja šovinistisko rīdīšanu, ko piekopj buržuāzijā, un nodeva 3 000 strādnieku parakstītu „Britanijas strādnieku adresi Vācijas strādniekiem". Starp parakstītājiem, viņš norādīja, ir abu Anglijas strādnieku kustības virzienu pārstāvji (t. i., tiklab sociāldemokrāti, kā arī „Neatkarīgās strādnieku partijas" piekritēji, kam vēl nav kaut cik konsekventa sociālistiskā viedokļa). Adresē norādīts, ka kari kalpo mantīgo šķiru interesēm. Strādnieku masas nes visas kara grūtības; mantīgās šķiras gūst labumu no tautu posla. Lai tad nu strādnieki sakļaujas cīņai pret militāristu kliķi, miera nodrošināšanai!

Pēc citu angļu deputātu un Vācijas sociāldemokrātijas pārstāvja Richarda Fišera runām sapulce beidzās ar vienbalsīgi pieņemtu rezolūciju, kas asi nosoda „valdītāju un ekspluatēlāju šķiru savtīgo un tuvredzīgo politiku" un izteic gatavību rīkoties saskaņā ar starptautiskā Štutgartes kongresa lēmumu, t. i., visiem spēkiem un līdzekļiem cīnīties pret karu. Sapulce izklīda pilnīgā kārtībā, dziedādama strādnieku marseļezi. Ielu demonstrāciju nebija. Berlines policija un turienes militārās varas iestādes izrādījās vīlušās savās cerībās. Vācu kārtību raksturo tas, ka vismierīgākā strādnieku demonstrācijā neiztika bez policijas un militārās demonstrācijās. Berlines garnizons bija mobilizēts. Karaspēka daļas bija izvietotas pēc stingra plāna visdažādākās pilsētas vietās — lielāko tiesu tā, lai nebūtu viegli pamanīt, kur zaldati paslēpti un cik. Policijas patruļas apbraukāja ielas un laukumus sapulces zāles tuvumā un it īpaši ceļu no turienes uz pili. Pilij visapkārt bija īsts pārģērbtu policistu un pagalmos paslēptu karaspēka daļu loks. Bija noorganizēta sarežģīta policijas piketu sistēma,— policistu grupas stāvēja ielu stūros, — policijas oficieri bija norīkoti visās „svarīgajās" vietās, — policijas velosipēdisti izpildīja izlūku pienākumus un ziņoja militārās varas iestādēm par katru „ienaidnieka" soli, — tilti un pārejas pār kanali tika apsargātas trīskārtīgi. „Apsargāja apdraudēto monarehiju", — sarkastiski raksta avīze ,,Vorwārts“77 sakarā ar visiem šiem Vilhelma II valdības pasākumiem.

Notika mēģinājums, — piebildīsim mēs. Vilhelms II un vācu buržuāzijā sarīkoja militārās cīņas mēģinājumu pret sacēlušos proletariātu. Šādi mēģinājumi neapšaubāmi un katrā gadījumā ir derīgi tiklab strādnieku masām, kā arī zaldātiem. Ģa ira (šī lieta ies!), kā saka l'ranču strādnieku dziesma. Atkārtoti mēģinājumi varbūt tagad vēl ļoti lēni, bet toties ļoti droši ved uz lielo vēsturisko atrisinājumu.

Sarakstīts līdz 190H. //.

3. (16.) oktobrim

Pirmoreiz iespiests 1933. g.

Ļeņina rakstu un materiālu

krājumā XXV Iespiests pēc rokraksta

STUDENTU KUSTĪBA

UN TAGADĒJAIS POLITISKAIS STĀVOKLIS

Pēterburgas universitātē pasludināts studentu streiks. Tam pievienojusies vesela rinda citu augstāko mācības iestāžu. Kustība jau pārsviedusies uz Maskavu un Charkovu. Spriežot pēc visām ziņām, kādas ir ārzemju un Krievijas avīzēs, kā arī privātās vēstulēs no Krievijas, mēs stāvam diezgan plašas akadēmiskās kustības fakta priekšā.

Atpakaļ pie vecajiem laikiem! Atpakaļ pie pirmsrevolūcijas Krievijas, — lūk, par ko vispirms liecina šie notikumi. Tāpat kā agrāk valdības reakcija pievelk grožus universitātēs. Patvaldnieciskajā Krievijā mūžīgā cīņa pret studentu organizācijām ir pieņēmusi melnsimtnieciskā ministra Švarca, — kas rīkojas pilnīgā saskaņā ar „premjeru" Stolipinu, — karagājiena formu pret autonomiju, kura studentiem tika apsolīta 1905. g. rudenī (ko visu toreiz ..neapsolīja" Krievijas pilsoņiem patvaldība revolucionārās strādnieku šķiras spiediena ietekmē!), — pret autonomiju, kuru studenti izmantoja, kamēr patvaldībai „nebija kad domāt par studentiem", un kuru patvaldība, palikdama patvaldība, nevarēja nesākt atņemt.

Kā senāk bēdājas un smilkst liberālā prese, — šoreiz kopā ar dažiem oktobristiem, — bēdājas un šņukst profesoru kgi, lūgdamies valdību, lai tā nenostājas uz reakci jas ceļa, lai izmanto lielisko gadījumu „nodrošināt ar reformām mieru un kārtību" „satricinājumu izmocītajā zemē", — lūgdamies studentus, lai tie neuzsāk nelikumīgus rīcības veidus, kas varētu būt tikai izdevīgi reakcijai, utt., uti., utt. Cik vecum veci un novazāti ir visi šie motivi, un cik spilgti tie mums atkal atdzīvina to, kas bija apmēram pirms gadiem 20, pagājušā gadsimta 80. gadu beigās! To laiku līdzība ar tagadējiem laikiem liksies sevišķi pārsteidzoša, ja aplūkosim pašreizējo momentu atsevišķi, nesaistot to ar pārdzīvotiem trīs revolūcijas gadiem. Jo Dome (pirmajā acu uzmetienā) tikai mazdrusciņ citādi izteic gluži to pašu pirmsrevolūcijas spēku samēru: mežonīgā muižnieka kundzību, kurš dod priekšroku sakariem galmā un iespaidošanai caur savu cilvēku — ierēdni — pret visādām pārstāvībām; — tā paša ierēdņa atbalstīšanu no tirgotāju (oktobristu) puses, kuri neuzdrošinās sanīsties ar tēviem labdariem; — buržuāziskās inteliģences ,,opoziciju“, kura visvairāk rūpējas par savas lojalitātes pierādīšanu un varasvīru pierunāšanu dēvē par politisku liberālismā darbību. Domes strādnieku deputāti pārāk, pārāk vāji atgādina, kāda nozīme nesen bija proletariātam ar viņa atklāto māsu cīņu.

Jājautā, vai šādos apstākļos mums var būt kāda nozīme vecajām primitivi akadēmiskās studentu cīņas formām? Ja liberāļi ir noslīdējuši līdz 80. gadu „politikai^1* (tikai zobojoties, protams, šeit var runāt par politiku), vai tad no sociāldemokrātijas puses tā nebūs savu uzdevumu noniecināšana, ja viņa atzītu par vajadzīgu tā vai citādi atbalstīt akadēmisko cīņu?

Šādu jautājumu, redzams, šur tur uzdod studenti sociāldemokrāti. Vismaz mūsu avīzes redakcijai piegādāta kāda studentu sociāldemokrātu grupas vēstule, kurā starp citu sacīts:

„Pēterburgas universitātes studentu sapulce 13. septembrī nolēma aicināt studentus uz Viskrievijas studentu streiku, motivējot savu aicinājumu ar Švarca agresivo taktiku; streika platforma ir akadēmiska, sapulce pat apsveic Maskavas un Pēterburgas profesoru padomju „pirmos solus" cīņā par autonomiju. Mēs esam nesaprašanā par akadēmisko platformu, ko izvirzījusi Pēterburgas sapulce, un uzskatām, ka tā pašreizējos apstākjos ir nepieļaujama un nevar apvienot studentus aktivai, plašai cīņai. Studentu uzstāšanos mēs iedomājamies tikai koordinētu ar vispārējo politisko uzstāšanos un nekādā gadījumā atsevišķi. Pašlaik nav tādu elementu, kas būtu spējīgi apvienot studentus. Ņemot to vērā, mēs izsakāmies pret akadēmisku uzstāšanos".

Kļūdai, ko izdara vēstules autori, ir daudz lielāka politiska nozīme, nekā 1o pēc pirmā acu uzmetiena varētu domāt, jo autoru prātojums būtībā skar daudz plašāku un svarīgāku tematu nekā jautājumu par piedalīšanos šajā streikā.

„Studentu uzstāšanos mēs iedomājamies tikai koordinētu ar vispārējo politisko uzstāšanos. Ņemot to vērā, mēs izsakāmies pret akadēmisku uzstāšanos".

Šāds prātojums ir nepareizs pašos pamatos. Revolucionārais lozungs — jācenšas, lai studenti politiski uzstātos koordinēti ar proletariātu ult. — šeit tiek pārvērsts no dzīva norādījuma, kā padarīt aģitāciju arvien plašāku, vispusīgāku, kaujinieciskāku, par nedzīvu dogmu, ko inechaniski piemēro dažādo kustības veidu dažādiem posmiem. Nepietiek, ka politisko koordinēto kustību tikai pasludina, atkārtojot revolūcijas mācību „pēdējo vārdu“. Par politisku uzstāšanos vajag prast aģitēt, izmantojot šai aģitācijai visas iespējas, visus apstākļus un vispirms, visvairāk visādus to vai citu progresivo elementu masveidīgos konfliktus ar patvaldību. Ne jau tas, protams, ir svarīgi, lai mēs jau iepriekš iedalītu katru studentu kustību obligātās „stadijās^41 un visādā ziņā sekotu, lai katra stadija tiek akurati izieta, baidīdamies no „nesavlaicīgas^44 pāriešanas uz politiku u. tml. Šāds uzskats būtu viskaitīgākais pedantisms un vestu tikai pie oportunistiskas politikas. Bet tikpat kaitīga ir pretējā kļūda, kad ar faktiski radušos stāvokli un ar zināmas masveida kustības apstākļiem negrib rēķināties nepareizi, sastinguma nozīmē saprasta lozunga dēj: lozunga šāda piemērošana nenovēršami izvirst par revolucionāru frāzi.

Ir iespējami apstākļi, kad akadēmiskā kustība noniecina politisko kustību vai sadrumstalo to, vai novērš no tās, un — tad sludentu sociāldemokrātisko grupu pienākums, protams, būtu koncentrēt savu aģilaciju pret šādu kustību. Tomēr ikviens redz, ka pašreizējā momentā objektīvie politiskie apstākļi ir citādi: akadēmiskā kustība pauž tās studējošās jaunatnes jaunās „maiņas^44, kas jau vairāk vai mazāk pieradusi pie šaurās autonomijas, kustības sākumu, pie kain šī kustība sākas situācijā, kur pašreizējā momentā trūkst cilu masu cīņas formu, apklusuma situācijā, kad plašās masas turpina apgūt revolūcijas trīs gadu pieredzi, arvien vēl klusēdamas, koncentrēti, lēnām.

Šādos apstākļos sociāldemokrātijā izdarītu lielu kļūdu, ja la izteiktos „pret akadēmisku uzstāšanos^44. Nē, sludentu grupām, kas pieder pie mūsu partijas, jāvirza visas pūles uz to, lai atbalstītu, izmantotu un paplašinātu šo kustību. Tāpat kā kuram katram atbalstam, ko sociāldemokrātijā sniedz primitīvajām kustības formām, arī šim atbalstam ir jābūt visvairāk un galvenokārt idejiskai un organizatoriskai iedarbībai uz plašākiem slāņiem, ko satraucis konflikts un kas ļoti bieži šajā konflikta formā pārdzīvo pirmo politisko konfliktu. Jo studējošā, jaunatne, kura iestājusies universitātēs pēdējo divu gadu laikā, ir dzīvojusi gandrīz vienīgi tādu dzīvi, kas atrauta no politikas, to ir audzinājuši šaura akadēmiska autonomisma garā, audzinājuši ne tikai kroņa profesori un valdības prese, bet arī liberālie profesori un visa k.-d. partija. Šādai jaunatnei plašs streiks (ja šī jaunatne pratīs radīt plašu streikul mums jādara viss, lai viņai šai lietā palīdzētu, bet, protams, ne jau mums, sociālistiem, ir jāgalvo par tās vai citas buržuāziskās kustības panākumiem) ir politiska konflikta sākums, vienalga, vai tie, kas cīnās, to apzinās vai ne. Mūsu uzdevums — noskaidrot „akadēmisko” protestētāju masām šā konflikta objektivo nozīmi, pacensties padarīt to par apzināti politisku, desmitkāršot studentu sociāldemokrātisko grupu aģilacijas darbību un virzīt visu šo darbību uz to, lai liktu apgūti revolucionārie secinājumi no 3 gadu vēstures, lai tiktu saprasta jaunas revolucionārās cīņas ne-novēršamība, lai mūsu vecie — un joprojām pilnīgi mūsu laikiem piemērotie — lozungi par patvaldības gāšanu un satversmes sapulces sasaukšanu atkal kļūtu par apspriešanas priekšmetu un par svaigo demokrātijās paaudžu politiskās koncentrācijas pārbaudes akmeni.

No šāda darba s.-d. studentiem nav tiesības atteikties nekādos apstākļos, — un, lai cik grūts būtu šis darbs šobrīd, lai kādas neveiksmes piemeklētu tos vai citus aģitatorus tajā vai citā universitātē, novadniecībā, sapulcē uti., mēs teiksim: klauvējiet, un jums liks atvērts! Politiskas aģitācijas darbs nekad nav veltīgs. Tā sekmes mērojamas ne tikai ar to, vai mums jau tūlīt un uzreiz ir izdevies panākt vairākumu vai piekrišanu koordinētai politiskai rīcībai. Iespējams, ka uzreiz mēs to nepanāksim: bet tādēļ jau mēs esam organizēta proletāriskā partija, lai neapmulstu no pagaidu neveiksmēm, bet sīksti, nelokāmi, izturēti darītu savu darbu, kaut arī visgrūtākajos apstākļos.

S.-Pēterburgas studentu koalicijas padomes uzsaukums, ko mēs tālāk iespiežam, rāda, ka pat visaktivākie studentu elementi sīksti turas pie tīra akademisma un pagaidām dzied vēl kadetu un oktobristu dziesmiņu. Un tas notiek tai laikā, kad kadetu un oktobristu prese attiecībā uz streiku izturas pavisam neģēlīgi, cenzdamās pašā cīņas karstumā pierādīt, ka tas esot kaitīgs, noziedzīgs utt. Pretsitienu, ko atzinusi par vajadzīgu dot koalicijas padomei mūsu partijas Pēterburgas komiteja, mēs nevaram neapsveikt (sk. „No partijas”78).

Acīm redzams, mūslaiku studentiem nepietiek ar Švarca pātagām vien, lai viņus no „akadēmiķiem” pārvērstu par „politiķiem”, viņiem vajadzīgi vēl jaunu un jaunu meln-simtniecisku feldfēbeļu skarpiji, lai jaunie kadri gūtu pilnīgu revolucionāru apmācību. Ar šiem kadriem, ko apmāca visa slolipiniskā politika, ko apmāca katrs kontrrevolūcijas solis, nemitīgi jāslrādā arī mums, s.-d., kas skaidri redzam, ka objektivi nenovēršami ir jauni buržuāziski demokrātiski nacionala mēroga konflikti ar patvaldību, kura saliedējusies kopā ar melnsimtnieciski oktobris tisko Domi.

Jā, nacionālā mērogā, jo melnsimtnieciskā kontrrevolūcija, griezdama Krieviju atpakaļ, ne tikai norūda jaunus cīnītājus revolucionārā proletariāta rindās, bet arī nenovēršami radīs jaunu neproletariskās, l. i., buržuāziskās, demokrātijās kustību (saprotot ar to, protams, nevis visas opozīcijas piedalīšanos cīņā, bet patiesi demokrātisko, t. i., cīņas spējīgo, buržuāzijas un sīkburžuazijas elementu plašu piedalīšanos). Studentu masu apmēru cīņas sākums 1908. gada Krievijā ir politisks simptoms, visa mūsu tagadējā, kontrrevolūcijas radītā stāvokļa simptoms. Tūkstoši un miljoni pavedienu saista studējošo jaunatni ar vidējo un zemāko buržuāziju, ar sīko ierēdniecību, ar zināmām zemniecības, garīdzniecības uti. grupām. Ja 1908. g. pavasarī tika izdarīti mēģinājumi atjaunot „Atbrīvošanas savienību”*, kreisāku par veco, kadetisko, pusmuižniecisko Pētera Struves pārstāvēto savienību, — ja rudenī sāk kļūt nemierīgas jaunatnes masas, kas vistuvākās demokrātiskajai buržuāzijai

Sk. ša sējuma 48.—52. Ipp. Red.

Krievijā, — ja pērkamie skribenti ar desmitkārtīgu niknumu atkal sākuši kaukt pret revolūciju skolās, — ja nelietīgie liberālie profesori un kadetu vadoņi vaid un raud par nesavlaicīgiem, bīstamiem, postošiem streikiem, kuri nav pa prātam mīļajiem oktobristiem, kuri var „atstumt" oktobristus, valdošos oktobristus, — tad tas nozīmē, ka jauns pulveris nāk klāt pulvera ragos! nozīmē, ka reakcija — pret reakciju sākas ne tikai studentu vidū vien.

Un, lai cik vājš un embrionāls būtu šis sākums, strādnieku šķiras partijai tas ir jāizmanto un viņa to izmantos. Mēs pratām strādāt gadus un gadu desmitus pirms revolūcijas, sākumā ienesot savus revolucionāros lozungus pulciņos, tad strādnieku masās, tad uz ielām, tad uz barikādēm. Mums jāprot ari tagad noorganizēt vispirms to, kas ir dienas uzdevums, bez kā valodas par koordinētu politisku uzstāšanos būs tukši vārdi, — proti: stipru proletārisku organizāciju, kas visur un visās vielās politiski aģitē masās savu revolucionāro lozungu vārdā. Pie šās organizēšanas savā studentu vidē, pie šās aģitācijas uz tagadējās kustības pamatiem ir jāķeras arī mūsu universitāšu grupām.

Proletariats neliks sevi gaidīt. Viņš bieži vien atdod buržuāziskajai demokrātijai uzstāšanās pirmtiesības banketos, legālajās biedrībās, universitāšu sienās, uz pārstāvības iestāžu Iribinēin. Viņš nekad neatdod un neatdos pirmtiesības nopietnā, lielā revolucionārā masu cīņā. Ne jau tik ātri un ne jau tik viegli nobriest visi apstākļi šās cīņas uzliesmošanai, kā to gribētos vienam vai otram no mums, — bet šie apstākļi briest un nobriest negrozāmi. Un mazo akadēmisko konfliktu mazais sākums ir liels sākums, jo tam sekos — ja ne šodien, tad rīt, ja ne rīt, tad parīt — lieli turpinājumi.

Iespiests pēc avīzes ,,Proļctarij“ teksta

„Proļctarij'*, 36. nr., 0)03. q. 3. (16.) oktobrī

NOTIKUMI BALKANOS UN PERSIJA

Pēdējā laikā Balkanu nolikumi ir piepildījuši ne likai Krievijas, bet ar! visas Eiropas politisko presi. Kādu laiku Eiropas kara briesmas likās pienākušas pavisam tuvu, un arī vēl tagad — lai gan daudz lielāka ir varbūtība, ka liela aprobežosies ar troksni un klaigām, bet līdz karam nenonāks — tomēr tā briesmas ne tuvu nav novērstas.

Metīsim vispārēju skatienu uz krizcs raksturu un tiem uzdevumiem, ko tā uzliek Krievijas strādnieku partijai.

Āzijas tautu atmoda politiskajai dzīvei ir saņēmusi sevišķu ierosmi no krievu-japaņu kara un no Krievijas revolūcijas. Bet šī atmoda pārsviedās no vienas zemes uz otru tik lēnām, ka Persijā gandrīz vai izšķirošā loma bija un joprojām ir Krievijas kontrrevolūcijai, bet Turcijas revolūcija uzreiz jau sadūrās ar lielvalstu kontrrevolucio-naru koaliciju ar Krieviju priekšgalā. Tiesa, šis pēdējais apgalvojums pirmajā acu uzmetienā ir pretrunā ar Eiropas preses un diplomātijas paziņojumu vispārējo toni: ja paklausās šos paziņojumus, ja notic oficiozu rakstiem — visi ir „simpātiju" pilni pret atjaunināto Turciju, visi likai to vien grib, lai konstitucionālais režims Turcijā nostiprinātos un attīstītos, visi nevar vien beigt buržuāzisko jaunturku „mērenības" cildināšanu.

Bet visas šīs runas ir Eiropas mūslaiku reakcionāro valdību un Eiropas mūslaiku reakcionārās buržuāzijas nelietīgās buržuāziskās liekulības paraugs. Īstenībā neviena Eiropas zeme, kura sevi sauc par demokrātiju, neviena Eiropas buržuāziskā partija, kas dēvējas par demokrātisku, progresivu, liberālu, radikālu u. tini., ne ar ko nav pierādījusi savu patieso vēlēšanos palīdzēt Turcijas revolūcijai, tās uzvarai, tās nostiprināšanai. Gluži otrādi, visi baidās Turcijas revolūcijas panākuma, jo šis panākums nenovēršami nozīmētu, no vienas puses, tieksmju attīstīšanos pēc autonomijas un patiesas demokrātijās visās Balkanu tautās, no otras puses, Persijas revolūcijas uzvaru, jaunu ierosmi demokrātiskai kustībai Āzijā, cīņas pastiprināšanos par patstāvību Indijā, brīvas kārtības radīšanu gar milzīgi garu Krievijas robežu, tātad jaunu apstākļu radīšanu, kuri apgrūtinātu melnsimtnieciskā carisma politiku un atvieglotu revolūcijas uzplūdus Krievijā un tā tālāk.

Tas, kas tagad notiek Balkanos, Turcijā, Persijā, savā būtībā ir Eiropas lielvalstu kontrrevolucionara koalicija pret augošo demokrātismu Āzijā. Visas mūsu valdību pūles, visa Eiropas ,,lielo“ avīžu sprediķošana būtībā ir tā, lai šo faktu notušētu, lai sabiedrisko domu apmulsinātu, lai ar liekulīgām runām un diplomātiskiem fokuspokusiem apslēptu tā saucamo civilizēto Eiropas nāciju kontrrevolucio-naro koalīciju pret vismazāk civilizētām un visvairāk pēc demokrātismā alkstošām Āzijas nācijām. Un visa proletariāta politikas būtība šobrīd ir tā, lai norautu masku buržuāzijas liekuļiem, lai atsegtu visplašāko tautas masu acu priekšā Eiropas valdību reakcionarismu, kuras, baidīdamās no proletāriešu cīņas savās mājās, veic un palīdz veikt žandarma lomu attiecībā uz revolūciju Āzijā.

Intrigu tīkls, kādā Eiropa ietinusi visus Turcijas un Balkanu nolikumus, ir ārkārtīgi biezs, un mietpilsoniskā publika uzķeras uz diplomātu makšķeres, kuri cenšas uzmanību novērst uz sīkumiem, uz detaļām, uz atsevišķām pašreizējo nolikumu pusēm, cenšas aptumšot visa procesa jēgu tā kopumā. Turpretim mūsu uzdevums, starptautiskās sociāldemokrātijas uzdevums, ir noskaidrot tautai tieši notikumu vispārējo sakarību, visa notiekošā galveno virzienu un pamatus.

Kapitālistisko lielvalstu konkurence, kuras grib ,,pakampt kumosu" un paplašināt savus īpašumus un savas kolonijas, — un tad bailes no patstāvīgas demokrātiskās kustības starp atkarīgajām vai Eiropas „aizgādībā turētajām" tautām, — lūk, divi visas Eiropas politikas dzinējspēki. Jaunturkus slavē par mērenību un atturību, t. i.,

slavē Turcijas revolūciju par to, ka tā ir vāja, par to, ka la nemodina tautas apakšslāņus, nerada masu patiesu patstāvību, par to, ka tā naidīga topošai proletariāta cīņai olomaņu impērijā, — un tai pašā laikā pa vecam turpina Turcijas aplaupīšanu. Slavē par to, ka iespējams tāpat kā agrāk turpināt turku īpašumu izlaupīšanu. Slavē jaun-Iurķus un turpina politiku, kas pilnīgi acīm redzami ir Turcijas sadalīšanas politika. Ārkārtīgi pareizi un trāpīgi šai sakarībā ir pateikusi „Leipcigas Tautas Avīze“, turienes soc.-dem. organs:

„1791. gada maijā tālredzīgie valstsvīri, kas patiesi rūpējas par dzimtenes labklājību, izdarīja politisku reformu Polijā. Prūsijas karalis un Austrijas ķeizars lielīja 3. maija konstitūciju, apsveica to kā darbu, „kas nes labumu kaimiņu valstij". Visa pasaule cildināja polu reformatorus par to „mērenību", ar kādu viņi ķērušies pie sava darba, atšķirībā no briesmīgajiem jakobiņiem Parizē ... 1793. gada 23. janvarī Prūsija, Austrija un Krievija parakstīja līgumu par Polijas sadalīšanul

1908. gada augustā jaunturki izdarīja politisku reformu, kas notika neparasti gludi. Visa pasaule lielīja viņus par pieklājīgo „mērenību", ar kādu viņi ķērušies pie darba, atšķirībā no briesmīgajiem sociālistiem Krievijā ... 1908. gada oktobrī norisinās vairāki notikumi, kas visi ved uz Turcijas sadalīšanu".

IJn tiešām, tā būtu tieši bērnišķība, ja kāds iedomātos ticēt diplomātu vārdiem, nerēķinādamies ar viņu darbiem, ar lielvalstu koleklivo uzstāšanos pret revolucionāro Turciju. Pietiek, ja dažu valstu ārlietu ministru un valsts galvu satikšanās un sarunu faktu salīdzina ar vēlākiem notikumiem, lai naivā ticība diplomātu paziņojumiem izgaistu kā dūmi. Augustā un septembrī, tieši pēc jaunturku revolūcijas un pirms pašām Austrijas un Bulgārijas deklarācijām, mēs vērojam lzvoļska kga salikšanos Karlsbadē un Marien-badē ar karali Eduardu, ar Francijas republikas premjeru Klemanso, Austrijas ārlietu ministra fon Erentala salikšanos ar Itālijas ārlietu ministru Titoni Zalcburgā, pēc tam lzvoļska satikšanos ar Erentalu 15. septembrī Buchlojā, Ferdinanda, Bulgārijas kņaza, salikšanos ar Franci Jozet'u Budapeštā, lzvoļska salikšanos ar Гоп Senu, Vācijas ārlietu ministru, pēc lain ar Titoni un ar Itālijas karali.

Šie fakti runā paši par sevi. Pirms Austrijas un Bulgārijas uzstāšanās viss būtiskais jau ir bi jis pārrunāts vis-konspiralivākā un tiešākā veidā starp sešām lielvalstīm:

13 13. sēj.

Krieviju, Austriju, Vāciju, Itāliju, Franciju un Angliju, personīgi satiekoties karaļiem un ministriem. Avīžu plēšanās, kas vēlāk sākās par to, vai Erentals ir teicis taisnību, ka Itālijā, Vācija un Krievija piekritušas tam, ka Austrija anektē (pievieno sev) Bosniju un Hercegovinu, vai ne — tas viss ir viena vienīga komēdija, viena vienīga acu apmānīšana, uz kuru uzķeras tikai liberālie filistri. Eiropas valstu ārējās politikas varasvīri, Izvoļski, Erentali un visa šī kronēto laupītāju banda ar saviem ministriem, tīšām pasvieda presei kaulu: lūdzu, kungi, plēsieties par to, kurš kuru piekrāpis un kurš kuram nodarījis pāri, vai Austrija Krievijai vai Bulgārijā Austrijai utt., kurš „pirmais" sācis plēst Berlines traktātu^70, kurš un kā izturas pret lielvalstu konferences plānu un tā joprojām un tamlīdzīgi. Lūdzu, nodarbiniet ar šiem interesantajiem un svarīgajiem — ak! ārkārtīgi svarīgajiem! — jautājumiem sabiedrisko domu. Mums jau tas tieši ir vajadzīgs, lai apslēptu galveno un izšķirošo: jau iepriekš notikušo vienošanos par pašu galveno, t. i., par uzstāšanos pret jaunturku revolūciju, par turpmākajiem soļiem Turcijas sadalīšanai, par Dardaneļu jautājuma reviziju zem tādas vai citādas izkārtnes, par atļauju Krievijas melnsimtnieciskajam caram žņaugt Persijus revolūciju. Lūk, kur ir viss kodols, lūk, kas mums, visas Eiropas reakcionārās buržuāzijas vadoņiem, patiesi ir vajadzīgs un ko mēs darām. Bet liberālie muļķīši presē un parlamentos lai nodarbojas ar pļāpāšanu par to, ar ko tas sācies un ko kurš teicis, un kādā veidā galīgi jānoformē, jāparaksta un jāparāda visai pasaulei koloniālās laupīšanas un demokrātisko kustību apspiešanas politika.

Visu lielo Eiropas lielvalstu liberālā prese — izņemot Austrijas, kas šobrīd ir „pieēdusies" visvairāk — tagad nodarbojas ar savas valdības apsūdzēšanu, ka tā neesot pietiekami ievērojusi savas nacionālās intereses. Katras zemes liberāļi attēlo savu zemi un savu valdību, ka tās esot vislielākās neprašas, vismazāk esot „izmantojušas" stāvokli, ka tās esot apkrāptās u. tml. Tieši šādu politiku piekopj arī mūsu kadeti, kas sen jau aizrunājušies līdz tam, ka Austrijas panākumi radot viņos „skaudību" (Miļu-kova kga burtisks izteiciens). Visa šī liberālo buržuju politika vispār un it sevišķi mūsu kadetu politika ir visriebīgākā liekulība, progresa un brīvības palieso interešu visneģēlīgākā nodevība. Jo šāda politika, pirmkārt, ap-Itimšo tautas masu demokrātisko apziņu, noklusēdama reakcionāro valdību sazvērestību; otrkārt, tā virza katru zemi uz tā saucamās aktivās ārējās politikas ceļa, t. i., atzīst par labu lielvalstu koloniālās laupīšanas un iejaukšanās sistēmu Balkanu pussalas lietās, iejaukšanās, kas arvien ir reakcionāra; treškārt, šī politika nāk tieši par labu reakcijai, ieinteresējot lautas par to, cik saņemsim ,,mēs“, cik dalīšanā liks ,,mums“, cik izkaulēsim ,,inēs“. Reakcionārajām valdībām tieši šobrīd visvairāk vajadzīgs tieši tas, lai viņas savas laupīšanas vai „kompensāciju" prasīšanas u. tml. pastiprināšanai varētu atsaukties uz „sabiedrisko domu". Lūk, skatieties, manas zemes prese apsūdz mani pārmērīgā nesavtībā, nepietiekamā nacionālo interešu aizstāvēšanā, piekāpībā, tā draud ar karu, tātad manas prasības kā „vispieticīgākās un taisnīgākās" ir pilnīgi jāapmierina!

Krievijas kadetu politika, tāpat kā Eiropas liberālo buržuju politika, ir izdabāšana reakcionārām valdībām, ir koloniālās piesavināšanās, laupīšanas un iejaukšanās svešās lietās aizstāvēšana. Kadetu politika sevišķi kaitīga tāpēc, ka tā noliek zem „opozicijas" karoga un tāpēc ļoti ļoti daudziem sajauc prātus, iedveš ticību tiem, kas netic Krievijas valdībai, sagandē masu apziņu. Tāpēc tiklab mūsu deputātiem Domē, kā arī visām mūsu partijas organizācijām jāpatur prātā, ka sociāldemokrātiskās propagandas un aģitācijas lietā sakarā ar notikumiem Balkanos nevar spert neviena nopietna soļa, neizskaidrojot gan no Domes tribīnes, gan lapiņās, gan sapulcēs sakarību starp patvaldības reakcionāro politiku un kadetu liekulīgo opo-ziciju. Nevar tautai pilnīgi izskaidrot, cik kaitīga, cik reakcionāra ir cara politika, neizskaidrojot, ka kadetu ārējai politikai ir tāda pati biītība. Nevar cīnīties pret šovinismu un melnsimlnieciskumu ārējā politikā, necīnoties pret kadetu frāzēm, ķēmošanos, noklusējumiem un laipošanu.

Lūk, piemērs tam, cik tālu noved sociālistus piekāpība pret liberālās buržuāzijas viedokli. Pazīstamajā oportu-nistu orgānā „Sozialistiselie Monalshefte" („Sociālistiskais — ??? — Mēnešraksts") Maksis Šipelis raksta sakarā

13* ar Balkanu krizi: „Gandrīz visi domājošie partijas biedri atzītu to par kjūdu, ja uzskats, kurš nesen vēlreiz izteikts mūsu centrālajā Bcrlines orgānā (t. i., avīzē „Vorwarts"[43]), gūtu pārsvaru, tieši las uzskats, ka Vācijai nav nekā ko meklēt ne tagadējos, ne nākamajos apvērsumos Balkanos. Saprotams, mums nav jāticcas pēc teritoriāliem ieguvumiem... Bet nav apšaubāms, ka lieli lielvalstu pārgru-pējumi šajā apgabalā, kas ir svarīgs savienojošs posms starp Eiropu, visu Āziju un daļu Āfrikas, vistiešākā veidā skar mūsu starptautisko stāvokli... Krievijas reakcionārā milzeņa jebkāda cik necik izšķiroša nozīme pagaidām pilnīgi atkrīt... Krieviju... mums nav pamata uzskatīt par ienaidnieku katrā gadījumā un par katru cenu, kā to uzskatīja par ienaidnieku 50. gadu demokrātijā" (S. 1319).

Sis muļķīgais liberālis, kas slēpjas zem sociālistā maskas, nav pamanījis Krievijas reakcionārās intrigas aiz viņas „gādības" par „slavu brāļiem"! Teikdams: „mēs" (vācu buržuāzijas vārdā), „mūsu" stāvoklis u. ImL, viņš nav pamanījis ne triecienu jaunturku revolūcijai, ne Krievijas rīcību pret Pērsijas revolūciju!

Citētie vārdi iespiesti žurnālā, kas datēts ar 22. oktobri. 18. (5.) oktobrī avīze „Novoje Vremja" 80 ievietoja ļoti kliedzošu rakstu par to, ka „anarclīija Tavrizā. sasniegusi neticamus apmērus", ka šo pilsētu it kā esot „pa pusei nopostījuši un izlaupījuši pusmežonīgie revolucionāri". Revolūcijas uzvara pār šacha karaspēku Tavrizā, kā redzat, tūliņ pat jau novedusi līdz trakumam Krievijas oficiozu. Persiešu revolucionārā karaspēka vadonis Satar-chans pasludināts šai rakstā par „Aderbeidžanas Pugačovu" (Aderbei-džana jeb Azerbaidžāņa ir Persijas ziemeļu province; šās provinces galvenā pilsēta — Tavriza, šās provinces iedzīvotāju skaits, pēc Rekļa, sasniedz gandrīz V_5 no visa Persijas iedzīvotāju skaita). „Jājautā, — rakstīja avīze „Novoje Vremja", — vai Krievija var bez gala ciest visas šīs nejēdzības, kas izposta mūsu miljoniem lielo tirdzniecību uz Persijas robežas?... Nav jāaizmirst, ka visa Austrumu Aiz-kaukazija un Aderbeidžana etnogrāfiskā ziņā ir viena vienība... Tataru pusinteliģenti Aizkaukazijā, aizmirsdami, ka viņi ir Krievijas pavalstnieki, izrādījuši dedzīgu simpātiju Tavrizas nemieriem un sūta uz turieni savus brīvprātīgos ... mums ir daudz svarīgāk, lai Aderbeidžana, kas atrodas mums blakus, tiktu nomierināta. Lai cik tas būtu bēdīgi, apstākļi var spiest Krieviju, ar visu tās vēlēšanos nekur neiejaukties, pašai uzņemties šo iietu“.

20. oktobrī vācu „Frankfurtes Avīzei^14 telegrafēts no Pēterburgas, ka Krievijai kā „kompensāciju^44 paredzot Aderbeidžanas okupāciju. 24. (11.) oktobrī tā pati avīze ievietoja telegramu no Tavrizas: „Aizvakar seši krievu kājnieku bataljoni ar attiecīgu daudzumu kavalērijas un artilērijas pārgāja Persijas robežu, un šodien tos gaida ierodamies Tavrizā“.

Krievijas karaspēks pārgājis Persijas robežu tai pašā dienā, kad M. Šipelis, verdziski atkārtodams liberālās un policejiskās preses apgalvojumus, kaucienus, teica Vācijas strādniekiem, ka Krievijas kā reakcionāra milzeņa nozīme esot jau aizvirzījusies pagātnē un ka uzskatīt Krieviju par ienaidnieku par katru cenu — esot maldīgi!

Nikolaja Asiņainā karaspēks vēlreiz apkaus persiešu revolucionārus. Neoficiālajam Ļachovam sekos oficiālā Aderbeidžanas okupācijā, un Āzijā atkārtosies tas, ko Eiropā Krievija izdarīja 1849. gadā, kad Nikolajs I sūtīja karaspēku pret Ungārijas revolūciju. Toreiz Eiropā buržuāzisko partiju vidū vēl bija īsta demokrātijā, kas bija spējīga cīnīties par brīvību un nevis tikai liekulīgi par to pļāpāt, kā to dara visi buržuāziskie demokrāti mūsu dienās. Toreiz Krievijai vajadzēja izpildīt Eiropas žandarma lomu pret dažām zemēm, vismaz pret Eiropas zemēm. Tagad visas lielākās Eiropas lielvalstis, neizslēdzot „demokrātisko^44 „sarkanā^44 Klemanso republiku, līdz nāvei baidīdamās no demokrātijās paplašināšanās savās mājās, kura nāktu par labu proletariātam, palīdz Krievijai izpildīt Āzijas žandarma lomu.

Nav ne mazāko šaubu, ka Krievijas, Austrijas, Vācijas, llalijas, Francijas un Anglijas septembra reakcionārajā sazvērestībā ietilpa Krievijas „rīcības brīvība^44 pret Persijas revolūciju. Nepavisam nav svarīgi, vai tas bija uzrakstīts kaul kādā slepenā dokumentā, ko iespiedīs pēc daudziem gadiem vēsturisku malerialu krājumā, vai to bija pateicis

Izvoļskis saviem ļoti mīļajiem sarunu biedriem, vai paši šie sarunu biedri „bija devuši mājienu^1*, ka mēs, lūk, pārejam no „okupācijas** uz „aneksiju**, bet jūs varbūt no Ļachova uz „okupāciju** vai vēl kaut kā citādi, — visam tam ir niecīga nozīme. Svarīgi ir tas, —lai cik maz būtu bijusi noformēta septembra kontrrevolucionarā lielvalstu sazvērestība, bet šī sazvērestība ir fakts, un ar katru dienu tās nozīme noskaidrojas arvien vairāk un vairāk. Tā ir sazvērestība pret proletariātu un pret demokrātiju. Tā ir sazvērestība, lai tieši apspiestu revolūciju Āzijā vai lai dotu šai revolūcijai neliešus triecienus. Tā ir sazvērestība, lai turpinātu koloniālo laupīšanu un teritoriālos iekarojumus šodien Balkanos, rīt Persijā, parīt varbūt Mazazijā, Ēģiptē utt., utt.

Gāzt šo kronēto laupītāju un starptautiskā kapitala apvienoto spēku spēj vienīgi proletariāta vispasaules revolūcija. Visu sociālistisko partiju aktualais uzdevums — pastiprināt aģitāciju masās, noraut masku visu zemju diplomātu spēlei un parādīt uzskatāmi, skaidri redzami visus faktus, kas liecina par nelietīgo lomu, kāda ir visām sabiedrotajām lielvalstīm, visām vienādi, tiklab žandarma funkciju tiešajām izpildītājām, kā arī šā žandarma izpalīgiem, draugiem, financētājicm.

Uz Krievijas s.-d. deputātiem Domē, — kurā gaidāms gan Izvoļska paziņojums, gan kadetu un oklobristu pieprasījums, — tagad gulstas ārkārtīgi smags, bet arī ārkārtīgi cēls, liels pienākums. Viņi ir tās iestādes locekļi, kura aizsedz galvenās reakcionārās lielvalsts, galvenā kontrrevolūcijas sazvērnieka politiku, un viņiem jāatrod sevī prasme un drosme pateikt visu taisnību. Tādā brīdī kā tagad sociāldemokrātiskiem melnsimlnieciskās Domes deputātiem daudz ir dots, bet daudz no viņiem arī prasīs. Jo, izņemot viņus, Domē nav kam pacelt balsi pret carismu no viedokļa, kas nebūtu oklobristu un kadetu viedoklis. Bet kadetu „protests** šādos laikos un šādos apstākļos ir sliktāks nekā nekas, jo tas var būt tikai protests no tā paša kapitālistiskā vilku bara vides tās pašas vilku politikas vārdā.

Lai tad nu ķeras pie darba tiklab mūsu Domes organizācija, kā arī visas pārējās mūsu partijas organizācijas. Aģitācijā masās tagad iegūst simtreiz lielāku nozīmi nekā parastajos laikos. Trīs apstākļi te jāizvirza pirmajā vietā visā mūsu partijas aģitācijā. Pirmkārt, pretstatā visai reakcionārajai un liberālajai presei, sākot ar melnsimtniekiem un līdz kadetiem ieskaitot, sociāldemokrātijā norauj masku no diplomātiskās spēlēšanās ar konferencēm, ar lielvalstu vienošanos, ar savienībām ar Angliju pret Austriju vai ar Austriju pret Vāciju, vai ar jebkādām citām savienībām. Mūsu uzdevums ir parādīt lielvalstu reakcionārās sazvērestības faktu, kas jau ir noticis, ko valdības visiem spēkiem cenšas apslēpt ar daudz atklātāku sarunu komēdiju. Pret diplomātiskām komēdijām, par patiesības noskaidrošanu tautai, par starptautiskās antiproletariskās reakcijas atmaskošanu! Otrkārt, mums jānoskaidro šās sazvērestības reālie, bet nevis vārdiskie augļi un rezultāti: trieciens Turcijas revolūcijai — Krievijas līdzdalība Persijus revolūcijas žņaugšanā — iejaukšanās citu darīšanās un demokrātijās pamatprincipa, tautu pašnoteikšanās tiesību, pārkāpšana. Mūsu programa, tāpat kā visas pasaules s.-d. programa, aizstāv šīs tiesības. Un nav nekā reakcionārāka kā austriešu gādība, no vienas puses, krievu melnsimtnieku, no otras, par „brāļiem slāviem". Šī „gādība" aizsedz visneģēlīgākās intrigas, ar kādām Krievija jau sen ir padarījusi sevi slavenu Balkanos. Šī „gādība" vienmēr izpaužas kā uzbrukums īstajam demokrātismam tajās vai citās Balkonu zemēs. Vienīgā paliesā lielvalstu „gādība" attiecībā pret Balkanu zemēm varētu būt viena un tikai viena: atstāt tās viņu pašu ziņā, nebojāt tām dzīvi ar ārzemju iejaukšanos, nemest sprunguļus Turcijas revolūcijas riteņos. Bet, protams, ne jau no buržuāzijas strādnieku šķira var gaidīt šādu politiku!

Visas buržuāziskās partijas — līdz pat visliberālākajām un „demokrātiskākajām" pēc nosaukuma, tai skaitā līdz pat mūsu kadetiem — aizstāv kapitālistisko ārējās politikas viedokli. Tas ir trešais apstāklis, uz kuru sociāldemokrātijai jānorāda sevišķi enerģiski. Liberāļi un k.-d. partija būtībā aizstāv to pašu kapitālistisko nāciju sacensību, uzsverot vienīgi cilas šās sacensības formas, nekā lās ir melnajai solņai, cenšoties panākt likai citādas starptautiskās vienošanās nekā tās, uz kurām pašlaik balstās valdība. Un šī liberāļu cīņa pret vienu buržuāziskās ārējās politikas

veidu un par cilu lādas pašas politikas veidu, šie liberāļu pārmetumi valdībai, ka tā atpaliekot no citiem (laupīšanas un iejaukšanās lietā!), visvairāk sagandējošā veidā iedarbojas uz masām. Nost ar jebkuru koloniālo politiku, nost ar visu iejaukšanās un kapitālistiskās cīņas politiku par citu zemi, par citas zemes iedzīvotājiem, par jaunām privilēģijām, par jauniem tirgiem, jūras šaurumiem u. tini.! Sociāldemokrātijā netic muļķīgajai sīkpilsoniskajai „mierīgā un taisnīgā" kapitālistiskā progresa utopijai. Sociāldemokrātijā cīnās pret visu kapitālistisko sabiedrību, zinādama, ka nav pasaulē cita miera un brīvības aizstāvja kā tikai starptautiskais revolucionārais proletariats.

P. S.[44] Pēc tam kad šis raksts bija nodols iespiešanai, avīzēs parādījās Pēterburgas telegrāfā aģentūras telegrama, kas atspēko ziņu par to, ka Krievijas karaspēks pārgājis Persijas robežu. Šī telegrama ievietota avīzē „Frankfurter Zeitung"[45] 24. X, otrajā rīta izdevumā. Trešajā izdevumā ir telegrama no Konstantinopoles, datēta ar 24. X pulksten 10 un 50 min. vakarā. Šajā telegramā ir teikts, ka 24. X vakarā Konstantinopolē kļuvis zināms, ka Krievijas karaspēks ir pārgājis Persijas robežu. Ārzemju prese, izņemot sociālistisko, pagaidām klusē par Krievijas karaspēka iebrukšanu Persijā.

Rezumējums: galīgi uzzināt visu patiesību mēs pagaidām nevaram. Katrā ziņā „atspēkojumiem", kas nāk no cara valdības un no S.-Pēterburgas telegrāfā aģentūras, protams, itin nemaz nevar ticēt. Ka Krievija ar lielvalstu ziņu cīnās pret Persijas revolūciju ar visiem līdzekļiem, sākol ar intrigām līdz karaspēka sūtīšanai, tas ir lakts. Ka viņa piekopj politiku, kas vērsta uz Azerbaidžāņus okupāciju, tas arī nav apšaubāms. Ja karaspēks vēl nav pārgājis robežu, tad droši vien viss tam ir sagatavots: nav dūmu bez uguns.

„Proļctarij^45, 37. tir., 1908. o. Iespiests pēc avīzes „ProļetarU^45 teksta,

16■ (29.) oktobri kas salīdzināts ar rokrakstu

STARPTAUTISKA SOCIĀLISTISKĀ BIROJA SEDES1

Svētdien 11. oktobrī j. st. Briselē notika Starptautiskā sociālistiskā biroja pirmā sēde pēc Štutgartes kongresa. Dažādo sociālistisko partiju pārstāvju sapulcēšanās šai gadījumā tika izraudzīta kā izdevīgs moments sociālistisko žurnālistu un parlamentāriešu konferencēm. Pirmā konference notika Biroja sapulces priekšvakarā, otrā — otrajā dienā pēc sapulces, pie kam nepieciešams atzīmēt, ka abu konferenču sastāvs gandrīz neatšķīrās no Biroja sastāva: Biroja locekļu vairākums bija tiklab žurnālisti, kā arī parlamentārieši. Tikai daži Beļģijas sociālisti deputāti papildināja konferences sastāvu pirmdien 12. oktobrī.

Žurnālistu konference notika sestdien pulksten 3 dienā. Apsprieda jautājumu par sakaru noregulēšanu un attīstību starp dažādu sociālistisko partiju periodiskajiem orgāniem. Beļģi sastādīja korespondentu sarakstu, kurā minēti tie viņu partijas biedri, kas gatavi sniegt ziņas citu partiju orgāniem (galvenokārt) tajos vai citos jautājumos. Tika izteikta vēlēšanās, lai tādus pašus sarakstus sastādītu arī cilas partijas, pie kam tika norādīts, ka nepieciešams atzīmēt, kādu valodu korespondents pārvalda. Tika atzīmēts, ka ārzemju biļeteni, ko izdod s.-r. partija („Russkaja Tribūna" franču valodā) un s.-d. partija (vācu valodā^82), ir sevišķi noderīgi izdevumi mūsu ārzemju biedriem. Tika arī aizrādīts, ka tām zemēm, kur pastāv dažādas sociālistiskās partijas vai dažādi virzieni vienā partijā, nepieciešams sarakstos atzīmēt korespondentu piederību pie tās vai cilas partijas uti. Krievijas sociāldemokrātiem, kas dzīvo ārzemēs, vajadzētu izmantot šo starptautisko konferenci, lai pareizāk nostādītu korespondēšanu ārzemju sociālistiskiem orgāniem.

Konference pieņēma lēmumu, ka Starptautiskais sociālistiskais birojs sazināsies ar tām nāci jām, kam nav sociālistisku dienas avīžu, jautājumā par regulāru biļetenu izdošanu (vienā no trim oficiālajām Internacionāles valodām vai visās trijās šajās valodās: franču, vācu un angļu). Pēc tam Birojs pieprasīs dažādo zemju sociālistisko dienas avīžu redakcijām, kādu sumu tās būtu ar mieru maksāt par regulāru šādu biļetenu saņemšanu.

Mūsu partijas Centrālās Komitejas Ārzemju Birojam^83 jāpievērš šim lēmumam sevišķa uzmanība. Mūsu ārzemju biedru informēšana par Krievijas sociāldemokrātiju nav nostādīta visai apmierinoši, un jautājumu par šās lietas nokārtošanu, par partijas biļetena izdošanu ārzemēs trijās valodās, vajadzētu nekavējoties nopietni apspriest un darīt visu iespējamo šāda plāna praktiskai realizēšanai.

Tālāk tika apspriests Biroja sekretārā K. Ilismansa priekšlikums par to, lai Vācijas s.-d., kam ir 70 ik dienas iznākošu partijas orgānu, uzņemtos ierosmi radīt starptautisku biroju telegrāfiskiem un telefoniskiem sakariem starp sociālistisko avīžu redakcijām Berlinē, Viņā, Parizē, Briselē utt. Vācijas delegāti atzina, ka tūlītēja šā plāna realizēšana nav iespējama, bet aizrādīja, ka Vācijā nesen ir radīts centrālais Vācijas s.-d. strādnieku partijas informācijās birojs un ka ar laiku, kad šis pasākums būs stingri nostājies uz kājām, varēs padomāt par šā biroja pārvēršanu starptautiskā. Konference apmierinājās ar šo solījumu, un sēdi slēdza pēc tam, kad pieņēma lēmumu arī turpmāk noturēt Starptautiskā sociālistiskā biroja sēdes vienlaikus ar dažādo zemju sociālistisko žurnālistu konferencēm.

Vakarā „Maison du Peuple“* telpās nolika starptautisks mītiņš, kurā runāja Austrijas, Vācijas, Anglijas, Turcijas un Bulgārijas delegāti — lielāko tiesu par tematu — starptautiskie konflikti un visu zemju sociālistiskā proletariāta cīņa par miera saglabāšanu. Mītiņš beidzās, vienbalsīgi pieņemot šāda satura rezolūciju: „Starptautiskais mītiņš, sapulcējies 10. oktobrī (j. sl.) „Maison du Peuple“ telpās,

.Tautas nama". Red.

vēlreiz apliecina vispasaules proletariāta enerģisko apņemšanos aizstāvēt mieru starp nācijām un ar visiem spēkiem cini lies pret kapitālistisko militārismu, kas izposta un apspiež visas tautas. Mītiņš izsaka pārliecību, ka strādnieku Internacionāles dažādās nacionālās nodaļas pilnā apmērā piemēros lēmumu, ko šajā jautājumā pieņēmis Starptautiskais sociālistiskais kongress Štutgartē“. Sapulce izklīda, dziedot „Internacionāli^11.

Visa nākošā diena bija veltīta Starptautiskā sociālistiskā biroja sēdei. Pirmais dienas kārtības jautājums, — par angļu „Strādnieku partijas^11 (Labour Parly) pielaišanu — aizņēma visu priekšpusdienas sēdi. Lieta tā, ka pēc Internacionāles statūtiem par tās biedriem var būt, pirmkārt, sociālistiskās partijas, kas atzīst šķiru cīņu, un, otrkārt, strādnieku organizācijas, kas atzīst šķiru cīņas viedokli (t. i., arodbiedrības). „Strādnieku partija^11, kas nesen nodibinājusies Anglijas apakšpalatā, atklāti nesauc sevi par sociālistisku un neatzīst noteikti un skaidri šķiru cīņas principu (ko, iekavās minot, prasa no šās partijas angļu sociāldemokrāti). Bet pats par sevi saprotams, ka vispār Internacionālē un konkrēti Štutgartes sociālistu kongresā ši „Strādnieku partija^11 tika pielaista, jo pēc būtības šī partija ir jaukta lipa organizācija, kas stāv starp tiem diviem tipiem, ko nosaka Internacionāles statutu 1. un

2. punkts, — tā ir Anglijas tredjuniju politiska pārstāvniecība. Tomēr jautājums par šās partijas pielaišanu tika izvirzīts, un to izvirzīja viņa pati tā saucamās „Neatkarīgās strādnieku partijas^11 (Independent Labour Parly, Ai-El-Pī, kā saka angļi) personā, kas ir viena no divām Internacionāles britu sekcijas apakšsekcijām. Otra apakšsekcija ir „S.-D. federācijā^11.

„Neatkarīgā strādnieku partija^11 prasīja, lai tieši atzīst to, ka „Strādnieku partija^11 ietilpst Internacionālē. Tās delegāts Bruss Gleizers (Bruce Glazier) neatlaidīgi uzsvēra, cik milzīga nozīme ir šai simtu tūkstošu organizēto strādnieku, — kas arvien noteiktāk un noteiktāk virzās uz sociālismu, — pārstāvībai parlamentā. Par principiem, formulām, katķismu viņš atsaucās ļoti nicinoši. Kautskis viņam atbildēja, norobežodamies no šās nicinošās principu un sociālismā galamērķa novērtēšanas, bet pilnīgi aizstāvē-dams „Strādnieku partijas^1' pielaišanu, jo viņa faktiski ved šķiru ciņu. Kautskis lika priekšā šāda satura rezolūciju:

„Ņemot vērā iepriekšējos starptautisko kongresu lēmumus, kas pielaiž visas organizācijas, kuras slāv uz proletariāta šķiras cīņas pamatiem un atzīst politisko cīņu, Starptautiskais birojs paziņo, ka Anglijas „Strādnieku partija" liek pielaista starptautiskos sociālistu kongresos, jo tā, neatzīdama proletariāta šķiras cīņu tieši (ausdriicklich), tomēr faktiski ved to un nostājas uz tās pamatiem ar pašu savu organizāciju, kas nav atkarīga no buržuāziskām partijām". Kautska pusē bija austrieši, no frančiem Vaļ-jans un, kā to rādija balsošana, sīko nāciju vairākums. Iebilda vispirms Haindmanis, angļu ,,S.-1). federācijās" pārstāvis, kas prasīja, lai lieta paliktu vecajā stāvoklī, kamēr „Strādnieku partija" tieši neatzīs šķiru cīņas principu un sociālismu, — pēc tam arī Rusele (gediste, kas bija franču otrā delegate), Rubanoviēs no s.-r. partijas, un Avramovs, Bulgārijas sociālistu revolucionārās frakcijas delegāts.

Es ņēmu vārdu, lai pievienotos Kautska rezolūcijas pirmajai daļai. „Strādnieku partiju", t. L, tredjuniju parlamentāro pārstāvniecību, nevar nepielaist, ja jau agrāk kongresi ir pielaiduši vispār visas tredjunijas, pat tādas, kas nodevušas savu pārstāvēšanu buržuāziskiem parlamentāriešiem. Bet nepareiza ir, es teicu, Kautska rezolūcijas otrā daļa, jo faktiski „Strādnieku partija" nav patiesi neatkarīga no liberāļiem un tai nav pilnīgi patstāvīgas šķiriskas politikas. Tāpēc es ieteicu labojumu: pateikt rezolūcijas beigās, sākot ar vārdu „jo" — „jo tā („Strādnieku partija") ir Anglijas paliesi proletārisko organizāciju pirmais solis uz apzinīgu šķiras politiku un uz sociālistisku strādnieku partiju". Šo labojumu es iesniedzu Birojam. Kautskis nepieņēma manu labojumu, sacīdams savā nākošajā runā, ka Starptautiskais birojs nevar pieņemt lēmumus, pamatodamies uz „gaidām". Bet galvenā cīņa norisinājās starp Kautska rezolūcijas atbalstītājiem un pretiniekiem visā tās kopumā. Balsošanā Adlers lika priekšā sadalīt to divās daļās, un Starptautiskais birojs abas pieņēma, pirmo pret 3 balsīm, 1 atturoties, otro pret 4 balsīm, 1 atturoties. Kautska rezolūcija tādējādi kļuva par Biroja lēmumu.

Abos balsojumos atturējās Rubanovičs. Atzīmēšu vēl, ka Viktors Adlers, runādams pēc manis un pirms Kautska otrās runas, iebilda man šādi: — citēju pēc pārskata Beļģijas sociālistu orgānā ,,Le Peuple“*, kas deva vissīkākos un visprecīzākos sēžu pārskatus, — „Ļeņina priekšlikums ir kārdinošs (sēduisante, Adlers teica: verloekend, vilinošs), bet tas nevar likt mums aizmirst to faktu, ka „Strādnieku partija" ir nostājusies ārpus buržuāziskām partijām. Nav mūsu uzdevums spriest, kā viņa to izdarījusi. Atzīstam progresa faktu".

Tādas bija debates Starptautiskajā birojā iztirzājamā jautājumā. Tagad es atļaušos sīkāk pakavēties pie šīm debatēm, lai izskaidrotu avīzes „Proļetarij" lasītājiem manis ieņemto poziciju. V. Adlera un K. Kautska argumenti inani nepārliecināja, un es joprojām uzskatu tos par nepareiziem. Runādams savā rezolūcijā, ka „Strādnieku pārlija" „neatzīst proletariāta šķiras cīņu tieši", Kautskis neapšaubāmi izteica zināmas „gaidas", zināmu „spriedumu" par to, kāda ir „Strādnieku partijas" politika tagad un kādai tai vajadzētu būt. Bet Kautskis to izteica aplinkus un turklāt tā, ka iznāca apgalvojums, pirmkārt, būtībā nepareizs un, otrkārt, tāds, kas dod iemeslu aplam iztulkot Kautska domu. Ka „Strādnieku partija" Anglijā, norobežodamās parlamentā (nevis vēlēšanās! nevis visā savā politikā! nevis savā propagandā un aģitācijā!) no buržuāziskām partijām, sper pirmo soli uz sociālismu un proletariāta masu organizāciju šķiras politiku, tas nav apstrīdams. Tās nav „gaidas", bet fakts. Šis ir tieši tas fakts, kas liek mums uzņemt Internacionālē „Strādnieku partiju", ja jau esam tajā uzņēmuši tredjunijas. Beidzot, tieši šāds formulējums liktu simtiem tūkstošiem angļu strādnieku, kas noteikti cienī Internacionāles lēmumus, bet kas vēl nav kļuvuši pilnīgi sociālisti, lieku reizi padomāt par to, kāpēc viņus atzīst par tādiem, kuri ir spēruši tikai pirmo soli, un kādiem jābūt tālākajiem soļiem šajā ceļā. Manā formulējumā nav ne vēsts no pretenzijas uz to, lai Internacionāle uzņemtos izlemt nacionālas strādnieku kustības konkrētos un detaļu jautājumus, uzņemtos noleikt, tieši kad un tieši kādus

* _

,Tauta". Red.

tālākos soļus nepieciešams spēri. Bet, ka tālākie soļi ir vispār vajadzīgi, to nevar neatzīt attiecībā uz partiju, kas nepieņem tieši un skaidri šķiru cīņas principu. To Kautskis tā vietā, lai atzītu to tieši, savā rezolūcijā atzina aplinkus. Iznāca tā, it kā Internacionāle galvotu par to, ka „Strādnieku partija" faktiski ved konsekventu šķiras cīņu, it kā pietiktu, ja strādnieku organizācija norobežojas parlamentā kā atsevišķa strādnieku grupa, lai ar visu savu izturēšanos viņa kļūtu neatkarīga no buržuāzijas!

Nav šaubu, ka Haindmanis, Rusele, Rubanovičs un Avramovs ieņēma šajā jautājumā vēl nepareizāku poziciju (ko Rubanovičs, atturēdamies balsot par abām rezolūcijas daļām, nevis izlaboja, bet gan sarežģīja). Kad Avramovs pateica, ka pielaist „Strādnieku partiju" nozīmējot atbalstīt oportunismu, tas bija kliedzoši nepareizs uzskats. Vajag atcerēties kaut vai Iingelsa vēstules Zorgem. Daudzus gadus Engelss neatlaidīgi pastāv uz to, ka Anglijas s.-d. ar Haind-mani priekšgalā dara kļūdu, rīkodamies sektantiski, neprazdami pieslieties neapzinīgajam, bet varenajam tred-juniju šķiriskajam instinktam, pārvēršot marksismu par „dogmu", kurpretim tam jābūt „vadonim darbībai"84. Kad ir objektivi apstākļi, kas kavē proletārisko masu politiskā apzinīguma un šķiriskās patstāvības augšanu, jāprot pacietīgi, izturēti strādāt ar tām roku rokā, nepiekāpjoties savos principos, bet arī neatsakoties no darbības proletārisko masu dzīlēs. Šo Engelsa mācību apstiprinājusi notikumu turpmākā attīstība, kad noslēgtās, aristokrātiskās, mietpilsoniski egoistiskās, sociālismam naidīgās angļu tredjunijas, kas izvirzījušas daudzus tiešus strādnieku šķiras nodevējus, kuri pārdevušies buržuāzijai par ministra vietiņu (līdzīgi nelietim Džonam Bernsam), — tomēr sāka tuvoties sociālismam, neveikli, nekonsekventi, greizi, bet tomēr tuvoties sociālismam. Ka tagad Anglijā strauji aug socialisms strādnieku šķirā, ka socialisms šai zemē atkal kļūst par masu kustību, ka sociālā revolūcija Lielbritānijā tuvojas, — to neredzēt var tikai akli cilvēki.

Internacionāle katrā ziņā rīkotos nepareizi, ja tieši un noteikti neizteiktu savu vispilnīgāko simpātiju šim strādnieku masu kustības milzīgajam solim uz priekšu Anglijā, savu pamudinājumu lielajam pagriezienam, kas sācies kapitālisma šūpulī. Bet no tā nepavisam neizriet, ka „Strādnieku partiju” jau tagad varētu atzīt par partiju, kas faktiski ir neatkarīga no buržuāzijas un kas ved šķiras ciņu, kas ir sociālistiskā utt. Vajadzēja izlabot vienu neapšaubāmu Anglijas „S.-D. federācijās” kļūdu, bet nevajadzēja radīt kaut vai tikai ēnu no pamudinājuma citām, neapšaubāmām, ne mazāk svarīgām Anglijas oportunistu kļūdām, kuri vada tā saucamo „Neatkarīgo strādnieku partiju”. Ka šie vadītāji ir oportunisli, tas nav apstrīdams. R. Makdo-nalds, 1LP (Ai-El-Pī) vadonis, pat Štutgartē ierosināja grozīt Internacionāles statutu otro punktu tādējādi, lai, iestājoties Internacionālē, prasītu no strādnieku savienībām nevis šķiru cīņas atzīšanu, bet tikai godprātību (bona tides). Kaulskis pats jau uzreiz uztvēra oporlunistiskas ieskaņas Brusa Gleizera vārdos un no tiem norobežojās savā runā Birojā, bet diemžēl ne savā rezolūcijā. Runa Birojā ir teikta ducim cilvēku, bet rezolūcija uzrakstīta miljoniem.

Man priekšā ir Anglijas sociālismā abu virzienu avīzes ar atsauksmēm par Starptautiskā biroja sēdi. „Neatkarīgās (lim! hm!) strādnieku partijas” organs „Labour Leader”[46] gavilē un tieši saka desmitiem tūkstošiem angļu strādnieku, ka S. S. Birojs ne tikai atzinis „Strādnieku partiju” (tas ir taisnība, un to bija nepieciešams izdarīt), bet „atzinis art ILP politiku“ („Labour Leader”, Oct. 16, 1908, p. 665). Tas nav taisnība. To Birojs nav atzinis. Tas ir Kautska rezolūcijas mazās neveiklības nelikumīgs oportunistisks iztulkojums. Mazā neveiklība sāk nest diezgan lielus augļus. Bet te vēl nāk palīgā sliktie tulkojumi: ne velti itālieši saka, ka tulkotāji esot nodevēji (traduttori — tradittori). Biroja rezolūciju oficiālais tulkojums trijās oficiālajās valodās vēl nav iznācis, un, kad tas iznāks, nav zināms. Kaulskis ir teicis, ka „Strādnieku partija” „nostājas uz šķiras cīņas pamatiem” (rezolūcijas beigas; oriģinālā: sich... auf

seinen, d. h. des Klassenkampfs, Boden stellt), bet angļu s.-d. tulkojumā ir iznācis: „nostājas uz starptautiskā sociālismā pamatiem”; — angļu oportunistu (ILP) tulkojumā iznācis: „pieņem starptautiskā sociālismā poziciju“ (turpat).

Tagad nu ņemiet izlabojiet šādas kļūdiņas, aģitējot pie angļu strādniekiem!

Es nepavisam nedomāju vainot Brusu Gleizeru rezolūcijas sagrozīšanā. Esmu pārliecināts, ka viņam nevarēja būt tāda nodoma. Bet tas arī nav tik svarīgi. Svarīga ir Kautska rezolūcijas tieši otrās daļas satura izmantošana praktiskajā masu darbā. Tai pašā avīzes „Labour Leader" lappusē kāds cits „Neatkarīgās strādnieku partijas** biedrs, aprakstot savus iespaidus sakarā ar Biroja sēdi un mītiņu Briselē, sūdzas par to, ka mītiņā „gandrīz nebija manāma sociālismā ideālās un ētiskās puses uzsvēršana", — šī puse vienmēr, lūk, tiek uzsvērta pie mums, ILP mītiņos, — un „tā vietā“ (in its stead) bija pārsvarā „sausā un neapgarotā (barren and uninspiring) dogma par Šķiru karu“.

Kad Kautskis rakstīja savu rezolūciju par angļiem, viņam tēlojās nevis angļu „neatkarīgais", bet gan vācu sociāldemokrāts ...

Anglijas s.-d. organs „Justice" ievieto rūgtos Haindmaņa vārdus pret Biroja vairākumu, „kas kūleņotāju ērtības labad izmet ārā principus". „Es nemaz nešaubos, — raksta Haindmanis, — ja Birojs būtu uzstādījis „Strādnieku partijai" tiešu ultimātu, tad tā nekavējoties būtu paklausījusi un nolēmusi pielāgoties starptautiskā sociālismā virzienam". Bet kādā citā tā paša numura rakstā tiek minēti fakti, kas pierāda, ka īstenībā „Neatkarīgā strādnieku partija" ir panākusi savu biedru vienas daļas ievēlēšanu zem „liberālismā un „Neatkarīgās strādnieku partijas" “ jaukta karoga (liberal-labour alliance) un ka dažus „neatkarīgos" atbalstījis liberālu ministrs Džons Bernss („Justice", 17 Oct. 1908, p. 4 et 7 [47]).

Nē, ja Haindmanis realizēs to plānu, par ko viņš ziņo, proti: no jauna pacels šo jautājumu Starptautiskajā sociālistu kongresā Kopenhāgenā (1910. g.), tad KSDSP ir jācenšas panākt Kautska rezolūcijas izlabošanu.

Otrais punkts dienas kārtībā bija jautājums par dažādu zemju proletariāta un sociālistu kopīgu uzstāšanos pret starptautiskām un koloniālām sadursmēm, ar kādām draud buržuāzisko valdību politika. Vaļjans iesniedza rezolūciju, ko pieņēma ar ļoti nelieliem grozījumiem. Debalēs Austrijas delegāti atsaucās uz to, ka viņu partija delegācijās oficiāli uzstājas pret Franča Jozefa politiku un apstiprina to, ka sociālisti atzīst visu tautību tiesības uz pašnoteikšanos. Bet, uzstājoties pret Franča Jozefa politiku, mēs esam arī pret — teica austrieši — Abdula Hamida vai Fduarda VII politiku. Mūsu uzdevums uzlikt valdībai atbildību par viņas rīcības sekām. Angļi izteica vēlēšanos, lai Austrijas s.-d. sniegtu noteiktākus paziņojumus pret viņu valdību, bet austrieši tālāk par iepriekš minēto negāja. Avramovs, Bulgārijas sociālistu delegāts (,,šauro“, t. i., revolucionāro, s.-d.; Bulgārijā ir arī vēl „plašie", t. i., opor-tunistiskie, s.-d.), neatlaidīgi prasīja, lai piemin pašu Balkanu valstu imperiālistisko buržuāziju, bet attiecīgais labojums tika noraidīts. Jautājumā par Bulgārijas neatkarības proklamēšanu — pateica Avramovs — Bulgārijas sociālisti noteikti uzstājās pret buržuāziskajām partijām, uzskatot, ka no strādnieku šķiras viedokļa šī proklamēšana ir kaitīga avantūra. Bruss Gleizers lika priekšā ievietot rezolūcijā norādījumu, ka nepieciešams organizēt starptautiskas demonstrācijās, bet šo vēlēšanos nolēma paziņot caur Biroju atsevišķām nacionālām partijām. Van-Kols (Holandes s.-d. delegāts) ieteica ievietot protestu pret to, ka lielvalstis pārkāpj Berlines traktātu, bet pirms balsošanas viņš šo priekšlikumu atsauca: tika aizrādīts, ka tas nav sociālistu uzdevums — aizstāvēt speciāli buržuāzisku valstu traktātus. Starptautiskā biroja pieņemtās rezolūcijas teksts ir šāds:

„Konstatējot vispirms, ka Anglijas un Vācijas sociālisti ar savām manifestācijām miera labā, Francijas sociālisti ar savu aģitāciju pret Marokas ekspedīciju, Dānijas sociālisti ar savu priekšlikumu atbruņošanās labā ir rīkojušies atbilstoši internacionāles lēmumiem,

ņemot tālāk vērā,

ka kara briesmas paliek, ka kapitālistiskais imperialisms joprojām intriģē Anglijā un Vācijā, ka Marokas ekspedicija un avantūra turpinās, ka carisms, vispirmā kārtā meklēdams jaunus aizņēmumus, cenšas stāvokli sarežģīt, lai nostiprinātos savā cīņā prel Krievijas revolūcija, ka Balkanu pussalā ārzemju lielvalstu iejaukšanās un to savtīgās tieksmes vairāk nekā jebkad uzkurina nacionālās un reliģiskās kaislības, ka pašā pēdējā laikā Bulgārijas neatkarības proklamēšana un il sevišķi Bosnijas un IJercegovinas pievienošana Austrijai ir palielinājusi kara briesmas

14 15. sēj.

un padarījusi šīs briesmas vēl tuvākas, ka, beidzot, visur valdību sazvērestības, viņu pastiprinātā bruņošanās, militarisms un kapitālistiskā konkurence un koloniju izlaupīšana apdraud mieru, —

Starptautiskais sociālistiskais birojs apstiprina vēlreiz, ka sociālistiskā partija un organizētais proletariats ir vienīgais spēks, kas spējīgs saglabāt starptautisko mieru, un ka viņi uzskata par savu pienākumu to sargāt.

Birojs aicina visu zemju sociālistiskās partijas saskaņā ar Štutgarles starptautiskā kongresa rezolūciju pastiprināt savu modrību, savu darbību, sasprindzinot visus spēkus norādītajā virzienā, un liek priekšā partiju centrālajām komitejām un valdēm, viņu parlamentārām frakcijām, viņu delegātiem Birojā atrast kopīgi ar Starptautiskā sociālistiskā biroja sekretariātu līdzekļus un praktiskus pasākumus, tiklab nacionālus, kā arī internacionālus, kuri atbilstoši tiem vai citiem konkrētiem apstākļiem visvairāk varētu palīdzēt kara novēršanai un miera sagla-bāšanai“.

Trešais dienas kārtības punkts bija britu sekcijas priekšlikums regulāri sasaukt Starptautisko sociālistisko biroju divreiz gadā. Obligātā rezolūcija šajā jautājumā nav pieņemta. Izteikta tikai vēlēšanās šādā nozīmē. Redzams, ka lielum lielais vairākums neuzskata par nepieciešamu sapulcēties biežāk nekā reizi gadā (kā bija līdz šim) — protams, izņemot ārkārtējus gadījumus.

Ceturtajā dienas kārtības punktā bija Biroja priekšlikums grozīt katras partijas iemaksu apmērus Biroja uzturēšanai. Līdz šim nominālie Biroja ienākumi bija 14 950 franku gadā (apmēram 6000 rbļ.); paredzēts paaugstināt šo suniu līdz 26 800 fr. vai, atskaitot parasti iztrūkstošo iemaksu daļu, līdz 20 000 fr. (8 000 r.) apaļos skaitļos. Šim nolūkam katrai partijai vajadzētu gadā ' iemaksāt 100 fr. par katru balsi, kas lai piešķirta starptautiskos sociālistu kongresos. Krievijai ir 20 balsis un tātad būs jāmaksā 2 000 fr., tai skaitā 700 fr. — s.-г., 1 000 fr. — s.-d. un 300 fr. — arodbiedrībām. Līdz šim Krievija maksāja 1 500 fr. gadā, tai skaitā mēs — 900 fr. (pēc vienošanās ar s.-r. partiju). Obligāts lēmums arī šajā jautājumā nelika pieņemts. Birojam uzdots sazināties ar nacionālajām partijām un izteikta vēlēšanās, lai iemaksas sastādītu 100 fr. gadā par katru balsi.

Piektajā punktā bija balsu skaita grozīšana Zviedrijai — paaugstināts līdz 12 balsīm — un Ungārijai — vispārējs paaugstinājums atlikts, pieliktas 2 balsis Kroatijai. Pielaista

иrī turku sekcijas armēņu apakšsekcija, pirms šāda turku sekcija nodibinājusies — armēņu sociālisti Turcijā atsakoties „gaidīt" turkus, — pie kam šai apakšsekcijai dotas  balsis. Botu vēlams, lai mūsu biedri — armēņu s.-d., kas pazīst armēņu sociālismā stāvokli Turcijā, izteiktu šajā jautājumā savas domas.

Sestajā dienas kārtības punktā skāra Giles sociāldemokrātiskās partijas uzņemšanu. Šī partija nodibinājās pēc demokrātiskās partijas sašķelšanās Čilē. Giles s.-d. arī uzņēma bez debatēm.

Septītais dienas kārtības punkts skāra jautājumu par sociālistiem cionistiem Krievijā H\ Kā zināms, viņi pirms Štutgartes kongresa griezās pie mūsu partijas CK ar priekšlikumu uzņemt viņus Internacionāles krievu sekcijas s.-d. apakšsekcijā. Mūsu CK to noraidīja, pieņemdama motivētu rezolūciju pret to, ka sociāldemokrātos ieskaita cionistus, kaut arī tie sevi dēvētu par „sociālistiem cionistiem". S.-c. pārstāvis ieradās Štutgartē, arī Štutgartē mūsu apakšsekcija atteicās to uzņemt, bet s.-r. atturējās. Tā kā pēc statūtiem jaunus Internacionāles locekļus var uzņemt tikai tad, ja nacionālās sekcijas piekrīt (pie kam, ja divas nacionālās apakšsekcijas ir dažādos ieskatos, jautājumu galīgi izlemj Starptautiskais birojs), tad s.-c. normālā ceļā kongresā ietikt nevarēja. Viņi iesniedza sūdzību Birojam, kas tad pat pieņēma kompromisa lēmumu: pielaist s.-c. pārstāvi kongresā ar padomdevēja balsstiesībām. Tagad vajadzēja izšķirt radīto jucekli: vai s.-c. ir Internacionāles locekļi vai nav? V. Adlers izteicās, tāpat kā Štutgartē, noteikti pret s.-с., atsacīdamies lietu atlikt, kā to prasīja s.-с., kas bija atsūtījuši telegramu, ka viņi nevarot ierasties. Neierašanās — sacīja V. Adlers — dažreiz mēdz būt labākais aizstāvēšanās paņēmiens. Es ņēmu vārdu, lai vēlreiz atgādinātu mūsu CK lēmumu un aizrādītu uz to, ka s.-c. pielaišana pret abu krievu apakšsekciju gribu būtu nepieļaujama Internacionāles statutu pārkāpšana. Rubanoviēs un ,,Serp“ pārstāvis (Serp= Sociaļističeskaja jevreiskaja rabočaja partija^88, ko Štutgartē eseri uzņēma savā apakšsekcijā) Žitlovskis teica dedzīgas runas pret s.-c. nepielaišanu, pie kam Rubanovičs tomēr nevarēja ziņot par kādu citu s.-r. partijas lēmumu kā tikai par atturēšanos šajā jautājumā, bet Žitlovskis, redzot nenovēršamu s.-c. izslēgšanu, skaidri redzami aizstāvēja pats sevi, pierādīdams ar komisku dedzību, — ja sociālisti cionisti esot teritorialisti, tad arī viņi, ,,Serp“, esot teritorialisti. Protams, no lā izrietēja nevis tas, ka vajag uzņemt s.-с., bet gan tikai tas, ka nezin vai kāds cits Internacionālē, izņemot eserus, būtu ar mieru uzņemt arī ,,Serp“. Ņemdams otrreiz vārdu, es kategoriski protestēju pret Rubanoviča paņēmienu: uztiept cionistus citai apakšsekcijai, lai pašā laikā nedodot savas apakšsekcijas lēmumu cionistu labā. Rezultātā Birojs vienbalsīgi (atturoties diviem: Rubanoviēam un Vaļjanam) pieņēma Adlera rezolūciju, kurā teikts:

.„Birojs konstatē, ka cionistu pielaišana (ar padomdevēja balsstiesībām) tika izdarīta vienīgi tikai attiecībā uz Šlulgarles kongresa sēdēm, ka cionisti šobrīd nav pievienoti Starptautiskajam birojam, un pāriet pie kārtējā darba".

Astotais un pēdējais dienas kārtības punkts bija tas, ka gandrīz bez debatēm apstiprināja Francijas sociālistu delegācijās īpašu sastāvu Starptautiskajā birojā. Par vienu delegātu no Francijas nozīmēts Geds, bet otra Francijas balss Birojā nodota diviem delegātiem, Vaļjanam un Žoresam kopā.

Biroja sēde beidzās, vienbalsīgi pieņemot Beļģijas delegātā de Brukera iesniegto rezolūciju par simpātijām Turcijas revolūcijai:

„Starptautiskais sociālistiskais birojs ar prieku apsveic tā neģēlīgā režima krišanu, kuru Abduls Hamids tik ilgi uzturēja Turcijā ar lielvalstu palīdzību, — apsveic Turcijas impērijas tautām radušos iespēju pašām lemt par savu likteni un politiskās brīvības režima ievešanu, kas topošajam proletariātam ļaus izcīnīt savu šķiras cīņu ciešā vienībā ar visas pasaules proletariātu".

Pirmdien 12. oktobrī nolika starpparlamentarās konferences sēde. Dienas kārtībā bija trīs punkti: 1) parlamenta pēdējā sesija; 2) koloniālās reformas (Van-Kola referāts) un 3) par sociālistu darbību miera labā slarp-parlamentarās savienības iekšienē (Lafontena, Beļģijas deputātā, referāts) — pēc tam četri jautājumi: a) algas nosacījumi būvstrādniekiem (uzņēmēju bankrota gadījumā); bl balsošana ar vēstuļu palīdzību; c) jauni parlamentu grupu locekļu un viņu sekretāru saraksti un d) dokumentu sūtīšana.

Dienas kārtības pirmajā punktā pēc Pernerstorfera priekšlikuma aprobežojās ar Stutgarles kongresa lēmuma apstiprināšanu: parlamentu frakciju sekretāri tiek uzaicināti piegādāt Starptautiskajam sociālistiskajam birojam rakstiskus frakciju pārskatus. Pie tāda paša atgādinājuma noveda īsa domu izmaiņa par diviem pēdējiem minētajiem „jautājumiem*1. Par diviem pirmajiem „jautājumiem" tika īsi norādīts, kādi materiāli un nodomi šajā ziņā ir dažiem sociālistu deputātiem. Lafontena referāts pēc referenta priekšlikuma tika atlikts. Austrieši un vācieši šajā sakarā aizrādīja, ka viņi esot pret sociālistu piedalīšanos buržuāziskās parlamentārās konferencēs miera labā. Zviedrijas delegāts Branlings atsaucās uz īpašiem apstākļiem, kas it kā izskaidrojot Zviedrijas s.-d. piedalīšanos šajās konferencēs. Pēc viņa priekšlikuma nākošās starpparlamcnlarās konferences, kas noliks vienlaicīgi ar nākošo Biroja sēdi, dienas kārtībā uzņemts jautājums par strādnieku apdrošināšanu uz valsts rēķina.

Vienīgais dienas kārtības punkts, kur nolasīja īsu referātu un notika diezgan interesantas debates, izrādījās jautājums par koloniālām reformām. Holandes delegāts Van-Kols, kas padarījis sevi slavenu Štutgartē ar savu oportunistisko rezolūciju par koloniālo jautājumu, mēģināja savā referātā mazliet no citas puses izdabūt cauri savu iemīļoto idejiņu par „pozilivo" sociāldemokrātijas koloniālo programu. Pilnīgi atstādams sāņus s.-d. cīņu pret koloniālo politiku, aģitāciju masās pret koloniālo laupīšanu, pretspara un pretošanās gara mošanos apspiestajās masās kolonijās, Van-Kols koncentrēja visu uzmanību koloniālās dzīves „reformu" uzskaitīšanai, kuras iespējamas, pastāvot tagadējai kārtībai. Kā labi domājošs ierēdnis viņš nosauca visdažādākos jautājumus, sākot ar zemes īpašumu, beidzot ar skolām, rūpniecības veicināšanu, cietumiem uti., pie tam uzsvērdams nepieciešamību bāl praktiskākiem, rēķināties, piem., ar to, ka vispārējās vēlēšanu tiesības ne vienmēr esot piemērojamas mežoņiem, ka dažreiz nevarot nepievienoties tam, ka kolonijās nepieciešams cietumu vietā iekārtot obligatos darbus utt., utt. Viss ziņojums bija piesātināts nevis ar proletāriskās šķiras cīņas garu, bet ar visseklākā buržuāziskā, pat ļaunāk, ierēdnieciskā reformatorisma garu. Noslēgumā lika priekšā ievēlēt komisiju no piecām galvenajām zemēm, kam pieder kolonijas, lai izstrādātu sociāldemokrātijas koloniālo pro-gramu.

Molkenburs no vāciešiem un daži beļģi jau mēģināja iet pa Van-Kola taciņu, strīdēdamies ar viņu par detaļām, par to, vai vajadzīga viena kopēja programa, vai tā nebūs šab-lonizēšana utt. Van-Kolam jautājuma šāda nostādne bija tikai izdevīga, jo viņam tieši gribējās visu padarīt par „prakses^1* jautājumu un pierādīt, ka „praksē** domstarpības ir mazākas, nekā licies Štutgartē. Bet Kautskis un Ledeburs deva principiālu jautājuma nostādni un uzbruka visas Van-Kola pozicijas galvenajai aplamībai. Van-Kols pieļauj, ka nav piemērojamas, kaut arī atsevišķos gadījumos, vispārējas vēlēšanu tiesības, — teica Kautskis, — tātad viņš tā vai citādi samierinās ar despotismu kolonijās, jo nekādu citu vēlēšanu sistēmu viņš neieteic un nevar ieteikt. Van-Kols pieļauj obligatos darbus, — teica Ledeburs, — tātad viņš paver durvis buržuāziskai politikai, kas izmanto tūkstošiem dažādu iemeslu, lai saglabātu verdzību kolonijās. Van-Kols aizstāvējās ārkārtīgi sīksti un ārkārtīgi slikti, mēģinādams pierādīt, piem., ka bez naturālām klaušām dažreiz nevarot iztikt, ka „viņš pats to redzējis Javā**, ka papuasi nezinot, ko nozīmē balsot, ka vēlēšanās pie viņiem dažreiz izšķirot tieša māņticība vai vienkārši ap-dzirdīšana ar rumu utt. Kautskis un Ledeburs izsmēja šādus argumentus, aizstāvēdami mūsu vispārējās demokrātiskās programas bezierunu pielietošanu arī kolonijās, nepieciešamību izvirzīt pirmajā vietā cīņu pret kapitālismu arī pašās kolonijās. Vai gan mūsu „izglītoto** katoļu māņticība ir labāka par mežoņu māņticību? — jautāja Ledeburs. Ja ne vienmēr ir piemērojamas parlamentārās un pārstāvības iestādes, teica Kautskis, tad demokrātisms ir vienmēr piemērojams, vienmēr obligātā ir cīņa pret kuru katru atkāpšanos no demokrātismā. Šo debašu rezultātā pilnīgi skaidri k|uva redzama revolucionārās un oportujiistiskās sociāldemokrātijas līnija, un Van-Kols, redzēdams, ka viņa priekšlikums neapšaubāmi tiks „apbedīts pēc pirmās šķiras“, pats paņēma to atpakaļ.

,»Proletarij*\ 37. nr., 1908. g.

10. (29.) oktobri Iespiests pēc avīzes „Proletarij^1* lek-

Paraksts: N. Ļeņins sla, kas salīdzināts ar rokrakstu

P. MASLOVS HISTĒRIJā

Avīzes „Golos S.-D.“ 8. un 9. nr-ā P. Maslovs ievietojis „Vēstuli redakcijai", ko nevar nosaukt citādi kā par histērisku. Patiešām, vai tā nav histērija, ja autors mani ne 1 ikai apkauno, salīdzinādams manu stilu ar hieromonacha Uiodora stilu, bet arī velk ārā kaut kādas sarunas, kas notikušas prieka 14 gadiem? Lasītājam liksies, ka tas ir joks, bet tas ir fakts. „Kad pirms „Kapilala" III sējuma iznākšanas" — raksta P. Maslovs — „Ļeņins iepazinās ar manu rokrakstu, kurā bija tāds pats peļņas sadalīšanas jautājuma atrisinājums kā III sēj., Ļeņins paziņoja, ka viņš uzskatot par pareizu prof. Skvorcova 67 pavisam aplamo šā jautājuma atrisinājumu". Padomājiet tikai: pirms III sējuma iznākšanas, t. i., pirms 1894. gada! Jābūt vai nu pilnam ar bērnišķīgu naivitati, kas manam cienījamam oponentam ir sveša, vai arī jābūt histērijā, lai pretendētu uz precizitāti, atceroties kaut kādas sarunas, kas it kā notikušas prieka četrpadsmit gadiem, un savus neiespiestos rokrakstus. Labāk iespiediet šo rokrakstu, vai ne, b. Maslov? Cik tas būs izdevīgi: pierādīt, ka Maslovs, viens pats Maslovs pirms III sējuma iznākšanas atrisinājis uzdevumu, ko Engelss bija izvirzījis visai pasaulei! Tiesa, tas būtu mazliet tā kā par vēlu... Ret labāk vēlu nekā nekad. Tiešām, nevar taču domāt, ka Maslovam vienkārši ir nolūks pašam sevi palielīt, atsaucoties uz savām paša atmiņām.

Iznāk tā, ka tās avīzes redakcija, kurā raksta Maslovs, pagaidām vēl neslavē Maslova izdarīto labojumu Marksa darbos, un Maslovs nolēmis pats sevi palielīt par to, ko viņš izdarījis (klusībā) priekš četrpadsmit gadiem... Iznāk tā.

ka es (ja ticam b. Maslova fantastiska jam atmiņas spēkam) esmu darījis kļūdas priekš 14 gadiem, pirms ,,KapitaIa“

III sējuma iznākšanas, un neesmu šīs kļūdas iespiedis; bet Maslovs sācis darīt kļūdas 7 gadus un 14 gadus pēc „Ivapi-lala“ III sējuma iznākšanas un iespiež šīs kļūdas. Tomēr iespējams, ka Maslova histērija nav gluži bez nodoma. Tieši priekš 5 gadiem Maslovs krita histērijā Pļechanova priekšā, ar to pamudinādams viņu pārbēgt no boļševikiem pie meņševikiem. Vai tikai P. Maslovs necer, ka Pļecha-novs, izlasījis viņa vaimanas Pļechanova un Ko rediģētajā avīzē, pārbēgs no Marksa rentes teorijas piekritējiem pie Maslova rentes teorijas piekritējiem? Tas būtu ļoti interesanti. Bet, kamēr tas nav noticis, paskatīsimies, kas īsti ir ar Maslova apsūdzību, ka mans raksts „viscaur sastāv no viltojumiem un acīm redzamas nepatiesības^1'.

Ak tad „viscaur" gan, b. Maslov?

Nu, tad aplūkosim visus jūsu argumentus.

„Ļeņins raksta: „Nav taisnība, ka pēc Marksa absolūtā rente rodas zemkopības kapilala zemās struktūras dēļ. Absolūtā rente rodas, pateicoties privātajam zemes īpašumam. Šis privātīpašums rada sevišķu monopolu"*".

Šeit Maslovs aprauj manu teikumu, kas nebeidzas ar vārdu „monopolu" un kas frāzes beigās norāda uz noteiktu

IV sējuma lappusi („Virsvērtības teorijās"). Te Maslovs neizdara viltojumu, ai nē! Te ir tikai sveša atstāstījuma „izlabojums"...

„To raksta Ļeņins" — turpina P. Maslovs. „Bet, lūk, ko raksta Markss: „Ja zemkopības kapilala vidējā struktūra būtu vienāda ar vidējā sabiedriskā kapitala slrukturu vai ja tā būtu augstāka par pēdējo, tad absolulā rente tieši tās izpētīta jā nozīmē izzustu, t. i., tā rente, kas atšķiras tiklab no diferenciālās rentes, kā arī no rentes, kuras pamatā ir īsta monopola cena" („Kapitāls", III sēj., 631. Ipp., kr. tulk.8S). Atstāju lasītāja spriedumam, kurš pareizāk atstāsta Marksu" (seko piezīme par to kļūdu attiecībā uz peļņas likumu, kuru priekš 14 gadiem, kā to noteikti atceras P. Maslovs, es esot izdarījis privātā sarunā ar viņu).

Es arī atstāju lasītāja spriedumam, kurā pusē šeit „viltojumi un acīm redzama nepatiesība'1. Cienījamais Maslovs aprāvis manu frāzi pirms mana norādījuma uz Marksu un min man citu citātu! Kas tad tas par argumentu? Vai Maslovs nav atkal un atkal atsedzis Marksa „pirmuzmetumu" pretrunīgumu (es lasītājam atgādināšu, ka Maslo-vam 1906. g., t. i., pat pēc „Virsvērtības teoriju" iznākšanas, bija drosme izskaidrot viņa atklātās Marksa kļūdas ar to, ka III sējums esot „pirmuzmetumi")? Vai tas nepierāda, ka Markss nav savilcis galus kopā, atvasinādams absolūto renti gan no privātīpašuma uz zemi, gan no zemās kapitala struktūras zemkopībā?

Nē, tas tikai pierāda, ka Maslovs atkal bezdievīgi jauc. Marksa darbos var atrast desmitiem frāžu, kur absolūtā rente tiek atvasināta no privātīpašuma uz zemi, un desmitiem frāžu, kur tā atvasināta no zemkopības kapitala zemās struktūras. Un tas notiek tā vienkāršā iemesla dēļ, ka abus šos nosacījumus sava apskata attiecīgajās vietās izvirza Markss — gluži tāpat kā abus šos nosacījumus, Marksu atstāstot, izvirzīju arī es: tai pašā mana raksta rindkopā, no kuras ņemts Maslova cilāts, es runāju arī par zemkopības kapitala zemo strukturu! (Sk. avīzes „Proļetarij" 33. nr-ā, 3. Ipp., 2. un 3. sleju*). Maslovs citē pret mani III sējuma 45. nodaļu, nodaļu par absolūto renti. Maslovs citē no oriģinālā 298. Ipp. Bet 287. lappusē, t. i., iepriekš, Markss saka, ka diferenciālo renti „nerada" īpašums uz zemi (dif. rente, pastāvot kapitālismam, ir nenovēršama arī bez īpašuma uz zemi), bet absolūto renti rada īpašums uz zemi. „īpašums uz zemi — raksta Markss kursivā — pats radījis renti" (III, 2., 287.).

Jājautā, vai citāts no 287. Ipp. runā pretim citatam no 298. Ipp.? Nepavisam. Noskaidrojis, ka privātīpašums uz zemi rada renti (proti, absolūto), Markss sāk noskaidrot, ka šī rente būs vai nu vienkārši monopols, tikai monopols, tīrs monopols, vai arī rezultāts tam, ka monopols neļauj izlīdzināties zemas struktūras (zemkopība) un augstākas struktūras (rūpniecība) kapitala peļņai.

Maslovs tātad atkārtojis avīzē, ko rediģē Pļechanovs un Ko, savu kliedzošo marksisma izkropļojumu. Maslovs tātad neatlaidīgi apgalvo arī šeit— tikai nepasakot to tieši — ka absolūtās rentes nemaz nevarot būt, ka Marksa teorija esot kļūda, bet buržuāziskās politiskās ekonomijas teorija, kas noliedz absolūto renti, esot patiesa.

Kāpēc gan nepateikt tieši to, kas sacīts „Agrārajā jau-tājumā“ un minēts manā citātā? Tas nav „viltojums un nav acīm redzama nepatiesība"? Kas tad tas ir? „Agrārajā jautājumā" sacīts, ka Marksam neesot taisnība, ka absolūtās rentes nemaz nevarot būt, bet avīzē, ko rediģē Pļechanovs un Ko, par to tiek noklusēts un ir runa tikai par to, kurš pareizāk atstāsta Marksu!I! Iznāk, ka mēs ar Maslovu esam strīdējušies tikai par to, „kurš pareizāk atstāsta Marksu", un ka es esmu teicis nepatiesību, ka Maslovs it kā būtu „izlabojis" Marksa „pirmuzmetumus", izmetot ārā absolūto renti!? Kaunieties, b. Maslov!

„Tālāk. „Pēteris Maslovs — raksta Ļeņins — nav sapratis arī Marksa diferenciālo renti... Kad nomnieka jaunais kapitala ieguldījums viņa zemes gabalā dod viņam ir jaunu peļņu, ir jaunu renti (kursivs Ļeņina), tad šo renti saņem nevis zemesīpašnieks, bet nomnieks"*. Sakarā ar to Ļeņins, protams, dod attiecīgās pamācības „neprašām" Maslovam. Ņemam „Agrārā jautājuma" I sējumu un 112. Ipp. atrodam: „Ja saimniecības intensifikācijā, ņemot vērā jaunu ieguldījumu — 500 rbļ., dod lādu pašu produkta daudzumu, tad nomnieks saņems peļņas jau nevis 25%, bet 100%, jo, ieguldot kapitālu pirmoreiz, viņš samaksā 333 r. rentes... Ja, ieguldot pirmos kapitālus, viņš apmierinājās ar vidējo peļņu ..., tad viņam izdevīgāk, sašaurinot nomas platību, ieguldīt jaunus kapitālus tai pašā zemē, jo tie dos pārpalikumu virs peļņas, dos renti arī nomniekam". Bet Ļeņinam vajadzēja teikt nepatiesību, lai mani nolamātu".

Palūkosimies, kurš teicis nepatiesību. Lai te dabūtu skaidrību, ir jāievēro daudzpunkti manis norakstītajā izvilkumā, ko citē Maslovs. Jo es esmu norakstījis nesaīsināti visu, ko šajā sakarā teicis Maslovs. Daudzpunkti nozīmē saīsinājumus. Un, lūk, Maslovs saīsinājis no sava pirmā sējuma 112. Ipp. tieši to, kas viņam tur teikts pret Marksu un kas 112. Ipp. iespiests kursivāl Tas ir neticami, bet tas ir fakls. Manā rakstā avīzē „Projetarij" kā Maslova 2. arguments pret Marksu ir minēta no 1 sējuma 112. Ipp. šāda frāze: „Rente no „pēdējā^11 ieguldītā kapitala, Rodbertusa rente un Marksa absolūtā rente izzudīs, jo nomnieks ,,pēilējo“ kapitālu vienmēr var padarīt par priekšpēdējo, ja tas kaut ko dod, neskaitot parasto pe\ņu“ {kursivs Maslova) *.

Tas ir Maslova arguments pret Marksu. Šim argumentam es uzbruku un joprojām apgalvoju, ka šis arguments ir caur un cauri nepatiesība un juceklis. Bet Maslovs atbild man ar to, ka citē šo pašu 112. lappusi, izlaižot savu izlēcienu pret Marksu! Šā izlēciena vietā slāv daudzpunkti: līdz daudzpunktiem ir citēts lappuses sākums, pēc daudzpunktiem beigas, bet izlēciens pret Marksu pazudis. Tas nav viltojums un nav acīm redzama nepatiesība?

Es neesmu apgalvojis un neapgalvoju, ka „Agrārā jau-tājuma“ 400 lappusēs nevar atrast nevienas pareizas vietas. Es tikai esmu apgalvojis, ka Maslova argumenti pret Marksu ir neredzēta muļķība un nedzirdēts juceklis. Ja Maslovs

4. izdevumā, ko viņš apsolījis, izmetīs šos argumentus, ja viņš 112. Ipp., piem., atstās to, ko viņš citē avīzē „Golos

5. -D.“, tad es teikšu un ikviens teiks: sākot ar 4. izdevumu, Maslovs ir mitējies labot Marksu. Bet, kamēr tas nav izdarīts, ikviens, kas izlasīs I sējumu, ieraudzīs 112. Ipp. Maslova argumentu pret Marksu, argumentu, kas avīzē ,,Golos" izlaists. Un ikviens redzēs, ka man ir taisnība, kritizējot šo argumentu, t. i., ka šim argumentam pret absolūto renti nav jēgas, jo nomnieks saņem nomas līguma laikā jaunu renti no jauniem kapitala ieguldījumiem pilnā apjomā, t. i., gan absolūto, gan diferenciālo.

Pie Maslova nākošā „piemēra" es neapstājos, jo šis piemērs attiecas uz to pašu argumentu, ko Maslovs avīzē „Golos" ir izlaidis. Saprotams, ka man argumentu nav ko kritizēt, ja Maslovs argumentu atsauc. Bet, ja viņš to nedara un tikai saīsina savus citātus, tad es jautāju lasītājam: kurā pusē ir „viscaur viltojumi un acīm redzama nepatiesība"?

-221

Beidzot, pēdējais Maslova citāts no mana raksta ir šāds:

„„Kas ir intensifikācijā?" jautā Ļeņins un atbild: „darba un kapitala tālāka ieguldīšana. Pļaujmašina pēc dižā Maslova atklājuma nav (kursivs Ļeņina) kapitala ieguldīšana. Rindu sējmašina nav kapitala ieguldīšana"*. Nepazīdams elementārākos jēdzienus agrarajā jautājumā, Ļeņins ir devis nepareizu'intensifikācijas definējumu un ne tikai sarakstījis acīm redzamas muļķības, bet arī vēl apgalvo acīm redzamu nepatiesību. „Agrarajā jautājumā" (62. Ipp.) rakstīts: „Kūlējs samazina darba ieguldījumu uz zemes platības vienību tiklab ekstensivā, kā arī intensivā saimniecībā". (Šāds ieguldījums, bet ne vispār ieguldījums neatkarīgi no zemes platības, nosaka kultūras inlensivi-tali. P. M.) Pļaujmašinai ir tāda pali nozīme".

Klausieties, cienījamais, uz to es teikšu Maslovam: jāzina taču mērs!... Vai tiešām strīds bija par to, vai intensivitati nosaka kapitala ieguldījums uz platības vienību vai neatkarīgi no platības? Tas taču ir tiešs viltojums un acīm redzama nepatiesība! Strīds nepavisam nebija par to. Mana raksta, ko tagad citē Maslovs, otrajā daļā es nepavisam nestrīdējos pret „Agrāro jautājumu", bet pret Maslova rakstu iurnalā „Obrazovaņije1907. g., 2. nr-ā.

Lūdzu, strīdieties nu ar subjektu, kas lāgiem izmet no saviem darbiem tieši tos argumentus pret Marksu, kurus kritiķis apstrīdējis, lāgiem izmet veselus savus rakstus, pabāžot lasītājam ne to, par ko ir bijusi runa!

Mana raksta otrajai daļai ir virsraksts: „Vai narodņi-cisma atspēkošanai nepieciešams atspēkot Marksu?". Šajā daļā tiek kritizēts tikai Maslova raksts žurnālā „Obrazovaņije", 1907. g., 2. nr-ā.

Maslovs noklusē avīzē „Golos" par šo savu rakstu un atsaucas uz savu „Agrāro jautājumu"! Bet tā taču ir smieklīga slēpšanās rotaļa! Nekad neesmu teicis, ka „Agrarajā jautājumā" Maslovs ir aizrunājies tiktāl, ka narodņicisma atspēkošanai ir jāatspēko Markss.

Bet žurnālā „Obrazovaņije" Maslovs to ir teicis. Un pret to es iebildu, bet nepavisam ne pret to, kāds kapitala ieguldījums nosaka intensifikāciju. Vai Maslovs uztur, jā vai nē,

savu apgalvojumu, ka, „ja nepastāvētu fakts, ka tajā pašā zemes platībā turpmāko darba ieguldījumu ražīgums krīt, tad vēl varbūt varētu realizēties lā idile, kādu lēlo eseri“?

Jūs slēpjaties, cienījamais? Bet tas nozīmē atzīt sevi par uzvarētu.

Vai jūs uzturat apgalvojumu, ka jums „pirma jam nācies sevišķi asi pasvītrot zemes kultūras un techniskā progresa nozīmes atšķirību saimniecības attīstībā un konkrēti lielražošanas un sīkražošanas cīņā“? Tā jūs esat teikuši žurnālā ,,Obrazovaņije“. Tā es esmu citējis avīzē „Proļe-tarij“. Uz šo un tikai uz šo jautājumu attiecas jūsu prātojums par pļaujmašinu, prātojums žurnālā ,,Obrazovaņije“, bet nevis „Agrārajā jautājumā^1'. Neaizstāvēdams to, ko viņš teicis žurnālā ,,Obrazovaņije“, Maslovs atdod pozicijul

Tātad pēc jautājuma būtības Maslovs dara vienīgi to, ka avīzē „Golos^11 izvairās. Viņš atkārto jucekli, it kā Markss neesot atvasinājis absolūto renti no privātīpašuma uz zemi, bet tieši savus Marksa darbu labojumus viņš neaizstāv; savus argumentus pret Marksu viņš no saviem citātiem izmet; žurnālā „Obrazovaņije^11 teikto viņš pavisam noklusē. Un mēs atkārtojam: Marksa absolūtās rentes iznīcināšana, ko Maslovs izdarījis „Agrārajā jautājumā^11, un Maslova prātojumi žurnālā „Obrazovaņije^11 paliek nepārspētas ju-ceklīguiiia pērles, buržuāziskā viedokļa ievazāšana teorijā.

Attiecībā uz Maslova grāmatas vācu izdevumu es tiku pazobojies par to, ka tur visi Marksa darbu labojumi apslēpti. Maslovs aizstāvas: izdevējs visu manas grāmatas pirmo daļu nav izdevis! Tātad — kas īsti ir šis Maslova labojums? Es teicu: Maslovs izmetis. Maslovs saka: izdevējs izmetis — bet izdevējs ir Vācijas sociāldemokrāts Dies.

Ja Dies izmetis Maslova „teoriju^11, viņa „labojumus^11 Marksa darbos ar Maslova piekrišanu, tad manā secinājumā nekas nemainās. Ja Dies to izdarījis bez Maslova piekrišanas, tad mans secinājums mainās tikai formas ziņā: Dies, izmezdams muļķības no Maslova grāmatas, ir rīkojies gudri.

Vai šādu labojumu centās panākt cienījamais Maslovs?

Maslovs saka, ka es „sāku meklēt ķecerības pretinieku darbos^11, „gribēdams apslēpt^11 savu draugu ķecerības. Tas nav liesa. Pret to, ko es uzskatu par ķecerību savu draugu darbos, es uzstājos tikpat noteikti kā pret jums. To rāda mana piezīme nule iznākušajā rakstu krājumā „Marksa piemiņai" [48]. Bet Maslova ķecerības es „sāku meklēt" 1901. gadā žurnālā „Zarja" [49], t. i., divi gadi pirms sašķelšanās boļševikos un meņševikos, divi gadi pirms Maslova pirmās municipalizatoriskās programas. 1901. gadā Maslovs bija mans „pretinieks" partijā tikai jautājumā par viņa labojumiem Marksa teorijā.

P.S. [50] Šis rakstiņš jau bija uzrakstīts, kad es saņēmu avīzes „Golos S.-D." administrācijas īpašu lapiņu. Šajā lapiņā teikts:

„Sakarā ar tipogrāfijās kļūdu avīzes „Golos S.-D.“ 8. un 9. nr-ā izlaista redakcijas piezīme pie b. Maslova vēstules. Šī kļūda tiks nekavējoties izlabota un piezīme nodota abonentu un pircēju rīcībā^11.

Šo izlabojumu vēl neesam saņēmuši. Uzskatu par savu pienākumu darīt lasītājiem zināmu tipogrāfijās kļūdu. Bet Viti manis pārdrukātajā īpašajā lapiņā nav vēl viena tipogrāfijās kļūda? Vai b. Maslova vietā nav jālasa Maslova kgs? Pļechanovs taču presē ir paziņojis, ka cilvēki, kas atkāpjas no Marksa, viņam neesot biedri, bet kungi! Vai uz meņševikiem, kas sludina atkāpšanos no marksisma, tas neattiecas?

,Jirolelarij,,t 37. nr., 1908. g.

16. (29.) oktobri Iespiests pēc avīzes „Prolctartek-

Paraksts: N. Ļeņins sla- kas salīdzināts ar rokrakstu

DAŽAS PIEZĪMES SAKARĀ AR P. MASLOVA ,,ATBILDI“80

Mans pretinieks man pārmet, ka es lietojot polemikas paņēmienus, kas sagrozot strīda būtību. Lai noskaidrotu, vai tas liesa, es soli pa solim apskatīšu P. Maslova „Atbildi^4*.

Pirmais Maslova piemērs. Ļeņins saka, ka revolucionāri uzplūdi nav domājami, radikāli neiznīcinot visas dzimtbūšanas atliekas, „it kā sociāldemokrātijā, pieņēmusi zemes municipalizacijas programu, domātu saglabāt dzimtbūšanas atliekas, atstāt zemi muižnieku rokās".

Katrs lasītājs pamanīs, ka Maslovs izvairās no jautājuma būtības, jo es visu laiku norādīju tieši uz to, ka dzimtbūšanas atlieka ir ne tikai muižnieku īpašums, bet arī tagadējais iedalītās zemes īpašums. Strīds bija tieši par to. Noklusējot šo jautājumu visā savā atbildē, nepasakot ne vārda par to, vai iedalītās zemes īpašumā ir kaut kas vidus-laicīgs, vai kapitālismam ir izdevīga šā viduslaicīguma tīrīšana vai ne, Maslovs novirza lasīlāja uzmanību uz citu pusi. Neatbildēt uz principiālu pretinieka argumentu un piedēvēt viņam tikai „patosu" — nozīmē nevis strīdēties, bet rāties.

Otrais piemērs. Manu norādījumu, ka saites starp agraro un politisko apvērsumu ir nesaraujamas, Maslovs nosauc par cienības trūkumu pret lasītāju. Municipalizacija

ari nesarauj šīs saites. Bet vai tad tā ir atbilde? Vai tad Maslovs šeit nenoklusē 1) manu precīzo norādījumu uz meņševiku Novoscdski, kas municipalizaciju noteikti saistīja ar nepilnīgu politisku apvērsumu, 2) manu argumentu, ka municipalizacija neskar ne viduslaiku obščinu, ne viduslaiku zemlurību, t. i., noteikti un bez ierunām liek būt nepilnīgam tieši agrarajam apvērsumam un tikai agrarajam.

Trešais Maslova arguments: „zemnieku naidu pret

muižniekiem un ierēdņiem Ļeņins pārvērš par argumentu savas programas labā un pret pieņemto programu“. Nav taisnība. Katrs lasītājs pamanīs, ka Maslovs „naida pret uiduslaicīgumu“ (Maslovs pats dažas rindiņas iepriekš atzīst, ka par to es esmu runājis) vietā pabāzis „naidu pret muižniekiemŠī samainīšana viņam vajadzīga, lai varētu noklusēt manu argumentu par iedalītās zemes īpašuma viduslaicīgo raksturu.

Nav tiesa, ka es savu programu esmu nosaucis par boļše-vistisku. Nav tiesa arī tas, it kā jautājums par nacionalizāciju būtu nobalsots Stokholmā. Nevajag sagrozīt faktus, b. Maslov!

„Nekāda rerttes teorija nedod ne mazākās priekšrocības nacionalizācijas vai municipalizacijas programai, jo, lai būtu kā būdams, ienākumu no konfiscētās zemes saņem valsts vai pašvaldība^1*.

Šeit mums jau ir arguments pēc būtības. Un lielisks arguments, jo tas vislabāk parāda, cik šausmīgi Maslovs sagroza marksismu. Tikai noliedzot Marksa absolūto renti, ko Maslovs ir „atspēkojis**, jautājumu var sašaurināt tā, ka paliek tikai „ienākums**, aizmirstot labības cenu pazemināšanos un pieejas nodrošināšanu kapitalam zemkopībā! Maslovs ar savu argumentu apstiprinājis, ka jautājuma ekonomiskā būtība viņam ir sveša un nesaprotama. Nevis par ienākumu ir runa, augsti godājamais, bet par produkcijas attiecībām zemkopībā, kuras mainās palielināšanās nozīmē, ja iznīcina absolūto renti. Noliedzot Marksa teorijā absolūto renti, Maslovs ir laupījis sev jebkādu iespēju saprast nacionalizācijas ekonomisko nozīmi. Kāpēc Krievijas buržuāziskajā revolūcijā miljoni sīkīpašnieku varēja un tiem vajadzēja to prasīt, — šī ekonomiskā problēma Maslovam neeksistē. Tā jau ir viņa nelaime!

Ka mani 1905.—1908. gada raksti ir vērsti pret nogriezumu programu, tas ir liesa. Bet tāpēc „lēkāt un gavilēt**, kā dara Maslovs, nozīmē laist lasītājam miglu acīs, bet nevis noskaidrot strīda jautājumus. Maslovs lāču nav saglabājis visu savu 1903. gada programu! Kāpēc tad viņš lasītājiem to slēpj un izvirza likai vienu pagātnes pusi? Kāpēc citē vārdus, ko es arī tagad nenoliegšu, ka zemes

15 15. sēj.

nacionalizācija ir kaitīga „policejiskā, valstī"? Vai tas ir strīds vai rāšanās?

Po|u lasītājiem, kas nezina sīkumus diskusijā par agraro jautājumu starp Krievijas sociāldemokrātiem, paskaidroju, ka 1903. gadā pirms KSDSP II kongresa Maslovs presē ieteica ne jau to programu, ko viņš rekomendēja 1906. g. Agrāko strīdu uzvandīšanu es uzskatītu par nepieļaujamu, es arī savā iepriekšējā rakstā tiem nepieskāros. Bet tagad pats Maslovs ir atsācis vecu strīdu. Viņam ienācis prātā, lai paspīdētu ar asprātību, atspēkot manis atmesto 1903. g. programu, — bet varbūt viņu vadījusi arī tāda doma, lai ar strīdiem par veco novirzītu uzmanību no sava jaunā viedokļa vājajiem punktiem? Fakts paliek fakts: skarot agrākos strīdus, Maslovs noklusējis poļu sociāldemokrātiem to, ka viņš pats grozījis savu 1903. g. programu. Pārmezdams pretiniekam agrākās programas grozīšanu, kas notikusi atklāti un sen jau pabeigta, viņš slēpj, ka pats viņš grozījis savu programu. Viņš slēpj arī to, ka 1903. g. Pēteris Maslovs ne vien nav aizstāvējis nepieciešamību par katru cenu atstāt iedalīto zemi tās īpašnieku rokās, bet, tieši otrādi, — vienkārši uzņēmis savā programā arī iedalītās zemes sabiedriskodami gadījumā, ja tas iespējams.

Vai nav tiesa, lieliski? Kam ir nepatīkamas atmiņas par veco? Vai tam, kas atklāti atzinis agrākā uzskata kļūdu avotu, vai tam, kurš savu uzskatu maiņu slēpj? Kāpēc 1903. g. P. Maslovs uzskatīja par iespējamu sabiedriskot arī iedalīto zemi, bet 1906.—1908. g. raida pērkonus un zibeņus pret šādu uzskatu pieļaujamību?

Lai lasītājs pats spriež par šādiem „polemikas" paņēmieniem vai, labāk sakot, par šādu pēdu jaukšanu. Maslovs paradis rīkoties pēc Turgeņeva vecā blēža receptes: nopel, cik vien skaļi iespējams, to, ko pats savos darbos gribi noslēpt! Citi ir grozījuši uzskatus un paši uz to norādījuši. Kliedziet skaļāk pret šo grozīšanu, lai noslēptu paši savu uzskatu grozīšanu! Ja nav argumentu, katrā ziņā jāķeras pie blēdības.

Mana tabula par zemes īpašumu sadalījumu Eiropas Krievijā Maslovam nepatīk. Maslovs sašutis par to, ka es salīdzinu „kalmiku" īpašumu ar dienvidrietumu Krievijas „inlcnsivo saimniecību". Lasītājs, kam pazīstama literatūra par agraro jautājumu, protams, zina, ka arī pats Maslovs nu citi autori salīdzina — kaut vai atsevišķos rajonos — izpostīto bezzirga zemnieku ar 4 des. zemes kaut kur tālā nomalē un bagāto fermeri, kam ir inlensiva sakņu dārza saimniecība uz tādas pašas zemes platības līdzās lielpilsētai. Nevietā, pavisam nevietā b. Maslovs grib lielīties ar ,,sīku analizi“! Tā ir tieši lielīšanās, bet nevis zinātnisks arguments, jo cīņas rezultātus nav iespējams noskaidrot citādi, kā to daru es, un pats Maslovs saprot, ka žurnālā ,,PšegIond“ nav iespējamas „sīkas analizēs".

Manu argumentu, ka trudoviku grupa, izteikdamās nacionalizācijas labā, pierādījusi meņševikiem, ka man taisnība, Maslovs nevis vienkārši analizē, bet cenšas netieši vājināt ar to, ka 1) nacionalizācija bijusi „apcirpta", un 2) ar to, ka autonomistiem I Domē daudzi pievienojušies „tieši tāpēc, ka viņu vēlētāji negribēja, ka zemi nacionalizē".

Vai tā nav izvairīšanās no jautājuma? Kas kopējs nacionalizācijai ar šo „apcirpumu"? un kas kopējs aulonomistiem ar to, ka Maslovs 1905. g., bet visi meņševiki Stokholmā kategoriski teica par krievu zemniekiem, ka viņi vispār nebūšot mierā ar nacionalizāciju, atbildēšot uz to ar Vandeju? Maslovs noklusē viņam nepatīkamo laktu, ka tas, ka trudoviku grupa pieņēma nacionalizācijas programu pēc Stokholmas kongresa, ir atspēkojis meņševiku argumentus. Nav grūta tāda „atbilde", kurā sistemātiski tiek apieta lietas būtība, bet šādai atbildei nav lielas vērtības. Ir fakts, ka tiklab I, kā arī II Dome bieži vien nostādīja strādnieku deputātus muļķīgā stāvoklī, jo sociāldemokrāti vairāk „apcirpa" nacionalizāciju, nekā to apcirpa paši zemnieki. Sociāldemokrāti bija nonākuši filislriski bailīgo inteliģentu stāvoklī, kuri zemniekam ieteic, lai viņš uzmanīgāk rīkojas ar veco, viduslaicīgo iedalītās zemes īpašumu, spēcīgāk to nostiprina, lēnāk pielāgo jauno, brīvo zemes īpašumu kapitālismam! Ne jau tas ir svarīgi, biedri Maslov, ka trudoviki apcirpa nacionalizāciju, bet gan tas, ka sociāldemokrāti, marksisti, cirpa to vēl vairāk, tāpēc ka muni-eipalizacija ir līdz izkropļojumam apcirpta nacionalizācija.

Nav nelaime, ka autonomisli dažreiz noraidīja [51] nacionalizāciju; nelaime ir, ka Krievijas sociāldemokrāti nav varējuši izprast krievu zemnieku cīņas raksturu. Ne jau tā ir Maslova demagoģija, ka viņš konstatē faktu, ka daži auto-nomisti nepiekrīt nacionalizācijai, bet tas, ka viņš noklusē, ka daudzi autonomisti nepiekrīt municipalizacijai, un ar sfkpilsoniski separatistiskiem argumentiem uzkūda tos pret nacionalizāciju!

Autonomisti ir pret nacionalizāciju. Lai lasītājs padomā, kā labā runā šāds arguments. Bet es no savas puses atgādināšu, ka jau 1903. g. es, iebilstot pret toreizējo Maslova pro-gramu, municipalizaciju saucu par apcirptu nacionalizāciju. Atgādināšu, ka 1906. g., strīdēdamies ar Maslovu pirms Stokholmas kongresa, es norādīju, ka nepareizi ir jaukt jautājumu par nacionālo autonomiju ar jautājumu par zemes nacionalizāciju [52]. Autonomiju nodrošina paši mūsu programas pamati. Tie paši tātad nodrošina arī autonomu rīcību ar nacionalizēto zemi! So ābeci nevar saprast Maslovs! Nacionalizācija nozīmē — iznīcināt absolūto renti, nodot valstij īpašuma tiesības uz zemi, aizliegt jebkādu zemes tālāk nodošanu, t. i., izskaust visus un visādus starpniekus starp zemes apsaimniekotāju un zemes-īpašnieku — valsti. Šā aizlieguma robežās zemju un tautu autonomija attiecībā uz rīkošanos ar zemi, iedzīvotāju izvietošanas nosacījumu noteikšanu, sadalīšanas noteikumiem uti., uti. ir pilnīgi pieļaujama, nekādā ziņā nerunā pretī nacionalizācijai un pieder pie mūsu politiskās programas prasībām. No tā skaidri izriet, ka tikai sīkie sīkpilsoņi, kādi arī bija visi „autonomisti1^51, varēja savu gļēvumu, savu nevēlēšanos aklivi cīnīties līdz galam par vienotu, centralizētu agram revolūciju slēpt ar atsaukšanos uz bažām, ka var zaudēt autonomiju. Sociāldemokrātijai jautājums izvirzās tieši otrādi: proletariātam uzdevums ir novest revolūciju līdz galam tiklab politiskajā, kā arī agrarajā laukā. Lai revolūciju šādi novestu līdz galam, nepieciešama zemes nacionalizāciju, ko prasa trudoviki, t. i., politiski apzinīgie krievu zemnieki. Šāda soļa ekonomiskais kritērijs marksistam izvirzās pirmajā vietā; šis ekonomiskais kritērijs saka, ka saskaņā ar Marksa mācību ražošanas spēku attīstības maksimumu zemkopībā nodrošina buržuāziskā zemes nacionalizācija. Tādējādi noteikts buržuāziski revolucionārs solis agrarajā laukā neatdalāmi saistīts ar noteiktu buržuāziski demokrātisku apvērsumu politiskajā laukā,

l. i., ar republikas nodibināšanu, kura tikai vienīgā nodrošina īstu autonomiju. Tāda ir patiesā savstarpējā attiecība starp autonomiju un agraro apvērsumu, ko nepavisam nav sapratis Maslovs!

Manu atsaukšanos uz Marksa „Virsvērtības teorijām" Maslovs sauc par „izlocīšanos", jo Markss nesakot, ka „zemnieki paši grib sevi ekspropriēt". Apžēlojieties, biedri Maslov! Vai tad patiešām jūs neesat sapratuši Marksa skaidros vārdus? Vai Markss saka, ka kapitālismam izdevīgi pilnīgi iznīcināt viduslaicīgo īpašumu uz zemi, jā vai nē? Vai trudoviku aizstāvētā zemes nacionalizācija, ko 1905.—1907. g. prasīja krievu zemnieki, ir viduslaicīgā īpašuma iznīcināšana, jā vai nē? Taču tieši par to bija runa, mans mīļais oponent, bet zemes buržuāziski zemnieciskās nacionalizācijas smieklīgā pārdēvēšana par zemnieku „ekspropriāciju" nepavisam neatspēko manas jautājuma nostādnes pareizumu ... „Tāpat arī rūpniecībā — turpina Maslovs — kapitālisms izputina sīko īpašumu, bet vai tad no tā izriet, ka sociāldemokrātiem jāuzņemas uzdevums ekspropriēt mājrūpniekus? ..

Bet tā taču patiešām ir pērle! Zemnieku cīņu pret viduslaiku žogiem, kas ierobežo īpašumu uz zemi, cīņu par zemes nacionalizāci ju, kura, kā Markss pierādījis, visvairāk sekmē kapitālisma attīstību, nosaukt par zemnieku „ekspropriāciju", pielīdzināt mājrūpnieka ekspropriācijai, ko veic kapitāls. Bīstieties dieva, biedri Maslov! Padomājiet jel, visa svētā vārdā, kādēļ mēs atbalstām zemnieku pret muižnieku, bet mājrūpnieku atbalstīšanu pret fabriku uzskatām par antisemitu darbu.

Maslovs nesaprot to, ka mājrūpnieka, l. i., sīkā īpašuma, atbalstīšana rūpniecībā nekad nevar būt sociāldemokrātu uzdevums, jo tā ir darbība, kas bez ierunām un visos apstākļos ir reakcionāra. Bet sīkā īpašuma atbalstīšana zemkopībā var būt marksistu pienākums un tai arvien /ābūt marksistu pienākumam, kad buržuāziskā sīksaimniecība ir ekonomiski progresīva, salīdzinot ar feodālo lielsaimniecību. Markss nekad nav atbalstījis sīkrūpniecību pret lielrūpniecību, bet Markss atbalstīja 40. gados attiecībā uz Ameriku, 1848. gadā attiecībā uz Vāciju sīko lauksaimniecību, zemniekus pret feodālajām lalifundijām. 1848. gadā Markss ieteica sadrumstalot Vācijas feodālās muižas. Markss atbalstīja sīksaimnieku kustību pret amerikāņu lielajām vergu īpašnieku muižām par zemes brīvību, par privātā zemes īpašuma iznīcināšanu Amerikā^80.

Vai Marksa agrarās politikas virziens bija pareizs? Pareizs, cienījamo biedri Maslov, kas esat „revidējis^11 absolūtās rentes teoriju buržuāziskās ekonomijas garā, bet neesat paspējis „revidēt^11 pārējo Marksa darbos. Buržuāziskā revolūcija agrarajā laukā tikai tad varēs būt konsekventa un patiešām uzvaroša, kad tā ar varu un radikāli iznīcinās visu feodālo īpašumu, kad tā noslaucīs visu agrāko īpašumu uz zemi, bet tā vietā radīs pamatus jaunam, brīvam buržuāziskām īpašumam uz zemi, kurš pielāgots kapitalam, bet nevis muižniekam. Zemes nacionalizācija pilnīgi atbilst šāda apvērsuma virzienam. Vēl vairāk, zemes nacionalizācija ir vienīgais pasākums, ar kura palīdzību šis apvērsums noliek ar vislielāko konsekvenci, kāda vispār iedomājama kapitālistiskā sabiedrībā. Nav cita paņēmiena, kas tikpat noteikti un zemniekiem vismazāk sāpīgi atbrīvotu viņus no iedalītās zemes īpašuma ,,geto“. Nav cita paņēmiena, kas iznīcinātu veco satrunējušo obščinu ne jau ar policejiskiem, ne jau ar birokrātiskiem, ne jau ar augļotāju līdzekļiem.

Objektivi skatoties, Krievijas buržuāziskajā revolūcijā jautājums nostādīts tā un tikai tā: vai Stolipins (t. i., muižnieki un patvaldība) pielāgos veco īpašumu uz zemi kapitālismam, vai arī to darīs pašas zemnieku masas, nogāžot muižnieku un cara varu. Pirmajā gadījumā iespējama tikai pielāgošana reformu ceļā, t. i., daļēja, bezgalīgi gausa, tāda, kas nozīmē daudz lēnāku ražošanas spēku augšanu, vismazāko demokrātismā attīstību, tāda, kas uz ilgiem laikiem atdod Krieviju junkura kundzībai. Otrajā gadījumā iespējama tikai revolucionārā pielāgošana, t. i., I&da, kas ar varu noslauka muižnieku muižas un nodrošina visātrāko ražošanas spēku attīstību. Vai ir iespējama šāda revolucionārā muižnieku īpašuma iznīcināšana, ja liek saglabāts zemnieku vecais iedalītās zemes īpašums? Nē, tas nav iedomājams, un zemnieku deputāti abās Domēs pierādīja, ka tas nav iespējams. Viņi to pierādīja ar to, ka buržuāziskās revolūcijas laikā radīja visas Krievijas zemniecības politisku tipu: trudovika tipu, kas prasa zemes nacionalizāciju.

Kliegdams par eserisko nacionalizācijas raksturu, Maslovs atkārto meņševiku veco paņēmienu: koķetējot ar kadetiem, vainot revolucionāros sociāldemokrātus, ka viņi tuvinoties eseriem. Cilvēki koķetē ar liberāli monarehis-liskiem muižniekiem un tirgotājiem un ir sašutuši par to. ka revolucionārie sociāldemokrāti buržuāziskajā revolūcijā grib iet kopā ar revolucionārajiem buržujiem zemniekiem. Bet ar to vēl nepietiek. Trokšņodams pret eserisko nacionalizācijas raksturu, Maslovs parāda, ka viņš nepavisam nesaprot krievu zemniecības narodņicisko uzskatu un sapņojumu marksistisko analizi. Maslovs nesaprot, ka sociāldemokrāti Krievijā sen jau ir norādījuši, ka sociālistiskās jeb drīzāk quasi* sociālistiskās teorijas vai sapņošana par jaunu zemes sadalīšanu (vispārēju zemes pārdalīšanu) u. tml. ir reakcionāras un ka mūsdienu pus-dzimtbūtnieciskajā Krievijā šis ideals ir buržuāziski progre-sivs. Aiz sīkpilsoniskās {razes par eseru sociālismu Maslovs neprot saskatīt buržuāzisko īstenību, un proti: revolucionāro cīņu pret visām vecām viduslaicīgām grabažām. Kad s.-r. runā par vienlīdzību zemes lietošanā, par zemes socia-lizaciju u. tml., tad s.-r. no ekonomiskā viedokļa runā blēņas, tad s.-r. parāda, ka ekonomiskās zinātnes un kapitālisma attīstības teorijas laukā viņš ir analfabēts. Bet aiz šīm frāzēm, aiz šiem sapņojumiem slēpjas visaugstākā mērā dzīvs, reals saturs, — tikai nepavisam ne sociālistisks, bet tīri buržuāzisks, un proti: ceļa attīrīšana kapitālismam, visādu viduslaiku žogu un kārtu žogu iznīcināšana uz zemes, brīvas arenas radīšana kapitālismam. Lūk, ko

— šķietami. Red.

nekādi nespēj saprast mūsu nabaga Maslovs — un lam ir tiešs sakars ar to faktu, ka Maslovs nespēj saprast Marksa mācību par absolūto renti, kuru pretstatā diferenciālai rentei var iznīcināt kapitālistiskā sabiedrībā un kuras iznīcināšana virza tās attīstību uz priekšu.

Neprazdams cīnīties pret eseriem, Maslovs vulgarize marksismu, nosodot sevi tikai uz savam zemes gabalam piekaltā zemnieka „pakaļpuses" vērošanu, un nepavisam neprot saprast tā zemnieka demokrātismu un revolucionāro buržuaziskumu, kurš grib iznīcināt gan muižnieku, gan iedalītās zemes īpašumu.

Neprazdams cīnīties pret eseriem, Maslovs nodod viņu rokās, sīkpilsonisku sociālistu rokās, zemes privātīpašuma kritiku. No kapitālisma attīstības viedokļa to ir devis Markss un tā ir jādod marksistiem. Nogriezdams sev šo ceļu ar absolūtās rentes noliegšanu, Maslovs kapitulē eseru priekšā, atzīdams teorijā, ka viņiem ir taisnība, kurpretī taisnība ir Marksam! — kapitulē eseru priekšā, kuri kritizē privāto zemes īpašumu sīkpilsoniski, nevis no kapitālisma attīstības viedokļa, bet tikai no tā attīstības aizkavēšanas viedokļa. Maslovs nav sapratis, ka eseru kļūda agrarajā programā sākas pēc nacionalizācijas, t. i., tad, kad viņi pāriet uz „socializaciju" un „vienlīdzību" un nonāk līdz šķiru cīņas noliegšanai sīkajā zemniecībā. Eseri nesaprot nacionalizācijas buržuāzisko raksturu — lūk, kur ir viņu galvenais grēks. Un lai jebkurš marksists, kas studējis „Kapitālu", man pasaka, vai iespējams saprast nacionalizācijas buržuaziskumu, noliedzot absolūto renti?

Tālāk Maslovs saka, ka es pārvēršot par viduslaicīgu visu sīkzemnieku īpašumu visā Eiropā. Pavisam nepareizi. Eiropā nav „iedalītās" zemes īpašuma un kārtu žogu, bet pastāv jau brīvs, kapitālistisks, bet nevis feodāls zemes īpašums. Eiropā nav zemnieku kustības pret muižniekiem, kuru atbalsta sociāldemokrāti. To P. Maslovs ir aizmirsis!

Aplūkosim politiskos argumentus. Manu argumentu, ka municipalizacija pie meņševikiem saistīta ar ideju par kompromisu ar monarehiju, Maslovs nosauc par „insinuāciju" un „apzinīgiem meliem", — bet kā tad skan mans burtiskais citāts no meņševika Novosedska runas, biedri Maslov? Kurš šeit melo? Vai nav tā, ka jūs gribat ar briesmīgiem vārdiem izdzēst jums nepatīkamo Novosedska atzīšanos?

Zemes atdošana municipalitātēm pastiprina viņu izredzes cīņā pret restaurāciju, apgalvo Maslovs. Bet es atļaušos domāt, ka tikai centrālās republikāniskās varas pastiprināšana var nopietni apgrūtināt reakcijas darbu, kurpretim spēku un līdzekļu sadrumstalošana starp atsevišķiem apgabaliem atvieglo tās darbu. Mums jācenšas savienot revolucionārās šķiras un vispirms dažādu valsts daļu proletariātu vienā armijā, bet nevis jādomā par bezcerīgu, ekonomiski neiespējamu un bezjēdzīgu federa-listisku mēģinājumu piesavināties ienākumus no konfiscētās zemes atsevišķu apgabalu labā. „Izvēlieties, biedri poļi, — saka Maslovs, — vai Polijas seimam jāsaņem ienākumi no konfiscētās zemes vai arī jāatdod šie ienākumi krieviem Pēterburgā?“

Lielisks arguments! Un tajā nav ne piliena demagoģijas! Un nav agrarā jautājuma sajaukuma ar jautājumu par Polijas autonomiju!

Bet es teikšu: Polijas brīvība nav iespējama bez Krievijas brīvības. Bet šās brīvības nebūs, ja poļu un krievu strādnieki neizpildīs uzdevumu atbalstīt krievu zemniekus viņu cīņā par zemes nacionalizāciju un šās cīņas novešanā līdz pilnīgai uzvarai tiklab politisko, kā arī agraro attiecību laukā. Municipalizacija un nacionalizācija jāvērtē no Krievijas centra ekonomiskās attīstības un visas valsts politisko likteņu viedokļa, bet nevis no vienas vai otras autonomas nacionālas teritorijas atsevišķo īpatnību viedokļa. Bez proletariāta un revolucionārās zemniecības uzvaras Krievijā smieklīgi ir runāt par īstu Polijas autonomiju, par municipalitāšu tiesībām u. tml. Tās ir tukšas frāzes. Bet zemniecība Krievijā tieši tiktāl, ciktāl tā ir revolucionārā, ciktāl tā nepieļauj kompromisus ar buržuāziju un oktobristiem, bet cīnās kopā ar strādniekiem un demokrātiju, jau neapgāžami ir pierādījusi savas simpātijās zemes nacionalizācijai. Ja zemniecība mitēsies būt revolucionārā, t. i., atsacīsies no šīm simpātijām, novērsīsies no buržuāziski demokrātiskās revolūcijas, tad zemniekiem patiks Maslova rūpes par vecā zemes īpašuma saglabāšanu — bet tad Maslova municipalizacija būs jau pavisam smieklīga. Bet, kamēr notiek revolucionāri demokrātiskā zemniecības cīņa, kamēr marksistu „agrarajai programai“ ir nozīme buržuāziskajā revolūcijā, tikmēr mūsu pienākums ir atbalstīt zemniecības revolucionārās prasības, to skaitā arī zemes nacionalizāciju. Maslovs neizdzēsīs šo krievu zemnieku prasību no Krievijas revolūcijas vēstures — un var galvot, ka sabiedriskās kustības uzplūdi, zemnieku cīņas uzplūdi par zemi, kad tie atkal sāksies, skaidri parādīs, cik reakcionāra ir ,,municipalizacija“.

Iespiests 1008. g. oktobri un novembri

žurnālā „Przeglqd Sociāldemokrāt у- Iespiests pēc iurnala teksta

czny", 8. un 9. nr Tulkots no polu valodas

Paraksts: v. Ļeņins

PAR PAŠREIZĒJA MOMENTA NOVĒRTĒJUMU

KSDSP nākošās Viskrievijas konferences dienas kārtībā uzņemts jautājums: „Pašreizējais stāvoklis un partijas uzdevumi". Mūsu partijas organizācijas jau sākušas — Maskava un Pēterburga stāv šajā ziņā visu pārējo centru priekšgalā — sistemātiski apspriest šo jautājumu, kam neapšaubāmi ir ārkārtīgi svarīga nozīme.

Mūsu pašreiz pārdzīvojamais periods, — kad atbrīvošanās kustībā ir klusums, kad reakcija trako, demokrātijās nometnē ir nodevības un nomāktība un s.-d. organizācijās krize un daļējs sairums, — sevišķi krasi izvirza nepieciešamību vispirms ņemt vērā mūsu revolūcijas pirmās kampaņas galvenās mācības. Mēs runājam nevis par taktikas mācībām vārda šaurā nozīmē, bet vispirms par vispārējām revolūcijas mācībām, un tam atbilstoši mūsu pirmais jautājums būs šāds: kādas ir tās objektivās pārmaiņas, kas notikušas šķiru grupējumā un politiskajā spēku samērā Krievijā no 1904. līdz 1908. gadam? Galvenās pārmaiņas pēc mūsu domām var izteikt šādās piecās pārmaiņās: 1) Patvaldības agrarā politika zemniecības jautājumā principiāli ir stipri mainījusies; vecās obščinas atbalstīšanu un nostiprināšanu aizslājusi politika, kas paredz paātrināti policejiski iznīcināt un aplaupīt šo obščinu. 2) Melnsimtnie-ciskās muižniecības un lielburžuazijas pārstāvība spērusi milzīgu soli uz priekšu: muižnieku un tirgotāju agrāko vietējo vēlēto komiteju vietā, savrupo un nejaušo mēģinājumu vielā pārstāvēt viņus visas Krievijas apmēros ir viens pārstāvības organs — Valsts dome, kurā minētajām šķirām nodrošināts vispilnīgākais pārsvars. Liberālo profesiju — nerunājot nemaz par zemniecību un proletariātu — pārstāvība sašaurināta līdz piedēkļa un piedevas lomai šajā it kā „konstitucionālajā" iestādē, kuras uzdevums nostiprināt patvaldību. 3) Pa šo laiku šķiras atklātā politiskā cīņā pirmoreiz Krievijā ir norobežojušās un noformējušās: politiskās partijas, kas tagad pastāv atklāti un slepeni (pareizāk: pusslepeni, jo pēc revolūcijas pavisam „slepenu" partiju Krievijā nav), ar agrāk neredzētu precizitāti izteic šo šķiru intereses un viedokļus, kuras trijos gados ir nobriedušas simtkārt vairāk nekā iepriekšējā pusgadsimtā. Melnsimtnieciskā muižniecība, nacionāli „liberālā" buržuāzijā, sīkburžuaziskā demokrātijā (trudoviki ar viņu eseru nelielo kreiso spārnu) un proletāriskā sociāldemokrātijā, visas šajā laikā pabeigušas savas attīstības „embrionālo" periodu un daudzus daudzus gadus uz priekšu noteikušas— nevis ar vārdiem, bet ar faktiem un ar masu rīcību — savu dabu. 4) Tas, ko pirms revolūcijas sauca par liberālu un liberāli narodņicisku „sabiedrību" vai par „nācijās" „izglītoto" daļu un pārstāvi vispār, plašā turīgās, muižnieku, inteliģences „opozicijas" masa, kura šķita kaut kas vesels, viendabīgs, kas piesātina zemstes, universitātes, visu „kārtīgo" presi utt., uti., — visi tie izpauduši sevi revolūcijā kā buržuāzijas ideologi un piekritēji, visi tie nostājušies tagad visiem acīm redzamā kontrrevolucionarā pozicijā attiecībā pret sociālistiskā proletariāta un demokrātiskās zemniecības masveida cīņu. Ir piedzimusi un aug kontrrevolucio-nara liberālā buržuāzijā. Šis fakts nepārstāj būt fakts tāpēc, ka to noliedz „progresivā" legālā prese, vai tāpēc, ka to noklusē un nesaprot mūsu oporlunisti, meņševiki.

o) Iedzīvotāju miljoni ieguvuši visdažādāko patiesi masveida un tieši revolucionārās cīņas formu praktisku pieredzi, ieskaitot pat tādas cīņas formas kā „vispārējais streiks", muižnieku padzīšana, viņu muižu nodedzināšana un atklāta bruņota sacelšanās. Tas, kas jau pirms revolūcijas bijis revolucionārs vai apzinīgs strādnieks, ne uzreiz var iedomāties, cik milzīga nozīme ir šim faktam, kurš ienesis visdziļāko pārmaiņu daudzos agrākajos priekšstatos par politiskās krizes attīstības gaitu, par šās attīstības tempu, par masu praktiski darinātās vēstures dialektiku. Šās pieredzes uztvere masās ir neredzams, grūts un lēns process, kam ir daudz svarīgāka nozīme nekā daudzām parādībām valsts politiskās dzīves virspusē, kuras kārdina zīdaiņus, kas politikā ir ne tikai zīdaiņa, bet dažreiz arī visai „krietnā" vecumā. Proletārisko masu vadošā loma visā revolūcijā un visās cīņas nozarēs, sākot ar demonstrācijām, turpinot ar sacelšanos un beidzot (chronoloģiskā kārtībā) ar „parlamentāro" darbību, visā šajā periodā parādījās uz āru visiem skaidri redzami.

Tādas ir objektivās pārmaiņas, kas izrakušas bezdibeni starp pirmsoktobra un mūsdienu Krieviju. Tādi ir mūsu vēstures pēc sava satura visbagātākā perioda triju gadu rezultāti, — protams, rezultāti, tā sakot, sumarie, ciktāl iespējams dažos vārdos iezīmēt pašu galveno un būtiskāko. Aplūkosim tagad tos secinājumus taktikas laukā, kurus liek izdarīt šie rezultāti.

Patvaldības agrarās politikas pārmaiņai ir ārkārtīgi liela nozīme tādā „zemnieciskā" zemē kā Krievija. Šī pārmaiņa nav nejaušība, nav ministru kabinetu kursa svārstīša-nās, nav birokrātijas izgudrojums. Nē, tas ir ļoti dziļš „pagrieziens" uz agrarā bonapartisina pusi, uz liberālās (vārda ekonomiskajā nozīmē, t. i. = buržuāziskās) politikas pusi zemnieku agraro attiecību laukā. Bonaparlisms ir monarchijas laipošana, kura zaudējusi savu veco, patriar-chalo vai feodālo, vienkāršo un vispārējo balstu — monarchijas, kas spiesta ckvilibrēt, lai nenogāztos, — koķetēt, lai valdītu, — uzpirkt, lai patiktu, — brāļoties ar sabiedrības padibenēm, ar īstiem zagļiem un blēžiem, lai turētos ne tikai ar durkli vien. Bonapartisms ikvienā buržuāziskā zemē ir objektivi neizbēgama monarchijas evolūcija, ko Markss un Engelss izsekojuši ļoti daudzos Eiropas jaunākās vēstures faktos. Un Stolipina agrarais bonaparlisms, ko šajā punktā pilnīgi apzinīgi un nesatricināmi stingri atbalsta tiklab melnsimtnieciskie muižnieki, kā arī oktobristiskā buržuāzijā, — nebūtu varējis pat ne piedzimt, bet ne vēl noturēties, lūk, jau divi gadus, ja pali obščina Krievijā neattīstītos kapitālistiski, ja obščinas iekšienē pastāvīgi neveidotos elementi, ar kuriem patvaldība varēja sākt koķetēt, kuriem tā varēja teikt: „kļūstiet bagāti!", „laupi obščinu, bet atbalsti mani!". Tāpēc neapšaubāma kļūda būtu ikviens Stolipina agrarās politikas novērtējums, kas neņemtu vērā.

no vienas puses, tās bonapartiskos paņēmienus, no otras puses, tās buržuāzisko (= liberālo) būtību.

Piemēram, mūsu liberāļi savu neskaidro apzināšanos, ka Stolipina agrarā politika ir bonapartisms, izrāda ar uzbrukumiem tās policejiskam raksturam, tam, ka ierēdņi idiotiski iejaucas zemnieku dzīvē, utt., u.tml. Bet, kad k.-d. žēlojas, ka mūsu lauku dzīves „mūžsenie" balsti tiek lauzti ar varu, viņi kļūst par reakcionāriem činkstētajiem. Krievijas attīstība nevar notikt, ja varmācīgi, revolucionāri nelauž vecās krievu sādžas balstus. Cīņa notiek, — lai gan to neapzinās daudzi jo daudzi tās dalībnieki, — tikai par to, vai šī varmācība būs muižnieku monarehijas varmācība pār zemniekiem vai zemnieku republikas — pār muižniekiem. Abos gadījumos Krievijā neizbēgama ir buržuāziskā un nevis kāda cita agrarā revolūcija, bet pirmajā gadījumā tā būs lēna un moku pilna, otrajā — strauja, plaša un brīva. Strādnieku partijas cīņa par šo otro ceļu izteikta un atzīta mūsu agrarajā programā — nevis tajā tās daļā, kur tiek izvirzīta nejēdzīgā ,,municipalizacija“, bet tajā, kur ir runa par visas muižnieku zemes konfiskāciju. Pēc trīs gadu pieredzes laikam gan tikai starp meņševikiem var vēl gadīties ļaudis, kas neredz, ka cīņa par šo konfiskāciju ir saistīta ar cīņu par republiku. Stolipina agrarā politika, ja tā noturētos ilgus jo ilgus laikus, ja tā galīgi pārkārtotu tīri buržuāziskā veidā visas lauku agrarās attiecības, varētu mūs piespiest atsacīties no jebkādas agraras programas buržuāziskā sabiedrībā (līdz šim pat meņševiki un pat Čerevaņini starp meņševikiem nav nonākuši līdz tam, ka atsacītos no mūsu agrarās programas). Bet Stolipina politika nekādi nevar mūs pamudināt tagad grozīt mūsu taktiku. Ja programā teikts „visas muižnieku zemes konfiskācijā", tad tikai zīdaiņi var nepamanīt no tā izrietošo revolucionāro (vārda tiešā un šaurā nozīmē) taktiku. Un nepareizi būtu nostādīt jautājumu tā: ja Stolipina politika piedzīvo ,,krachu“, tātad tuvu ir uzplūdi, un otrādi. Bona-partisko paņēmienu kraehs vēl nenozīmē, ka sabrūk obščinas kulaciskās postīšanas politika. Un otrādi, Stolipina „panākums" laukos tagad un tuvākajos gados pēc lietas būtības vairāk uzkurinās cīņu zemniecībā, nekā to slāpēs, jo citādi kā pa ilgu, ļoti ilgu ceļu nevar sasniegt ,,mērķi“, t. i., galīgu un pilnīgu tīri buržuāziskās zemnieku saimniecības nostiprināšanos. Stolipina „panākums^11 tuvākajos gados varētu novest labākajā gadījumā pie tā, ka nošķiras apzināti kontrrevolucionaru, oktobristisku zemnieku slānis, bet turīgā mazākuma tieši šāda pārvēršanās par politiski apzinīgu apvienotu spēku nenovēršami nozīmētu milzīgu impulsu, lai attīstītos demokrātiskās masas poli-liskā apziņa un viņa apvienotos pret šādu mazākumu. Mēs, sociāldemokrāti, nevarētu pat vēlēties neko labāku kā stichiskās, izkliedētās, aklās „izsūcēju^11 un „ciema sabiedrības^11 savstarpējās cīņas pārvēršanos par apzinīgu un atklātu ciņu starp oktobristiem un trudovikicm.

Aplūkosim jautājumu par Domi. Nav šaubu, ka šī meln-simtnieciski „konstitucionālā^11 iestāde savā būtībā gluži lāpāt ir absolūtās monarchijas alllsliba bonapartisma virzienā. Visas tās bonapartisma pazīmes, ko mēs iepriekš minējām, pilnīgi uzskatāmi parādās gan tagadējā vēlēšanu likumā, gan viltotajā melnsimtnieku plus oktobristu vairākumā, gan Eiropas atdarināšanas spēlē, gan aizņēmumu medīšanā, kuru iztērēšanu it kā kontrolējot „tautas pārstāvji^11, gan apstāklī, ka patvaldība savā lietišķīgajā politikā pilnīgi ignorē visus Domes lēmumus un debates. Pretruna starp faktiski pilnīgi valdošo melnsimtniecisko patvaldību un izrādīto buržuāziskās „konstitūcijas^11 ārieni izpaužas uz āru arvien skaidrāk, nesdama sev līdzi jaunas revolucionārās krizes elementus. Ar Domi gribēja aizsegt, apģērbt, izgreznot patvaldību; īstenībā melnsimtnieciski oktobristiskā Dome ar katru savas pastāvēšanas dienu arvien vairāk atklāj, atmasko, atsedz mūsu valsts varas palieso raksturu, tās īstos šķiriskos balstus un tās bona-partismu. Šai sakarā nevar neatcerēties izcili dziļo Engelsa norādījumu (1883. gada 27. augustā vēstulē Bernšteinam^91) uz nozīmi, kāda ir pārejai no absolūtās monarchijas uz konstitucionālo monarchiju. Tai laikā, kad liberāļi vispār un krievu lc.-d. it sevišķi šādā pārejā saskata izdaudzinātā „mierīgā^11 progresa izpausmi un tā garantiju, Engelss norādīja, kāda vēsturiska loma ir konstitucionālai monar-cltijai kā valsis formai, kas atvieglo feodāļu un buržuāzijas izšķirošo cīņu. „Gluži tāpat, — rakstīja Engelss, — kā feodālismā cīņu pret buržuāziju nevarēja novest līdz izšķirošam galam vecajā absolūtajā monarehijā, bet tikai konstitucionālajā monarehijā (Anglija un 1789.—1792. un 1815,—1830. gada Francija), tā arī buržuāzijas cīņu pret proletariātu var novest līdz izšķirošam galam tikai republikā”. Engelss šeit nosauc par konstitucionālu monarehiju, starp citu, arī 1810. gada Franciju, kad slavenā Ghambre introuvablc, melnsimtnieciskā, konlrr evolucionārā palata, atbalstīdama balto teroru pret revolūciju, ārdījās un trakoja droši vien ne mazāk par mūsu trešo Domi. Ko tas nozīmē? Vai Engelss atzīst par īsti konstitucionālām iestādēm muižnieku un kapitālistu pārstāvju reakcionārās sapulces, kas atbalsta absolūtismu cīņā pret revolūciju? Nē. Tas nozīmē, ka mēdz būt tādi vēsturiski apstākļi, kad iestādes, kas falsificē konstitūciju, uzkurina cīņu par īstu konstitūciju un noder par etapu jaunu revolucionāru križu attīstībā. Mūsu revolūcijas pirmajā kampaņā iedzīvotāju vairākums vēl ticēja, ka iespējama īstas konstitūcijas samierināšanās ar patvaldību; kadeti visu savu politiku cēla uz sistemātisku šās ticības uzturēšanu tautā, trudoviki šajā punktā vismaz pa pusei sekoja kadetiem. Tagad patvaldība ar savu trešo Domi parāda tautai praksē, ar kādu „konstitūciju^1* tā var „samierināties^11, ar to tuvinādama vēl plašāku un noteiktāku cīņu pret patvaldību.

No tā starp citu izriet, ka aizslāt mūsu veco lozungu „nost ar patvaldību” ar lozungu „nost ar trešo Domi” būtu pavisam nepareizi. Kādos apstākļos varētu gūt nozīmi tāds lozungs kā „nost ar Domi”? Pieņemsim, ka mums ir liberālā, reformatoriska, izlīdzēja Dome visasākās revolucionārās krizes laikmetā, kura jau nobriedusi līdz tiešam pilsoņu karam. Pilnīgi iespējams, ka šādā brīdī par lozungu varētu kļūt „nost ar Domi“, t. i„ nost mierīgas sarunas ar caru, nost ar mānīgo „miera” iestādi, aicināsim uz tiešu uzbrukumu. Pieņemsim otrādi, ka mums ir archircakcio-nara Dome, kas ievēlēta, balstoties uz sevi pārdzīvojušām vēlēšanu tiesībām, un ka zemē nav krasi revolucionārās krizes; lozungs „nost ar Domi” tad varētu kļūt cīņas lozungs par vēlēšanu reformu. Pie mums nekā līdzīga ne vienam, ne otram gadījumam mēs neredzam. Īli Dome nav izlīdzē ja, bet tieši kontrrevolucionara, tā neaizsedz patvaldību, bet to atmasko, patstāvīgas lomas tai nav nekādā nozīmē: neviens un nekur negaida no viņas progresivu reformu; neviens nedomā, ka carisma patiesās varas un spēka avots ir Sājā zubru sapulcē. Visi ir vienis pratis, ka carisms nevis balstās uz to, bet izmanto to, — ka carisms var piekopt visu savu tagadējo politiku, gan atliekot šādas Domes sasaukšanu (lāpāt kā parlamenta sasaukšanu ,,atlika" Turcija 1878. g. *2), gan aizstājot to ar „Zemes sapulci" vai ar kaut ko līdzīgu utt. Lozungs „nost ar Domi" nozīmētu koncentrēt galveno cīņu tieši pret iestādi, kas nav patstāvīga, nav izšķiroša, kam nav pati galvenā loma. Tāds lozungs ir nepareizs. Mums jāpatur vecais lozungs „nost ar patvaldību" un „lai dzīvo Satversmes sapulce", jo tieši patvaldība joprojām ir īstā vara, īstais reakcijas balsts un patvērums. Patvaldības krišana nenovēršami nozīmē, ka III Dome kā viena no carisma iestādēm arī tiek likvidēta (un turklāt revolucionāri); III Domes krišana, ņemta pati par sevi, nozīmētu vai nu jaunu tās pašas patvaldības avantūru, vai arī reformas, mānīgas un tikai šķietamas reformas mēģinājumu, kuru izdarītu tā pati patvaldība *.

Iesim tālāk. Mēs redzējām, ka pirmās revolucionārās kampaņas trijos gados politisko partiju šķiriskā daba noskaidrojusies ievērojami spēcīgi un spilgti. No tā izriet, ka visos spriedumos par politisko spēku tagadējo samēru, par šā samēra pārmaiņas virzienu utt. nepieciešams rēķināties ar šiem konkrētajiem vēsturiskās pieredzes datiem, bet nevis ar abstraktiem „vispārīgiem spriedelējumiem". Visa Eiropas valstu vēsture liecina, ka taisni tiešas revolucionārās cīņas periodos šķiru grupējumiem un sadalījumam lielās politiskās partijās tiek likti tik dziļi un stipri balsti, kas vēlāk turas pat visilgāko sastinguma periodu laikā. Atsevišķas partijas var slēpties pagrīdē, nelikt sevi manīt, nozust no politiskās avanscēnas, bet, sākoties vismazākai rosībai, politiskie pamatspēki neizbēgami atkal parādīs sevi, varbūt pārveidotā formā, bet katrā ziņā ar to pašu darbības raksturu un darbības virzienu, kamēr nebūs atrisināti to vai citu sakāvi cietušās revolūcijas objektivie

* Nākošajā nr-ā mēs apskatīsim „Domes'* taktikas jautājuma otru pusi un analizēsim biedra olzovisla „vēstuli" avīzes „Rabočeje Znamja“ :>. ur-ā. (Sk. šā sējuma 252.—207. Ipp. lied.)

P> 15. sēj

uzdevumi. Tāpēc, piem., būtu vislielākā tuvredzība domāt, — ja Irudoviku organizāciju uz vietām nav, bet darba grupa III Domē raksturojas ar sevišķu apjukumu un nevarību, tad demokrātiskās zemniecības masas ir jau pavisam sairušas un tām nav būtiskas nozīmes jaunas revolucionārās krizes briešanas procesā. Šāds uzskats ir tikai meņševiku cienīgs, kuri arvien vairāk un vairāk vejas uz viszemiskākā „parlamentārā kretinisma“ pusi (ņemiet kaut vai viņu patiešām kauna pilnos, renegatiskos izlēcienus pret nelegālo partijas organizāciju). Marksistiem jāzina, ka pārstāvības nosacījumi ne tikai mūsu melnsimtnieciskajā Domē, bet pat visideālākajā buržuāziskajā parlamentā vienmēr radīs mākslīgu nesamērību starp dažādo šķiru patieso spēku un tā atspoguļojumu pārstāvības iestādē. Piem., liberāli buržuāziskā inteliģence vienmēr un visur parlamentos šķiet simtkārt stiprāka, nekā tā ir patiesībā (arī mūsu revolūcijā oportunisti s.-d. iedomājās, ka kadeti ir tādi, kādi tie izliekas), un, otrādi, ļoti plašie demokrātiskie sīkburžuazijas slāņi (pilsētas sīkburžuazijas — 1848. g. buržuāzisko revolūciju laikmetā, lauku sīkburžuazijas — pie mums) nereti parāda sevi par ļoti svarīgu faktoru atklātā masu cīņā, būdami pavisam niecīgi, ja spriež pēc viņu pārstāvības parlamentos.

Mūsu zemniecība iegāja revolūcijā neizmērojami mazāk apzinīga nekā liberālais buržujs, no vienas puses, un sociālistiskais proletariats, no otras. Tāpēc tā visvairāk guvusi no revolūcijas smagu, bet derīgu vilšanos, visvairāk rūgtu, bet glābiņu nesošu mācību. Pilnīgi dabiski, ka tā apgūst šīs mācības sevišķi grūti un sevišķi lēni. Pilnīgi dabiski, ka te zaudēs pacietību daudzi ,,radikaļi“ no inteliģences, atmetot visam ar roku, un daži sīkpilsoņi no soc.-dem., kuriem sejā parādās nicīga grimasa, ja piemin kaut kādu zemnieku demokrātiju, bet toties siekalas tek, ja tikai skatu vien uzmet „izglītotajiem" liberāļiem. Bet apzinīgais proletariats tik viegli neizsvīlros no savas atmiņas to, ko viņš redzējis un kur viņš piedalījies 1905. g. rudenī un ziemā. Un, ņemot vērā spēku samēru mūsu revolūcijā, mums jāzina, ka tagadējā Krievijā patiešām plašu sabiedrisku uzplūdu, patiešām tuvojošās revolucionārās krizes obligātā pazīme nenovēršami būs kustība zemniecībā.

Liberālā buržuāzijā pie mums nostājusies uz konlrrevo-lucionara ceļa. To noliegt var tikai drošsirdīgie Čerevaņini un avīzes „Golos S 1).“ redaktori, kas gļēvi atsakās no sava domubiedra un līdzcīnītāja. Bet, ja no šā buržuāzisko liberāļu kontrrevolucionarisma kāds secinātu, ka viņu opozicijai un neapmierinātībai, viņu konfliktiem ar melnsimtniecis-kiem muižniekiem vai vispār dažādo buržuāzijas frakciju savstarpējai sacensībai un cīņai nevar būt nekādas nozīmes jaunu uzplūdu kāpinājuma procesā, tad tā būtu milzīga kļūda un īsts otrādi apgriezts meņševisms. Krievijas revolūcijas pieredze, kā arī citu zemju pieredze, neapgāžami liecina,— ja pastāv dziļas politiskas krizes objektivi nosacījumi, tad vissīkākiem konfliktiem, kas, liekas, stāv vistālāk no revolūcijas īstā avota, var būt visnopietnākā nozīme kā iemeslam, kā pilienam, kurš pārpilda trauku, kā pagrieziena sākumam noskaņojumā utt. Atgādināsim, ka 1У04. gada zemstu kampaņa un liberāļu peticijas bija priekšteči tādai īpatnējai un tīri proletāriskai „policijai^1* kā У. janvārim. Ne jau pret to strīdējās boļševiki sakarā ar zemstu kampaņu, ka tā jāizmanto proletāriskām demonstrācijām, bet gan pret to, ka šīs demonstrācijās gribēja (mūsu meņše-viki) aprobežot ar zemstu sapulču zālēm, pret to, ka demonstrācijās zemstiešu priekšā tika pasludinātas par demonstrāciju augstāko veidu, pret to, ka demonstrāciju plāni tika sastādīti, vadoties no cenšanās neiebiedēl liberāļus. Cils piemērs: studentu kustība. Zemē, kas pārdzīvo buržuāziski demokrātiskās revolūcijas laikmetu, apstākļos, kur progresivi uzkrājas degmaterials, šāda kustība viegli var kļūt par sākumu notikumiem, kuri iet neizmērojami lālāk nekā sīks un atsevišķs konflikts, kas radies lietu kārtošanas dēļ vienā valsts pārvaldes nozarē. Protams, sociāldemokrātijā, piekopdama patstāvīgu proletariāta šķilas politiku, nekad nesāks pielāgoties ne studentu cīņai, ne jauniem zemstu kongresiem, ne tam, kā jautājumu nostāda saķildojušās buržuāziskās frakcijas, nekad nepiešķirs šai ģimenes ķildai pilnīgi patstāvīgu nozīmi u. Iml. Met tieši sociāldemokrātu partija ir tās šķiras partija, kura visā atbrīvošanās cīņā ir vadošā, viņai ir neapšaubāms pienākums izmantot visus un visādus konfliktus, uzkurināt tos, paplašināt to nozīmi, saistīt ar tiem savu aģitāciju par revolucionāriem lozungiem, nest plašās masās vēstis par šiem konfliktiem, pamudināt tās uz patstāvīgu un atklātu uzstāšanos ar savām pašu prasībām utt. Francijā, pēc 1793. g. dzima un sāka nemitīgi augt kontrrevolucionarā liberālā buržuāzijā, bet ar visu to tās dažādo frakciju konflikti un ciņa vēl simt gadu pēc tam te vienā, te otrā formā joprojām bija par iemeslu jaunām revolūcijām, kurās proletariātam vienmēr bija galvenā virzītāja spēka loma un kuras tas noveda līdz republikas iekarošanai.

Apskatīsim tagad jautājumu par uzbrukuma cīņas nosacījumiem, kādi ir proletariātam, šai vadošajai un progre-sivajai šķirai mūsu buržuāziski demokrātiskajā revolūcijā. Maskavas biedri, apspriezdami šo jautājumu, pie tam pilnīgi pareizi uzsvēra, cik dziļa nozīme ir rūpniecības krizei. Viņi savāca ārkārtīgi interesantu materiālu attiecībā uz šo krizi, ņēma vērā nozīmi, kāda ir Maskavas cīņai ar Lodzu, izdarīja vairākus labojumus dažos līdz šim valdošajos priekšstatos. Atliek tikai vēlēties, lai šis materials nesa vistu MK vai MAK komisijās, bet tiktu apstrādāts un laists presē, lai to apspriestu visa partija. Mēs no savas puses aprobežosimies ar dažām piezīmēm par jautājuma nostādni. Var strīdēties, starp citu, par virzienu, kādā iedarbojas krize (pēc vispārēja atzinuma mūsu rūpniecībā pēc ļoti īsas un nelielas rosības atkal valda smaga depresija, kas ir ļoti tuva krizei). Vieni saka: joprojām nav iespējama strādnieku ekonomiska uzbrukuma cīņa, tātad nav iespējami tuvi revolucionāri uzplūdi. Citi saka: ekonomiskās cīņas neiespējamība virza uz politisku cīņu, un tāpēc nenovēršami ir tuvi revolucionāri uzplūdi.

Mēs domājam, ka tiklab vienu, kā arī otru prātojumu pamatā ir viena nepareizība, proti, sarežģīts jautājums liek vienkāršots. Nav šaubu, ka sīkai rūpniecības krizes izpētīšanai ir vissvarīgākā nozīme. Bet nav šaubu arī, ka nekādi, pat ideāli precizi, dali par krizi nevar izšķirt pēc lietas būtības jautājumu par vai pret tuviem revolucionāriem uzplūdiem, jo šie uzplūdi atkarīgi vēl no tūkstoš faktoriem, ko iepriekš aprēķināt nav iespējams. Bez zemes agrarās krizes un rūpniecības depresijas vispārēja pamata nav iespējamas dziļas politiskas krizes, tas nav apstrīdams. Bet, ja vispārējais pamats ir, tad no tā vēl nevar secināt,

vai depresija kādu laiku aizturēs strādnieku masveida cīņu vispār, vai arī zināmā notikumu stadijā tā pati depresija pievērsīs politiskai cīņai jaunas masas un svaigus spēkus. Šāda jautājuma atrisināšanai var būt tikai viens ceļš: uzmanīgi sekot, kāds ir valsts visas politiskās dzīves pulss un it sevišķi kāds stāvoklis ir plašo proletārisko masu kustībā un noskaņojumā. Pēdējā laikā, piem., daudzi partijas darbinieku ziņojumi no dažādām Krievijas malām, no rūpniecības un zemkopības apvidiem, liecina par neapšaubāmu rosību noskaņojumā, par jaunu spēku pieplūdumu, par intereses pastiprināšanos attiecībā uz aģitāciju utt. Ja blakus tam nostādām studentu masveida nemieru sākumu, no vienas puses, un mēģinājumus atjaunot zemstu kongresus, no otras, tad varam konstatēt zināmu pagriezienu, kaut ko tādu, kas sagrauj pēdējā pusotra gada pilnīgo sastingumu. Cik stiprs ir šis pagrieziens, vai tas ir ievads jaunam atklātas cīņas laikmetam utt. — to rādīs fakti. Viss, ko mēs varam izdarīt tūlīt, viss, kas mums katrā ziņā jāizdara, tas ir — jāsasprindzina spēki nelegālās partijas organizācijas nostiprināšanai un aģitācijas desmitkāršošanai proletariāta masās. Tikai aģitacija spēj parādīt plašā mērogā masu patieso noskaņojumu, tikai aģitacija rada ciešu savstarpēju iedarbību starp partiju un visu strādnieku šķiru, tikai izmantojot politiskās aģitācijas mērķiem gan katru streiku, gan katru lielāku strādnieku dzīves nolikumu vai jautājumu, visus konfliktus valdošo šķiru iekšienē vai tās vai citas šo šķiru frakcijas konfliktus ar patvaldību, gan katru s.-d. uzstāšanos Domē, gan katru jaunu valdības kontrrevolucionarās politikas izpausmi utt. — tikai šis darbs atkal cieši sakļaus revolucionārā proletariāta rindas, dos nemaldīgu materiālu, lai spriestu, cik ātri nobriest apstākļi jaunām un izšķirošākām kaujām.

Rezumējam. Revolūcijas iznākumu un pārdzīvojamā momenta apstākļu apskats skaidri rāda, ka objektivie revolūcijas uzdevumi nav atrisināti. Gan patvaldības agrārās politikas, gan tās vispārējās politikas novirzīšanās uz bonapartisma pusi tiklab Domē, kā arī ar Domes palīdzību tikai saasina un paplašina pretrunas starp melnsimlnie-eisko patvaldību un „mežonīgā muižnieka^11 kundzību, no vienas puses, un visas zemes ekonomiskās un sabiedriskās

attīstības vajadzībām, no otras. Policejiski кulaciskais karagājiens pret lauku masām saasina ciņu šo masu iekšienē un padara šo cīņu politiski apzinīgu, tuvina, lā sakot, cīņu pret patvaldību katras sādžas ikdienišķīgajiem un neatliekamajiem jautājumiem. Tādā brīdī sevišķi nepieciešams, lai sociāldemokrātijā aizstāvētu revolucionāri demokrātiskās prasības agrarajā jautājumā (visas muižnieku zemes konfiskāciju). Mclnsimtnieciski oklobristiskā Dome, parādīdama uzskatāmi un praksē, ar kādu „konstitūciju" var „samierināties" patvaldība, un neatrisinot neviena vienīga jautājuma, kas pat visšaurākajās robežās nodrošinātu zemes ekonomiskās attīstības vajadzības, pārvērš cīņu „par konstitūciju" revolucionārā cīņā pret patvaldību; atsevišķo buržuāzijas frakciju atsevišķie konflikti savā starpā un ar valdību ved pastāvošajos apstākļos tieši uz šādas cīņas tuvošanos. Lauku ieslīdēšana nabadzībā, depresija rūpniecībā, vispārējā apziņa, ka nav izejas no pastāvošā politiskā stāvokļa un ka izdaudzinātais „mierīgi konstitucionālais" ceļš ir bez cerībām, rada jaunus un jaunus revolucionārās krizes elementus. Mūsu uzdevums tagad nav tas, lai mākslīgi sacerētu kaut kādus jaunus lozungus (tādus kā lozungs: „nost ar Domi"! lozunga: „nost ar patvaldību"! vietā), bet gan nostiprināt nelegālo partijas organizāciju (pretēji meņševiku reakcionārajai kaukšanai, kuri to apbedī) un attīstīt plašu revolucionāri sociāldemokrātisku aģitāciju, kas saliedēs partiju ar proletariāta masām un mobilizēs šīs masas.

iespiests pēcavizes ..Proļelarij** teksta

„Proļetarir, 38. нГч 1908. о-1. (It.) novembri

KĀ PĻECHANOVS UN Co AIZSTĀV REVIZIONISMU

Avīzes „Golos Soc.-Dem.“ redakcijas, t. i., Pļechanova un Ko, piezīme par b. Maslova vēstuli^53, ko mēs iztirzājām avīzes „Proļetarij" 37. nr-ā, iznākusi atsevišķā lapiņā kā „Pielikums" avīzes „Golos S.-D.“ 8. un 9. nr-am.

Šo „Piezīmi", kas ir apmēram avīzes „Proļetarij" pus-slejas lielumā, Krievijas s.-d. ir vērts ievērot, jo tā rāda, kā Pļechanovs un Ko sīku frakcionaru interešu dēļ nonākuši līdz teorētiska revizionisma aizstāvēšanai ar visnecienīgāko sofismu palīdzību. Te būs fakti.

„Mēs esam visnoteiktākie un pilnīgi nesamierināmi pretinieki tai marksisma caurskatīšanai no jauna (revizi-jai), kas notiek Rietumeiropas buržuāzijas ideologu reakcionārajā ietekmē un kas cenšas graut Marksa un Engelsa filozofiskās, socioloģiskās un ekonomiskās mācības pamatus". Tā. skan piezīmes pirmā frāze. „Visnoteiktākie un pilnīgi nesamierināmi pretinieki" — vai nav tiesa, ir grūti asāk izteikties? grūti sameklēt vēl cēlskanīgāku Pļechanova un Ko solījumu formulējumu.

Bet... te jau, lūk, ir tā lieta, ka attiecībā uz Maslovu (jo Pļechanovs un Ko raksta piezīmi tieši pie Maslova raksta, tieši jautājumā par Maslova revizionismu) mūsu „nesamierināmajiem" revizionisma ienaidniekiem rodas lielisks „bet".

„Bet mēs nekad neesam bijuši marksisma sektanti, — paziņo Pļechanovs un Ko, — un mēs labi saprotam, ka var citādi domāt nekā Markss un Engelss tajā vai citā jautājumā, ne tikai nekļūdami neuzticīgi viņu viedoklim un

nenoraidīdami viņu melodi, bet palikdami pilnīgi uzticīgi kā vienam, tā otrai“. Seko piemērs: Kunovs, s.-d., jautājumā „par matriarchata izcelšanos^11 „daļēji bija citādās domās nekā Engelss“; bet „tikai slimam cilvēkam ienāks prātā pasludināt viņu uz šā pamata par revizionistu“.

„Sacītais noteic arī mūsu attiecību pret b. Maslova uzskatiem par Marksa mācību par renti. Mēs nepievienojamies šim uzskatam (avīzes „Golos S.-D.“ piezīme: ,,b. Martinovs avīzes „Golos" 1. nr-ā speciāli izdarījis ierunu, ka viņš nav vienis pratis ar b. Maslova labojumu pie mācības par absolūto renti"), bet mēs nesaskatām lajā revizionismu"...

Lasītājs tagad redz Pļechanova un Ko spriedelējuma gājienu. Mēs esam „pilnīgi nesamierināmi revizionisma pretinieki^1*, bet — „mēs nesaskatām tajā (Maslova uzskatā par absolutās rentes teoriju) revizionismu**. Revizionisms grauj Marksa mācības pamatus, bet Maslovs atsevišķā jautājumā domā citādi nekā Markss, tā to aizstāv Pļecha-novs un Ko, un šī aizstāvēšana galīgi ir paskaidrota ar G. Kunova piemēru.

Mēs jautājam lasītājam, kas kaut cik domā un kas ir kaut cik objektivs: vai patiešām tas nav sofisms? Marksa absolutās rentes teorija tiek pasludināta par „atsevišķu jautājumu**! Citādām domām attiecībā uz rentes teoriju tiek pielīdzināts tas fakts, ka Kunovs „daļēji bija citādās domās** nekā Engelss attiecībā uz matriarchata izcelšanos!! PJechanovs un Ko, acīm redzams, savus meņševikus, ko viņi baro ar šādiem paskaidrojumiem, uzskata par maziem bērniem. Tikai tad, ja nav ne mazākās cieņas pašam pret sevi un pret savu publiku, var atļauties svarīgākajos principiālajos jautājumos šādus klauna paņēmienus. Taču pats Pļe-chanovs (un Ko) uzsāk savu paskaidrojumu ar svinīgu frāzi, kurā revizionisms nosaukts par Marksa un Engelsa mācības pamatu graušanu. Kā tad ir? Vai Pļeclianovs un Ko attiecībā uz Maslovu atsakās no šās tezes? Jā vai nē? Vai arī PJechanovs un Ko sākuši rakstīt savu piezīmi, lai apslēptu savas domas?

Maslovs daudzos rakstos un daudzos sava „Agrārā jautā-juma“ izdevumos pateicis, ka 1) Marksa absolutās renles teorija esot nepareiza; 2) ka šādas teorijas rašanās izskaidrojama ar to, ka III sējumam esot „pirmuzmetuma** так-slurs; .3) ka „zemes krītošā auglība** esot fakts; 4) ka tad, ja

absolūtās rentes teorija būtu pareiza un nepareizs būtu krītošās auglības likums", varētu izrādīties, ka narod-ņikiem Krievijā un revizionistiem visā pasaulē ir taisnība.

Tieši šie četri punkti bija uzrādīti pret Maslovu tajā avīzes ,,Pro]etarij“ rakstā, ar ko sākās polemika šajā jautājumā. Palūkojieties jel, kā rīkojušies PJechanovs un Ko: pirmkārt, viņi pavisam pieticīgi aprobežojušies ar jautājumu par renti, tas ir, pilnīgi noklusējuši pārējos jautājumus. Vai tā nav revizionisma aizstāvēšana? Vai tikai PJechanovs un Ko neiedomāsies noliegt, ka Marksa mācība par to, ka tiklab krītošās auglības likums, kā arī krītošās auglības „fakts" ir nejēdzība, „tiek" revidēta „Rietumeiropas buržuāzijas ideologu reakcionārajā ietekmē"? Otrkārt, mācība par absolūto renti tiek pielīdzināta atsevišķam jautājumam, citādām domām („dajēji") attiecībā uz matriarchata izcelšanos!

Tā ir akrobātika, kungi! Un ar šo akrobātiku jūs aizsedzat savu publisko revizionisma aizstāvēšanu. Jo tieši pasacīt, ka absolutās rentes atzīšana un krītošās auglības likuma (vai „fakta") noliegšana nav Marksa ekonomiskās mācības „pamat;s“ agrarā jautājuma laukā, jūs neuzdrošināties. Jūs aizstāvat „savu cilvēciņu", pielāgojot Marksu Maslovam, pasludinot Maslova labā, ka tieši Marksa mācības pamats ir „citādas domas atsevišķā jautājumā". Ar šo jūs apstiprināt to, kas teikts avīzes „Proļetarij" 33. nr-ā^54 par meņševistiskiem teorētiķiem Famusoviem, kas savus mājiniekus apbalvo ar to, ka Marksa ekonomisko teoriju ir ar mieru ieskaitīt „atsevišķos jautājumos", pielīdzināt jautājumam par matriarchata izcelšanos.

PJechanovs un Ko ,,ir nesamierināmi revizionisma ienaidnieki", bet, ja jūs esat meņševiks, tad nebaidieties no šiem briesmīgajiem vārdiem! Ejiet pie „avīzes „Golos" redakcijas" un ziniet, ka meņševikiem nesamierinātība ir ļoti samierināma, tik ļoti samierināma, ka „teorijas graušanu" tā būs ar mieru salīdzināt ar „citādām domām par matriarchata izcelšanos". Indulgence tiek lēti pārdota, izpārdošana izsludināta, lūdzu nāciet, cienījamā publika!

Bet iesim tālāk. Mēs nepievienojamies šim Maslova uzskatam par renti, — paziņo Pļechanovs un Ko. Martinovs sakarā ar to jau ir izdarījis ierunu, — viņi raksta. „Tā persona^14, ko avīzes ,,Pro]elarij“ redakcija nosauca par „Maslova sargeņģeli^44 (t. i„ Pļechanovs), „ne vienreiz vien (klausieties!) ir presē strīdējusies (avīzes „Golos^44 kursivs) ar b. Maslovu par lietām, kam ir ciešs sakars ar mūsu agraro programu^44.

Tā, burtiski tā iespiests Pļechanova un Ko „piezīmē^44!

Mācieties no savas redakcijas rakstīt atspēkojumus, biedri meņševiki. Jums tiek dots savā ziņā klasisks paraugs. Runa ir par revizionismu, strīds iedegās par to, vai teorētiska nesamierinātība vai tikai sīks frakcionars naids licis Pļechanovam nosaukt vairākus savus oponentus par kungiem partijas orgānā, bet „atspēkojumā^44 teikts: Pļechanovs „ne vienreiz vien ir presē strīdējies^44 ar Maslovu ne jau par renti un ne jau par Maslova atkāpšanos no Marksa teorijas.

Vai var atrast parlamentāru izteicienu, lai raksturotu šādus paņēmienus? Ne reizi Pļechanovs, kas mīl teorētiskus strīdus un prot šad tad pārvērst šos strīdus par kampaņām, ne reizi viņš nav strīdējies ar Maslovu par to, kas ir viņa revizionisms, t. i., par absolūtās rentes noliegšanu, par atzinumu, ka šī „teori ja ir pirmuzmetums^44, par krītošās auglības „fakta^44 aizstāvēšanu, par to, vai varētu izrādīties, ka narodņikiem un revizionistiem ir taisnība, ja Maslovs nebūtu atspēkojis Marksu. Ne reizi Pļechanovs par to nav strīdējies, bet ir strīdējies pavisam par ko cilu, strīdējies tieši par atsevišķiem jautājumiem, kurus tagad meņševisma Tartifi apslēpuši ar izmeklēti neskaidru, lasītāju tīšām maldinošu, diplomātiski sarežģītu izteicienu: „lietas, kam ir ciešs sakars ar mūsu agraro programu^441!

Lieliski, vai nav tiesa? Kā lai neapsveic Pļechanovu un Ko ar šādu revizionisma aizstāvēšanas sākumu. Kā lai te neatceras tādus politikāņus kā Klemanso. Klemanso — „nesamierināms^44 reakcijas ienaidnieks, viņš „ne vienreiz vien ir strīdējies^44 ar to, tomēr tagad reakcija dara, bet Klemanso izdara ierunu un... pakalpo. Pļechanovs — „nesamierināms^44 revizionisma ienaidnieks. Pļechanovs „ne vienreiz vien ir strīdējies^44 ar Maslovu (par ko vien vēlaties,

izņemot Maslova revizionismu). Un tagad Maslovs raksta pret Marksu, Maslovs alkārlo savus argumentus pret Marksa teoriju avīzes ,,Golos“ slejās, bet Pļechanovs un Ko tikai izdara ierunu!

Pērciet nu indulgenci, literātu kungi, pierakstieties meņ-ševikos. Rīt avīzes „Golos" slejās jums ļaus atspēkot arī Marksa vērtības teoriju, — bet piezīmē būs ieruna, ka redakcija „nav vienis pratis"...

„Vai avīze „Proļelarij" nepamēģinās, — jautā mums tajā pašā piezīmē Pļechanovs un Ko, — „pamatot savu domu", ka Maslova prātojumiem par absolūto renti ir sakars ar programu, kas noraida nacionalizāciju?" Ar prieku, dārgie „nesamierināmie". Sākumam te jums būs īss pirmais pamatojums:

„Vai, nesaprotot Marksa absolūtās rentes teoriju, var saprast, kāda nozīme ir zemes privātīpašumam kā kapitālistiskās sabiedrības ražošanas spēku attīstības kavēklim?"

Aprunājieties jel ar Maslovu, ak „nesamierināmie" Pļe-chanov un Ko, un atbildiet mums uz šo jautājumu, kas jums dod prasīto pamatojumu!

„Proletarij39. nr.. 1908. g.

S3. (26.) novembri Iespiests pēc avīzes ..Protetari/*' tekstu

SAKARĀ AR DIVĀM VĒSTULĒM

Šinī avīzes „Proļetarij" numurā mēs iespiežam, pirmkārt, strādnieka otzovista “s vēstuli, kas ievietota avīzes „Rabočeje Znamja" 5. nr-ā ar piezīmi, ka redakcija nav vienis prātis ar šādām domām un uzskata vēstuli par diskusijas rakstu; otrkārt, Pēterburgas strādnieka Michaila Tomska vēstuli, kas tikko piesūtīta mūsu avīzei. Abas šīs vēstules ievietojam nesaīsinātas. Mēs labi zinām, ka var rasties ļaunprātīgi kritiķi, kas spēj izķert atsevišķas vietas vai frāzes no vienas vai otras vēstules un iztulkot tās šķībi un greizi, izdarīt no tām secinājumus, kas stāv tālu no abu autoru nolūkiem, kuri rakstījuši steigā, visnelabvēlīgākajos konspirācijas apstākļos. Tomēr šādiem kritiķiem nav vērts pievērst uzmanību. Bet. kas nopietni interesējas par strādnieku kustības stāvokli un sociāldemokrātijas stāvokli Krievijā tagadējā laikā, tas droši vien būs ar mums vienis prātis, ka abas šīs vēstules ir visai raksturīgas divu virzienu parādīšanai mūsu apzinīgo strādnieku vidū. Šie divi virzieni izpaužas ik uz soļa visu Pēterburgas un Maskavas s.-d. organizāciju dzīvē. Un, tā kā trešais virziens, meņševisma virziens, kas tieši un atklāti vai slepeni un vaibstīdamies apbedī partiju, gandrīz nemaz nav pārstāvēts vietējās organizācijās, tad mēs varam teikt, ka divu minēto tendenču saduršanās ir mūsu partijas nktualais dienas jautājums. Lūk, kāpēc pie šīm „divām vēstulēm^41 nepieciešams pakavēties visos sīkumos.

Abi autori atzīst, ka mūsu partija pārdzīvo ne tikai organizatorisku, bet arī idejiski politisku krizi. Tas ir fakts, ko muļķīgi būtu slēpt. Ir jābūt pilnīgā skaidrībā par tā cēloņiem un par līdzekļiem, kā pret to cīnīties.

Sāksim ar peterburdzieti. No visas viņa vēstules skaidri redzams, ka krizes cēloņi pēc viņa domām ir divējādi. No vienas puses, s.-d. vadītāju triikums no pašu strādnieku vidus radīja tādu stāvokli, ka gandrīz vispārējā inteliģences bēgšana no partijas daudzās vielās nozīmēja organizācijas izjukšanu, neprašanu sapulcināt un saliedēt rindas, kas smagu represiju, apatijas un masu paguruma dēļ bija kļuvušas retas. No otras puses, propagandu un aģitāciju pie mums veda, pēc autora domām milzīgi pārspīlējot „pašreizējo momentu", t. i., koncentrēja uz aktuālās revolucionārās taktikas jautājumiem, bet nevis uz sociālismā sludināšanu, nevis uz proletariāta sociāldemokrātiskās apziņas padziļināšanu. „Strādnieki kļuva par revolucionāriem, demokrātiem, bet tikai ne par sociālistiem", un. atplūstot vispār demokrātiskās, t. i., buržuāziski demokrātiskās, kustības vilnim, viņi lielā jo lielā skaitā atstāja s.-d. partijas rindas. Šādu uzskatu peterburdzietis saista ar asu kritiku par lozungu „nepamatotu" „izgudrošanu" un ar prasību pēc nopietnāka propagandas darba.

Mēs domājam, ka, strīdēdamies pret vienu galējību, autors dažreiz ieslīd otrā, bet visā visumā viņam katrā ziņā ir pilnīgi pareizs viedoklis. Nevar sacīt, ka „veselu kampaņu rīkošana" no pašreizējā momenta jautājumiem būtu „apgrēcība". Tas ir pārspīlēti. Tas nozīmē no tagadējo apstākļu viedokļa aizmirst vakarējos apstākļus, un autors būtībā pats sevi izlabo, atzīdams, ka ,,proletariāta tiešās uzstāšanās moments, protams, ir sevišķs jautājums". Ņemsim divas šādas uzstāšanās, pēc iespējas dažādākas dabas un šķirtas ar lielāku laika sprīdi: Buligina Domes boikotu 1905. gada rudenī un II Domes vēlēšanas 1907. gada sākumā. Vai varēja cik necik dzīva un dzīvotspējīga proletāriskā partija tādā laikā nekoncentrēt galveno uzmanību un galveno aģitāciju ap dienas lozungiem? Vai varēja s.-d. partija, kas abos šajos momentos veda sev līdzi proletariāta masas, nekoncentrēt iekšējo cīņu ap lozungiem, kas noteica masu tūlītējo izturēšanos? Iet Buligina Domē vai izjaukt to? vai vēlēt II Domi blokā ar kadetiem vai pret kadetiem? Pietiek skaidri nostādīt jautājumu un atcerēties šās nesenās pagātnes apstākļus, lai nešaubītos, ko atbildēt. Niknu cīņu par to vai citu lozungu toreiz radīja nevis

partijas ,,apgrēclba“, nē, to radīja objektīvā nepieciešamība ātri un vienoti lemt apstākļos, kad nebija iepriekš sadziedājušās partijas, kad partijā bija divas taktikas, divi idejiski virzieni, sīkburžuaziski oportunistiskais un proletāriski revolucionārais.

Un tāpat nevajag lietu attēlot tā, it kā tai laikā nebūtu pietiekami darīts, lai propagandētu sociālismu, lai izplatītu marksisma pazīšanu masās. Tā nebūtu taisnība. Tieši šajā periodā, no 1905. līdz 1907. gadam, Krievijā izplatīts tik milzīgi daudz nopietnas, teorētiskas s.-d. literatūras, — lielāko tiesu tulkojumu, — kas vēl nesīs augļus. Nebūsim mazticīgi, neuztiepsim masām savu personīgo nepacietību. Tādi teorētiskās literatūras daudzumi, kas tik īsā laikā izmesti politiski nevainīgajās masās, kuras gandrīz nav skārusi sociālistiskā grāmatiņa, uzreiz nevar tikt sagremoti. Sociāldemokrātiskā grāmatiņa nav pazudusi. Tā ir izsēta. Tā aug. Un tā nesīs augļus — varbūt ne rīt, ne parīt, bet mazliet vēlāk, mēs nespējam grozīt jaunas krizes nobriešanas objektivos apstākļus, — bet grāmatiņa nesīs augļus.

Un tomēr autora pamatdomā ir dziļa patiesība. Šī patiesība ir tā, ka buržuāziski demokrātiskajā revolūcijā neno-vērSama zināma proletāriski sociālistisko un sīkburžuaziski demokrātisko (gan oportunistiski demokrātisko, gan revolucionāri demokrātisko) elementu un tendenču savīšanās. Pirmā buržuāziskās revolūcijas kampaņa „zemnieku" zemē, kas kapitālistiski attīstās, nevarēja notikt bez tā, lai zināmu proletariāta slāņu objektiva saplūšana ar zināmiem sīkburžuazijas slāņiem liktu sevi manīt. Un tagad mēs pārdzīvojam procesu, kurā notiek nepieciešamā nošķirošanās, norobežošanās, jauna patiešām proletāriski sociālistisku elementu nodalīšanās, viņu attīrīšanās no tiem, kas „kustībai pieslējušies“ (Mitlaufer, saka to vāciski) tikai „spilgta" lozunga dēļ, no vienas puses, vai ar kadetiem kopīgas cīņas dēļ par „Domi, kurai būtu visa vara", no otras puses.

Šī nošķirošanās notiek dažādā mērā abās s.-d. frakcijās. Tas taču ir fakts, ka tiklab meņševikiem, kā arī boļševikiem rindas kļuvušas retākas! Nebaidīsimies to atzīt. Nav, protams, ne mazāko šaubu, ka no tāda sairuma un tādas demoralizacijas, kāda vērojama partijas labējā spārna rindās, tās kreisais spārns ir paglābies. Un ne jau nejauši:

principiālā neizturētība nevarēja neveicināt sairumu. Notikumi faktiski galīgi parādīs, kur un kā ir palicis vairāk organizatoriskas saliedētības, proletāriskās uzticības, marksistiskas izturētības. Šādus strīdus izšķir dzīve, bet ne vārdi, ne solījumi, ne nozvērēšanās. Sajukuma un svārstīšanās fakts ir acīm redzams, un šis fakts prasa izskaidrojumu. Un nevar būt cita izskaidrojuma kā tas, ka nepieciešama jauna nošķirošanās.

Ilustrējam savu domu ar maziem piemēriem: ar „cietumu iemītnieku" sastāvu (kā saka tiesu uzraugi), t. i., ar publikas sastāvu, kas politisku lietu dē| atrodas cietumā, trimdā, katorgā un emigrācijā. Šis sastāvs taču pareizi atspoguļo vakardienas īstenību. Un vai var būt kādas šaubas par lo, ka „politiķu" sastāvs, kuri apdzīvo tālas un ne tik tālas vietas, tagad raksturīgs ar politisko uzskatu un noskaņojumu milzīgu raibumu, ar nenošķirotību un jucek-lību? Revolūcija pacēla politiskai dzīvei tik dziļus tautas slāņus, tā visur iznesa virspusē lik daudz nejaušu cilvēku, tik daudz „vienas stundas bruņinieku", tik daudz iesācēju, ka pavisam neizbēgams ir tas, ka daudziem jo daudziem no viņiem trūkst jebkāda viengabalaina pasaules uzskata. To nevar izstrādāt dažos drudžainos mēnešos, — bet mūsu revolūcijas pirmā perioda revolucionāro darbinieku vairākuma vidējais „mūža ilgums" droši vien nepārsniedz dažus mēnešus. Tāpēc jauna nošķirošanās starp revolūcijas saviļņotajiem jaunajiem slāņiem, jaunajām grupām, jaunajiem revolucionāriem ir pilnīgi nenovēršama. Un šī nošķirošanās notiek. Piemēram, bēres, ko daudzi meņševiki rīko s.-d. partijai, patiesībā nozīmē, ka šie cienījamie kungi apbedī paši sevi kā sociāldemokrātus. Mums nekādā gadījumā nav jābaidās no šās nošķirošanās. Mums tā jāapsveic, mums lai jāpalīdz. Lai činkst mīkstčauļi, kas te un tur brēks: atkal cīņai atkal iekšēja rīvēšanās! atkal polemika! Mēs atbildam: bez jaunas un atkal jaunas cīņas nekad un nekur nav izveidojusies patiesi proletāriskā, revolucionārā sociāldemokrātijā. Bel pie mums Krievijā tā veidojas pat tagadējā grūtajā brīdī, un tā izveidosies. Par to galvo gan visa kapitālistiskā Krievijas attīstība, gan starptautiskā sociālismā ietekme uz mums, gan pirmās 1905.—1907. gada kampaņas revolucionārā tendence.

Sās jaunās nošķirošanās interesēs ir nepieciešams pastiprināts teorētisks darbs. „Pašreizējais moments** Krievijā ir tieši tāds, ka marksisma teorētisko darbu, tā padziļināšanu un paplašināšanu liek darīt nevis to vai citu personu noskaņojums, nevis atsevišķu grupu aizraušanās un pat ne tikai ārējie policejiskie apstākļi, kas daudzus notiesājuši uz atstumšanu no „prakses**, — bet viss objektīvais lietu stāvoklis zemē. Kad masas apgūst jauno un neredzēti bagāto tiešās revolucionārās cīņas pieredzi, tad teorētiskā cīņa par revolucionāru pasaules uzskatu, t. i., par revolucionāro marksismu, kļūst par dienas lozungu. Tāpēc peterburdzielim tūkstoškārt taisnība, kad viņš uzsver nepieciešamību padziļināt sociālistisko propagandu, nepieciešamību izstrādāt jaunus jautājumus, nepieciešamību visādi sekmēt un attīstīt pulciņus, kas no pašiem strādniekiem izveido īstus sociāldemokrātus, sociāldemokrātiskus masu vadītājus. Šeit partijas Šūniņu loma — kuras jau pieminot vien, Dans un Ko krīt epilepsijā — ir sevišķi liela, un inleliģ'enlisko oportunistu nīstajiem „profesionālajiem revolucionāriem** ir lemts nospēlēt jaunu pateicīgu lomu.

Bet Michails Tomskis arī šeit, aizstāvēdams pilnīgi pareizu domu, pa daļai ieslīd otrā galējībā. Tā, piem., viņš dara nepareizi, kad no „nopietno jautājumu" saraksta izslēdz revolūcijas triju gadu pieredzes ievērošanu, masu tiešās cīņas praktisko mācību ievērošanu, revolucionāri politiskās aģilacijas iznākumu sumēšanu u. t. jpr. Šeit, ticamāk, mums pat ir darīšana ar vienkāršu trūkumu autora stāstā, vai ar atsevišķām kļūdām, kas radušās sasteigta darba apstākļos. Šī ievērošana, šī iznākumu sumēšana cik vien iespējams plašāku strādnieku aprindu priekšā — ir daudz svarīgāka nekā jautājums par „vietējām tiesām", „vietējo pašvaldību" u. tml. „reformām" Stolipina Krievijā, par kurām mīl pļāpāt ierēdņi un liberāļi. Tādām „reformām", pastāvot melnsimtnieciskai Domei un melnsimtnieciskai patvaldībai, nenovēršami lemts kļūt par komēdiju.

Toties Michailam Tomskim pilnīga taisnība, kad viņš noteikti saceļas pret „lozungu izgudrošanu" vispār un pret tādiem lozungiem kā „nost ar Domi" vai „nost ar frakciju"

il īpaši. Viņam tūkstoškārt taisnība, kad viņš pretstatā šim „apjukumam^1* liek izturēto sociāldemokrātisko organizācijas, propagandas un aģitācijas darbu, lai nostiprinātu s.-d. partiju, lai nostiprinātu viņas tradīcijas, ko nīst opor-tunisti, lai uzturētu pēctecību darbā, lai paplašinātu un nostiprinātu šās partijas, agrākās partijas (skaistielies, oportunistu avīzes „Golos** redaktori!) ietekmi proletariāta masās.

Šeit mēs nonākam pie maskavieša vēstules un pie šās vēstules centrālā punkta, t. i., pie izdaudzinātā „olzovisma** kritikas. Mēs jau ne vienreiz vien avīzē „Proļetarij** esam izteikušies pret otzovismu, sākot ar to laiku, kad boļševiku mazākums Maskavas konferencē iesniedza savu pazīstamo rezolūciju šajā jautājumā (sk. avīzes „Proļetarij** 31. nr-u). Tagad mums ir — arī Maskavas boļševiku mazākās daļas vārdā izvirzīts — pirmais mēģinājums sistemātiski pamatot otzovismu. Tad nu aplūkosim vērīgi šo pamatojumu.

Biedrs otzovisls pamatojas uz pareizu premisu, ka objektivie buržuāziski demokrātiskās revolūcijas uzdevumi Krievijā nav atrisināti, ka „revolūcija nav likvidēta**. Bet viņš no šās pareizās premisas taisa nepareizus secinājumus. ,.Kam lai pielāgojas mūsu partija, — viņš jautā, —sastinguma gadiem vai jauniem sabiedriskiem uzplūdiem?** Šeit jau sākas kļūda. No tā, ka revolūcija nav likvidēta, izriet jaunu buržuāziski demokrātisku uzplūdu nenovēršamība, un tikai. No tā neizriet nedz tas, ka šie uzplūdi pilnīgi al kārtos buržuāziskās demokrātijās elementu veco grupējumu (lai pārgrupētos, varbūt būs vajadzīgs ilgāks laiks, nekā mums un mūsu oponentam tas būtu patīkami), nedz las, ka „sabiedriski uzplūdi** (vajadzēja teikt: revolucionāri uzplūdi) nav iespējami pēc, sacīsim, vienu gadu ilga sastinguma. Mēs esam pārdzīvojuši ne mazāk kā vienu gadu ilgu sastingumu, mēs pārdzīvojam sastingumu pašlaik. Biedrs olzovists pals atzīst, ka „grūti un pat nav iespējams noteikt, kāds būs tas ārējais iemesls, kas iekustinās... masas**. Vēl vairāk. Aicinādams partiju „pielāgot mūsu taktiku un organizāciju tieši tai (revolūcijai, 1. i., revolucionāriem uzplūdiem), bet nevis satrunējušam politiskajam brīdim, ko mēs pašlaik pārdzīvojam**, autors pats ieteic

17 15. sčj.

pārkārtot organizāciju, piemērojoties satrunējušam momentam, trakajām policijas represijām, tam, ka komitejām nav iespējams uzturēt taisnus un tiešus sakarus ar strādnieku masām. Nav šaubu, ka uzplūdu apstākļos autors neieteiktu šādu organizatorisko plānu, neizvirzītu to pirmajā vietā. Tātad darbos viņš pats apgāž savu jautājuma nostādni, ar savu praksi izdara labojumus savā teorijā. Tas viņam iznācis tāpēc, ka viņš nepareizi izteicis teorētisko premisu. No jaunu uzplūdu nenovēršamības izriet nepieciešamība visā mūsu darbā ar masām saglabāt tiklab veco programu, kā arī vecos revolucionāros lozungus, nepieciešamība sistemātiski sagatavot partiju un masas jaunām revolucionārām kaujām. Bet no tā neizriet, vai uzplūdi jau sākušies vai to vēl nav, vai ,,jāpielāgojas“ to sākumam vai to visaugstākajai pakāpei. Gan 1897., gan 1901. gadā, gan 1905. gada sākumā absolūti pareiza bija teze, ka ir neizbēgami jauni revolucionāri uzplūdi (pēc vājajiem 60. gadu sākuma un 70. gadu beigu uzplūdiem), bet šajos trīs momentos revolucionārie s.-d. prata piemērot savu taktiku dažādajiem krizes pieauguma apstākļiem. 1897. gadā mēs noraidījām vispārējā streika ,,plānu“ kā frāzi, un mums bija taisnība. 1901. gadā mēs sacelšanās lozungu neizvirzījām dienas kārtībā. Pēc 1905. g. 9. janvara revolucionārā sociāldemokrātijā pareizi izvirzīja dienas kārtībā tiklab šo lozungu, kā arī masu streiku. Mēs ar to nepavisam negribam teikt, ka jaunie uzplūdi katrā ziņā (vai pat: „varbūt") būs tikpat lēni. Gluži otrādi, visi dati un visa Eiropas revolūciju pieredze liek gaidīt nesalīdzināmi ātrāku tempu nekā 1897.—1905. gadā. Bet tas fakts, ka dažādos uzplūdu momentos revolucionārie soc.-dem. vienmēr izvirzījuši pirmajā vietā dažādus dienas lozungus, paliek fakts. Biedra otzovista kļūda ir tā, ka viņš aizmirst šo revolucionārās sociāldemokrātijas pieredzi.

Tālāk, pievēršoties mūsu Domes frakcijai, b. olzovists sāk ar premisu: „Partijas dabiskais vainagojums, tās, tā sakot, diplomātiskais pārstāvis ir Domes frakcija". Tas ir nepareizi. Autors pārspīlē frakcijas nozīmi un lomu. Autors meņševistiski pārmērīgi augsti vērtē šo lomu, — ne velti laikam saka, ka galējības saprotas! Meņševiki no uzskata, ka frakcija ir partijas „vainagojums", secina nepiecieSamību pielāgot partiju frakcijai. Otzovisti no uzskata, ka frakcija ir partijas „vainagojums^1', secina, ka šāds slikts „vainagojums" partijai ir postošs. Premisa nav pareiza ne vieniem, ne otriem. Nekad un nekādos apstākļos, pat pašā „ideālākajā" buržuāziski demokrātiskajā republikā, revolucionārā sociāldemokrātijā nebūs ar mieru atzīt savu parlamentāro frakciju ne par partijas „dabisko vainagojumu", ne par tās „diplomātisko pārstāvi". Šis uzskats ir pašā pamatā maldīgs. Ne jau diplomātijas dēļ mēs sūtām deputātus buržuāziskās un buržuāziski melnsimtnieciskās pārstāvības iestādēs, bet īpaša veida partejiskai palīgdarbībai, aģitācijai un propagandai no īpašas tribines. Pat pastāvot „ideālām" demokrātiskām vēlēšanu tiesībām, strādnieku partijas parlamentārajā frakcijā vienmēr būs redzamas zināmas vēlēšanu vispārējo buržuāzisko apstākļu ietekmes pēdas, piemēram, vienmēr tā būs „inleliģen-fiskāka" nekā partija visā kopumā, un tāpēc mēs nekad neatzīsim frakciju par partijas „vainagojumu". Frakcija nav ģenerālštābs (ja atļauts līdzās autora „diplomātiskajam" salīdzinājumam lielot „militāru" salīdzinājumu), bet drīzāk taurētāju nodaļa vienā gadījumā un izlūku nodaļa — cilā gadījumā vai viena no zināmas palīgveida „ieroču šķiras" organizācijām.

Biedrs olzovists pārvērtis frakciju no partijas palīgorga-nizacijas par partijas „vainagojumu" tādēļ, lai, pārspīlējot frakcijas nozīmi, piedēvētu pamatā nepareizu raksturu tās mūsu nodaļas darbībai, kas sūtīta buržuāziski melnsimtnie-ciska jā Domē.

Bet iespējams, ka autors nemaz neaizstāvētu šo „vainagojumu". Kādā citā sava raksta vietā viņš pats pareizi saka: „Viens no galvenajiem motiviem, kas pamudināja partiju piedalīties vēlēšanās, bija lielā ceriba uz Domes tribines propagandistiski aģitalorisko nozīmi". Tas ir pareizi, un autora iebildums pret šo pareizo tēzi sevišķi uzskatāmi parāda, ka viņam nav taisnība: „Īstenība tomēr parādīja, viņš raksta, ka aģitacija III Domē pielīdzināma nullei, pirmkārt, pašas grupas sastāva dēļ, otrkārt, tāpēc, ka masas pilnīgi vienaldzīgas pret visu to, kas notiek Taurijas pils sienās".

Sāksim no beigām analizēt šo tēzi, kas neparasti bagāta ar kļūdām. Aģitācijā pielīdzināma nullei tāpēc, ka masas pilnīgi vienaldzīgas pret visu, kas noliek Domē. Kas tas? Kā tā? Iznāk taču, ka „atsaukt", pēc šās drausmīgās loģikas, vajadzēs nevis frakciju, bet gan „masas" viņu „vienaldzības" dēļi Jo Domē tiek piekopta, kā mums visiem tas labi zināms, patvaldības politika, politika, kur meln-simtnieciskais muižnieks un lielkapitālists oktobrists atbalsta carismu, politika, kur liberālais daiļrunis kadets izturas sulainiski carisma priekšā. Būt vienaldzīgam „pret visu to, kas noliek Taurijas pils sienās", nozīmē būt vienaldzīgam pret patvaldību, pret visu iekšējo un ārējo patvaldības politiku! Autoram atkal iznācis prātojums otrādi apgriezta meņševisma garā. „Ja masas vienaldzīgas, tad arī s.-d. jābūt vienaldzīgiem". Bet mēs esam partija, kas ved masas uz sociālismu un nepavisam neiet līdzi ikkuram masu noskaņojuma pagriezienam vai noskaņojuma atslābumam. Visas s.-d. partijas šad un tad ir pārdzīvojušas masu apatiju vai to aizraušanos ar kādu kļūdu, kādu modi (šovinismu, antiscmitismu, anarchismu, bulan-žismu^94 u. tml.), bet izturētie revolucionārie s.-d. nekad nepakļaujas kuram katram masu noskaņojuma pagriezienam. Var un vajag kritizēt s.-d. slikto politiku 111 Domē, kad viņi piekopj tur sliktu politiku, bet teikt, ka aģitacija pielīdzināma nullei tāpēc, ka masas ir pilnīgi vienaldzīgas, nozīmē spriest nesocialdemokratiski.

Vai „masu pilnīgā vienaldzība" nenozīmē vienaldzību pret carisma politiku vispār? Tas ir, masas, kuras vienaldzīgas pret visu, kas notiek Domes sienās, nav vienaldzīgas, teiksim, pret to, ka tiek apspriests jautājums par ielas demonstrācijām, par jauniem streikiem, par sacelšanos, par iekšējo dzīvi revolucionārajās partijās vispār un it sevišķi s.-d. partijā? Tā jau, lūk, ir autora nelaime, ka viņš, kā redzams, tieši tā domā, bet ir spiests tieši neizteikt tik acīm redzamu aplamību! Ja viņš tiešām varētu teikt un pierādīt, ka šobrīd masās nav ne mazākās vienaldzības pret politiku vispār, bet, gluži otrādi, ir daudz dzīvāka interese par ukti-vākām politikas formām, — tad jautājums, protams, būtu citāds. Ja visu s.-d. un visu strādnieku organizāciju klusuma, panīkuma un sairuma gada vietā mēs pārdzīvotu tādu gadu, kur masas skaidri redzami interesējas taisni

par tieši revolucionārām cīņas formām, tad mēs pirmie atzītu, ka esam kļūdījušies. Jo aizstāvēt vispār un vienmēr piedalīšanos jebkurā pārstāvības iestādē neatkarīgi no revolucionārā momenta apstākļiem var tikai meņševisma „parlamentārie kretini**, kas liekulīgi negrib redzēt Marksa, Lasala, Libknechla darbības pieredzi revolucionārajos periodos. Jautājumu par piedalīšanos III Domē vai par tās boikotu, tāpat kā kuru katru politisku jautājumu, marksistiem ir pienākums nostādīt konkrēti, bet nevis abstrakti, ņemot vērā visu revolucionāro situāciju kopumā, liet nevis tikai vienu nožēlojami kailu apsvērumiņu: „ja ir pārstāvniecība, tad vajag pārstāvēt^1*. Masu dzīvā interese par politiku nozīmētu, ka pastāv objektīvi briestošas krizes apstākļi, t. i., nozīmētu, ka zināmi uzplūdi jau ir, un, šiem uzplūdiem sasniedzot zināmu spēku, masu noskaņojums nenovēršami izpaustos masu darbībā.

Attiecībā uz šo pēdējo jautājumu b. otzovists pats šādi atzīstas: „katra tās (frakcijas) darbības pārgrozība cieši saistīta ar pārgrozību režīmā, uz kuru iedarboties mēs patlaban nespējam**... Kāpēc b. otzovists domā, ka mēs nespējam patlaban ne vien grozīt režimu, bet pat iedarboties uz to? Acīm redzot tāpēc, ka viņš kā sociāldemokrāts šeit domā vienīgi par proletariāta masu darbību, bet šādu darbību uzskata patlaban par neiespējamu un valodas par to par veltīgām. Bet palūkojieties, kā viņš pie tam „cenšas novelt no slimās galvas uz veselo**, t. i., argumentu, kas runā pret otzovismu, cenšas vērst pret mums:

„Pārraujiet — raksta b. otzovists — policejiskos aizsprostus, kas šķir deputātus no masām, piespiediet frakciju uzstāties asāk un spilgtāk, vārdu sakot, sakļaujiet tās darbu organiski ar proletariāta dzīvi, — tad strādnieki varbūt atzīs, ka tai ir pozitivās puses; bet, tā kā katra tās darbības pārgrozība cieši saistīta ar pārgrozību režimā, uz kuru iedarboties mēs patlaban nespējam, tad visi sapņi par frakcijas darba paplašināšanu un padziļināšanu ir jāalmet**!...

Ja frakcijas darba paplašināšana un padziļināšana atkarīga no „policejisko aizsprostu pārraušanas**, kāpēc gan tad secinājums skan: „atmetiet sapņus par frakcijas uzlabošanu**, bet nevis atmetiet sapņus par policejisko

aizsprostu pārraušanu?? Autors ir acīm redzami neloģisks, un viņa prātojums jāizlabo šādi: nepieciešams neatlaidīgs darbs, lai uzlabotu visu partijas darbību un visus partijas sakarus ar masām, un tā rezultātā neizbēgami tiks pārrauti policejiskie aizsprosti vispār un it īpaši pastiprināsies partijas sakari ar frakciju, partijas iedarbība uz frakciju. Autors it kā no mums, antiotzovistiem, prasa, lai mēs „pārrautu policejiskos aizsprostus", un var jau būt, ka tad viņš būs ar mieru atmest otzovismu. I5et vai nav skaidrs, ka tādējādi viņš apgriež ar kājām gaisā politisko parādību patieso sakaru un savstarpējo atkarību? Varbūt — teiksim mēs — jums būtu taisnība, biedri otzovist, ja masas varētu „patlaban" ne tikai „iedarboties uz režimu" (jebkura sekmīga politiska demonstrācijā iedarbojas uz režimu), bet arī pārraut aizsprostus, — t. i., ja masas varētu patlaban pārraut III Domes „aizsprostus", tad varbūt revolucionārajai sociāldemokrātijai būtu lieki sūtīt savu nodaļu šajā Domē. Varbūt. Bet jūs paši sakāt, ka tas tā nav; jūs paši esat vienis prātis ar to, ka pašreizējos apstākļos vēl ir vajadzīgs nopietns un neatlaidīgs sagatavošanas darbs, lai pārvērstu šo iespēju par īstenību.

„Frakcijas sastāvs", — jūs sakāt. Ja atsaukšanu ieteiktu tādēļ, lai grozīfu frakcijas sastāvu, tad šis arguments būtu vērts, ka to apskata no tā viedokļa, vai sastāvs jaunās vēlēšanās pēc tagadējās frakcijas atstādināšanas uzlabosies. Bet autors neko tamlīdzīgu nedomā. Viņš grib atsaukt ne tikai Domes frakciju, bet vispār iznīcināt jebkādu s.-d. pārstāvību III Domē, pasludinot, ka piedalīšanās tajā ir kļūda. Un no šā viedokļa otzovisma motivēšana ar „frakcijas sastāvu" ir sociāldemokrātam visnepiedodamākā mazdūšība un mazticība. Mūsu parti ja ir panākusi to, ka no strādnieku balsotājiem mēs piespiedām melnsimtniekus ievēlēt mūsu partijas kandidātus, sociāldemokrātus. Vai tad nu mums būtu jāatzīst, ka nav nekādu cerību, ka šie partejiskie strādnieki prastu no Domes tribines vienkārši un skaidri izteikt savu sociālismu? Vai mums pēc dažiem cīņas mēnešiem jāatsakās no cīņas pret buržuāzijas „lietpratējiem cilvēkiem" ®s (skaties lielisku viņu nodarāmā ļaunuma aprakstu vēstulē par frakciju, kura iespiesta šajā numurā)? Vai mums sava partija jāatzīst par nespējīgu pagaidu klusuma un sastinguma periodā izvirzīt strādniekus sociāldemokrātus, kas prastu publiski izteikt savu sociālismu? Tā nav politika, bet nervozitāte. Protams, vairāk par visiem šeit ir vainīga pati mūsu Domes frakcija, jo tieši ar savām nopietnajām kļūdām un tikai ar šīm kļūdām tā noved neapmierinātību ar sevi līdz otzovismam. Bet mēs neļausim pilnīgi saprotamai neapmierinātībai ieraut mūs nepareizā politikā. Nē. Mums vajag sīksti un neatlaidīgi strādāt, un mēs strādāsim tā, lai partija un frakcija kļūtu tuvākas, lai uzlabotu frakciju. Mēs neaizmirsīsim, ka starptautiskās sociāldemokrātijas pieredzē ir piemēri, kur cīņa starp frakciju un partiju ir bijusi daudz ilgāka un daudz asāka nekā pie mums 111 Domes laikā. Atcerieties vāciešus. Izņēmuma likuma laikā pie viņiem lieta nonāca tiktāl, ka frakcija spēra vairākus neciešamus pretpartejiskus, oportunistiskus soļus (balsošana par kuģniecības subsidēšanu utt.). Partijai bija savs nedēļas СО ārzemēs, un viņa regulāri ieveda to Vācijā. Toreizējo Vācijas s.-d. organizācija, — neraugoties uz policijas ļoti nesaudzīgo vajāšanu, neraugoties uz to, ka objeklivu iemeslu dēļ moments bija mazāk revolucionārs nekā mūsdienu Krievijā, — bija nesalīdzināmi plašāka un stiprāka par tagadējo mūsu partijas organizāciju. Un Vācijas s.-d. partija uzsāka ilgu karu pret savu frakciju un noveda šo karu līdz uzvarai. Muļķīgie ,,jauno“ piekritēji, kas histēriski klaigāja un nevis strādāja, lai uzlabotu frakciju, kā zināms, beidza ļoti slikti. Bet partijas uzvara izpaudās frakcijas pakļaušanā partijai.

Mums partijas cīņa pret frakciju par šās pēdējās kļūdu izlabošanu vēl tik tikko sākas. Mums vēl nav bijis nevienas partijas konferences, kas stingri un skaidri pateiktu frakcijai, ka nepieciešams izlabot savu taktiku, lūk, tādā un tādā noteikti norādītā ziņā. Mums vēl nav regulāri iznākoša СО, kas visas partijas vārdā sekotu katram frakcijas solim un dotu lai virzienu. Mūsu vietējās organizācijas tai pašā darba laukā — aģitācijā masās sakarā ar ikvienu s.-d. uzstāšanos Domē, izskaidrojot ikvienu kļūdu tajā vai cilā uzstāšanās gadījumā — izdarījušas vēl pavisam, pavisam maz. Un mūs aicina atmest ar roku, atzīt cīņu par bezcerīgu, atteikties no Domes tribines izmantošanas šādos

apstākjos, kādi ir 1908. gadā. Vēlreiz: tā nav politika, bet nervozēšana.

Nav spilgtas uzstāšanās — jūs sakāt. Attiecībā uz šo „spilgto uzstāšanos" jāizšķir divas lietas: pirmkārt, tas, ka partija ir slikti informēta, un, otrkārt, ļoti nopietnā principiālā k|ūda pašā jautājuma nostādnē par spilgtu uzstāšanos vispār.

Par pirmo jautājumu jāsaka, ka līdz šim visi, kas gribēja lietišķi kritizēt frakciju, ir aizrādījuši uz daudzām neapšaubāmi nopietnām kļūdām (deķlaracija; balsošana par miljonu piešķiršanu Švarcam; apspriešanās ar tautas demokrātiem; atzinums, ka reliģija partijai esot privātā lieta; ne-uzstāšanās sakarā ar 1908. g. 15. oktobra pieprasījumu; skaidras kadetu kritikas trūkums ult.). Noklusēt šīs kļūdas, kā dara meņševiki, kas atzīst, ka viss ir visaugstākā mērā labi, izņemot vienu Ciļikina uzstāšanos, ir vislielākā nekrietnība. Šīs kļūdas mums nevis jānoklusē, bet publiski tās jānoskaidro mūsu vietējos un nevietējos orgānos, katrā sapulcē, aģitācijas lapiņās, kas laižamas masās sakarā ar katru uzstāšanos. Mēs esam izdarījuši vēl ārkārtīgi maz, lai frakciju lietišķi kritizētu un lai iepazīstinātu proletariāta masas ar šādu kritiku. Šajā ziņā mums visiem un visur jāķeras pie darba. Un, kad mēs pie šā darba būsim ķērušies, mēs redzēsim, ka ir daudz tādu frakcijas uzstāšanās gadījumu un it sevišķi tādu formulu par pāreju pie kārtējā darba, kuras sastādītas pēc CK pārstāvju norādījumiem un saskaņotas ar šiem pārstāvjiem, kuras satur pareizu KSDSP programas izskaidrošanu, kuras iespiestas Domes protokolos un avīzes „Rossija“84 pielikumā un kuras mēs ne par simto daļu vēl neesam izmantojuši masu aģitācijā. Frakciju vajag kritizēt, tur nav ko runāt, negodīgi ir noklusēt viņas kļūdas. Bet mums visiem vajag stiprināt arī mūsu organizācijas uz vietām un attīstīt aģitāciju, lai izmantotu katru frakcijas uzstāšanos. Tikai viena un otra darba savienošana ir tiešām izturētu revolucionāru s.-d. cienīga darbība, tikai šī savienošana palīdzēs mums pārvarēt „satrunējušo momentu" un paātrināt jaunu uzplūdu iestāšanos.

Tālāk. Uzsvērdams „spilgtas uzstāšanās gadījumu trūkumu", autors saka, ka „radies priekšstats (kam? dažiem

Mitlāujer’iem, kas nesaprot marksisma ābeci?), ka sociāldemokrātijā samierinājusies ar radušos lietu stāvokli un domā par mierīgu kulturālu darbu; frakcijas pastāvēšana ir kļuvusi it kā par pierādījumu tam, ka revolūcija apbedīta, ja ne vārdos, tad ... darbos. Lai arī šis uzskats ir nepareizs, tomēr atspēkot to mēs varam nevis ar argumentiem, bet ar faktiem". Un vienīgais „fakts", ko autors te ieteic kā visas tās taktikas „pārkārtojumu", kura „uzsver" masu acis s.-d. attiecību pret Domi, ir frakcijas atsaukšanai Iznāk, ka frakcijas atsaukšanu uzlūko par „faktu", kas atspēko „revolūcijas apbedīšanu", par „spilgtu uzstāšanos", kura uzsver jauno taktiku!

Uz to mēs sacīsim, ka autors nepareizi izprot „spilgtas uzstāšanās" un „spilgtu" lozungu vispārējo nozīmi. Kad mēs, boļševiki, 1905. g. boikotējām Buligina Domi, šis lozungs bija pareizs nevis tāpēc, ka tas bija „spilgts", bet gan tāpēc, ka tas pareizi izteica objeklivo stāvokli: augošos uzplūdus, ko carisms mēģināja novadīt sānis, apsolīdams likumpadomdevēju Domi. Kad mēs 190G. gada vasarā paudām lozungu: „kreiso izpildu komiteja sacelšanās atbalstīšanai, bet nevis atbalsts prasībai pēc kadetu ministru kabineta", šis lozungs bija pareizs nevis tāpēc, ka tas bija „spilgts", bet gan tāpēc, ka tas pareizi izteica ob-jektivo stāvokli; notikumi pierādīja, ka kadeti bremzēja ciņu, ka viņu slepenās sarunas ar Trepovu 1906. gada jūnijā pauda valdības spēli, ka īsta sadursme notika un tai bija jānotiek uz citiem pamatiem, pēc Domes padzīšanas, proti: uz bruņotas cīņas pamatiem (Sveaborga un Kronštate kā zaldatu un zemnieku dumpju noslēgums). Kad mēs 1907. gadā paudām lozungu: nevis blokā ar kadetiem, bet pret k.-d., šis lozungs bija pareizs nevis tāpēc, ka tas bija „spilgts", bet gan tāpēc, ka tas pareizi izteica momenta objektīvos apstākļus. Gan vēlēšanas S.-Pēterburgā, gan viss balsošanu (un debašu) kopums otrajā Domē pierādīja, ka „melnsimtnieku briesmas" bijušas fikcija un ka īstenībā cīņa nolikusi pret kadetiem un reakciju kopā un nevis kopīgi ar kadetiem pret reakciju.

Nav šaubu, ka revolūcijas laikā daļa ļaužu mums pieslējās nevis tāpēc, ka viņi saprata s.-d. lozungu un taktikas pareizuma marksistisko kritēriju, bet tikai to „spilgtuma"

dēļ. Ka pie mums tagad, kad vilnis atplfldis, paliek un paliks tikai īsti marksisti, tas nevis biedē, bet iepriecina mūs. Un mēs uzaicinām biedru otzovislu uzmanīgi pārdomāt savu prālojumu: atspēkot revolūcijas apbedīšanu vajag nevis ar vārdiem, bet ar laktiem — tāpēc atsauksim frakciju! Tas ir dziļi nepareizs prātojums. Frakcijas atsaukšana kā uzsvērums tam, ka revolūcija nav apbedīta, ir to „revolucionāru^11 apbedīšana, kuri spējīgi piekopt šādu politiku. Jo šāda veida „revolucionarismā" izpaužas apjukums un bezspēks tajā smagajā, grūtajā, lēnajā darbā, kādu „patlaban^11 diktē objektivie apstākļi un no kura nevar ne atkratīties, ne atrunāties.

Noslēgumā aizrādīsim, ka biedrs olzovists savas vēstules beigās piecos punktos pats liek priekšā tādu tuvākā darba plānu, kas pareizi izteic dienas uzdevumus un atspēko viņa nepareizo taktiku. Vēlreiz: b. otzovista prakse ir labāka nekā viņa teorija. Viņam neapšaubāmi ir taisnība, ka nepieciešama stipra nelegālā organizācija. Viņš, jādomā, neuzstās, lai Centrālā Komiteja ,,iece|“ komiteju locekļus, jo šāda iecelšana būtu augstākā mērā nepraktiska. Neaizmirsīsim, ka profesionālā revolucionārā inteliģenta nomaiņai vai, pareizāk, viņam palīgā nāk profesionāls revolucionārs s.-d. strādnieks (lai kā par to niknojas meņševiki, bet tas ir fakts), un tātad jaunā nelegālā organizācija nebūs pilnīgi līdzīga un tai nav jābūt pilnīgi līdzīgai vecajai organizācijai. Mēs domājam arī, ka izteiciens „atraut partijas šūniņas citu no citas" pirmā punkta pēdējā frāzē ir nejauša neveiklība, kurai piesieties būtu nepieļaujami. Patiešām, sociāldemokrātiskā nelegālā organizācija nevis atraus, bet tuvinās tagad atrautās šūniņas. Biedram otzovistam pilnīgi taisnība, uzsverot, cik ļoti svarīga ir sociālistiskā propaganda un aģitācijas „anketu sistēma". „Rosīgie masu sakari ar partiju", „masu iesaistīšana aģitācijas lozungu apspriešanā", tie ir tiešām aktuali dienas jautājumi. Šādu aktualu dienas jautājumu atzīšana rāda labāk nekā visādi prātojumi un pretēji visādiem „izgudrotiem" (kā trāpīgi izteicies M. Tomskis) lozungiem, ka notikumu gaiļa izvirza mums visiem, tiklab antiotzovis-tiem, kā arī otzovistiem, vienu revolucionārās sociāldemokrātijas neatliekamu praktisku uzdevumu, vienu „lozungu": idejisku sociālismā nostiprināšanu, organizatorisku nelegālās strādnieku partijas nostiprināšanu ar vadītājiem no pašiem strādniekiem, vispusīgas s.-d. aģilacijas attīstīšanu masās. Šis darbs, kad mēs vienprātīgāk un vienprātīgāk ķersimies pie tā, saliedēs mūs visus; tas uzpurinās, disciplinēs, izlabos mūsu Domes frakciju labāk nekā desmiti kailu ultimātu; tas dos rosīgu darbu; atdzīvinās možas revolucionārās situācijās atmosfēru; iemācīs precizi mērīt uzplūdu augšanu un noteikt to pazīmes; kā putekļus aizpūtīs visus nedzīvos, sadomātos, „izgudrotos" olzovisma lozungus!

Iespiests pēc avīzes „Prolelarij" teksta

„Prolelarij", 39. nr., 1903. g. 13. (96.) novembri

AGRARĀS DEBATES  DOMĒ

Gandrīz mēnesi ilgās agrarās debates III Domē devušas ārkārtīgi bagātīgu materiālu agrarā jautājuma tagadējā stāvokļa, revolūcijas rezultātu un proletariāta uzdevumu pētīšanai. Mēģināsim izdarīt galvenos secinājumus no šā materiala. Pašas par sevi izvirzās četras oratoru grupas: labējie, kadeti, zemnieki un sociāldemokrāti. Atšķirības starp „labējiem^1* šaurā nozīmē un oktobristiem pilnīgi izzūd. Agrārajā jautājumā zemnieki neapšaubāmi uzstājas kā viens politisks virziens, pie kam labējo zemnieku un trudoviku atšķirība ir tikai nokrāsu atšķirība vienā un tai pašā virzienā. Izanalizēsim to poziciju, kādu ieņēma katra no šīm grupām. (Cipari iekavās nozīmē stenografisko pārskatu lappuses avīzes „Rossija" pielikumā.)

Kā jau no melnsiintnieciskajiem „parlamentāriešiem" bija gaidāms, labējie un oktobrisli pacentās piesārņot savas agrarās politikas būtību ar juridisku kazuisliku un archiva grabažām, plaši runādami par savstarpējo sakaru starp 1906. 9. XI likumu un 12. pantu vispārējā nolikumā par zemniekiem (kurš zemniekiem pēc izpirkšanas dod tiesību prasīt zemes gabala nodalīšanu privātā īpašumā), un pēc tam 165. pantu Nolikumā par izpirkšanu utt. Vēlēdamies parādīt sevi par „liberāli", Sidlovskis centās pierādīt, ka grafa D. Tolstoja likumdošana par iedalītās zemes neat-savināmību u. t. jpr. bijusi pretrunā ar 1861. gada „garu", bet 1906. 9. XI likums šim garam atbilstot. Viss tas ir viena vienīga ākstīšanās, kuras mērķis ir novērst zemniecības uzmanību, aptumšot lietas būtību. Kadeti, kā tālāk redzēsim, ievērojamā mērā uzķērās uz melnsimtnieku makšķeres, bet mums, sociālistiem, pietiek pāris vārdos aizrādīt uz to. cik bieza kārta kancelejas putekļu jānotīra no Šid-lovsku, Likošinu kgu un citu melnsimlnieciskās cara bandas sulaiņu runām, lai ieraudzītu viņu agrarās politikas īsto saturu. Kgs Ļvovs 1., kas, liekas, sevi sauc par mierīgo atjauninātāju, bet īstenībā ir īsts melnsimtnieks ar visādiem paņēmieniem Struves kga garā, izteicis šo saturu skaidrāk par citiem: „Zemnieku vidē — teica šis muižnieku kalps — izveidojušies divi principi: beztiesiska personība un patvarīgs pūlis (Aplausi labajā pusē un centrā)... Ja masas ir šāda veida stāvoklī, tad tas apdraud tiesisku^1* (lasi: muižnieku) „valsti (Aplausi labajā pusē un centrā)“... „Zemei jāpieder visiem darba ļaudīm, zeme ir kā gaiss un ūdens; mēs esam šurp nākuši, lai iegūlu zemi un brīvību". Lūk, tā bija dominējošā balss. Un šī balss, kas izrauta tieši no tām māņticībām un aizspriedumiem, kas perinās zemnieku masās, šī balss rādīja mums to māņticīgo priekšstatu par varu, kura var atņemt vieniem un dot ciliem... „Atcerēsimies, kas šeit tika runāts, — turpina Ļvova kgs, atcerēdamies agrākās Domes, — man smagi to atcerēties, bet es teikšu, es nevaru neteikt, kas tika runāts agrarajā komisijā. Jel atļaujiet, kad pat jautājums par to, lai neaizskaramus atstāj kaut vai sakņu dārzus, kaut vai dārzus, sastapa ļoti lielus iebildumus, ļoti stipru pretsparu un tika pieņemts ar visniecīgāko balsu skaitu; kad pacēlās jautājums par to, lai izbeigtu visādus darījumus ar zemi, ne tikai ieķīlāšanu muižnieku bankā, ne tikai pārdošanu zemnieku bankai, bet arī pirkšanu un pārdošanu, pat dāvināšanu, mantošanu, tad acīm redzami kļuva bail, bail, kungi, nevis par muižnieku interesēm, bet bail par valsts stāvokli un likteni (Centra un labās puses aplausi. Sauciens: „bravo"). Uz šādiem pamatiem uzcelt kapitālistisku, modernu valsti nav iespējams" (293.).

Muižnieku valstij kļuva „bail" par savu pastāvēšanu, „bail" no zemnieku masu „balss" (un kustības). Citādu kapitālismu kā vien tādu, kas balstās uz muižnieku, I. i., dzimlbūlnieciskā, zemes īpašuma paturēšanu, šie kungi pat iedomāties nevar! ka kapitālisms visplašāk, visbrīvāk un visātrāk atlīstās, ja pilnīgi atceļ jebkādu zemes privātīpašumu, par to „izglītotie" Ļvovu kgi nav pat dzirdējuši!

Lai aģitētu masās, noteikti nepieciešama iepazīšanās ar izvilkumiem no Sidlovska, Bobrinska, Ļvova, Goļicina, Kapustina un Ko runām: līdz šim mēs redzējām patvaldību gandrīz vienīgi tikai tādu, kas pavēl un paretam publicē paziņojumus Ugrjuma-Rurčejeva ”7 garā. Tagad mēs redzam, ka organizēta valdošo šķiru pārstāvība atklāti aizstāv muižnieku monarchiju un melnsimtniecisko „konsti-tuciju“, un šī aizstāvēšana dod ļoti vērtīgu materiālu to tautas slāņu atmodināšanai, kuri ir politiski neapzinīgi vai vienaldzīgi. Atzīmēsim īsi divus sevišķi svarīgus apstākļus. Pirmkārt, izskaidrojot savu politisko programu, labējie visu laiku auditorijas priekšā izvirza dzīvu ienaidnieku, pret kuru viņi cīnās. Šis ienaidnieks ir revolūcija. „Bailes" no revolūcijas, kuras tik skaidri izteicis dumjais Ļvovs, ne mazāk skaidri pavīd visos tajos, kas ar naidu, ar niknumu, zobus griezdami, ik uz soļa atceras neseno pagātni. Šī tiešā visu jautājumu nostādīšana uz kontrrevolūcijas pamatiem, šī visu apsvērumu pakļaušana vienam galvenajam un vissvarīgākajam apsvērumam, cīņai pret revolūciju, satur sevī dziļu patiesību un padara labējo runas par nesalīdzināmi vērtīgāku materiālu (tiklab zinātniskai tagadējā stāvokļa analizei, kā arī aģitācijai) nekā nenoteikto un bailīgo liberāļu runas. Neapvaldāmais trakums, ar kādu labējie uzbrūk revolūcijai, 1905. gada beigām, sacelšanās gadījumiem, abām pirmajām Domēm, parāda labāk nekā jebkādi gari prātojumi, ka patvaldības sargātāji redz savā priekšā dzīvu ienaidnieku, ka cīņu pret revolūciju viņi neuzskata par nobeigtu, ka revolūcijas atdzimšana ik brīdi stāv viņu priekšā kā visreālākie un vistiešākie draudi. Ar nedzīvu ienaidnieku tā necīnās. Nedzīvo tā nenīst. Mazliet vientiesīgais Balakļejeva kgs naivi izteica šo kopīgo visu labējo runu noskaņojumu. Pateicis, ka, protams, 9. novembra ukazu nevarot noraidīt, jo tas izteicot visaugstāko gribu, viņš līdz ar to paziņoja: „Valsts domes locekļu kgi! Mēs dzīvojam revolūcijas laikā, kura pēc manas dziļās pārliecības ne tuvu vēl nav beigusies" (3(54.). Balakļejeva kgs baidās no 9. XI likuma „revolucionārās izcelšanās", baidās, ka tikai tas neiededzinātu jaunu cīņu. „Mēs pārdzīvojam smagu krīzi, — viņš teica, — un, ar ko tā beigsies, nav zināms. Fantazija tēlo visdrūmākās ainas, bet mūsu pienākums ir tas, lai mēs neatbalstītu jukas un nesaticību tautā".

Otrs sevišķi svarīgs apstāklis atliecas uz labējo ekono-misko un speciāli agraro programu. Tas ir tas, ka viņi aizslāv zemnieku privātīpašumu uz zemi, un šī privātā zemes īpašuma aizstāvēšana kā sarkans pavediens vijas cauri visām viņu runām līdz pat oberpopam Mitrofanuš-kam (biskapam Mitrofanam), kas runāja tūlīt pēc referenta, kā redzams, gribēdams iebiedēt demokrātiskos, bet nomāktos lauku ,,batjuškas“ un ar jocīgām pūlēm cenzdamies apspiest sevī paradumu ākstīties un lietot seminārā valodu („obščina ir sensena parādība'1), „izrunāja" šādas frāzes: „dzīve attīstās personības aizvien lielākas un lielākas individualitātes virzienā"; „par derīgu jāatzīst mūsu zemnieku jaunas sadzīves iekārtošana pēc Rietumeiropas fermeru parauga" (69.).

Jājautā, kāpēc muižnieku šķira un kapitālistu šķira gan II, gan III Domē tik enerģiski aizstāv zemnieku zemes privātīpašumu? Vai tikai tāpēc, ka tāds ir „pēdējais valdības rīkojums"? Protams, nē! Šo rīkojumu ir iečukstējusi un iedvesusi Apvienotās muižniecības padomeea. Muižnieki un kapitālisti lieliski pazīst to ienaidnieku, pret ko viņiem jācīnās, lieliski jūt, ka revolūciju ir saistījusi muižnieku interešu uzvaru ar zemes privātīpašuma uzvaru vispār, zemnieku interešu uzvaru ar zemes privātīpašuma, tiklab muižnieku, kā arī zemnieku zemes privātīpašuma, iznīcināšanu vispār. Iedalītās zemes privātīpašuma savienošana ar ekspropriētās muižnieku zemes sabiedrisko īpašumu ir slikts kadetu un meņšcviku izgudrojums. Īstenībā cīņa notiek par to, vai jauno Krieviju cels muižnieki (tas nav iespējams citādi kā uz visāda veida zemes privātīpašuma pamatiem) vai zemnieku masas (tas nav iespējams pusdzimtbūtnieciskā zemē, nesagraujot privātīpašumu gan uz muižnieku zemi, gan uz iedalīto zemi).

Pārejam pie kadetiem. Viņu runas atšķiras tiklab no labējām, kā arī no kreisām runām ar cenšanos samierināt nesamierināmo, nosēsties starp diviem krēsliem. Tikai tajā Miļukova kga runas daļā, kur viņš runāja kā vēsturnieks, bet nevis kā kadets, mums ir lieliski izraudzīti dati no Apvienotās muižniecības padomes vēstures, — dati, kuru kopsavilkums dara godu jebkuram demokrātam. Bet visā visumā Šingarevs, Berezovskis, Miļukovs, Bobjanskis un Rodičcvs uzķērās uz melnsimtnicciskā Šidlovska kga makšķeres un ar vislielāko ccnlīlm piesārņoja klausītāju galvas ar juridisku kazuisliku, kaisīja frāzes par „taisnību" pēc romiešu tiesībām („svarīguma dēļ un labad^11 Rodičevs pat iesprauda latiņu vārdu: aequilas! Esam taču ,,mēs“ kaut ko mācījušies universitātē!), pazemojās līdz riebīgai stērbeļu laizīšanai (Šingareva kgs apliecināja savu „cienību" pret Stolipina sulaini Likošinu un centās pierādīt, ka piespiedu atsavināšana mēdzot būt zemēs, kur „privātīpašuma institūts tiek ļoti svēti sargāts"). Kā sarkans pavediens cauri visām kadetu runām vijas strīds pret 9. novembra likumu no „piesardzības" viedokļa. Mūs, boļševikus, vainoja par to, ka mēs nomelnojot kadetus, saukdami viņus par liberāliem muižniekiem. Īstenībā viņi ir sliktāki. Viņi ir liberāli ierēdņi. Nevar iedomāties masu demokrātiskās apziņas lielāku sagandēšanu kā šo tā saucamo „demokrātu" partijas uzstāšanos Valsts domē, teicot runas, kas notrulina cīņu, sludinot ierēdniecisku „piesardzību", nelietīgi cildinot zemnieku aplaupīšanu un paverdzināšanu, ko izdarīja dzimtkungi un ko dēvē par 1861. gada „lielo reformu"!

Uzbrukt Stolipinam par viņa agrarās politikas „nepiesar-dzību" nozīmē prostituēties, piedāvāties šās pašas politikas tādu izpildītāju amatam, kuri prastu „piesardzīgi" izpildīt to pašu uzdevumu, t. i., realizēt to pašu muižniecisko saturu zem „konstitucionālā demokrātismā" viltus karoga, realizēt to ne tikai ar vardarbību vien, bet arī apkrāpjot zemniekus. Lūk, viens no daudzajiem kadetu paziņojumiem, kas atsedz tieši viņu runu tikko norādīto jēgu. Berezovska kgs, kura runu k.-d. partijas lideris Miļukova kgs atzina par sevišķi labu un nosauca par „lielisku", pateica sekojošo:

„Pēc manas dziļās pārliecības šis projekts" (k.-d. agrārais projekts) „daudz izdevīgāks arī zemesīpašniekiem" (ne tikai zemniekiem), „un es to saku, kgi, pazīdams zemkopību, pats ar to nodarbodamies visu mūžu un būdams zemesīpašnieks. Kulturālai zemkopības saimniecībai tautas brīvības partijas projekts bez šaubām būtu lietderīgāks nekā tagadējā kārtība. Nevajag izķert kailo piespiedu atsavināšanas faktu, sašust par to un teikt, ka tā ir varmācība, bet vajag paskatīties un novērtēt, par ko izvēršas tas, kas tiek ieteikts mūsu projektā, un kā šī piespiedu atsavināšana liek realizēta" (zelta vārdi! Berezovska kgs, vai jūs

neesat kļuvis boļševiks'?). „Ņemiet I Valsts domes 42 locekļu projektu — tajā bija tikai" (tieši tā!) „atzinums, ka nepieciešams pirmā kārtā pakļaut atsavināšanai to zemi, ko neekspluatē paši īpašnieki. Pēc tam tautas brīvības partija atbalstīja vietējo komisiju nodibināšanu, kurām zināmā laikā bija jānoskaidro, kāda zeme ir un kāda nav jāatsavina un cik zemes vajadzīgs zemniekiem, lai tos apmierinātu. Šīs komisijas konstruējas tā, lai puse locekļu tajās būtu zemnieki un puse nezemnieki". (Izrunājiet līdz galam, Bcrezovska kgs! Nekaunieties! Apslēpt patiesību taču nevar: muižniekiem sakarā ar to, ka komisiju „neitrālo" priekšsēdētāju obligati ieceļ muižnieciskā valdība, komisijās vienmēr bija nodrošināts vairākums pār zemniekiem: sk. Kutlera projektu kadetu „Agrārā jautājuma" II sējumā.) „Tādējādi ar šo kopīgo konkrēto darbu uz vietām, protams, noskaidrotos gan zemes daudzums, ko var atsavināt, gan zemes daudzums, kas nepieciešams zemniekiem, un, beidzot paši zemnieki pārliecinātos, kādos apmēros var tikt apmierinātas viņu taisnīgās prasības. Pēc tam viss tas izietu cauri Valsts domei un Valsts padomei" (tieši tā!) „un pēc to pārstrādāšanas" (t. i„ pēc tam kad jauns muižnieku un ierēdņu vairākums „reformu" vēlreiz būs apcirpis!) „nonāktu līdz visaugstākajai sankcijai" (atcerieties pakāpenisko iedalītās zemes apmēru sašaurināšanu, ko izdarīja šādas pašas augstākās instances 1861. g.). „Šā plānveidīgā darba rezultāts bez šaubām būtu patiess iedzīvotāju īsto vajadzību apmierinājums un ar to saistīta nomierināšanās un kulturālo saimniecību saglabāšana, kuras tautas brīvības partija nekad, ja nav galējas nepieciešamības, nav vēlējusies iznīcināt" (143.).

Berezovska kgs 1У08. g. oktobrī atzinis visu, ko 1906. gada vasarā boļševiki teica par k.-d. agraro projektu! I Domē kadeti publiski izbīdīja pirmajā vietā savas reformas demokrātisko ārieni, cenzdamies pierādīt tās muižniecisko raksturu slepenās apspriedēs ar Trepovu un viņa dienderiem. Ш Domē k.-d. publiski izvirza pirmajā vietā savas reformas muižniecisko raksturu, cenzdamies pierādīt tās demokrātismu no policijas slēptās sarunās ar tiem nedaudzajiem savādniekiem, kas vēl spēj klausīties vecmāmiņu pasakās. Divseju Januss pa vējam groza savas^ „sejas"

1S 15. sēj.

gan uz vienu, gan uz otru pusi. „Demokrāti" krīt tik zemu, ka melnsimtnieciskajicm zubriem cenšas pierādīt savas rīcības un programas nekaitīgumu revolūcijas laikā 1

Salīdziniet ar to zemnieku runas. Lūk, jums būs tipisks labējais zemnieks Storčaks. Viņš sāk savu runu, pilnīgi atkārtodams Nikolaja II vārdus par „svētajām īpašuma tiesībām", to „pārkāpšanas" nepieļaujamību utt. Viņš turpina: „lai dievs dod valdniekam veselību. Viņš labi pateica priekš visas tautas"... (295.). Viņš nobeidz: „Bet, ja valdnieks teicis, lai būtu taisnība un kārtība, tad, protams, ja es sēžu uz 3 desetinām zemes, bet blakus ir 30 000 desetinu, tad tā nav kārtība un taisnība" (296.)!! Salīdziniet šo monar-chistu ar monarchistu Berezovski. Pirmais ir tumšs zemnieks. Otrais — izglītots gandrīz eiropietis. Pirmais ir naivs līdz svētumam un politiski neattīstīts līdz netica-mībai. Monarchijas sakars ar „kārtību", t. i., ar nekārtību un netaisnību, kas sarga īpašniekus, kuriem pieder 30 000 desetinas, viņam nav skaidrs. Otrais — politikas lietpratējs, kas zina visas ejas un izejas pie Viles, Trepova, Stoli-pina un Ko, kas studējis Eiropas konstitūcijas visos sīkumos. Pirmais — viens no miljoniem, kuri visu mūžu mokās uz 3 desetinām un kurus ekonomiskā īstenība stumj uz plašu masu revolucionāru cīņu pret trīsdesmittūkstošnie-kiem. Otrais — viens no dažiem desmit tūkstošiem — vislielākais: no simttūkstošiem muižnieku, kas grib ar „miera līdzekļiem" saglabāt savu „kulturālo saimniecību", pakār-dinot ar tukšiem solījumiem zemnieciņu. Vai patiešām nav skaidrs, ka pirmais var Krievijā izdarīt buržuāzisku revolūciju, iznīcināt muižnieku zemes īpašumu, radīt zemnieku republiku (lai kā šis vārds viņu 1agad biedētu)? Vai patiešām nav skaidrs, ka otrais nevar nebremzēt masu cīņu, bez kuras nav iespējama revolūcijas uzvara?

Lai par to labi padomā cilvēki, kas līdz šim laikam nekādi nevar saprast, ko tas nozīmē: „proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskā diktatūra"!

Storčaka agrarā programa, tas ir tas pals III Domes 42 zemnieku deputātu agrarais likumprojekts, par ko mēs rakstījām avīzes „Proļelarij" 22. nr-ā^55. Arēji būdams ļoti

pieticīgs, šis projekts ir kreisāks par kadetu projektu, kā to atzīst arī paši k.-d. Šis projekts, prasīdams, lai reformu, kas zemniekiem piešķir zemi, apspriež vispārējā balsošanā ievēlētas vietējās komisijas, patiesībā ir revolucionārs projekts, jo zemes reformas apspriešana uz vietām patiesi demokrātiskās, vēlētās iestādēs ir absolūti nesavienojama ar to, ka mūslaiku Krievijā joprojām paliek cara vara un muižnieku zemes īpašums. Un tas apstāklis, ka meln-simtnieciskajā Domē, kas ievēlēta, pamatojoties uz vēlēšanu likumu, kurš speciāli izstrādāts muižnieku labā pēc apvienotās muižniecības norādījumiem, valdot visniknākajai reakcijai un nerimstošam baltajam teroram, — ka šādā Domē 42 zemnieki parakstījuši tamlīdzīgu projektu, tas pierāda labāk nekā visādi prātojumi, ka zemnieku masas mūsdienu Krievijā ir revolucionārās. Lai oporlu-nisti mēģina pierādit, ka nepieciešama savienība ar kadetiem, nepieciešama proletariāta tuvināšanās buržuāzijai buržuāziskajā revolūcijā, — apzinīgie strādnieki, iepazīstoties ar debatēm III Domē, tikai pastiprinās savu pārliecību par to, ka uzvaroša buržuāziskā revolūcija Krievijā nav iespējama bez strādnieku un zemnieku masu kopēja uzbrukuma, pretēji buržuāzijas svārstībām un nodevībām.

Ja Storčaks, kā arī deputāti garīdzn. Titovs, Andrejčuks, Popovs 4. un Ņikitjuks, kuri galvenajos un pamatjautājumos stāv tajās pašās pozicijās, pauž zemnieku masu revolucionarisinu neapzinīgi, stiehiski, paši baidīdamies ne vien izrunāt līdz galam, bet pat izdomāt līdz galam to, kas izriet no viņu vārdiem un priekšlikumiem, tad trudoviki III Domē pauž zemnieku masu cīņas garu tieši un atklāti. Visvērtīgākās pie tam ir zemnieku trudoviku runas, kuri izklāsta savus uzskatus tieši, izteikdami pārsteidzoši pre-cizi un izteiksmīgi masu noskaņojumus un centienus, apjukdami programās (daži paziņo, ka simpatizē 42 zemnieku projektam, citi — kadetiem), bet toties jo spēcīgāk pauzdami to, kas gul dziļāk par visādām programām.

Lūk, Kropotovs, Vjatkas gub. deputāts. „Mani vēlētāji man runāja par to, ka 9. novembra likums esot muižnieku likums... Mani vēlētāji man uzdeva šādus jautājumus: kāpēc to dara ar varu?... kāpēc mūsu zeme nodota zemes priekšnieku rīcībā?... Vēlētāji man piekodināja: pasaki

lu Valsts domē, ka tā dzīvo! vairs nevar... Un, tiklīdz sāk pēc tā (9. XI likuma) rīkoties mūsu apvidū, tā jaunajiem muižniekiem, kā saka mūsu zemnieki, mājas deg" (71.)... ,,Visa lietas būtība ir tā, ka jāatlīdzina muižniekiem... Kāpēc gan valsts intereses prasa atņemt nabagam pēdējo gabalu un atdot tiem, kas, kā es izteicos, pratuši saskaņā ar valdības rakstīto likumu nejauši paturēt sev zemi? Vai tad valsts intereses neprasa, lai piespiestu apstrādāt zemi, kas stāv dīkā: muižnieku, kroņa, apanažas, klosteru zemi ? ... Zemniekam jāmaksā 11 rbļ. 50 кар. no desetinas, un, kgi, ja gribētu būt taisnīgi un apliktu ar šo nodokli vienādā mērā visus, tad zeme tiešām nonāktu zemnieku rokās un nebūtu vajadzīga piespiedu atsavināšana. Lai darītu taisnīgi, vajag aplikt zemi ar vienīgo nodokli, un tad tā nonāks darba ļaužu masām, un tad nebūs ko skaust: kas negrib strādāt, tas nemaksās" (73.)...

Cik daudz vēl cīņā nepārbaudītu spēku, cik daudz tiekšanās pēc cīņas šajā naivajā runā! Gribēdams izvairīties no „piespiedu atsavināšanas", Kropotovs īstenībā ieteic pasākumu, kas līdzinās muižnieku zemes konfiskācijai un visas zemes nacionalizācijai! Ka šā Džordža^99 mācību piekritēja „vienīgais nodoklis" ir tas pats, kas visas zemes nacionalizācija, to Kropotovs nesaprot, bet, ka viņš izteic miljonu patiesos centienus, — par to nevar būt ne vismazāko šaubu.

Lūk, deputāts Rožkovs, kas sāk ar vārdiem: „kgi, grūti man, lauku zemniekam, runāt no šās tribines" (77.)... „Zemniecība gaidīja no Valsts domes nevis 9. XI likumu, nevis to likumu, kas sadala mums zemi, kuras mums nav, bet likumu, uz kura pamala vispirms palielinātos zemes rezerves un pēc tam jau sāktu dalīt. Šāda likuma pamatprincipi iesniegti ar 47 zemnieku parakstiem 20. februārī, bet līdz šim tie vēl nemaz nav virzīti tālāk... Zemes saimnieki ir zemes priekšnieki... bet šās zemes īstos saimniekus saista pastiprināta apsardzība... Zemes pirkšanai 1ās ekspluatācijas nolūkos mums valstī nav noteikta likuma... kas teiktu: nepērc tu to ekspluatācijai... Un, lūk, 1907. g. 1(5. septembri Slavropoles zemes ierīcības komisija nolēmusi, ka zemi varot pirki tikai tas, kam ir darba lopi un inventārs. Un, lūk, kgi, šeil, šajā ēkā, gandrīz puse ir muižnieku, kas tur šos ļaudis, kuriem zemes

ierīcības komisija nedod tiesības pirki zemi. Kgi, mēs zinām, ka šie Jaudis kalpo par 60—70 rbļ. gadā ... Šim nelaimīgajam darba rūķim lemts mūžīgi būt par muižnieka strādnieku, mūžīgi viņš lieks savu muguru citu labā, bet saimnieks aiz viņa muguras uzskatīs sevi par kulturālu cilvēku".

Tomilovs: „Vienīgā izeja ... pēc mūsu domām ir šāda: jau tagad nepieciešams visās Krievijas obščinās pēc bijušo revi-ziju parauga izdarīt zemes pārdalīšanu; šīm revīzijām jākonstatē vīriešu kārtas iedzīvotāju skaits uz 1905. g. 3. novembri.

Mūsu, zemnieku, senlolotās ilgas ir dabūt zemi un brīvību, bet mēs dzirdējām, kamēr tagadējā valdība ir pie varas, tikmēr zemes īpašums ir neaizskarams. (Balsis centrā: „privātais".) Privātais, muižnieku. (Balsis centrā: „un jūsējais arī".) Ja tas attiecas uz mums, tad mēs esam ar mieru atdot iedalīto zemi" (te nu, lūk, ir tā zemnieku Vandeja, ar kuru Stokholmā mūs biedēja pārgudrais Pļe-chanovs un Ko gadījumā, ja nacionalizēšot visu zemi!); „sacīsim, viena ciema zemnieki ir ar mieru atdot savu iedalīto zemi vienību pret vienību, — nolīdzināties. Ministrijas pārstāvja paziņojuma būtība ir tā, ka, iekām vara nepāries zemniecības un vispār tautas rokās, zemniekiem neredzēt ne zemi, ne politisko brīvību. Paldies par vaļsirdību, lai gan mēs jau to zinājām" (149.)...

Un, lūk, 1905. g., kad apzinīgo elementu vadībā zemnieki apvienojās vienkopus (Smiekli un troksnis labajā pusē) un pateica bargu vārdu ... tad muižnieki sāka runāt: „Jums taču ir, jums dota iedalītā zeme. Jūs tad arī sadaliet šo kauliņu"...

Petrovs 3.: „Atcerieties, kgi,' Alekseja Michailoviča valdīšanas laiku un to zemnieku ļaužu sašutumu, kas izpaudās Razina vadītā kustībā (Balsis labajā pusē: ,,Oho!“)... Savas prasības tauta sevišķi spēcīgi izteica 1905. g. Toreiz taču gluži tāpat trūkums piespieda tautu iziet uz ielas un teikt savu valdonīgo vārdu par to, kas tai vajadzīgs" (187.)... „Visai zemei jāpāriel vienlīdzīgā visas tautas lietošanā... Es, protams, esmu zemes privātīpašuma pretinieks" (patiešām, Vandeja, ko pareģoja Pļechanovs, sāk vērsties plašumā!) „un saku, ka tikai tad darba tauta gūs atvieglojumu, kad visa zeme pāries viņas rokās (204.)... Esmu pilnīgi pārliecināts, jūs atkal dabūsit redzēt sabangotās dzīves jūras dziļumus. Un tad piepildīsies evaņģēlija teiciens: kas pacels zobenu, las no zobena ari aizies bojā (Smiekli labajā pusē). Darba grupas frakcija savus ideālus nav grozījusi, kā nav grozījusi arī savus centienus... Mēs... sakām: visa zeme tiem, kas uz tās strādā, un visa vara lai pieder darba ļaudīm!" (206.).

Merzļakovs: „Zemei jāpieder tam, kas to apstrādā... tikai lai pie mums Krievijā nekādā ziņā nebūtu zemes bodītes, bet lai zeme piederētu tam, kas to apstrādā ar savu personīgo darbu" (207.). Utt.

Telpas trūkums liek mums pārtraukt citātus. Atzīmēsim tikai to oratoru vārdus, kuri tās pašas domas izteica ne tik spēcīgi un skaidri: Kondratjevs, garīdzn. Popovs 2., Bulats, Volkovs 2., Dzjubinskis, Ļachņickis (pēdējie divi ar oficiāliem paziņojumiem Darba grupas vārdā).

Jājautā, kādi secinājumi attiecībā uz s.-d. agraro pro-gramu izriet no šās zemnieku deputātu pozicijas? Ka zemnieki cīņu pret dzimtbūtnicciskām lalifundijām un pret visām dzimtbūšanas atliekām ietērpj sīkburžuaziskā sociālismā utopijās, par to visi ir vienis prātis. Tas ir izteikts tajā pēdējā mūsu agrarās programas daļā, kuru projektējuši boļševiki un Stokholmā pieņēmuši meņševiki („Stokholmas kongresa protokoli").

Bet ar to jautājums nav izsmelts. Gan sadalīšana, gan municipalizacija, gan nacionalizāciju ir buržuāziski demokrātiskā pārkārtošana, bet kādas sistēmas labā tad ir jāizsakās s.-d.? Municipalizaci jas labā, — atbild meņševiki ar Pļechanovu priekšgalā, kuri šo programu izdabūja cauri Stokholmā. Zemnieku zemes nacionalizācija novestu pie Vandejas, — tieši pateica meņševiki Stokholmā.

Kopš tā laika trijās Domēs ir izteikušies zemnieki — visdažādāko Krievijas vietu deputāti. Nevienu no zemnieku deputātu grupām nav iekārdinājusi „municipalizacija", kas izdomāta tieši tādēļ, lai „neaiztiktu" zemnieku zemi. Visi tru-doviki zemnieki visās trijās Domēs izteicās par visas zemes nacionalizāciju, izsakot šo prasību, gan tieši atkārtodami trudoviku programu, gan īpatnēji pārtaisīdami „vienīgo nodokli", gan ar neskaitāmiem paziņojumiem: „zeme tam, kas to apstrādā", „mēs esam ar mieru atdot iedalīto zemi" uti.

Dzīve ir izzobojusi „municipalizaciju", kliegšanu par „Vandeju".

Kāds ir ekonomiskais pamats lam, ka visi apzinīgie zemnieki aizstāv nacionalizāciju? Lai atbildētu uz šo jautājumu, atcerēsimies kādu statistisku salīdzinājumu, ko Domē izdarīja b. Belousovs 10°:

„76 milj. des. pieder 30 000 muižniekiem (Eiropas Krievijā), bet 73 milj. des. pieder 10 miljoniem zemnieku sētu ar iedalīto zemi no 1 līdz 15 des. ... Secinājums viens: četras piektdaļas no sētu kopskaita varētu divkāršot sava īpašuma apmērus” (209.). Ja arī apstrīdētu tos vai citus no šiem skaitļiem (mēs domājam, ka tie ir neapstrīdami), bet nekādi to grozījumi negrozīs lietas būtību, kas ir šāda. Cenzdamies divkāršot savu zemes platību, zemnieki nevar necensties pilnīgi savienot un sajaukt iedalīto zemi ar neiedalīto zemi. Iedalītās zemes atstāšana privātīpašumā, tagadējā sētu un obščinu īpašumā, un sabiedrisks („municipals”) īpašums uz ekspropriējamām neiedalītām zemēm ir saimniecisks absurds. Tas ir visnejēdzīgākais agrarais bimetalisms, kas der tikai, lai aizpildītu vietu programās, ko sagudrojuši inteliģenti. Saimniecība prasa visas zemes savienošanu un sajaukšanu. Saimniecība jau tagad savieno iedalītās zemes gabaliņus ar muižnieku zemes gabaliņiem (nomāšana), un dzimtbūšanas sagraušana nav iespējama, neiznīcinot tās zemes turēšanas atšķirības, tās robežas un ežas, ko mākslīgi nostiprina „municipalizacija”. Saimniecība prasa jaunu zemes turēšanas veidu, brīvu zemes turēšanu, kas būtu pielāgota kapitālismam, bet ne vecajai „iedalītajai zemei”, kuru sadalījuši un norobežojuši burmistri un kroņa aģenti. Šo ekonomiskās attīstības prasību jau arī pauž zemnieki (neapzinoties šās attīstības kapitālistisko raksturu), izsakoties nacionalizācijas labā. Iedalītās un neiedalītās zemes turēšanas vecā atšķirība ir pretrunā ar kapitālisma prasībām, un tā neizbēgami tiks salauzta, lai kā meņševiki municipalizatori pūlētos to nostiprināt. Bet šās robežas laušana, visu grupu zemes savienošana, sajaukšana, apvienošana jaunai fermeru saimniecībai (zemnieki maldīgi domā, ka zemi apstrādās kurš katrs pilsonis: to apstrādās kurš katrs saimnieks, t. i., kam būs vajadzīgie līdzekļi!) prasa iznīcināt ne tikai muižnieku, bet visu privāto īpašumu uz zemi.

Stolipins grib nolīdzināt visu agrāko zemes turēšanas

veidu visas agrākās robežas. ŠI tieksme ir ekonomiski pareiza. Kapitālisms to realizēs neizbēgami. Runa ir tikai par to, vai tas notiks uz miljonu zemnieku sētu rēķina (laupīšana saskaņā ar 9. novembra likumu) vai uz 30 000 vislielāko muižnieku rēķina. Pēdējais ceļš nav iespējams, nenacionalizējot zemi buržuāziski demokrātiskā revolūcijā. Lūk, kādēļ visās trijās Domēs visi apzinīgie zemnieki izteicās nacionalizācijas labā.

Mums vēl jāapskata s.-d. runas III Domē. Tikai divi mūsu frakcijas oratori (Gegečkori un Belousovs) paspēja izteikties pirms oratoru laika ierobežošanas. Pārējie sāka atteikties, protestēdami pret „varmācību”, kas izpaudās šajā ierobežošanā. Abi minētie biedri veica savu uzdevumu pareizi. Viņi norādīja uz valdības politikas „muižnieciski birokrātisko garu“, uz to, ka „1861. g. nolikums bija caur un cauri dzimtbūtniecisks”, ka „naids pret valdību” dziļi iespiedies zemniecības dvēselē, kura prasa „zemi un brīvību”, kas 1905. g. pierādījusi savu „solidaritāti” un spēju „revolucionāri uzstāties”. Mūsu, s.-d„ cīņu par „lati-fundiju konfiskāciju un to nodošanu tautai” mūsu partijas oratori pareizi izskaidroja nevis sīkpilsonisko utopiju garā par „vienlīdzību”, „socializaciju” u. tini., bet kā pasākumu zemes atbrīvošanai no verdziski dzimtbūtnieciskā jūga. Gegečkori un Belousovam jautājuma nostādne bija revolucionāri sociāldemokrātiskā. „Spēks rada tiesības — nobeidza b. Belousovs — un, lai iekarotu tiesības, vajag uzkrāt spēkus un tos organizēt”. Abām III Domes s.-d. oratoru runām jākļūst par ik dienas lietojamu materiālu ikvienam partijas biedram, kas strādā propagandas un aģitācijas darbā. Pārejas formulā, ko iesniedza s.-d. frakcija, izlaista vienīgi prasība par zemes pāriešanu bez maksas. Tas būtu svarīgs mūsu programas pārkāpums, ja tas būtu darīts apzināti. Bet b. Gegečkori, kas formulu nolasīja, divreiz savā runā pieminēja, ka nepieciešama „bezmaksas atsavināšana”, tātad minēto izlaidumu nezin vai var uzskatīt par apzinātu.

,.Proletarij", i0. nr., 1908. p. i. (M.) decembrī

Iespiests pēc avīzes ,,Proļetarij“ teksta

Paraksts: V. Ļ.

KSDSP PIEKTĀ (VISKRIEVIJAS) KONFERENCE^101

1908. G. NO 21. LĪDZ 27. DECEMBRIM (1909. G. NO 3. LĪDZ 9. JANVĀRIM)

1

REZOLŪCIJAS PROJEKTS PAR PAŠREIZĒJO MOMENTU UN PARTIJAS UZDEVUMIEM

Pašreizējo politisko stāvokli raksturo šādas pazīmes:

a) Vecā dzimtbūtnieciskā patvaldība attīstās, pārvēršoties par buržuāzisku monarchiju, kas ar viltus konstitucionālām formām aizsedz absolūtismu. Ar 3. jūnija valsts apvērsumu un III Domes nodibināšanu atklāti ir nostiprināta un atzīta carisma savienība ar melnsimtnieciskiem muižniekiem un tirdznieciski rūpnieciskās buržuāzijas virsslāņiem. Patvaldība, nepieciešamības dēļ galīgi nostājusies uz Krievijas kapitālistiskās attīstības ceļa un cenzdamās nosargāt tieši tādu ceļu, kas saglabātu dzimtkungiem zemesīpašniekiem viņu varu un viņu ienākumus, laipo starp šo šķiru un kapitala pārstāvjiem. Viņu sīkās ķildas tiek izmantotas, lai atbalstītu absolūtismu, kas kopā ar šīm šķirām piekopj traku kontrrevolucionaru cīņu pret sociālistisko proletariātu un demokrātisko zemniecību, kuri nesenajā plašo masu cīņā parādījuši savu spēku.

b) Tāda pati buržuāziski bonapartiska daba ir raksturīga mūsdienu carisma agrarajai politikai. Viņš zaudējis katru ticību tam, ka zemnieku masas ir naivi uzticīgas monarehijai. Viņš meklē savienību ar bagātajiem zemniekiem, atdodams viņiem laukus izlaupīšanai. Patvaldība krampjaini pūlas, lai drīzāk salauztu visu obščinas un iedalītās zemes turēšanu un nostiprinātu vienīgi tikai privāto zemes īpašumu. Šāda politika simtkārt saasina visas kapitālisma pretrunas uz laukiem un paātrina lauku sadalīšanos niecīgā reakcionāru mazākumā un revolucionārā proletāriskā un pusproletariskā lielam lielā vairākumā.

c) Liberālā buržuāzijā, kas ar k.-d. partiju priekšgalā nostājās uz kontrrevolūcijas ceļa jau tad, kad masas spēra pirmos lielākos soļus revolūcijā, joprojām iet pa šo ceļu, vēl vairāk tuvinādamās oktobrisliem, un ar savu caristiski nacionālistisko aģitāciju, — kurā izpaužas buržuāzijas kā šķiras pašapziņas augšana — faktiski kalpo absolūtismam un dzimtkungiem muižniekiem.

d) Zemnieku masas, kā to rāda pat viņu nomāktā un izkropļotā pārstāvība III Domē, joprojām — neraugoties uz visām lauku demokrātisko elementu vajāšanām — paliek, ar visām savām svārstībām, revolucionāri demokrātiskā agrarā apvērsuma pusē, kurš, pilnīgi iznīcinot muižnieku zemes īpašumu, līdz ar to nodrošinātu ražošanas spēku visātrāko, plašāko un brīvāko attīstību kapitālistiskajā Krievijā. 9. novembra likums tikai paātrina zemnieku masu sadalīšanos nesamierināmi naidīgos un apzinīgi politiskos spēkos.

e) Visvairāk triecienu ir saņēmis un saņem proletariats gan no patvaldības puses, gan no kapitala puses, kurš strauji apvienojas un uzbrūk. Neraugoties uz to, proletariats saglabā, salīdzinot ar citām šķirām, vislielāko saliedētību un vislielāko uzticību savai šķiras partijai, ar kuru to sakausējusi revolūcija. Proletariats turpina cīņu par savām šķiras interesēm un padziļina savu sociālistisko šķiras apziņu, paliekot vienīgā šķira, kas spēj konsekventi vadīt jaunu revolucionāru cīņu.

f) Visā visumā nav apšaubāms, ka objektivie buržuāziski demokrātiskās revolūcijas uzdevumi Krievijā paliek neatrisināti. Ekonomiskā krize, kas turpinās, bezdarbs un bads rāda, ka jaunākā patvaldības politika nevar nodrošināt apstākļus kapitālistiskai Krievijas attīstībai. Šī politika nenovēršami ved uz konflikta padziļināšanos starp demokrātiskām masām un komandējošām šķirām, uz neapmierinātības augšanu jaunos iedzīvotāju slāņos, uz dažādu šķiru politiskās cīņas saasināšanos un padziļināšanos. Pastāvot šādam ekonomiskam un politiskam stāvoklim, jauna revolucionārā krize briest nenovēršami.

g) Vispārējā saasināšanās pasaules tirgū, kas izskaidrojama lielāko tiesu ar Rietumeiropas rūpniecības stāvokļa

pārmaiņām uz krīzes pusi, kura 1908. gadā pārgājusi depresijas formā, un ar revolucionāru kustību Austrumos, kura iezīmē nacionālu kapitālistisku valstu rašanos, pastiprina konkurenci, ved pie biežākām starptautiskām sadursmēm, saasinot ar to šķirisko pretrunu starp buržuāziju un proletariātu un padarot vispārējo starptautisko situāciju vēl revolucionārāku.

Pamatojoties uz lietu šādu stāvokli, KSDSP Viskrievijas konference atzīst, ka partijas pamatuzdevumi tagadējā momentā ir šādi:

1) Izskaidrot plašām lautas masām patvaldības jaunākās politikas jēgu un nozīmi un sociālistiskā proletariāta lomu, kuram, piekopjot patstāvīgu šķiras politiku, jāvada demokrātiskā zemniecība mūsdienu politikā un nākošajā revolucionārajā cīņā.

2) Vispusīgi pētīt un plaši popularizēt 1905.—1907. gada masu cīņas pieredzi, kas devusi neaizstājamas mācības par revolucionāri sociāldemokrātisku taktiku.

3) Nostiprināt KSDSP, kāda tā izveidojusies revolucionārajā laikmetā; uzturēt viņas nesamierināmās cīņas tra-dicijas tiklab pret patvaldību un reakcionārajām šķirām, kā arī pret buržuāzisko liberālismu; cīnīties pret atkāpšanos no revolucionārā marksisma, pret KSDSP lozungu apcirpšanu un pret mēģinājumiem likvidēt KSDSP nelegālo organizāciju, kuri parādās starp dažiem partijas elementiem, kas pakļaujas sairuma ietekmei.

Pie tam nepieciešams ievērot, ka, tikai veicinot jau skaidri iezīmējušos procesu, kurā partijas funkcijas pāriet pašu strādnieku s.-d. rokās, tikai radot un nostiprinot partijas nelegālās organizācijas, var izvest partiju uz pareizas attīstības ceļa.

4) Vispusīgi veicināt strādnieku šķiras ekonomisko cīņu saskaņā ar Londonas un Štutgartes kongresu rezolūcijām.

5) Izmantot Domi un Domes Iribini revolucionārai sociāldemokrātiskai propagandai un aģitācijai.

0) Dienas kārtībā vispirms tiek izvirzīts ilgstošs apzinīgo proletariāta masu audzināšanas, organizēšanas un saliedēšanas darbs. Tad, atstājot šo uzdevumu kā vadošo, nepieciešams izplatīt organizatorisko darbu zemniecībā un

armijā, it sevišķi literārās propagandas un aģitācijas veidā, pie kam galvenā uzmanība jāpievērš proletārisko un pus-proletarisko elementu sociālistiskai audzināšanai zemniecībā un armijā.

Sarakslīls 1908. q. decembra beigās —

1909. g. janvara sākumā

Pirmoreiz iespiests 1939-о-V. I. Ļeņina Iespiests pēc hektograjēla noraksta

Rakstu 2. un 3. izdevuma XIV sējumā

2

DIREKTĪVAS komisijai organizatoriskajā JAUTA JUMA

Ņemot vērā, ka iesniegtie rezolūciju projekti un debates organizatoriskajā jautājumā skaidri parādījuši KSDSP divas pamattendences jautājumā par mūsdienu organizatoriskās politikas pašu galveno virzienu vispār, —

Konference uzdod komisijai savu darbu pamatā likt tā virziena principus, kurš atzīst, ka strādāšanai masās, kas joprojām paliek sociāldemokrātijas pamatuzdevums, smaguma centrs jāpārnes uz nelegālās partijas organizācijas radīšanu un nostiprināšanu un ka, tikai šai organizācijai neatlaidīgi iedarbojoties, var tikt pareizi nostādīts viss darbs masu vidū, visa iedarbošanās uz Domes frakciju, visa partijas darbība ap Domes frakciju, visa legālo un puslegālo organizāciju izmantošana, nekādi nenoniecinot sociāldemokrātijas šķiriskos uzdevumus.

Sarakstits 1908. q. 24. decembri (1909. o. 6. janvari)

Iespiests 1909. о• »»Krievijas s.-d. strādnieku partijas Centrālās Komitejas paziņojumā par nolikušo kārtējo Iespiests pēc „Paziņojuma'* teksta

visas partijas konferenci", ParizS

3

PRAKTISKI NORĀDĪJUMI JAUTĀJUMĀ PAR DOMES SOCIĀLDEMOKRĀTISKĀS FRAKCIJAS BALSOŠANU SAKARA AR BUDŽETU

PIRMAIS VARIANTS

Balsošana par budžetu kopumā atzīstama par principiāli nepieļaujamu. Konference atzīst par nepieciešamu, lai jautājumos par atsevišķo budžeta pantu nobalsošanu frakcija balstītos uz to mūsu programas principu, pēc kura s.-d. noteikti noraida reformas, kas saistītas ar policejiski ierēdniecisku aizbildniecību pār darba ļaužu šķirām. Tāpēc vispārējam noteikumam jābūt balsošanai pret atsevišķiem budžeta pantiem, jo to izpildīšana gandrīz vienmēr saistīta ne vien ar melnsimtnieku aizbildniecību, bet arī ar to tiešu iedarbību. Gadījumos, kad darba ļaužu stāvokļa uzlabošana šķiet iespējama pretēji šiem apstākļiem, ieteicams atturēties no balsošanas, obligati nolasot deklarāciju ar sociālistiskās pozicijas izskaidrojumu. Beidzot, tajos izņēmuma gadījumos, kad balsošana ,,par“ frakcijai liekas nepieciešama, ieteicams to nedarīt, neapspriežoties ar Centrālās Komitejas pārstāvjiem un pēc iespējas ar galvaspilsētas partijas organizācijām.

OTRAIS VARIANTS

Budžeta jautājumā konference uzskata, ka balsošana par budžetu kopumā atzīstama par principiāli nepieļaujamu.

Balsošana par šķiru valsts atsevišķiem budžeta pantiem, kas padara likumīgus izdevumus masu apspiešanas

līdzekļiem (armijai u. t. jpr.), arī atzīstama par nepieļaujamu.

Balsošanā par reformām vai izdevumu pantiem kulturālām vajadzībām jābalslās uz to mūsu programas principu, pēc kura s.-d. noraida reformas, kas saislīlas ar policejiski ierēdniecisku aizbildniecību pār darba ļaužu šķirām.

Tāpēc vispārējam noteikumam jābūt balsošanai pret III Domē realizējamām tā saucamām reformām un tā saucamo kulturālo vajadzību izdevumu pantiem.

Sevišķos gadījumos, kad darba ļaužu stāvokļa uzlabošana pretēji vispārējiem apstākļiem šķiet tikai iespējama, ieteicams atturēties un īpaši paziņot par atturēšanās iemesliem.

Beidzot, izņēmuma gadījumos, kad nav apšaubāms, ka strādniekiem būs tiešs labums, tiek atļauts balsot ,,par“, bet ieteicams apspriesties ar Centrālās Komitejas un partijas un arodniecisko organizāciju pārstāvjiem.

Sarakstīts 1908. fi. 25. un 26. decembri (1909. o. 7. un 8. janvarī) Iespiests 1909. q. brošūrā: „Каика-zijas delegācijās pārskats par visas partijas konferenciParizē

Pirmais variants iespiests pēc brošūras teksta, otrais — pec rokraksta, kas salīdzināts ar brošūras tekstu

10 15. sčj.

4

PAPILDINĀJUMS PIE REZOLŪCIJAS „PAR DOMES SOCIĀLDEMOKRĀTISKO FRAKCIJU^1'

... līdz ar to konstatējot, ka vaina par frakci jas novirzīšanās gadījumiem gulstas ne tikai uz viņu vien, jo viņa strādā sevišķi smagos melnsimtnieciskās Domes apstākļos, bet zināmā mērā arī uz visām partijas organizācijām un uz tās Centrālo Komiteju, kuras vēl ne tuvu nav darījušas visu nepieciešamo un iespējamo, lai pareizi nostādītu partijas darbu Domē...

Sarakstīts 1908. g. 25. un 26. decembri (1909. g. 7. un 8. janvari)

jas paziņojumā par notikušo kārtējo visas partijas konferencil’arizē

Iespiests 1909. g. t,Krievijas s.-d. strādnieku partijas Centrālās Komite

iespiests pēc rokraksta

BOĻŠEVIKU PAZIŅOJUMS^102 FAKTISKAIS PAZIŅOJUMS

Sakarā ar Dana paziņojumu par pulciņu nolīgumiem boļševiku starpā mēs konstatējam, ka mūsu nolīgumi notiek starp partijas cilvēkiem, kas darbojas partijā, raksta partijas orgānos, turpretī meņševiki gan savā rezolūcijā, gan visos savos darbos realizē nolīgumus starp partijas cilvēkiem un nepartijas cilvēkiem, kuri slepeni rīkojas pret partiju, likvidē to un piekopj oportunismu, kāds nav pieredzēts nevienā Eiropas s.-d. partijā.

Sarafcsfi/s 1908. g. 26. decembri (1909. g. 8. januarī)

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1993. g. Ļeņina rakstu un materiālu krājumā XXV

19*

KA SOCIĀLISTI REVOLUCIONĀRI DOD NOVĒRTĒJUMU REVOLŪCIJAI, UN KA REVOLŪCIJA DEVUSI NOVĒRTI:JUMU SOCIĀLISTIEM REVOLUCIONĀRIEM

Pagājušajā (1908.) gadā mums jau ne vienreiz vien ir gadījies runāt par pašreizējo stāvokli un virzieniem Krievijas buržuāziskajā demokrātijā. Mēs atzīmējām mēģinājumu atjaunot „Atbrīvošanas savienību" ar trudoviku piedalīšanos (avīze ,,Proļetarij“, 32. nr.)[56], mēs raksturojām zemniecības un zemnieku pārstāvju demokrātismu agrarajā un citos jautājumos („Proļetarij", 21. un 40. nr.)[57], mēs parādījām pēc avīzes „Rcvoļucionnaja Misj“ materiāliem, cik apbrīnojami aprobežota ir s.-r. frakcija, kas iedomājas, ka viņa esot sevišķi revolucionārā (,,Pro]etarij“, 32. nr.). Lai aina būtu pilnīga, tagad nepieciešams pakavēties pie s.-r. partijas oficiālās literatūras. 1908. gadā iznākuši 4 avīzes ,.Znamja Truda“ numuri (no 9. līdz 13. numuram; 10. un 11. ir dubullnumurs)[58] un īpašs s.-r. partijas CK „Paziņojums" par partijas 1. konferenci un partijas 4. Padomi, kas sanākušas ārzemēs augustā. Pakavēsimies pie šā materiala.

„Partijai bija jādod novērtējums — saka „Paziņojumā" s.-r. partijas CK — par to Krievijas lielās revolūcijas periodu, kurš tagad beidzies un kura laikā galvenā, bieži vien gandrīz vienīgā aktivā persona bija pilsētas proletariats". Tas ir pateikts ļoti labi. Tas ir pateikts ar eseriem neparastu patiesīgumu. Bet lasiet piecas rindas tālāk: „Kontrrevolūcijas triumfs tikai uzskatāmā veidā apstiprināja to patiesību, par ko mēs jau no paša sākuma ne-

šaubījāmies, ka sekmīga Krievijas revolūcija vai nu būs pilsētas prolelariata spēku nn darba zemniecības spēku varenas savienības lieta, vai ari tās nebūs. Šī savienība pagaidām pastāvēja idejā, izpauzdamās sociāli revolucionārajā programā, ko izvirzījusi Krievijas dzīve. Tā tikko kā sāka izpausties dzīvē. Tās jaunā izpausme nākotnē ..

Palūkojieties jel, vai ilgam laikam pieticis eseru patiesīguma! Ikviens, kas kaut pa ausu galam dzirdējis par s.-r. un s.-d. programām, zina, ka šo programu radikālā atšķirība ir šāda: 1) Sociāldemokrāti pasludināja, ka Krievijas revolūcija ir buržuāziskā revolūcija; sociālisti revolucionāri to noliedza. 2) Sociāldemokrāti apgalvoja, ka proletariats un zemniecība ir kapitālistiskās (vai pusdzimlbūlnie-ciskās, puskapitalistiskās) sabiedrības dažādas šķiras; ka zemniecība ir sīko saimnieku šķira, kas var „kopīgi sist“ muižniekus un patvaldību, stāvot buržuāziskajā revolūcijā kopā ar proletārieti „barikādes vienā pusē“, var šajā revolūcijā iet vienā vai otrā gadījumā „savienībā" ar proletārieti, joprojām palikduma pavisam cita kapitālistiskās sabiedrības šķira. S.-r. to noliedza. Viņu programas pamatideja nepavisam nebija tā, ka vajadzīga proletariāta un zemniecības „spēku savienība", bet gan tā, ka starp vienu un otru neesot šķiriska bezdibeņa, tā, ka starp viņiem neesot jāvelk šķiriska robeža, tā, ka s.-d. ideja par zemniecības sīkburžuaziskuinu, ar ko tā atšķiras no proletariāta, esot pašos pamatos nepareiza.

Un tagad šīs divas radikālās atšķirības starp s.-d. un s.-r. programu s.-r. kgi notušē ar gludu, glumu frāžu palīdzību! Eseru kungi dod revolūcijas novērtējumu tā, it kā nebūtu bijis ne revolūcijas, ne eseru programas. Bija gan, ļoti cienījamie, eseru programa, kuras vienīgā atšķirība no esdeku programas galvenajā, teorētiskajā daļā ir celta uz zemniecības sīkburžuaziskuma noliegšanas, uz šķiriskās robežas noliegšanas starp zemniecību un proletariātu. Bija gan, ļoti cienījamie, revolūcija, kuras pati galvenā mācība ir tā, ka zemniecība ar savu atklāto plašo masu uzstāšanos ir parādījusi savu no proletariāta atšķirīgo šķirisko dabu, parādījusi savu sīkburžuaziskuinu.

Jūs izliekaties, ka neesat to pamanījuši? Jūs to redzat, bet cenšaties atkratīties no nepatīkamās īstenības, ko

atsegusi revolūcija. Jūs darbojāties nevis „savienībā" ar trudovikiem, bet gan neatdalāmi saliedējušies ar viņiem un turklāt vēl tādos ļoti svarīgos momentos, kad atklātā revolūcija sasniedza savu apogeju, — 1905. g. rudenī un 1906. g. vasarā. Atklātie preses orgāni tolaik bija eseriski trudo-viski. Pat pēc trudoviku un tautas sociālistu nodalīšanās jūs gājāt kopā nevis savienībā, bet gan blokā, t. i., gandrīz pilnīgi saliedējušies ar viņiem, II Domes vēlēšanās un pašā II Domē. Jūsu pašu programa atšķirībā no trudoviku un tautas sociālistu programas tika sakauta katrreiz, kad zemniecības pārstāvji uzstājās atklāti un tiešām masveidīgi. Tiklab I, kā arī II Domē zemnieku deputātu lielum lielais vairākums pieņēma trudoviku, bet nevis eseru agraro pro-gramu. Paši s.-r. savos tīri eseriskajos izdevumos, sākot ar 1906. g. beigām, bija spiesti atzīt trudoviku kā politiska virziena sīkburžuaziskunm, atzīt, ka šā virziena pamatos manāmi sīksaimnieku „īpašnieciskie instinkti" (sk. rakstus, ko Vichjajeva kgs un citi eseri vērsuši pret lautas sociālistiem).

Jājautā, ko gan eseri grib apmānīt, ja tie dod revolūcijas „novērtējumu", slēpdami pamata un galveno novērtējumu?

Kāpēc zemniecība revolūcijas laikā izveidojās par īpašu politisku trudoviku partiju (jeb grupu)? Kāpēc tieši tru-doviki, bet ne eseri revolūcijas laikā kļuva par zemnieku masu partiju? Ja eseru kgi domā, ka tā bijusi nejaušība, tad nav nemaz ko runāt ne par novērtējumu, ne par kaut kādu programu vispār, jo tad visādu novērtējumu un katras programas vietā liek likts chaoss. Ja tā nav nejaušība, bet gan mūslaiku sabiedrības galveno ekonomisko attiecību rezultāts, tad Krievijas s.-d. programas galveno un izšķirošo punktu ir pierādījusi vēsture. Revolūcija īstenībā novilka to šķirisko robežu starp zemniecību un proletariātu, ko mēs, s.-d., vienmēr esam vilkuši teorijā. Revolūcija galīgi parādīja, ka partijai, kas Krievijā grib būt masu partija, šķiras partija, ir jābūt vai nu esdeku, vai arī trudoviku partijai, jo pašas masas ar savu atklāto uzstāšanos vissvarīgākajos un asākajos momentos pilnīgi nospraudušas tieši šos divus un tikai šos divus virzienus. Nenoteiktās grupas, kas nav pieskaitāmas ne šur, ne tur, kā to parādīja 1905.—1907. gada notikumi, ne reizes un nevienā jautājumā nav varējušas saliedēties ar masām. Ar to arī ir pierā-

dils mūsu revolūcijas buržuāziskais raksturs. Neviens vēsturnieks, neviens saprātīgs politiķis tagad vispār nespēs noliegt, ka Krievijā politiskie spēki pamatā sadalās sociālistiskā proletariātā un sīkburžuaziskā demokrātiskā zemniecībā.

„Pilsētas proletariāta un darba zemniecības spēku savienība... pagaidām pastāvēja idejā“. Tā ir caur un cauri juceklīga un melīga frāze. Proletariāta un zemniecības spēku savienība nevis „pastāvēja idejā“ un nevis „tikko kā sāka izpausties dzīvē“, bet raksturoja visu pirmo Krievijas revolūcijas periodu, visus lielos 1905.—1907. gada nolikumus. Oktobra streiks un decembra sacelšanās, no vienas puses, zemnieku sacelšanās uz vietām un zaldatu un matrožu sacelšanās bija tieši proletariāta un zemniecības „spēku savienība". Šī savienība bi ja stiehiska, nenoformēta, bieži vien neapzināta. Šie spēki nebija pietiekami organizēti, bija sadrumstaloti, tiem trūka centrālās vadības, kas tiešām vadītu, utt., bet proletariāta un zemniecības „spēku savienības" kā. galveno spēku savienības „fakts", kuri ielauza plaisu vecajā patvaldībā, nav apstrīdams. Nesaprotot šo faktu, nekā nevar saprast Krievijas revolūcijas „novērtējumos". Eseru secinājuma nepareizība šeit ir tā, ka viņi saka: darba zemniecības tur, kur vajadzētu teikt: trudo-viskās. Šī mazā, šī niecīgā starpība, kas šķiet pavisam neievērojama, patiesībā tieši nosaka bezdibeni starp eseru priekšrevolucijas sapņojamiem, un īstenību, ko galīgi pierādījusi revolūcija.

Eseri vienmēr ir runājuši par darba zemniecību. Revolūcija noteica mūsdienu Krievijas zemniecības politisko seju kā trudoviku virzienu. Kā redzams, eseriem bi jusi taisnība? Bet tā jau, lūk, ir vēstures ironija, ka vēsture saglabājusi un padarījusi mūžīgu eseru terminu, piepildīdama to, kas patiesībā atbilst šim terminam, tieši ar tādu saturu, kādu pareģoja esdeki. Revolūcijas vēsture ir sadalījusi mūs ar eseriem strīda jautājumā par darba zemniecības sīkbur-žuaziskumu: eseriem vēsture devusi vārdu, mums — lietas būtību. Darba zemnieki, ko eseri pirms revolūcijas cildināja, revolūcijas gaitū izrādījās par tādiem trudovikiem, no kuriem eseriem vajadzēja atteikties! Bet mēs, esdeki, tagad varam pierādīt zemniecības sīkburžuaziskumu, un

mums las jādara ne tikai ar analīzi, kas izdarīta Marksa ,,Kapitalā“l°3, ne tikai atsaucoties uz „Erfurtes pro-gramu^11104, ne tikai ar narodņiku ekonomisko pētījumu un zemstu statistikas datiem, bet ar zemniecības izturēšanos Krievijas revolūcijā vispār un it īpaši ar faktiem, kas atliecas uz trudoviku sastāvu un darbību.

Nē. Mums nav ko sūdzēties par to, kā vēsture sadalījusi mūs ar eseriem.

„Ja otzovistiem — saka avīze „Znamja Trūda^1' 13. nr-ā,

3. lpp. — izdotos atgriezt sociāldemokrātiju atpakaļ viņas galējās kaujinieciskās pozicijās, tad mēs zaudētu kādu daļu pateicīgā polemikas materiala, bet iegūlu līdzstrādnieku konsekventā kaujinieciskā taktikā^1*. Un pāris rindas iepriekš: „Cīņa par brīvību un sociālismu tikai iegūtu, ja tiklab starp kadetiem, kā arī slarp sociāldemokrātiem virsroku gūlu kreisais virziens^11.

Ļoti labi, eseru kgi! Jūs gribat mūsu „otzovistus^11 un „kreisos^11 paglāstīt. Atļaujiet taču arī mums atbildēt uz glāstu ar glāstu. Atļaujiet arī mums izmantot „pateicīgo polemikas materiālu^11.

„Lai jau vesela rinda partiju līdz pat kadetiem, trudo-vikiem un sociāldemokrātiem ar savu piedalīšanos opere-tiskajā papīra Domē atbalsta konstitucionālās iekārtas fikciju^11 („Znamja Trūda^11, turpat).

Tātad III Dome ir papīra Dome. Šās vienas frāzes atliku likām pietiek, lai parādītu eseru kgu bezgalīgo aprobežotību. Trešā Dome, ļoti cienījamie eseru centrālā organa vadītāju kgi, ir daudz mazāk papīra iestāde nekā I un II! Šo vienkāršo lietu nesapratuši, jūs tikai lieku reizi apstiprināt to, ko mēs par jums esam teikuši avīzes „Proļetarij^11 numurā rakstā „Otrādi apgriezts parlamentārais kretīnisms^11. Jūs pilnīgi atkārtojat vulgārās buržuāziskās demokrātijās parasto aizspriedumu, kura cenšas pārliecināt sevi un citus, ka sliktas un reakcionāras Domes esot papīra iestādes, bet labas un progresīvas Domes neesot papīra iestādes.

Patiesībā I un II Dome bija papīra zobeni liberāli buržuāziskās inteliģences rokās, kura ar revolūciju gribēja pabiedēt patvaldību. Ill Dome ir nevis papīra, bet īsts

zobens patvaldības un kontrrevolūcijas rokās. I un II Dome bija papīra Domes, tāpēc ka to lēmumi neatbilda patiesajam materiālā spēka sadalījumam sabiedrības šķiru cīņā un palika tukši vārdi. Abu šo Domju nozīme ir tā, ka aiz kadetu konstitucionālo ākstu priekšējās rindas bija skaidri saskatāmi īstie tās demokrātiskās zemniecības un tā sociālistiskā proletariāta pārstāvji, kas tiešām taisīja revolūciju, sita ienaidnieku atklātā masu cīņā, bet vēl neprata sakaut to galīgi. Trešā Dome nav papīra Dome, jo tās lēmumi atbilst patiesajam materiālā spēka sadalījumam, pastāvot kontrrevolūcijas pagaidu uzvarai, un tāpēc, tie nepaliek vārdi, bet tiek realizēti dzīvē. Šās Domes nozīme ir tā, ka viņa devusi visiem politiski neattīstītiem lautas elementiem uzskatāmu mācību, kas rāda, kādas ir attiecības starp pārstāvības iestādēm un faktisko valsts varas piederību. Pārstāvības iestādēm, kaut arī ,,visprogresivākām“, lemts paliki papīra iestādēm, kamēr šķirām, kas tajās pārstāvētas, vēl nepieder faktiskā valsts vara. Pārstāvības iestādes, kaut arī visreakcionārākās, nebūs papīra iestādes, ja to šķiru rokās, kas tajās pārstāvētas, būs faktiskā valsts vara.

III Domes dēvēšana par operetisku papīra Domi ir paraugs tai galējai aprobežotībai, tai tukšās revolucionārās frāzes izplatīšanai, kura jau sen kļuvusi par s.-г. partijas specifisko atšķirības pazīmi un galveno īpašību.

Bet iesim tālāk. Vai pareizi, ka III Dome esot „konstitucionālās iekārtas fikcija"? Nē, tas nav pareizi. Vadošā orgānā runāt tādas lietas var tikai ļaudis, kuri nezina ābeci, ko gandrīz pirms pusgadsimta mācīja Lasals. Kas tad ir konstitūcijas būtība, mīļie zemākā lipa propagandisliskā pulciņa biedri, pulciņa, ko dēvē par s.-г. partiju? Vai gan tas, ka, pastāvot konstitūcijai, mēdz būt „brīvāk" un „darba ļaudīm" vieglāk dzīvot nekā bez konstitūcijas? Nē, tā domā tikai vulgārie demokrāti. Konstitūcijas būtība ir tā, ka valsts pamatlikumi vispār un likumi, kas attiecas uz tiesībām vēlēt pārstāvības iestādes, uz to kompetenci u. t. jpr., izteic īsteno spēku samēru šķiru cīņā. Konstitūcija ir fiktiva, kad likums un īstenība nesaskan; nav fiktiva, ja tie saskan. 111 Domes laikmeta Krievijā konstitūcija ir mazāk fiktiva nekā I un II Domes laikmeta Krievijā. Ja šis secinājums jūsos rada sašutumu, kgi ,.sociālisti" „revolucionāri^11, fad tas tāpēc, ka jūs nesaprotat ne konstitūcijas būtību, ne starpību starp tās fiktivitati un tās šķi-risko raksturu. Konstitūcija var būt melnsimtnieciska, muižnieciska, reakcionāra un tai pašā laikā mazāk fiktiva nekā daža laba „liberālā^1* konstitūcija.

S.-r. nelaime ir tā, ka viņi nezina ne vēsturisko materiālismu, ne Marksa dialektisko metodi, palikdami pilnīgi vulgāro buržuāziski demokrātisko ideju gūstā. Viņiem konstitūcija ir nevis jauns darba lauks, nevis jauna šķiru cīņas forma, bet abstrakts labums, līdzīgs liberālo profesoru „likumībai", „tiesiskai kārtībai**, „vispārējam labumam** ult., u. tml. Patiesībā gan patvaldība, gan konstitucionālā monarehija, gan republika ir tikai šķiru cīņas dažādas formas, pie kam vēstures dialektika ir tāda, ka, no vienas puses, katra no šīm formām iet cauri dažādiem sava šķi-riskā satura attīstības etapiem, bet, no otras puses, pāreja no vienas formas uz otru nepavisam (pali par sevi) nenovērš iepriekšējo ekspluatalorisko šķiru kundzību, ja ir cits apvalks. Piemēram, Krievijas XVII gadsimta patvaldība ar bajāru Domi un bajāru aristokrātiju nav līdzīga XVIII gadsimta patvaldībai ar tās birokrātiju, valsts dienesta kalpotāju kārtām, ar atsevišķiem „apgaismotā abso-lutisma** periodiem, un no abām krasi atšķiras XIX gadsimta patvaldība, kas bija spiesta „no augšas" atbrīvot zemniekus, izputinādama viņus, pavērdama ceļu kapitālismam, ieviesdama vietējo buržuāzijas pārstāvības iestāžu principu. Tagad XX gadsimtā arī šī pēdējā pusfeodalās, puspatriarchalās patvaldības forma ir sevi pārdzīvojusi. Pāreja uz nācijās mēroga pārstāvības iestādēm kapitālisma augšanas, buržuāzijas pastiprināšanās utt. ietekmē kjuvusi par nepieciešamību. 1905. gada revolucionārā cīņa saasinājās it sevišķi tā jautājuma dēļ, kas un kā sapulcinās pirmo Viskrievijas pārstāvības iestādi. Decembra sakāve izlēma šo jautājumu vecās monarehijas labā, bet šādos apstākļos nekāda cita kā tikai melnsimtnieciski oktobris-liska konstitūcija nemaz nevarēja būt.

Jaunā darba laukā, pastāvot bonapartiskās monarehijas iestādēm, uz politiskās attīstības augstākas pakāpes cīņa sākas atkal ar agrākā ienaidnieka, melnsimtnieciskās patvaldības, iznīcināšanu. Vai sociālistiskā partija var šajā

cīņā atteikties no jauno pārstāvības iestāžu izmantošanas? Eseri nav pratuši pat izvirzīt šo jautājumu, viņi mēģina tikt cauri ar frāzēm un tikai ar frāzēm. Klausieties tālāk:

„Tagad mums nav parlamentāru cīņas ceļu — ir tikai ārpusparla-meularie. Šī pārliecība jāiesakņo visur, un ir vajadzīga nesamierināma cīņa pret visu, kas kavē šādu iesakņošauu. Pievērsīsimies tikai ārpns-parlamentariem cīņas lidzekļieml“

Eseru spriedelējuma pamatā ir slavenā subjektivā socioloģijas metode. Tad nu iesakņosim pārliecību — un lieta darīta. Ka pārliecība par to, vai pastāv tie vai citi cīņas ceļi, jāpārbauda ar objekliviem datiem, par to subjeklivisti nebēdā. Bet ieskatīsimies „Paziņojumā" un eseru konferences rezolūcijās, lasām: ... „pārdzīvojamā smagā laika jeb, pareizāk, posta laika drūmais klusums" (4. lpp.)... „reakcionāro sabiedrības spēku sakļaušanās"... „fakts, ka tautas masu enerģi ja ir važās"... „inteliģencē kā visjutīgākajā iedzīvotāju daļā manāma pārpūlēšanās, idejiskais sajukums un spēku aizplūšana no revolucionārās cīņas" (6. lpp.) uti., u. tml. „Ievērojot to, s.-r. partijai ir ... b) aiz taktikas apsvērumiem jāizturas negativi pret projektiem par masu daļējo uzstāšanos, kurā pašreizējā momenta apstākļos var neauglīgi tikt izšķiesta tautas enerģija" (7. lpp.).

Kuram tad „mums" „ir tikai ārpusparlamenlari cīņas ceļi"? Skaidrs, ka grupiņai teroristu, jo visas izrakstītās tirades nerada, ka „mums" būtu masu cīņa. „Fakts, ka tautas masu enerģija ir važās“, un „pievērsties tikai ārpus-parlamentariem cīņas līdzekļiem", — šis vienkāršais salīdzinājums mums vēl un vēlreiz rāda, cik daudz vēsturiskas patiesības ir bijis eseru nosaukšanā par revolucionāriem avantūristiem!* Vai tad tas nav avanturisms, ja skanīga vārdiņa dēļ runā par pievēršanos tikai tādiem cīņas līdzekļiem, kurus, kā viņi paši atzīst, masas tagad nav spējīgas izmantot? Vai tad tā nav vecum vecā inleliģentiskā izmisuma psiclīoloģija?

„Pievērsīsimies tikai ārpusparlamentariem cīņaš līdzekļiem" — šis lozungs bija pareizs vienā no visievērojamākajiem Krievijas revolūcijas periodiem, 1905. gada rudenī. Tagad to bez kritikas atkārtodami, eseri rīkojas līdzīgi

Sk. Rakstu 4. izd., (>. sēj., 156.—171. lpp. Red.

tam tautas pasakas varonim, kas cītīgi kliedzis... vienmēr nevietā. Jūs neesat sapratuši, mīļie, kāpēc boikota lozungs bija pareizs 1905. g. rudenī, un, tagad atkārtodami to bez kritikas, bez jēgas, kā no galvas iemācītu vārdiņu, jūs parādāt nevis revolucionarismu, bet visparastāko glupismu.

1905. gada rudenī neviens cilvēks nerunāja par „faktu, ka tautas masu enerģija ir važās". Gluži otrādi, visas partijas atzina, ka masu enerģija verd mutuļodama. Šādā momentā vecā vara piedāvā likuinpadomdevēju parlamentu, acīm redzami gribēdama saskaldīt un kaut uz brītiņu nomierināt brāzmainos spēkus. „Pievērsīsimies tikai ārpusparlamentariem cīņas līdzekļiem" — toreiz šis lozungs nebija klaigātāju saujiņas frāze, bet gan cilvēku aicinājums, kuri tiešām stāvēja masu priekšgalā, strādnieku un zemnieku cīnītāju miljonu priekšgalā. Atbalstīdami šo aicinājumu, miljoni parādīja, ka lozungs bijis objektīvi pareizs, tas izteica ne tikai revolucionāru saujiņas „pārliecību", bet masu patieso stāvokli, noskaņojumu un iniciatīvu. Atkārtot šo lozungu un tai pašā reizē atzīt „faktu, ka tautas masu enerģija ir važās", var tikai jokdari politikā.

Un, ja jau mēs esam pieskārušies šai joku taisīšanai, tad nevar neminēt tādu pērli orgānā „Znamja Trūda": „Atstāsim to (valdību) Domē vienatnē ar „melnajiem" un valdības pēdējā rīkojuma partiju, un ticiet, ja šie zirnekļi ir spējīgi kādreiz sākt cits citu ēst, tad tas būs tieši šādā stāvoklī"... Šis „ticiet" ir tik nepārspējami jauks, ka tieši atbruņo pretinieku. „Ticiet", lasītāj, ka orgānā „Znamja Trūda" ievadrakstus raksta patiešām jauka eseru ģimnazislīte, kas sirsnīgi tic, ka „zirnekļi" sāks „cits citu ēst", tiklīdz opo-zicija aizies no III Domes.

Londonas kongresa pieņemtā rezolūcija par attiecībām pret neproletariskām partijām radīja no meņševiku puses visasākos uzbrukumus tai rezolūcijas da]ai, kas skar kadetus. Gandrīz tikpat asi bija viņu uzbrukumi tai daļai, kas skar narodņiciskās jeb darba partijas. Meņševiki centās pierādīt, ka mēs pret eseriem izturoties labvēlīgi vai noklusējot dažus eseru grēkus, ko marksisti jau sen esot konstatējuši, u. tml. Visu šo meņševiku krampjaino pūliņu cēlonis bija divējāds: no vienas puses, galvenā principiālā domstarpība Krievijas revolucijas novērtējumā. Meņševiki ietiepīgi grib, lai proletariats to taisītu kopā ar kadetiem un nevis kopā ar trudovisko zemniecību pret kadetiem. No otras puses, meņševiki nav sapratuši to, kā masu un šķiru atklātā uzstāšanās revolūcijā grozījusi partiju agrāko stāvokli un bieži vien arī agrāko raksturu. Līdz revolūcijai eseri bija tikai grupa narodņicizējošu inteliģentu. Vai būtu pareizs šāds raksturojums pēc revolucijas un pat pēc 11)06. gada? Acīm redzams, nē. Aizstāvēt agrāko uzskatu šādā formulējumā varētu tikai cilvēki, kas revolūcijā neko nav iemācījušies.

Revolūcija pierādīja, ka šī narodņicizējošo inteliģentu grupa ir galējais kreisais spārns ārkārtīgi plašajā un neapšaubāmi masveidīgajā narodņiciskajā jeb trudoviskajā virzienā, kas izteica zemniecības intereses un viedokli Krievijas buržuāziskajā revolūcijā. So faktu ir pierādījuši gan zemnieku sacelšanās gadījumi, gan Zemnieku savienība, gan Darba grupa trijās Domēs, gan eseru un trudoviku brīvā prese. Lūk, šo faktu meņševiki nav varējuši saprast. Viņi aplūko eserus doktrināri, t. i., kā doktrinas cilvēki, kas ņem vērā citu doktrinas kļūdas, bet neredz, kādas reālu masu reālās intereses izteic vai aizsedz šī doktrina, masu, kuras virza buržuāziski demokrātisko revolūciju. Eseru doktrina ir kaitīga, maldīga, reakcionāra, avan-luristiska, sīkburžuaziska — kliedz meņševiki — ne so]a tālāk, ne vārda vairāk; kas pāri par to, tas ir no ļauna.

Lūk, šeit sākas jūsu kļūda, mēs sakām meņševikiem. Ir pareizi, ka eseru doktrina kaitīga, maldīga, reakcionāra, avanturistiska, sīkburžuaziska. Bet šādas īpašības nekavē šo quasi^59 sociālistisko doktrinu būt par idejisku ietērpu patiesi revolucionārai, bet nevis izlīdzējai buržuāzijai un sīkburžuazijai Krievijā, .lo eseru doktrina ir tikai strautiņš trudoviskajā, t. i., zemnieciski demokrātiskajā, straumē. Tiklīdz sākas atklāta masu un šķiru cīņa, notikumi spiež mūs visus, tiklab boļševikus, kā art meņševikus, nekavējoties to atzīt, pieļaujot eseru piedalīšanos strādnieku deputātu padomēs, tuvinoties ar zemnieku, zaldatu, pasta un telegrāfā, dzelzceļu utt. deputātu padomēm, piedaloties vēlēšanās savienībā ar viņiem pret liberāļiem, balsojot ar viņiem Domēs pret liberāļiem u. tml. Revolūcija nav atspēkojusi, bet apstiprinājusi to novērtējumu, kādu mēs devām par eseriem. Tomēr tā ir apstiprinājusi šo novērtējumu, neatstājot jautājumu iepriekšējā stāvoklī un iepriekšējā veidā, bet pārnesot to uz nesalīdzināmi augstāka pamata: agrāk runa bija tikai par doklrinu un ideoloģiju salīdzināšanu, par grupiņu politiku; tagad runa ir par šai vai radniecīgai ideoloģijai sekojošo šķiru un masu vēsturiskās darbības salīdzināšanu. Agrāk jautāja tikai: vai pareizi ir tas, ko eseri saka, vai pareiza ir šās idejiskās organizācijas taktika? Tagad pacēlies jautājums: kāda īstenībā ir to lautas slāņu izturēšanās, kuri iedomājas, ka viņi ir solidāri ar eseriem vai radniecīgi viņu pamatidejām („darba prin-cipam“ u. tml.)? Meņševiku kļūda ir tā, ka viņi nesaprot šo pārmaiņu, ko radījusi revolūcija.

Bet šī pārmaiņa, neskaitot tās jau minēto nozīmi, ir ārkārtīgi svarīga vēl tāpēc, ka tā uzskatāmi parādījusi šķiru un partiju savstarpējās attiecības. Mūsu revolūcijas mācība ir tā, ka tikai partijas, kas balstās uz noteiktām šķirām, ir stipras un paliek neskartas visos un visādos notikumu pagriezienos. Atklāta politiskā cīņa liek partijām ciešāk saistīties ar masām, jo bez šādām saitēm partijas nav nekas. Eseri formāli ir neatkarīgi no trudovikiem. īstenībā revolūcijā viņi bija spiesti iet kopā, jo tiem draudēja pilnīga nozušana no politiskās skatuves. Un var galvot, ka nākošos revolucionāros uzplūdos eseri atkal būs spiesti (lai kā viņi tagad kliegtu par savu pilnīgo patstāvību) iet kopā ar trudovikiem vai ar tiem līdzīgām masu organizācijām. Sabiedriskās dzīves un šķiru cīņas objektivie apstākļi ir stiprāki par labiem vēlējumiem un rakstītām programām. No šā — vienīgā pareizā — viedokļa tagadējā trudoviku un eseru nevienprātība ir tikai sīkburžuaziskās kustības sairums, ir tikai sīkburžuju neizturētība, kuri grūtos apstākļos neprot noturēt savu saliedētību un ,.klīst atsevišķi". No vienas puses, mēs redzam trudovikus. neorganizētus, svārstīgus, nenoteiktus, bez jebkāda stingra politiska virziena 111 Domē, bet neapšaubāmi iznākušus no masām, saistītus ar masām, masu prasību paudējus. No otras puses — saujiņu eseru „otzovistu", kam nav nekādu sakaru ar masām un kas izmisumā svaidās, zaudē ticību masu cīņai (sk. avīzi „Revoļucionnaja Misļ“), pievēršas tikai teroram. Trudoviku galējais oportunisms (no revolucionārās zemniecības stāvokļa viedokļa) un eseru galējais, tīri vārdiskais un bezjēdzīgais revolucionarisms, tās ir divas aprobežotības vienai un tai pašai sīkburžuaziskai strāvai, „divi augoņi", kas izteic vienu „slimību": sīkburžuazijas nestabilitāti, viņas nespēju sistemātiskai, neatlaidīgai, izturētai un saskaņotai masu cīņai.

Šis apstāklis dod jaunu apgaismojumu tagadējai revolucionāro partiju taktikai Domē un it īpaši jautājumam par otzovismu. „Mums nav parlamentam cīņas ceļu", kliedz lielīgie inteliģenti eseri. Kuriem „mums", kungi? Inteliģencei bez masām nekad nav bijis un nekad nebūs nedz parlamentāru, nedz nopietnu ārpusparlamentaru cīņas līdzekļu. Un kādas masas gāja ar jums vai līdzās jums vakar, revolūcijas laikā? Trudoviskā zemniecība. Vai tiesa, ka viņai „nav parlamentam cīņas līdzekļu"? Nav tiesa. Palūkojieties uz agrarajām debatēm III Domē, un jūs redzēsit, ka tur trudoviki neapšaubāmi izteikuši masu prasības. Tātad skanīgais eseru vārdiņš ir vulgārā frāžu kalšana, ne vairāk. Zemnieku masas 1908. gadā no Domes tribines izteica savas prasības, bet „ārpusparlamentari" necīnījās. Tas ir fakts, no kura nevar atkratīties ne ar kādu „kreisu" spiegšanu un eseriski otzovistisku frāžu izkliegšu nu.

Kāds ir šā fakta cēlonis? Vai tas, ka vājinājusies „pārliecība" par ārpusparlamentaro ceļu priekšrocību? Blēņas. Cēlonis ir tas, ka objektīvie apstākļi šajā periodā vēl nav radījuši masās plašu rūgšanu un to tiešu uzstāšanos. Ja tas ir tā, — un tas neapšaubāmi ir tā — tad katras nopietnas partijas pienākums bija izmantot arī netiešus ceļus. Kas eseriem iznāca no tā, ka viņi neprata tos izmantot? Tikai tas, ka trudoviki savu darbu izdarīja ārkārtīgi slikti, izdarīja tūkstoškārt vairāk kļūdu nekā izdarītu tad, ja uz viņiem būtu iedarbojusies partija, ārkārtīgi bieži svārstījās un klupa. Bet eseri, atrāvušies no savas šķiras, no savām masām, „pievērsās tikai" frāžu kalšanai, jo īstenībā „ārpusparlamentaru cīņas līdzekļu" labā. 1908. gadā viņi neko nav izdarījuši. ŠI atrautība no savas sociālās saknes tūlīt noved eserus pie lā, ka saasinās viņu pirmdzimtais grēks: pārmērīgā, neapvaldītā lielība, plātīšanās, kas aizsedz nespēku. „Mūsu partija var sevi apsveikt", — lasām „Paziņojuma" 1. lappusē... konferences vēlēšanas, ko izdarīja „partijas vietējās organizācijas", kuras „reāli pastāv" (lūk, kā mēs!)... „bija sasniegta visos jautājumos vienota noskaņa"... „tā bija tieši vienprātības sasniegšana" (turpat) u. tml.

Tas nav tiesa, kungi. Aiz šā vārdu trokšņa jūs slēpjat domstarpības, kas pilnīgi uzpeldēja tiklab orgānā „Revoļu-cionnaja Misļ" (1908. g. pavasarī), kā arī avīzes „Znamja Trūda" 13. nr-ā (1908. g. novembrī). Šī trokšņošana ir vājuma pazīme. Tiklab bezpartejiskais trudoviku oportu-nisms, kā arī „partejiskā" eseru lielība, pamatu trūkums, l'raze ir vienas medaļas divas puses, viena un tā paša sīk-buržuaziskā slāņa sairuma divas galējības. Ne velti revolūcijas laikā, kad cīņa atsedza visas nokrāsas, eseri visu laiku slēpa un nevarēja noslēpt savu svārstīšanos starp enesiem un maksimalisliem.

Vezums grāvī. Zirgi izjūgušies. Priekšjājējs sēž jāšus uz ceļmalas stabiņa un, pasitis cepuri uz vienas auss, „apsveic" sevi ar „vienprātību". Lūk, eseru partijas aina. Lūk, eseriskā otzovisma rezultāti, kurš atsaucis saujiņu inteliģentu no smagā, neatlaidīgā, bet vienīgā nopietnā un pateicīgā masu audzināšanas un organizēšanas darba pie tukšas klaigāšanas.

,.Prolelarij". 41. nr., 1909. g.

7. (20.) ianvarl Iespiests pēc avīzes ,.Prolelarij teksta

UZ CEĻA

Sabrukuma gads, idejiski politiska sajukuma gads, partijas bezceļa gads mums ir aiz muguras. Biedru skaits visās partijas organizācijās samazinājies, dažas — proti, tās, kurās bija vismazāk proletāriešu — izjukušas. Partijas pusatklālās iestādes, ko radījusi revolūcija, piedzīvojušas smagas neveiksmes citu pēc citas. Lieta nonāca tiktāl, ka dažiem elementiem partijas iekšienē, kuri ļāvās sairuma ietekmei, izvirzījās jautājums, vai vajag saglabāt agrāko s.-d. partiju, vai vajag turpināt tās darbu, vai vajag atkal noiet pagrīdē un kā lo izdarīt, — un uz šo jautājumu galējie labējie atbildēja tādā nozīmē, ka jālegalizējas par katru cenu, pat atklāti atsakoties no partijas programas, taktikas un organizācijas (tā saucamais likvidatoru virziens). Krize neapšaubāmi bija ne tikai organizatoriska, bet arī idejiski politiska. V-

Nesen nolikusī KSDSP Viskrievijas konference uzved partiju uz ceļa un pati, kā redzams, ir pagrieziena punkts Krievijas strādnieku kustības attīstībā pēc kontrrevolūcijas uzvaras. Konferences lēmumus, kas iespiesti īpašā, mūsu partijas Centrālās Komitejas izdotā „Paziņojumā^11, apstiprinājusi CK, un tātad līdz nākošajam kongresam tie ir visas partijas lēmumi. Šajos lēmumos dota pilnīgi noteikta atbilde uz jautājumu par krīzes cēloņiem un nozīmi, kā arī par līdzekļiem, kā no tās iziet. Strādājot konferences rezolūciju garā, neatlaidīgi cenšoties panākt, laij>isi partijas darbinieki skaidri un pilnīgi apzinātos tagadējos partijas uzdevumus, mūsu organizācijas pratīs nostiprināt un saliedēt savus spēkus saskaņotam un rosīgam revolucionāri sociāldemokrātiskām darbam.

Partijas krīzes pamatcēlonis norādīts motīvos rezolūcijā par organizāciju. Šis pamatcēlonis ir tas. ka. strādnieku partija attīrās no svārstīgajiem inteliģences un

3> 15. sēj.

sīkburžuazijas elementiem^ kuri pieslējušies strādnieku kustībai, galvenokārt cerēdami uz tuvu buržuāziski demokrātiskās revolūcijas triumfu, un kuri nevarēja noturēties reakcijas periodā. Nepastāvīgums izpaudās gan teorijas laukā („atkāpšanās no revolucionārā marksisma": rezolūcija par pašreizējo momentu), gan taktikas laukā („lozungu apcirpšana"), gan partijas organizatoriskās politikas laukā. Apzinīgie strādnieki deva pretsparu šim nepastā-vīgumam, noteikti uzstājās pret likvidatorismu, sāka ņemt savās rokās partijas organizāciju lielu kārtošanu un šo organizāciju vadīšanu. Ja šis mūsu partijas pamatkodols nevarēja uzreiz pārvarēt sajukuma un krizes elementus, tad tas notika ne vien tāpēc, ka, uzvarot kontrrevolūcijai, šis uzdevums bija liels un grūts, bet ari tāpēc, ka pret partiju radās zināma vienaldzība to strādnieku vidū, kuri bija noskaņoti revolucionāri, bet kuru sociālistiskais apzinīgums bija nepietiekams. Konferences lēmumi, kas ir izveidojušies sociāldemokrātijas uzskati par cīņas līdzekļiem pret sajukumu un svārstībām, pirmām kārtām jau ari pievēršas tieši apzinīgajiem Krievijas strādniekiem.

Carisma jaunās politikas un šķiru tagadējo savstarpējo attiecību marksistiska analizē; —- norādījums, kāds ir tuvākais cīņas mērķis, ko joprojām sev izvirza mūsu partija; — revolūcijas mācību novērtējums jautājumā par revolucionāri sociāldemokrātiskās taktikas pareizību; — partijas krizes cēloņu noskaidrošana un norādījums, kāda loma ir partijas proletāriskajam elementam cīņā pret šo krizi; — jautājuma izšķiršana par nelegālās un legālās organizācijas savstarpējām attiecībām; — atzinums, ka nepieciešams izmantot Domes tribini, un precizu vadošu norādījumu izstrādāšana mūsu Domes.frakcijai sakarā ar viņas kļūdu tiešo kritiku; — tāds ir galvenais konferences lēmumu saturs, kuri dod pilnīgu atbildi uz jautājumu par strādnieku šķiras partijas izraudzīto stingro ceļu pārdzīvojamā grūtajā laikā. Aplūkosim šo atbildi vērīgāk.

Šķiru savstarpējās attiecības viņu politiskajā grupējumā paliek tādas pašas, kādas ir raksturīgas pārdzīvotajam masu tiešās revolucionārās cīņas periodam. Milzīgais zemniecības vairākums nevar netiekties pēc tāda agrara apvērsuma, kas iznīcinātu pusdzimtbūlniecisko zemturību

Samazināts

nu kas nav realizējams, negāžot cara varu. Reakcijas triumfs sevišķi stipri nomāca demokrātiskos zemniecības elemenlus, kura nav spējīga radīt stingru organizāciju, bet, neraugoties uz visiem spaidiem, neraugoties uz meln-simtniecisko Domi, neraugoties uz trudoviku ārkārtīgo nepastāvību, zemnieku masu revolucionarisms skaidri redzams pat no debatēm III Domē. Proletariāta pamat-pozicija attiecībā uz buržuāziski demokrātiskās revolūcijas uzdevumiem Krievijā paliek nemainīga: vadīt demokrātisko zemniecību, izraut lo no liberālo buržuju, k.-d. partijas, ietekmes, kura, neraugoties uz sīkiem atsevišķiem strīdiem, joprojām tuvinās oklobrisliem un pašā pēdējā laikā liecas radīt nacionalliberalismu un atbalstīt carismu un reakciju ar šovinistiskas aģitācijas palīdzību. Cīņa joprojām turpinās — saka rezolūcija — par monarehijas pilnīgu iznīcināšanu un politiskās varas iekarošanu proletariāta un revolucionārās zemniecības rokās.

Patvaldība joprojām stāv kā proletariāta un visas demokrātijās galvenais ienaidnieks. Bet būtu kļūda domāt, ka tā paliek tāda pati kā agrāk. Stolipina „konstitūcija" un Stolipina agrarā politika iezīmē jaunu posmu vecā, pus-patriarclīalā, pusdzimtbūtnieciskā carisma sairšanā, jaunu soli ceļā uz tā pārvēršanos par buržuāzisku monarehiju. Kaukazijas delegātiem, kas gribēja vai nu pavisam izmest šādu momenta raksturojumu, vai arī „buržuāzisks" vietā likt „plutokratisks", bija nepareizs viedoklis. Patvaldība ir bijusi plulokraliska sen jo sen, buržuāziskā tā kļūst — ar savu agraro politiku un ar tiešo, visas nācijās mērogā organizēto savienību ar zināmiem buržuāzijas slāņiem — tikai pēc pirmā revolūcijas posma, tās triecienu ietekmē. Patvaldība jau sen ir audzinājusi buržuāziju, buržuāzijā jau sen ar rubļa palīdzību ir izlauzusi sev gan pieeju „augšslāņiem", gan ietekmi likumdošanā un pārvaldīšanā, gan amatus līdzās dižciltīgajai muižniecībai, bet pašreizējā momenta savdabīgums ir tas, ka patvaldībai bija jārada noteiktiem buržuāzijas slāņiem pārstāvības iestāde, bija jāekvilibrē starp tiem un dzimtkungiem, jāorganizē Domē šo slāņu savienība, bija jāalvadās no katras cerības uz zemnieka patriarehalismu un jāmeklē atbalsts pret lauku masām pie bagātniekiem, kas izputina obščinu.

Patvaldība aizsedzas ar it kā konstitucionālām iestādēm, bet tai pašā laikā īstenībā iznāk vēl nepieredzēta viņas šķi-riskās būtības atmaskošana, tāpēc ka cars ir savienībā ar Puriškeviciem un Gučkoviem un tikai ar viņiem. Patvaldība pūlas uzņemties buržuāziskās revolūcijas objektivi nepieciešamo uzdevumu atrisināšanu — radīt tautas pārstāvniecību, kas tiešām pārvaldītu buržuāziskās sabiedrības lietas, un iztīrīt laukus no viduslaicīgām, juceklīgām un novecojušām agrarām attiecībām; bet izrādās, ka tieši praktiskais patvaldības jauno solu rezultāts līdz šim ir līdzīgs nullei, un tas tikai vēl uzskatāmāk parāda, ka vēsturiskā uzdevuma atrisināšanai nepieciešami citi spēki un citi līdzekļi. Miljonu masu apziņā, kurām vāja pieredze politikā, patvaldība līdz šim tēlojās kā pretstats tautas pārstāvniecībai vispār; tagad cīņa sašaurina savu mērķi, nosaka konkrētāk savu uzdevumu kā cīņu par varu valstī, kura noteic pašas pārstāvniecības raksturu un nozīmi. Lūk, kāpēc III Dome iezīmē īpašu posmu Vecā carisma sairšanā, viņa avanturistiskuma augšanā, veco revolucionāro uzdevumu padziļināšanā, cīņas lauka paplašināšanā (un cīņas dalībnieku skaita palielināšanā) cīņai par šiem uzdevumiem.

Šis posms ir jāizbeidz; momenta jaunie apstākļi prasa jaunas cīņas formas; Domēs tribines izmantošana kļūst par absolūtu nepieciešamību; ilgstošs proletariāta masu audzināšanas un organizēšanas darbs izvirzās pirmajā vietā; nelegālās un legālās organizācijas savienošana izvirza partijai īpašus uzdevumus; revolūcijas pieredzes — ko liberāļi un likvidatori inteliģenti diskreditē — popularizēšana un izskaidrošana nepieciešama gan teorētiskos, gan praktiskos nolūkos. Bet partijas taktikas līnija, kurai jāprot ņemt vērā jaunie apstākļi cīņas paņēmienos un līdzekļos, paliek negrozīta. Revolucionāri sociāldemokrātiskās taktikas pareizību — teikts vienā no konferences rezolūcijām — ir apstiprinājusi 1905.—1907. gada masu cīņas pieredze. Revolūcijas sakāve šās pirmās kampaņas rezultātā parādījusi nevis uzdevumu nepareizību, nevis tuvāko mērķu ,,utopismu“, nevis līdzekļu un paņēmienu maldīgumu, bet gan to, ka spēki nav pietiekami sagatavoti, revolucionārā krize nav pietiekami dziļa un plaša, — un pie tās padziļināšanas un paplašināšanas Slolipins un Ko strādā ar augstākā cildinājuma cienīgu centībul Lai liberāļi un apjukušie inteliģenti pēc pirmās patiesi plašo masu kaujas par. brīvību zaudē dūšu un bailīgi atkārto: neejiet tur, kur jūs jau reiz sakāva, nenostājieties atkal uz šā liktenīgā ceļa. Apzinīgais proletariats viņiem atbildēs: lielie kari vēsturē, lielie revolūciju uzdevumi tikuši izšķirti tikai ar to, ka progresivās šķiras, sakāvju pieredzes mācītas, ne vienreiz un ne divreiz vien ir atkārtojušas savu uzbrukumu un izcīnījušas uzvaru. Sakautās armijas labi mācās. Krievijas revolucionārās šķiras pirmajā kampaņā ir sakautas, bet revolucionārais stāvoklis paliek. Jaunās formās un citādā ceļā — dažreiz daudz lēnāk, nekā mēs to vēlētos — revolucionārā krize vēlreiz tuvojas, briest no jauna. Ilgstošais darbs, kurā jāsagatavo plašākas masas šai krizei, jāsagalavo nopietnāk, ņemot vērā augstākus un konkrētākus uzdevumus, ir jāveic mums, un, jo sekmīgāk tas būs veikts, toties drošāka būs uzvara jaunajā cīņā. Krievijas proletariats var lepoties ar to, ka 1905. gadā viņa vadībā vergu nācijā pirmoreiz pārvērtās par carismam uzbrūkošu miljonu karapulku, par revolūcijas armiju. Un tas pats proletariats tagad pratīs izturēti, neatlaidīgi, pacietīgi veikt vēl varenāka revolucionārā spēka jauno kadru audzināšanas un sagatavošanas darbu.

Domes tribines izmantošana, kā mēs jau aizrādījām, ietilpst šajā audzināšanas un sagatavošanas darbā kā nepieciešama sastāvdaļa. Konferences rezolūcija par Domes frakciju norāda mūsu partijai to ceļu, kas — ja meklēsim piemērus vēsturē — ir vistuvāk Vācijas sociāldemokrātu pieredzei izņēmuma likuma laikā. .Nelegālai partijai ir jāprot izmantot, ir jāiemācās izmantot legālā Domes frakcija, no šās pēdējās jāizaudzina partijas organizācija, kas slāv savu uzdevumu augstumos. Izvirzīt jautājumu par frakcijas atsaukšanu (konferencē bija divi ,,otzovisti“, kas šo jautājumu neizvirzīja tieši) vai atsacīties kritizēt tieši un atklāti viņas kļūdas, nosaukt tās rezolūcijā (daži delegāti konferencē to centās panākt) būtu visaplamākā taktika, visbēdīgākā novirzīšanās no izturēta proletāriskā darba, ko prasa pārdzīvojamā momenta apstākļi. Rezolu-cija pilnīgi atzīst, ka frakcijai bijušas ari tādas kļūdas, par kurām atbildīga nav viņa vien un kuras pilnīgi līdzīgas nenovēršamajām visu mūsu partijas organizāciju kļūdām. Bet ir arī citas kļūdas — atkāpšanās no partijas politiskās līnijas. Ja šāda atkāpšanās ir notikusi, ja to ir izdarījusi organizācija, kas atklāti uzstājas visas partijas vārdā, tad partijas pienākums bi ja skaidri un precizi pateikt, ka tā ir bijusi novirzīšanās. Rietumeiropas sociālistisko partiju vēsturē bijis ne viens vien piemērs, kur parlamentu frakciju attiecības pret partiju nav bijušas normālās; romāņu zemēs līdz šim laikam šīs attiecības bieži vien ir nenormālās, frakcijas nav pietiekami partejiskas. Sociāldemokrātiskā parlamentārisma radīšanas darbs Krievijā mums uzreiz jānostāda citādi, uzreiz jāķeras pie saskaņota darba šajā laukā, — lai ikviens s.-d. deputāts patiešām justu, ka aiz viņa slāv partija, ka tā zūdās par viņa kļūdām, ka tā rūpējas par viņa ceļa iztaisnošanu, — lai katrs partijas darbinieks piedalītos partijas kopīgajā Domes darbā, mācītos no lietišķīgas marksistiskās kritikas par tās darbu, justu savu pienākumu lai palīdzēt, neatlaidīgi censtos panākt frakcijas speciālā darba pakļaušanu visai partijas propagandas un aģilacijas darbībai.

Konference bija pirmā auloritativā lielāko partijas organizāciju delegātu sapulce, kas apsprieda Domes s.-d. frakcijas veselas sesijas darbību. Un konferences lēmums skaidri parāda, kā mūsu partija izveidos savu darbu Domē, cik stingras prasības tā uzstāda šajā laukā pali sev un frakcijai, cik nelokāmi un izturēti tā nodomājusi strādāt, lai izaudzinātu patiesi sociāldemokrātisku parlamentārismu.

Jautājumam par attiecībām pret Domes frakciju ir taktikas un organizatoriskā puse. Šai pēdējā ziņā rezolūcija par Domes frakciju ir atkal tikai to organizatoriskās politikas vispārējo principu piemērošana atsevišķam gadījumam, kurus konference noteica rezolūcijā par direktivām organizatoriskajā jautājumā. Konference šajā jautājumā konstatējusi KSDS Partijā divus pamatvirzienus; viens — pārnes smaguma centru uz nelegālo partijas organizāciju, otrs — vairāk vai mazāk radniecīgs likvidalorismam — pārnes smaguma centru uz legālām un puslegālām organizācijām. Lieta tā, ka tagadējo momentu raksturo, kā mēs jau norādījām, zināma skaita partijas darbinieku, it sevišķi inteliģences, bet daļēji arī strādnieku, aiziešana no

partijas. Likvidatoriskais virziens uzstāda jautājumu, vai labākie, aktivākie elementi atstāj partiju un izraugās par darbības lauku legālās organizācijas, vai arī no partijas aiziet „svārstīgie inteliģences un sīkburžuazijas elementi"? Nav nemaz jāsaka, ka, noteikti noraidīdama un nosodīdama likvidatorismu, konference ir atbildējusi pēdējā nozīmē. Partijas visproletāriskākie elementi, principiāli visvairāk izturētie un vissociāldemokrātiskākie inteliģences elementi ir palikuši uzticīgi KSDSP. Aiziešana no partijas ir tās tīrīšana, atbrīvošana no visnepastāvīgākajiem, no nedrošajiem draugiem, no „līdzskrējējiem" (Mitlaufer’iem), kuri vienmēr uz kādu laiku ir pieslējušies proletariātam, rekrufēdamies no sīkburžuazijas vai no „deklasēto", t. i., no 1o cilvēku skaita, kas izsisti no tās vai citas noteiktas šķiras sliedēm.

No šāda partejiski organizatoriskā principa novērtējuma pali par sevi izriet arī konferences pieņemtā organizatoriskās politikas līnija. Nelegālās partijas organizācijas nostiprināšana, partijas šūniņu radīšana visās darba nozarēs, pirmajā kārtā „tīri partejisku, kaut arī skaita ziņā nelielīt strādnieku komiteju" radīšana „katrā rūpniecības uzņēmumā", vadošo funkciju koncentrēšana sociāldemokrātiskās kustības vadītāju rokās, kuri nākuši no pašu strādnieku vidus, — tāds ir dienas uzdevums. Un, protams, šo šūniņu un komiteju uzdevumam jābūl — izmantot visas puslegālās un, pēc iespējas, legālās organizācijas, uzturēt „ciešus sakarus ar masām", virzīt darbu tā, lai sociāldemokrātijā atsauktos uz visām masu prasībām. Katrai šūniņai un katrai partejiskai strādnieku komitejai jākļūst par „atbalsta punktu aģitācijas, propagandas un praktiski organizatoriskam darbam masu vidū", t. i„ katrā ziņā jāiet turp, kurp iet masas, un jācenšas ik uz soļa virzīt viņu apziņu sociālismā virzienā, jāsaista katrs atsevišķs jautājums ar prolelariala vispārējiem uzdevumiem, jāpārvērš katrs organizatorisks pasākums par šķiras saliedēšanas darbu, jāiekaro ar savu enerģiju, ar savu idejisko ietekmi (un, protams, nevis ar savu rangu vai činām) sev vadoša loma visās prolelariala legālajās organizācijās. Lai arī dažreiz šīs šūniņas un komitejas skaita ziņā būtu ļoti mazas, toties tās saistīs partijas Iradieija un partijas organizācija, noteikta šķiras programa; un divi trīs partejiski sociāldemokrāti tādējādi pratīs neizplūst bezformīgajā legālajā organizācijā, bet ieturēt visos apstākļos, dažādās situācijās, visādos stāvokļos savu partijas līniju, iedarboties uz vidi visas partijas garā un neļaut videi sevi aprīt.

Pastāvot kontrrevolūcijas režimam, var likvidēt viena vai otra veida masu organizācijas, var iznīcināt legālās arodbiedrības, var ar policijas piesiešanos samaitāt kuru katru atklāto strādnieku pasākumu, tomēr nekāda vara pasaulē nenovērsīs strādnieku masu koncentrēšanos kapitālistiskā zemē, bet Krievija jau ir kļuvusi par tādu. Tā vai citādi, legāli vai puslegāli, atklāti vai paslepus, strādnieku šķira sev atradīs tos vai citus saliedēšanās punktus, — visur un vienmēr masu priekšgalā ies apzinīgie partejiskie sociāldemokrāti, visur un vienmēr viņi savā starpā saliedēsies, lai iedarbotos uz masām partijas garā. Un sociāldemokrātijā, kas atklātā revolūcijā pierādījusi, ka viņa ir šķiras partija, kura pratusi vest sev līdzi miljonus gan uz streiku, gan uz sacelšanos 1905., gan uz vēlēšanām 1900. un 1907. g., pratīs arī tagad palikt šķiras partija, masu partija, palikt avangards, kas visgrūtākajos laikos neatrausies no visas armijas, pratīs palīdzēt tai pārvarēt šos grūtos laikus, no jauna sakļaut tās rindas, sagatavot jaunus un atkal jaunus cīnītājus.

Lai jau gavilē un bauro melnsimtnieku zubri Domē un ārpus Domes, galvaspilsētā un nomalēs, lai trako reakcija, — pārgudrais Stolipina kgs nevar spert neviena soļa, netuvinot krišanai ekvilibrējošo patvaldību, nesamudžinot jaunā kamolā politiskās neiespējamības un aplamības, nepievienojot jaunus un svaigus spēkus proletariāta rindās, zemnieku masu revolucionāro elementu rindās. Partija, kas pratīs nostiprināties izturētam darbam, saistīdamās ar masām, vadošās šķiras partija, kas pratīs organizēt tās avangardu, kas virzīs savus spēkus tā, lai sociāldemokrātiskā garā iedarbotos uz katru proletariāta dzīves izpausmi, šī partija katrā ziņā uzvarēs.

„Social-DemokraV*, ?- иг.. 1909. о-2S. janvarī (10. februāri)

Iespiests pēc avīzes „Social-Demokrāt" teksta

SAKARA AR RAKSTU „PAR KĀRTĒJIEM JAUTAJUM1EM“

Šo lielisko rakstu mēs pārdrukājam no Centrālā rūpniecības rajona organa „Rabočeje Znamja“ 7. nr-a kā atbildi otzovista rakstam tās pašas avīzes 5. nr-ā. Olzovisla raksts bija ievietots kā diskusijas raksts ar avīzes „Rabočeje Znamja“ redakcijas ierunu, ka viņa neesot vienis prātis ar autoru. Šis raksts avīzes 7. nr-ā ir bez redakcijas ierunām un tātad izteic pašas redakcijas domas.

Avīzē ,,Proļetarij“ mēs jau sen esam kategoriski izteikušies pret otzovismu un noteikti aizrādījuši, ka, ciktāl otzovisms no vienkāršas noskaņas pārvēršas par virzienu, par politikas sistēmu, tiktāl tas noiet no revolucionārā marksisma ceļa, tiktāl tas principiāli sarauj sakarus ar boļševismu.-Bet pēc šā raksta Maskavas boļševiku orgānā mums jāatzīst, ka līdz šim mēs jautājumu par otzovismu vēl neesam nostādījuši pietiekami asi, neesam pietiekami novērtējuši tās briesmas, kas draud mūsu boļševistiskās frakcijas principiālajai izlurētībai no to cilvēku puses, kuri šādu otzovismu grib savienot ar boļševisinu. Mēs konstatējam, ka b. Moskvičs, iepriekš pārdrukātā raksta autors, nostādījis jautājumu tikpat asi, tikpat noteikti, tikpat principiāli, kā to nostādījām mēs atsevišķās diskusijās ar otzovistiem: ik dienas saslapdams dzīvus otzovisma pārstāvjus, redzēdams turpat uz vietas viņu praktisko otzo-vistisko aģitāciju, kas ar katru dienu draud arvien vairāk novirzīties no revolucionārās sociāldemokrātijas ceļa, mūsu Maskavas organs bija spiests nostādīt jautājumu tik asi un principiāli nesamierināmi, kā tas pilnīgi pamatoti ir nostādīts. Vai nu revolucionārais marksisms, 1. i.,

Krievijā — boļševisms, vai otzovisms, t. i., atsacīšanās no boļševisma, tā jautājumu nostādījis Maskavas biedrs. Ar to viņš pilnīgi pievienojies tai jautājuma nostādnei, kādu mēs devām mūsu iepriekšējos strīdos ar biedriem otzovistiem pirms visas partijas konferences.

Mēs zinām, ka ir strādnieki boļševiki, kas šobrīd simpatizē otzovismam, bet viņiem „otzovisms" visbiežāk arī nav nekas cits kā ātri pārejošs noskaņojums, ko uztur mūsu Domes frakcijas lielās kļūdas. Un, protams, ne jau uz viņiem attiecas viss tas. ko iepriekš pateicis raksta autors un mēs. Bet, ciktāl otzovisms liek pataisīts par teoriju, ciktāl to pārvērš par veselu politikas sistēmu, — un to dara neliela grupa, kas iedomājas, ka tā esot „īstā" revolu-cionarisma pārstāve, — tiktāl nesamierināms idejisks karš! Pārdrukātā raksta autoram ir pilnīga taisnība, kad viņš saka, ka otzovista spriedelējumi avīzes „Rabočeje Znamja" o. nr-ā (šo rakstu esam pārdrukājuši avīzes „Proļetarij" 39. nr-ā) un vispār otzovisms kā virziens ir vienlīdzīgs otrādi apgrieztam meņševismam ar tā „strādnieku kongresa" sludināšanu u. I. jpr. Un viņam vēl vairāk ir taisnība, kad viņš saka, ka principiālie pamatojumi, kurus min daži otzovisti sava virziena labā — neatkarīgi no viņu pašu politiskās apziņas — objeklivi draud tuvināt viņus anar-ehosindikalistiem vai vienkārši anarclīistiem.

Jautājuma nostādne Maskavā ļoti skaidri parādīja, cik politiski tuvredzīgi — ar visiem saviem labajiem nodomiem — ir tie boļševiki, kas otzovismā negrib atzīt principiālās briesmas, kas te redz tikai „praktiskas domstarpības", kas otzovismā redz „veselīgu kodolu", bet nevis idejiska likvidatorisma dīgli pa kreisi. Maskavas biedra rakstam vajag viņiem parādīt, ka, idejiski aizsedzot otzovistus vai pat ieturot pret tiem idejisku draudzīgu neitralitāti, viņi lej ūdeni uz otzovistu dzirnavām, viņi kļūst to kara-gūstekņi, viņi kaitē boļševismam.

Otzovisms nav boļševisms, bet tā sliktākais politiskais kariķējams, kādu varētu izgudrot tikai tā niknākais politiskais pretinieks. Šeit nepieciešama pilnīga skaidrība. Mēs uzskatām par nepieciešamu, lai visi boļševiki, līdz pēdējam pulciņam, skaidri apzinātos otzovismā īsto nozīmi, iegūtu pilnīgu skaidrību un uzdotu sev jautājumu: vai zem ..revo-lucionarisma" un „kreisuma" karoga nenoliek atklāta atsacīšanās no slavenajām vecā boļševisma tradicijām, kāds tas izveidojies pirmsrevolūcijas laikmetā un revolūcijas uguni.

Sājā nolūkā mēs par šiem jautājumiem atklājām diskusiju avīzē „Proļelarij". Mēs ievietojām visu, kas mums tika piesūtīts, un pārdrukājām visu, ko šajā sakarā rakstīja boļševiki Krievijā. Nevienu diskusijas rakstu mēs līdz šim neesam noraidījuši un tāpat rīkosimies arī turpmāk. Diemžēl, b. otzovisti un viņiem simpatizējošie biedri līdz šim piesūtījuši mūsu avīzei maz materiala un vispār izvairījušies atklāti un pilnīgi izteikt savu principiālo kredo preses slejās, dodami priekšroku sarunām „savā starpā". Mēs uzaicinām visus biedrus, tiklab otzovistus, kā arī ortodoksālos boļševikus, izteikt savus uzskatus avīzes „Proļe-larij" slejās. Ja būs vajadzīgs, mēs izdosim piesūtītos materiālus arī īpašā brošūrā. Idejiska skaidrība un izturē-tība — lūk, kas mums ir nepieciešams, it sevišķi tagadējā grūtajā brīdī.

Ļausim, lai eseru kgi notušē savas domstarpības un apsveic sevi ar „vienprātību" tajā momentā, kad par viņiem pareizi saka: viņiem, ko gribi, lo prasi, — sākot ar enesisko liberālismu līdz liberālismam ar bumbu.

Ļausim, lai meņševiki idejiski saprotas ar Cerevaņinu un Ko. Lai viņi praktizē dubultās grāmatvedības sistēmu (vāciešu priekšā atsacījās no Čerevaņina un krievu presē bučojas), lai viņi saprotas ar revolucionārā marksisma pamatu idejiskajiem likvidatoriem, lai viņi slēpj savas domstarpības, nonākot šeit līdz tādai virtuozitātei kā vienkāršai domstarpību aizlipināšanai (sk. avīzes „Golos Social-Demokrala" 10. un tl. nr.), kur meņševiku un Pļechanova domstarpības „novērstas" ar vienkāršu aizlipināšanu 10\

Mūsu frakcija nedrīkst baidīties no iekšējas idejiskās cīņas, ja tā ir nepieciešama. Tajā viņa vēl vairāk nostiprināsies. Noskaidrot savas domstarpības ir mūsu [nenākums vēl jo vairāk tāpēc, ka mūsu virziens faktiski arvien vairāk sāk līdzināties visai mūsu partijai. Mēs aicinām b. boļševikus uz idejisku skaidrību un uz visu pagrīdes tenku atmešanu, lai tās nāktu no kurienes nākdamas. Aizslāt idejisko cīņu, kas noliek par visnopietnākajiem, kardinālākajiem jautājumiem, ar sīkām ķildām meņševiku garā.

kā tas bija pēc otrā kongresa, labprāt vēlas daudzi jo daudzi. Boļševiku vidū viņiem nedrīkst bid vielas. Strādniekiem boļševikiem ir jādod šādiem mēģinājumiem noteikts pretspars un jāprasa viens: idejisko skaidrība, noteikti uzskati, principiālā līnija. Un, pastāvot tieši šādai pilnīgai idejiskai noteiktībai, visi boļševiki varēs organizatoriskā ziņā uzstāties tikpat vienoti, tikpat saliedēti, kā mūsu frakcija vienmēr lidz šim ir uzstājusies.

„Proletarij". 42. nr-, 1909. g. ......

12. (25.) februāri Iespiests pēc avīzes „Proļelarij teksta

PROLETARIĀTA ClĶAS MĒRĶIS MUŠU REVOLŪCIJA

Iepriekš iespiestajā rakstā b. Martovs skar ārkārtīgi svarīgu jautājumu vai, pareizāk, vairākus jautājumus, kas attiecas uz proletariāta un sociāldemokrātijas cīņas mērķi mūsu revolūcijā. Skarta ir šo jautājumu vēsture mūsu partijā, skarta to attiecība pret marksisma pamatiem un pret narodņicismu, skarti visu nokrāsu uzskati, kas šajā sakarā izteikti, — skartas visas jautājuma puses, un noskaidrota nav neviena. Lai atbildētu pēc būtības, tad jautājums jāapskata sistemātiski no visām pusēm.

I

Sāksim ar šā jautājuma apspriešanas vēsturi Krievijas sociāldemokrātijā. Jautājumu izvirzīja boļševiki un meņ-ševiki 1905. gada sākumā. Pirmie atrisināja to ar ,,for-mulu“: proletariāta un zemniecības revolucionārā demokrātiskā diktatūra (sal. avīzes ,,Vperjod“106 1905. gada 12. aprija 14. nr-u)*. Otrie noteikti noraidīja šādu uzvarošās buržuāziskās revolūcijas šķiriskā satura definējumu. Trešais (boļševiku) kongress Londonā 1905. gada maijā un tai pašā laikā notikusī meņševiku konference Ženevā oficiāli izteica abu partijas daļu uzskatus. Pie tam abas partijas daļas atbilstoši tā laikmeta garam rezolūcijās izvirzīja nevis teorētisko, vispārējo jautājumu par cīņas mērķi un par uzvarošās revolūcijas šķirisko saturu vispār, bet šaurāku jautājumu par revolucionāro pagaidu valdību.

Boļševiku rezolūcija skan: ...„Demokrātisku republiku Krievijā iespējams realizēt tikai tautas uzvarošas sacelšanās rezultātā, kuras organs būs revolucionārā pagaidu valdība; ... atkarībā no spēku samēra un citiem faktoriem, ko nevar iepriekš precizi noteikt, pieļaujama mūsu partijas pilnvaroto līdzdalība revolucionārajā pagaidu valdībā nolūkā nesaudzīgi cīnīties pret visiem konlrrevolucionariem mēģinājumiem un aizstāvēt strādnieku šķiras patstāvīgās intereses". Meņševiku rezolūcija: ...„Sociāldemokrātijai nav jāsprauž sev mērķis sagrābt varu vai arī dalīties varā pagaidu valdībā, bet tai jāpaliek galējas revolucionārās opozicijas partijai".

No tā redzams, ka paši boļševiki tīri boļševistiskā kongresā savā oficiālajā rezolūcijā neietilpina neko līdzīgu „formulai": proletariāta un zemniecības diktatūra, bet runā tikai par to, ka pieļaujama līdzdalība pagaidu valdībā un ka proletariats „aicināts" „veikt vadošo lomu" (rezolūcija par bruņotu sacelšanos). „Formula": „proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskā diktatūra", kas izteikta boļševistiskajā presē pirms III kongresa, tiek atkārtota brošūrā „Divas taktikas"* pēc šā kongresa, un nevienam cilvēkam nav ienācis prātā vainot boļševikus, ka viņu komentāri neatbilst viņu rezolūcijām. Nevienam cilvēkam nav ienācis prātā prasīt, lai masu partijas rezolūcijas, kura politiski cīnās, būtu burtiski vienādas ar formulām, kurās marksistiski definēts uzvarošās revolūcijas šķiriskais saturs.

Otrs svarīgs secinājums no mūsu vēsturiskās izziņas: 1905. gada pavasarī abas partijas daļas strīda jautājuma smagumu centru ierobežoja ar jautājumu par noras iekarošanu proletariāta un revolucionāro šķiru rokās vispār, nepavisam neapskatot jautājumu par to, kādas pie tam var būt attiecības vai kādām tām jābūl starp šīm šķirām, kas iekaro varu. Meņševiki. kā mēs redzējām, vienādi noraida mērķi — sagrābt varu un mērķi — dalīties varā. Boļševiki runā par „proletariāta vadošo lomu revolūcijā" (rezolūcija par bruņotu sacelšanos), par to. ka „pieļaujama" s.-d. līdzdalība pagaidu valdībā, par ,.s.-d.. kura liecas uz

pilnīgu sociālistisku apvērsumu, neatkarības pastāvīgu aizsargāšanu" (rezolūcija par revolucionāro pagaidu valdību), par zemnieku revolucionārās kustības „atbalstīšanu", par „zemnieku kustības revolucionāri demokrātiskā satura attīrīšanu no visādiem reakcionāriem piemaisījumiem", par to, lai „attīstītu zemnieku revolucionāro pašapziņu un novestu līdz galam viņu demokrātiskās prasības" (rezolūcija par attiecībām pret zemnieku kustību). Nekādu citu „formulu" par proletariāta un zemniecības attiecībām boļševiku 1905. gada kongresa rezolūcijās nav.

Aplūkosim rezolūciju projektus, ko abas frakcijas izstrādājušas gadu vēlāk, pirms Stokholmas kongresa. Šos projektus sevišķi bieži aizmirst vai ignorē presē vispār un it īpaši mūsu partijā, un tas ir sevišķi žēl, jo to nozīme sociāldemokrātijas taktikas ideju vēsturē ir milzīga. Tieši šie rezolūciju projekti rāda, kādu mācību partijas abas daļas ir izlobījušas no 1905. gada oktobra un decembra cīņas pieredzes.

Boļševiki raksta rezolūcijas projektā par proletariāta šķiras uzdevumiem: ...„demokrātisko revolūciju novest līdz galam spējīgs tikai proletariats ar to nosacījumu, ka viņš kā mūslaiku sabiedrības vienīgā līdz galam revolucionārā šķira vedīs sev līdzi zemniecības masu, padarot politiski apzinīgu tās stiehisko cīņu pret muižnieku zemes īpašumu un dzimtbūtniecisko valsti" (atkārtots rezolūcijas projektā Londonas kongresam, sk. avīzes „Proļetarij" 1907. g.

4. marta 14. nr-ā*).

Tātad „formula", ko šeit paši boļševiki sev izraudzījuši, skan: proletariats, kas ved sev līdzi zemniecību. Nekādas cilas formulas, lai izteiktu proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskās diktatūras ideju, boļševiku rezolūcijās nav. Šis fakts ir sevišķi jāuzsver, jo uz tā aizmiršanu vai tā noklusēšanu ir celts viss b. Martova mēģinājums iztēlot 1908. gada decembra konferencē pieņemtās rezolūcijas nozīmi pavisam nepareizā gaismā.

Meņševiki savā rezolūcijas projektā (kas pārdrukāts no avīzes „Partijnije Izvestija"107 Ļeņina „Referātā", 68.— 70. Ipp.) saka, ka proletariāta uzdevums ir „būt par

21 15. sēj.

buržuāziskās revolūcijas virzītāju" — ievērojiet: nevis par „vadoni", nevis par „vadītāju", kā sacīts boļševiku rezolūcijā. bet par virzītāju! — un aizrāda, ka viens no viņa uzdevumiem ir „ar masu spiedienu atbalstīt tos buržuāziskās demokrātijās opozicionāros soļus, kas nav pretrunā ar mūsu prograinas prasībām, kas var sekmēt to sasniegšanu un kļūt par sākuma punktu, lai revolūcija virzītos tālāk uz priekšu".

Tātad pašas boļševiku un meņševiku frakcijas novedušas domstarpību līdz pretnostādījumam: revolūcijas „vadonis" un „vadītājs", „kas ved sev līdzi" zemniecību, vai „revolūcijas virzītājs", „kas atbalsta" tos vai citus buržuāziskās demokrātijās soļus. Piemetināsim, ka šo rezolūciju meņ-ševiki, kas Stokholmas kongresā uzvarēja, paši noņēma, pretēji boļševiku protestiem un neatlaidīgiem pieprasījumiem. Kādēļ meņševiki to izdarīja, — uz šo jautājumu lasītājs var atrast atbildi, ja viņš iepazīsies ar šādu teicienu no tā paša meņševiku rezolūcijas projekta: „uzdevumu būt par buržuāziskās revolūcijas virzītāju proletariats var lietderīgi izpildīt tikai tādējādi, ka, organizēdamies pats, proletariats ar savu cīņu ierauj arvien jaunus un jaunus pilsētas buržuāzijas un zemniecības slāņus revolucionārajā cīņā, demokratizējot viņu prasības, bīdot viņus uz organizēšanos, un ar to rada apstākļus revolūcijas uzvarai".

Tā ir acīm redzama daļēja piekāpšanās pret boļševikiem, jo proletariats šeit tiek tēlots ne tikai kā virzītājs, bet vismaz pa daļai kā vadītājs, jo viņš „ierauj" un „bīda" zemniecību un jaunus pilsētas buržuāzijas slāņus.

Tālāk. Jautājumā par pagaidu valdību meņševiku rezolūcijas projektā teikts: „Sociāldemokrātijai apstākļos, kad zemē ir vispārēji revolucionāri uzplūdi, visur jāveicina strādnieku deputātu padomju dibināšana, jāpamudina arī citi revolucionārās demokrātijās elementi dibināt tādus pašus orgānus, jāveicina visu šo orgānu apvienošanās tautas revolucionārās cīņas kopīgās bezpartejiskās organizācijās, izvirzot tām tos visai nacijai kopīgos revolūcijas uzdevumus, ko no proletariāta viedokļa revolūcija var un ko tai vajag atrisināt zināmā momentā" (91. Ipp., turpat).

Šis aizmirstais meņševiku rezolūcijas projekts skaidri rāda, ka meņševiki, 1905. gada oktobra un decembra pieredzes ietekmēti, pavisam sapinušies un atdevuši poziciju boļševikiem. Patiešām, vai tad citētā frāze saderas ar šādiem tā paša projekta punktiem: „sociāldemokrātijai nav jāizvirza par savu uzdevumu varas sagrābšana un diktatūra tagadējā buržuāziskajā revolūcijā^1* (92. lpp.) ? Šī pēdējā teze ir stingri principiālā un pilnīgi atkārto (izņemot norādījumu par „varas dalīšanu^11) 1905. g. rezolūciju. Bet tā ir nesamierināmā pretrunā ar 1905. g. oktobra un decembra pieredzi, ko paši meņševiki noved līdz visu proletariāta orgānu un „citu revolucionārās demokrātijās elementu" apvienošanai „tautas revolucionārās cīņas kopīgās bezpartejiskās organizācijās^11! Jo, ja strādnieku deputātu padomes „apvienojas^11 ar tādiem pašiem revolucionārās demokrātijās orgāniem tautas revolucionārās cīņas bezpartejiskās organizācijās, tad skaidrs, ka proletariats izvirza sev par uzdevumu „varas sagrābšanu un diktatūru^11, piedalās šādas sagrābšanas darbā. Rezolūcija pali saka, ka revolūcijas „pats galvenais uzdevums^11 — „izraut valsts varu no reakcionārās valdības rokām^11. Baidīdamies no vārda, vairīdamies no „varas sagrābšanas un diktatūras^11, atsacīdamies visnoteiktākajā veidā no šīm briesmīgajām lietām, meņševiki pēc 1905. gada bija spiesti atzīt, ka strādnieku deputātu padomju „apvienošanās^11 ar citiem „tādiem pašiem^11 revolucionārās demokrātijās orgāniem nenovēršami izriet no lietu gaitas un ka šāda apvienošanās dod „tautas revolucionārās cīņas kopīgas bezpartejiskās^11 (nav precizi; vajadzēja teikt: bezpartejiskās vai starppar-tejiskās) „organizācijas^11. Šī kopīgā organizācija tad arī ir revolucionārā pagaidu valdība! Meņševiki baidījās no pre-ciza un tieša vārda, aizstādami to ar aprakstu. Tas lietu negroza. „Tautas revolucionārās cīņas organs^11, „kas izrauj valsts varu^11 no vecās valdības rokām, tas ir tas, ko sauc par revolucionāro pagaidu valdību.

Un, ja meņševiki bija spiesti ņemt vērā 1905. g. oktobra un decembra pieredzi apjukdami un maldīdamies, tad boļševiki izdarīja savus secinājumus tieši un skaidri. Boļševiku rezolūcijas projektā par pagaidu valdību teikts: ... „šajā atklātajā cīņā^11 (1905. g. beigās) „vietējo iedzīvotāju elementi, kas spējīgi noteikti uzstāties pret veco varu (gandrīz vienīgi tikai proletariats un progresivie sīkburžuazijas

21*

slāņi), lika novesti līdz nepieciešamībai radīl tādas organizācijas, kas faktiski bija jaunas revolucionārās varas iedīgļi — strādnieku deputātu padomes Pēterburgā, Maskavā un cilās pilsētās, zaldatu deputātu padomes Vladivos-tokā, Krasnojarskā u. t. jpr., dzelzceļnieku komitejas Sibi-rijā un dienvidos, zemnieku komitejas Saratovas gub., pilsētu revolucionārās komitejas Novorosijskā un citās pilsētās un, beidzot, vēlētus ciemu orgānus Kaukazijā un Balti jā“ (92. lpp.). So orgānu izkliedētība un dīgļ-veidība radīja neveiksmi, — sacīts tālāk, — un revolucionārā pagaidu valdība tiek definēta kā „uzvarošās sacelšanās organs'*. „Proletariātam, — turpina rezolūcija — lai varētu novest revolūciju līdz galam, tagad izvirzās neatliekams uzdevums kopīgi ar revolucionāro demokrātiju veicināt sacelšanās apvienošanu un šās sacelšanās vienojoša centra radīšanu revolucionārās pagaidu valdības veidā**. Tālāk gandrīz burtiski tiek atkārtota 1905. gada III kongresa rezolūcija.

Citētās vietas no abu frakciju rezolūciju projektiem, kas sastādīti pirms Stokholmas kongresa, dod iespēju jautājumu par proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātisko diktatūru nostādīt uz konkrētiem vēsturiskiem pamatiem. Ikvienam, kas uz šo jautājumu grib dot tiešu un skaidru atbildi, jārēķinās ar 1905. g. beigu pieredzi. Izvairīties tieši analizēt šo pieredzi nozīmē ne vien ignorēt materiālu, kas krievu marksistam ir pats vērtīgākais, — vēl vairāk: tas nozīmē arī nenovēršami likt sev „blēdīgi** tulkot formulas un „notušēt** un „aizlipināt** (pēc b. Martova veiksmīgā izteiciena) principiālo domstarpību būtību, nenovēršami likt sev bezprincipiali klibot „diktatūras" teorijas un prakses jautājumos tieši tādā veidā, kādu vislabāk izteic formula: kustība ir viss, mērķis nav nekas.

1905. gada beigu pieredze neapstrīdami konstatējusi, ka „vispārējie revolucionārie uzplūdi zemē" rada īpašas „tautas revolucionārās cīņas organizācijas" (pēc meņševiku formulējuma; „jaunās revolucionārās varas iedīgļa orgānus" — pēc boļševiku formulējuma). Tikpat neapstrīdams ir tas, ka. šos orgānus Krievijas buržuāziskās revolūcijas vēsturē radīja, pirmkārt, proletariats, otrkārt, „cili revolucionārās demokrātijās elementi", pie kam vienkārša iepnzī-šanās ar iedzīvotāju sastāvu Krievijā vispār un Lielkrievijā it īpaši rāda milzīgo zemniecības pārsvaru šo citu elementu vidū. Beidzot, tikpat neapstrīdama ir arī vēsturiskā tendence apvienot šos vietējos orgānus jeb organizācijas. Bet no šiem neapstrīdamajiem faktiem nenovēršami jāsecina, ka šolaiku Krievijā uzvaroša revolūcija nevar būt nekas cits kā tikai proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskā diktatūra. No šā nenovēršamā secinājuma nevar izvairīties citādi kā tikai ar „blēdlšanos" un domstarpību ,,aizlipināšanu‘‘! Ja neizrauj atsevišķus jautājuma fragmentus, ja mākslīgi un patvaļīgi neatrauj pilsētu no laukiem, vienu apvidu no otra, ja jautājumu par šķiru diktatūru neaizstāj ar jautājumu par tās vai citas valdības sastāvu, vārdu sakot, ja jautājumu aplūko tiešām visā kopumā, tad neviens nevarēs ar konkrētiem piemēriem no 1905. gada pieredzes parādīt, kā gan uzvaroša revolūcija varētu nebūt proletariāta un zemniecības diktatūra.

Bet, pirms ejam tālāk, papriekš pabeigsim jautājumu par iztirzājamās „formulas^11 vēsturi partijā. Mēs redzējām, kāds bija precizs abu frakciju 1905. un 1906. g. uzskatu atstāstījums. 1907. g., Londonas kongresa priekšvakarā, meņ-ševiki izvirzīja vispirms vienu rezolūcijas projektu par attiecībām pret buržuāziskām partijām (avīze „Narodnaja Duma“108, 1907., 12. nr., 1907. 24. III), vēlāk pašā kongresā viņi iesniedza citu. Pirmajā projektā ir runa par proletariāta darbības „kombinēšanu^11 ar cilu šķiru darbību, otrajā — par cilu šķiru kustības „izmantošanu^11 proletariāta „mērķiem^11 un par proletariāta „atbalstu^11 zināmiem cilu šķiru „opozicionāriem un revolucionāriem soļiem^11, par sociāldemokrātijas „vienošanos^11 „atsevišķos noteiktos gadījumos^11 ar liberālajām un demokrātiskajām šķirām.

Boļševiku projektā, kā ari Londonas kongresa pieņemtajā rezolūcijā, runa ir par to, lai s.-d. „spiestu tās (narod-ņiciskās vai darba partijas, kas ,.vairāk vai mazāk tuvu izteic plašo zemniecības un pilsētas sīkburžuazijas masu intereses un viedokli^11) nostāties s.-d. pusē pret melnsimtniekiem un k.-d.“, un par „no tā izrietošo kopīgo darbību^11, kurai „jākalpo tikai kopīgā spiediena mērķiem^11. Kongresa rezolūcijā atšķirībā no boļševiku projekta vēl ir iesprausti, pēc kāda poļa iniciativas, šādi vārdi: „cīņā par revolūcijas

novešanu līdz galam“. Arī šeit iznācis visskaidrākais proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskās dik-taturas idejas apstiprinājums, jo tāda diktatūra jau arī ir šo šķiru ,.kopīgā darbība'1, „kuras novedušus vai noved revolūciju līdz galam^111

II

Pietiek uzmest vispārīgu skatienu partijas uzskatu vēsturei jautājumā par proletariāta un zemniecības diktatūru, lai redzētu, cik lielā mērā kaitēdams pats sev, b. Martovs ir sācis runāt par blēdīšanos un par kustību bez mērķa. Patiešām, šās vēstures pirmais secinājums ir tas, ka boļševiki paši nedz savos rezolūcijas projektos, nedz savās rezolūcijās nevienu reizi nav ietilpinājuši izteicienu vai „formulu^11: proletariāta un zemniecības diktatūra. Un tomēr nevienam cilvēkam līdz šim nav ienācis prātā noliegt, ka visi boļševiku 1905.—1907. gada projekti un rezolūcijas celti pilnīgi uz proletariāta un zemniecības diktatūras idejas. To noliegt ir smieklīgi. To noliegt tiešām nozīmē blēdīties, aizsegt jautājuma būtību ar tukšu piesiešanos vārdiem. Proletariats, „kas pievieno sev“ zemniecības masu, — teica Ļeņins „Divās taktikās^11 („12 gados^11, 445. lpp.)*; proletariats, „kas ved sev līdzi“ zemniecības masas, — teikts boļševiku rezolūcijas projektā 1906. g.; proletariāta un zemniecības „kopīgā darbība^11 „cīņā par demokrātiskās revolūcijas novešanu līdz galam^11, — teikts Londonas kongresa rezolūcijā. Vai tad tiešām nav acīm redzams, ka visiem šiem formulējumiem ir viena un tā pali doma? ka šī doma izteic tieši proletariāta un zemniecības diktatūru? ka „formula^11 — proletariats, kas balstās uz zemniecību, paliek pilnīgi tās pašas proletariāta un zemniecības diktatūras robežās?

Biedrs Martovs lien vai no ādas laukā, lai pēdējo atspēkotu. Sākas diskusija par „un“. Nav ,,un“, formulu ar ,,un“ noraidīja — izsaucas b. Martovs — neiedrošinieties tagad iespraust šo ,,un“ neparakstītos СО rakstos! Nokavējāt, nokavējāt, mīļais 1). Martov: ar šādu pretenziju jums vajadzētu griezties pie visa revolūcijas laikmeta visiem boļševiku orgāniem, jo visi šie orgāni vienmēr runājuši par proletariāta un zemniecības diktatūru un runājuši, pamatodamies uz rezolūcijām, kas šito ,,un“ nesatur. Biedrs Martovs ir zaudējis paša sacelto principiālo kampaņu par šo ,,un“, zaudējis to ne tikai tāpēc, ka iestājies noilgums, bet ari tāpēc, ka viņas majestāte loģika pastāvīgi noved pie nelaimīgā ,,un“: un „pievienošanu^1*, un „vešanu līdzi^11, un „kopīgo darbību^11, un „kas balstās uz“, un „ar palīdzību^11 (šis pēdējais izteiciens ir po]u s.-d. VI kongresa rezolūcijā^109).

Bet boļševiki taču strīdējās pret „kas balstās uz“ — turpina b. Martovs savu principiālo diskusiju. Jā, strīdējās, tomēr ne tāpēc, ka te liktu noraidīta proletariāta un zemniecības diktatūra, bet tāpēc, ka krieviski šī „formula^11 nav visai izdevusies. Parasti vājākais balstās uz stiprāko. Poļu formulas „proletariats ar zemniecības palīdzību“ burtisks atkārtojums boļševikiem pilnīgi pieņemams, lai gan varbūt vēl labāk būtu teikt: „proletariats, kas ved sev līdzi^11. Var strīdēties par visām šīm formulām, bet padarīt šādu strīdu par „principiālu diskusiju^11 ir vienkārši kuriozi. Noliegt, kāto mēģina b. Martovs, ka „kas balstās uz“ ietilpst kopīgās darbības jēdzienā — nozīmē dot blēdīšanās paraugu. Teikt, ka tas, ka varu iekaro „proletariats, kas balstās uz zemniecību^11, nozīmē, ka varu iekaro „proletariats viens pats“, kā to saka b. Martova citētie b. Dans, Akselrods un Semjo-novs, — nozīmē smīdināt lasītāju. Ja mēs sacīsim: Martovs un Potresovs, kuri balstās uz Čerevaņinu, Prokopoviču un Ko, ir likvidējuši ideju par proletariāta hegemoniju revolūcijā, vai tad kāds mums ticēs, ka Martovs un Potresovs likvidējuši šo ideju vieni paši bez Čerevaņina, Prokopoviču un Ko?

Nē, biedri, diskusiju СО nevajag izvērst par blēdīšanos. Nevar ar šādiem līdzekļiem izvairīties no galvenā un neapšaubāmā fakta atzīšanas, kurš rāda, ka KSDSP vairākums, tai skaitā poļi un boļševiki, noteikti stāv par to, ka: 1) jāatzīst proletariāta vadošā loma, vadoņa loma revolūcijā, 2) par cīņas mērķi jāatzīst tas, ka proletariats ar cilu revolucionāro šķiru palīdzību iekaro varu, 3) starp šiem „palīgiem^11 pirmajā un varbūt vienīgajā vielā nostājas zemniecība. Kas grib diskutēt par jautājuma būtību, tam jāmēģina apstrīdēt kaut viena no šīm trim tēzēm. Biedrs

Martovs nevienu no tām pēc būtības nav iztirzājis. Biedrs Martovs aizmirsis pateikt lasītājam, ka kairā no šīm trim tēzēm meņševiki aizstāv viedokli, ko partija noraida, ka pie partijas noraidītajiem maldiem pieder tieši meņše-visms un tikai meņševisms! Meņševiku politika revolūcijā tieši bija kustība bez mērķa un tāpēc bija kustība, kas atkarīga no k.-d. partijas svārstībām, — bija tāda tieši tāpēc, ka meņševiki nezināja, vai proletariātam jātiecas pēc vadoņa lomas? vai viņam jātiecas iekarot varu? vai pie tam viņam jāpalur prātā kādas noteiktas šķiras palīdzība? £ī nezināšana sociāldemokrātu politikai nenovēršami un neizbēgami liek maldīties, kļūdīties, būt neprin-cipialai un atkarīgai no liberāļiem.

Konference neapbedīja „proletariāta un zemniecības diktatūru^11 un neizdeva vekseli, ka tā jāizmet no partijas ikdienišķīgās dzīves, bet, tieši otrādi, apstiprināja šo diktatūru, spēra vēl vienu soli uz tās pilnīgāku atzīšanu. Londonas kongress atzina: 1) proletariāta kā „buržuāziski demokrātiskās revolūcijas vadoņa^11 lomu un 2) proletariāta un zemniecības „kopīgo darbību^11, kas „kalpo tikai kopīga spiediena mērķiem^11, darbību, kas starp citu vērsta arī uz „revolūcijas novešanu līdz galam^11. Atlika tikai atzīt, — šajā revolūcijā cīņas mērķis ir varas iekarošana proletariāta un zemniecības rokās. To konference izdarīja formulā: „varu iekaro proletariats, kas balstās uz zemniecību^11.

To teikdami, mēs nepavisam nenoliedzam un nenotušē-jam domstarpības starp boļševikiem un poļiem. Poļu s.-d. ir pilnīga iespēja izteikt šīs domstarpības gan savos atsevišķajos izdevumos krievu valodā, gan boļševiku avīžu slejās, gan СО. Un poļu s.-d. jau sākuši izmantot šo iespēju. Ja b. Martovs panāks to mērķi, pēc kura viņš dzenas, proti, lai poļu s.-d. iejauktos mūsu strīdā, tad visi un ikviens redzēs mūsu solidaritāti ar PSD pret meņševikiem visos pamatjautājumos, redzēs, ka mums ir domstarpības tikai detaļās,

111

Kas attiecas uz Trocki, ko b. Martovs piespiedis ņemt dalību savā sarīkotajā trešo personu diskusijā, kur diskutē visi, izņemot pašu diskulanlu, tad mēs šeit nepavisam nevaram sākt pilnīgi iztirzāt viņa uzskatus. Tam būtu nepieciešams īpašs liels raksts. Pieskaroties Trocka maldīgajiem uzskatiem, citējot šo uzskatu drumslas, b. Martovs rada lasītājos veselu rindu pārpratumu, jo citātu drumslas nevis noskaidro, bet sarežģī lietu. Trocka pamatkļūda ir tā, ka viņš ignorē revolūcijas buržuāzisko raksturu, ka viņam nav skaidras domas jautājumā par pāreju no šās revolūcijas uz sociālistisku revolūciju. No šās pamatkļūdas izriet iās atsevišķās kļūdas, ko b. Marlovs atkārto, pilns simpātiju un atzinības minēdams pāris citātu. Lai neatstātu lietu šajā juceklīgajā veidā, kādā to attēlo b. Martovs, parādīsim vismaz, ka šie b. Martova atzinību izpelnījušies Trocka spriedelējumi ir nepareizi. Proletariāta un zemniecības koalicija „paredz, ka vai nu viena no pastāvošajām buržuāziskajām partijām pakļauj sev zemniecību, vai arī zemniecība rada patstāvīgu spēcīgu partiju". Tas acīm redzot nav pareizi nedz no vispār teorētiskā viedokļa, nedz no Krievijas revolūcijas pieredzes viedokļa. Šķiru „koalicija" nepavisam neparedz nedz tās vai citas spēcīgas partijas pastāvēšanu, nedz vispār partejiskumu. Te tiek sajaukts jautājums par šķirām ar jautājumu par partijām. Minēto šķiru „koalicija" nepavisam neparedz nedz to, lai viena no pastāvošajām buržuāziskajām partijām pakļautu sev zemniecību, nedz to, lai zemniecība radītu spēcīgu patstāvīgu partiju! Teorētiski tas ir skaidrs no tā, ka, pirmkārt, zemniecība sevišķi grūti ļaujas organizēties partijā, otrkārt, zemnieku partiju radīšana ir sevišķi grūts un ilgstošs process buržuāziskajā revolūcijā, tātad „spēcīga patstāvīga" partija var rasties, piemēram, tikai tad, kad revolūcija beidzas. No Krievijas revolūcijas pieredzes skaidrs ir arī tas, ka proletariāta un zemniecības „koalicija" ir realizējusies desmitiem un simtiem reižu visdažādākās formās, nepastāvot „nekādai spēcīgai patstāvīgai" zemniecības „partijai". Šī koalicija realizējās, kad nolika, sacīsim, strādnieku deputātu padomes un zaldatu deputātu padomes vai dzelzceļnieku streiku komitejas, vai zemnieku deputātu ult. „kopīga darbība". Visas tamlīdzīgas organizācijas bija lielāko tiesu bezpartejiskas, un tomēr šķiru „koalicija" noteikti bija katrreiz, kad šādas organizācijas darbojās kopīgi. Pie tam zemnieku partija iezīmējās, veidojās,

radās — „Zemnieku savienības^1'veidā 1905. gadā vai „Darba grupas" veidā 1906. gadā — un samērā ar šādas partijas augšanu, attīstīšanos, pašnoteikšanos šķiru koalicija pieņēma dažādas formas, sākot ar nenoteiktiem un nenofor-mētiem un beidzot ar pilnīgi noteiktiem un noformētiem politiskiem nolīgumiem. Piemēram, pēc pirmās Domes padzīšanas lika izdoti trīs šādi aicinājumi uz sacelšanos:

1) „Armijai un flotei"; 2) „Visai Krievijas zemniecībai"; 3) „Visai lautai". Pirmo uzsaukumu parakstīja Domes s.-d. frakcija un „Darba grupas" komiteja. Vai šajā „kopīgajā darbībā" izpaudās divu šķiru koalicija? Protams, jā. To noliegt nozīmē tieši blēdīties vai plašo zinātnisko „šķiru koalīcijas" jēdzienu pārvērst par šauru juridisku, es teiktu, gandrīz notariālu jēdzienu. Tālāk, vai var noliegt, ka reizē ar šo kopīgo aicinājumu uz sacelšanos, ko parakstīja strādnieku šķiras un zemniecības ievēlētie Domes deputāti, nolika kopīga abu šķiru pārstāvju darbība daļējā vietējā sacelšanās cīņā? Vai var noliegt, ka kopīgs aicinājums uz vispārēju sacelšanos un kopīga piedalīšanās vietējā un daļējā sacelšanās cīņā uzliek pienākumu secināt par kopīgu revolucionārās pagaidu valdības nodibināšanu? To noliegt nozīmētu blēdīties, attiecināt jēdzienu „valdība" vienīgi tikai uz pabeigtu, noformētu parādību, aizmirst, ka pabeigtais un noformētais rodas no nepabeigtā un neno-formētā.

Tālāk, otro aicinājumu uz sacelšanos parakstījusi KSDSP Centrālā Komiteja (meņševistiskāl), eseru partijas CK, Viskrievijas zemnieku savienība, Viskrievijas dzelzceļnieku un Viskrievijas skolotāju savienība, izņemot Darba grupas komiteju un sociāldemokrātisko frakciju, bet trešajam aicinājumam uz sacelšanos ir PPS un Bunda paraksti plus visi iepriekšējie paraksti, izņemot trīs savienības.

Lūk, te jums ir noformēta partiju un bezpartejisko organizāciju politiskā koalicija! Lūk, te jums ir „proletariāta un zemniecības diktatūra", kas ir proklamēta kā drauds carismam, kā aicinājums visai tautai, bet kas vēl nav realizēta! Un šobrīd nezin vai atradīsies daudz tādu s.-d., kas būtu vienis pratis ar meņševistiskās avīzes „Social-Demokrat“110 1906. gada 6. nr-u, kur par šiem aicinājumiem sacīts: „Minētajā gadījumā mūsu partija noslēdza ar citām revolucionārajām partijām un grupām nevis politisku bloku, bet gan kaujas vienošanos, ko mēs vienmēr esam atzinuši par lietderīgu un nepieciešamu'1 (sal. avīzes „Рго-\etarij“ 1. nr-u 1906. gada 21. augustā un 8. nr-u 1906. gada 23. novembrī*). Kaujas vienošanos nevar likt pretstatā politiskam blokam, jo tā ietilpst šajā pēdējā jēdzienā. Politisks bloks dažādos vēstures momentos realizējas gan kā „kaujas vienošanās" sacelšanās lielā, gan kā parlamentara vienošanās attiecībā uz „kopīgo darbību pret melnsimtniekiem un pret k.-d.“ u. tini. Proletariāta un zemniecības diktatūras ideja visā revolūcijas gaitā praktiski ir izpaudusies tūkstoš formās, sākot ar manifesta parakstīšanu par nodokļu nemaksāšanu un noguldījumu izņemšanu (1905. g. decembrī) vai ar sacelšanās aicinājumu parakstīšanu (1906. g. jūlijā) un beidzot ar balsošanām II un III Domē 1907. un 1908. gadā.

Gluži tāpat nepareizs ir otrs Trocka paziņojums, ko min b. Martovs. Nav pareizi, ka „jautājuma būtība ir tā, kas dos saturu valdības politikai, kas tajā saliedēs viendabīgu vairākumu" utt. It sevišķi tas ir nepareizi, kad b. Martovs to min kā argumentu pret proletariātu un zemniecības diktatūru. Trockis šajā prātojumā pats pieļauj „demokrātisko iedzīvotāju pārstāvju piedalīšanos" „strādnieku valdībā", t. i., pieļauj valdību, kas sastāv no proletariāta un zemniecības pārstāvjiem. Ar kādiem nosacījumiem pieļaut proletariātu piedalīšanos revolūcijas valdībā, tas ir īpašs jautājums, un šajā jautājumā boļševiki, ļoti var būt, nesapratīsies ne vien ar Trocki, bet arī ar poļu s.-d. Bet jautājums par revolucionāro šķiru diktatūru nekādā ziņā nav novedams līdz jautājumam par „vairākumu" tajā vai citā revolucionārā valdībā, par nosacījumiem, ar kādiem pieļaujama s.-d. piedalīšanās lajā vai citā valdībā.

Beidzot, visnepareizākais ir trešais no b. Martova minētajiem Trocka uzskatiem, kas b. Martovam liekas „pareizs": „lai arī viņa (zemniecība) to izdarīs („pievienosies strādnieku demokrātijās režimam") ne apzinīgāk, kā tā parasti pievienojas buržuāziskajam režimam". Proletariats nevar nedz rēķināties ar zemniecības neapzinīgumu un aizspriedumiem, kā ar tiem rēķinās un uz tiem balstās buržuāziskā režima valdoi,ū, nedz pieņemt, ka revolūcijas periodā paliks kaut vai parastais zemniecības neapzinīgunis un pasivitāte. Fakti no Krievijas revolūcijas vēstures rāda, ka jau pirmais uzplūdu vilnis 1905. gada beigās tūlīt virza zemniecību uz tādu politisku organizāciju (Viskrievijas zemnieku savienība), kas neapšaubāmi bija īpašas zemnieku parti jas iedīglis. I un II Domē, kaut arī kontrrevolūcija bija iznīcinājusi apzinīgo zemnieku pirmo maiņu, zemniecība — tagad pirmoreiz visas nācijās mērogā, Viskrievijas vēlēšanās — uzreiz liek pamatus „Darba grupai", neapšaubāmam īpašas zemnieku partijas dīglim. Šajos iedīgļos un dīgļos ir daudz nepastāvīga, nenoteikta, svārstīga, tas nav apšaubāms, bet, ja revolūcijas sākums ir radījis šādus politiskos grupējumus, tad nav ne mazāko šaubu, ka revolūcija, novesta līdz tādam „galam" vai, pareizāk, līdz tādai augstai attīstības pakāpei kā revolucionārā diktatūra, radīs vairāk noformētu un spēcīgāku revolucionāri zemniecisku partiju. Spriest citādi — nozīmētu pieņemt, ka pieaugušam cilvēkam daži svarīgi orgāni lieluma, formas, attīstības pakāpes ziņā var palikt kā zīdainim.

Katrā gadījumā b. Martova secinājums, ka konference bijusi vienis pratis tieši ar Trocki jautājumā par proletariāta un zemniecības savstarpējām attiecībām cīņā par varu, ir pārsteidzošā nesaskaņā ar faktiem, ir tik tiešām mēģinājums „izzīst" no vūrcla to, kas konferencē nepavisam nav apspriests, nav minēts, par ko nav domāts.

IV

Pieskaroties Kautskim, b. Martovs arī šoreiz nedaudzos vārdos sablīvē tik lielu daudzumu nepareizību, ka, lai viņam atbildētu pēc būtības, nenovēršami jāstāsta lasītājam gandrīz vai viss no sākuma.

Pavisam nepareizi, ka „daudzi, tai skaitā arī Ļeņins priekšvārdā Kautska rakstam par „Perspektīvām"*, noteikti noliedza mūsu revolūcijas buržuāzisko raksturu", un gluži tāpat nav pareizi, ka Kautskis „pasludināja Krievijas revolūciju par neburžuazisku". Liela bija pavisam citāda.

Pļechanovs griezās ar jautājumiem pie daudziem starptautiskās sociāldemokrātijas pārstāvjiem, pie kam 1. jautājumā vaicāja par Krievijas revolūcijas „vispārējo raksturu bet 2. — par „sociāldemokrātiskās partijas izturēšanos pret buržuāzisko demokrātiju, kas pa savam cīnās par politisko brīvību". Šādā, jautājumu formulējumā bija jau divas b. Pļechanova kļūdas pret marksismu: pirmā kļūda — revolūcijas „vispārējais raksturs" tās sabiedriski ekonomiskā satura nozīmē sajaukts ar jautājumu par revolūcijas virzītājiem spēkiem. Marksisti nevar jaukt šos jautājumus, bez īpašas konkrētas analizēs pat nevar no atbildes uz pirmo jautājumu tieši secināt atbildi uz otro jautājumu. Otra kļūda — sajaukts jautājums par zemniecības lomu mūsu revolūcijā ar buržuāziskās demokrātijās lomu vispār. Patiesībā tiklab zemniecība, kā ari liberāļi var tikt apzīmēti ar zinātnisku jēdzienu „buržuāziskā demokrātijā", bet proletariāta attiecībām pret abiem šiem „buržuāziskās demokrātijās" paveidiem neizbēgami jābūt būtiski dažādām.

Kaulskis tūlīt pamanīja b. Pļechanova kļūdas un izlaboja tās ar savu atbildi. Kautskis ne tikai nedomāja noliegt revolūcijas buržuāzisko raksturu tās sabiedriski ekonomiskā satura nozīmē, bet, gluži otrādi, noteikti to atzina. Lūk, Kautska izteicieni, kuri attiecas uz teikto, tajās pašās „Perspektīvās", kurus tik dziļi nepareizi atstāsta b. Martovs:

„Tagadējā revolūcija (Krievijā) var novest tikai pie tā, ka uz laukiem, pamatojoties uz zemes privātīpašumu, rodas spēcīga zemniecība un ar to starp proletariātu un lauku iedzīvotāju mantīgo daļu var izrakt tādu pašu bezdibeni, kāds jau pastāv Rietumeiropā. Tāpēc nevar iedomāties, ka tagadējā Krievijas revolūcija novestu jau pie sociālistiskā ražošanas veida ieviešanas, pat ja tā uz laiku arī nodotu sociāldemokrātiem valdības stūri" (tulkojuma 31. lpp„ N. Ļeņina red.).

Ļeņina priekšvārdā, domāta tieši šī vieta, kad tur teikts (6. Ipp., turpat): „Lieki teikt, ka Kautskis ir pilnīgi vienis prātis ar visu Krievijas s.-d. pamattēzēm par zemnieku kustības nesocialistisko raksturu, par neiespējamību rasties sociālismam no zemnieku sīkražošanas utī. (N. Ļeņina kursivs priekšvārdā)“.

Biedra Martova apgalvojums, ka Ļeņins esot noteikti noliedzis mūsu revolūcijas buržuāzisko raksturu, noteikti ir pretrunā ar patiesību. Ļeņins saka tieši pretējo. Kautskis noteikti atzina mūsu revolūciju pēc tās vispārējā rakstura par buržuāzisku revolūcijas sabiedriski ekonomiskā satura nozīmē.

„Uz pirmo“ Pļechanova „jautājumu**, — rakstīja turpat Kautskis, — „man šķiet, nevar vienkārši atbildēt vienā vai otrā nozīmē. Buržuāzisko revolūciju laiks, t. i., revolūciju, kuru virzītājs spēks bija buržuāzijā, ir pagājis, arī Krievijai pagājis... Buržuāzijā nepieder pie mūsdienu revolucionārās kustības virzītājiem spēkiem Krievijā, un tiktāl šo kustību nevar saukt par buržuāzisku** (29. lpp.). Lasītājs redz, ka Kautskis šeit pavisam skaidri l'ormulē, par ko ir runa, — pavisam skaidri runā par buržuāzisku revolūciju nevis sabiedriski ekonomiskā satura nozīmē, bet gan tādas revolūcijas nozīmē, „kuras virzītājs spēks ir buržuāzijā**.

Tālāk. Pļechanova otro kļūdu Kautskis izlaboja ar to, ka skaidri un noteikti norobežoja „liberālo** buržuāzisko demokrātiju no zemnieku buržuāziskās demokrātijās. Kautskis atzina, ka „Krievijas sociāldemokrātijas revolucionārais spēks ir rūpniecības proletariāta un zemniecības interešu kopībā**, ka „bez zemniekiem mēs Krievijā tagad nevaram uzvarēt** (31. lpp.). Interesanti atzīmēt — tajā neinteresantajā jautājumā par ,,un“, kurš aizpilda b. Martova principiālo diskusiju — ka Kautskis lai pašā rakstā, t. i., 1906. gadā, vienā lappusē lieto gan izteicienu „balstīties“ („uz kādu šķiru var balstīties Krievijas proletariats?**), gan izteicienu: „proletariātu savienībai ar citām Šķirām revolucionārajā cīņā vispirms ir jāpamatojas uz ekonomisko interešu kopību** (30. lpp.).

Vai b. Martovs nevainos K. Kautski par to, ka tas 1906. gadā, paredzēdams KSDSP 1908. gada decembra konferenci, spraudis sev par mērķi „sajaukt lasītājiem prātus", „notušēt un aizlipināt" domstarpības starp boļševikiem un poļu s.-d., „blēdīties" u. tml.?

Piezīmēsim, ka, aizstāvēdams proletariāta un zemniecības savienības ideju Krievijas buržuāziskajā revolūcijā, Kautskis patiesībā nekādu „jaunu" ideju neizvirza, bet iet pilnīgi Marksa un Engelsa pēdās. Markss 1818. gadā rakstīja „Jaunajā Keinas Avīzē"111: „Lielburžuazija, — runa ir par Vācijas buržuāziju pēc 1848. g. 18. marta, — no paša sākuma būdama anlirevolucionara, noslēdza ar reakciju aizsargāšanās un uzbrukšanas savienību, jo tā baidījās no tautas, t. i., no strādniekiem un demokrātiskās buržuāzijas" (sk. Meringa izdoto Marksa kopoto rakstu trešo sējumu: krievu valodā pagaidām iznākuši tikai divi sējumi). „Vācijas 1848. gada revolūcija — rakstīja Markss 1848. gada 29. jūlijā — ir vienīgi Francijas 1789. g. revolūcijas parodija. .. Francijas 1789. gada buržuāzijā ne mirkli nepameta savus sabiedrotos, zemniekus... 1848. gada Vācijas buržuāzijā bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem nodod zemniekus..

Markss šeit, runādams par buržuāzisko revolūciju, skaidri nostāda konlrrevolucionaro buržuāziju, kas ir savienībā ar reakciju, pretī strādnieku šķirai plus demokrātiskā buržuāzijā, t. i., galvenokārt zemniecība. Un nav domājams, ka šis uzskats izskaidrojams ar to, ka Marksam tajā laikā vēl nebūtu līdz galam izveidojies sociālistiskais pasaules uzskats. 44 gadus vēlāk, 1892. gadā, Engclss savā rakstā „Par vēsturisko materiālismu" („Neuc Zeit"[60], XI, I sēj.; krievu valodā — rakstu krājumā „Vēsturiskais materialisms") rakstīja: ...„visās trijās lielajās buržuāziskajās revolūcijās" (reformācijā un zemnieku karš XVI gadsimtā Vācijā, Anglijas revolūcija XVII gadsimtā un Francijas — XVIII) „cīnītāju armija bija zemnieki... Vienīgi šās zemniecības" (jomenrija — Anglijas revolūcijā) „un pilsētas plebejiskā elementa iejaukšanās dēl cīņa tika novadīta līdz galīgām izšķirošām beigām un Kārlis I nokļuva uz ešafota" U2.

Tātad Krievijas buržuāziskās revolūcijas īpatnība ir tikai tā, ka plebejiskā pilsētas elementa vielā, kas XVI, XVII un XVIII gadsimtā bijis otrajā vietā — XX gadsimtā pirmajā vietā nostājas proletariats.

V

Beidzam. Biedrs Martovs ir skāris visai svarīgu jautājumu, kas ir vērts, ka par to ļoti pamatīgi diskutē partijas СО slejās. Bet šo jautājumu nevar „skart", tas ir jāiztirza pēc būtības, balstoties ne tikai uz Marksa un Engclsa mācību, bet arī uz Krievijas 1905.—1907. gada revolūcijas pieredzi.

Doma, ka proletariāta un zemniecības revolucionārā diktatūra ir sociāldemokrātu nokļūšana narodņiku gūstā, rada tikai smaidu. Tā spriedelējošiem quasi^61 marksistiem vajadzētu vispirmā kārtā vainot Kautski, Marksu un Engelsu, ka viņi nokļuvuši narodņiku gūstā. Visās lielajās buržuāziskajās revolūcijās izšķirošu uzvaru varēja gūt tikai proletariats (vairāk vai mazāk attīstīts) savienībā ar zemniecību, un tāds pats uzvaras nosacījums ir buržuāziskajai revolūcijai Krievijā. 1905.—1907. gada pieredze ar katru lielāku notikumu pagriezienu deva šās patiesības praktisku apstiprinājumu, jo faktiski visas noteiktās cīņas, gan ,,kau-jinieciskās“, gan parlamentārās, bija tieši proletariāta un zemniecības „kopīgā darbība'1.

Mūsu partija stingri turas pie tā viedokļa, ka proletariāta loma ir vadoņa loma buržuāziski demokrātiskajā revolūcijā, ka tās novešanai līdz galam nepieciešama proletariāta un zemniecības kopīga darbība, ka bez politiskās varas iekarošanas revolucionāro šķiru rokās nevar būt uzvaras. Atteikšanās no šīm patiesībām nenovēršami nolemj sociāldemokrātus svārstībām, „kustībai bez mērķa", liek sludināt bezprincipu vienošanos no gadījuma uz gadījumu, bet īstenībā tas arī nozīmē nokļūšanu kadetu gūstā, t. i., strādnieku šķiras atkarību no liberāli monarchistiskās, kontrrevolucionarās buržuāzijas.

,,Sociaī-Demokrat3. un 4. nr., 1909. g.

9. (22.) martā un 21. martā (3. apriti) Iespiests pēc avīzes „Sociaī-Demokrat1^61

Paraksts: N. Ļeņins teksta

VĀCIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTISKĀS STRĀDNIEKU PARTIJAS VALDEI^113

Raksts par „Organizatorisko jautājumu Krievijas social-demokratijā“, kas ievietots avīzes ,,Vorwārts“ 79. nr-ā (I Beilage, d. 3. IV. 1909)*, spiež mūs griezties pie Vācijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas Valdes ar noteiktu protestu. Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas Centrālās Komitejas vārdā, kura mums uzdevusi rūpēties par ārzemju lietām, mēs lūdzam Vācijas s.-d. partijas Valdi pievērst uzmanību stāvoklim, kas izveidojies visaugstākā mērā nenormāls. Vācijas sociāldemokrātijas centrālais organs neatlaidīgi ignorē mūsu formālo paziņojumu, ka ārzemēs pastāv īpaša CK pārstāvība, un neiespiež tam jau sen piesūtīto paziņojumu par šo iestādi un tās adresi. Tai pašā laikā avīze „Vorwārts“ iespiež „kāda biedra" ziņojumu un šajā ziņojumā iztirzā oficiālu partijas notikumu, proti, KSDSP konferenci, pie kam šajā iztirzājumā konferences rezolūciju (divu) oficiālais teksts par organizatorisko jautājumu netiek citēts. Necitēdama partijas oficiālās rezolūcijas, vēstule, kas iespiesta avīzē ,,Vorwārts“, apgaismo Krievijas sociāldemokrātu strīdus un domstarpības pilnīgi sagrozītā veidā; vēl vairāk, šī vēstule satur apslēptu frakcionaru polemiku pret konferences lēmumiem. Šāds polemikas veids it sevišķi spēj saindēt KSDSP frakciju savstarpējās attiecības, kas jau tā ir nenormālās. Šāds polemikas veids rada sevišķu sašutumu un niknumu, apgrūtinot tai pašā laikā mūsu partijas paliesā lietas stāvokļa un domstarpību noskaidrošanu vācu biedru priekšā.

Tāpēc KSDSP CK Ārzemju Birojs lūdz Vācijas sociāldemokrātiskās partijas Valdi izskatīt jautājumu par krievu domstarpību apgaismošanu avīzē „Vorwarls" un par rakstu ievietošanu avīzē „Vorwarts" sakarā ar krievu lielām, kā

* „Uz priekšu" (I pielikums, 1009. .‘к IV). Red.

22 15. sēj.

ari par KSDSP CK oficiālo paziņojumu un KSDSP rezolūciju oficiālo tekstu ievietošanu avīzē ,,Vorwārts“.

KSDSP CK Ārzemju Birojs lūdz Valdi pieņemt lēmumu attiecībā uz to, vai avīzē ,,Vorwārts“ var tikt ievietoti ziņojumi par Krievijas s.-d. partijas dzīvi, necitējot oficiālās CK ziņas un oficiālos partijas rezolūciju tekstus.

Pēc lietas būtības CK AB uzskata par nepieciešamu norādīl slarp neaptverami daudzajiem patiesības sagrozījumiem šai rakstā kaut vai uz šādām trim galvenajām nepaliesībām, jo visu nepareizību nosaukšanai mēs būtu spiesti sarakstīt veselu brošūru.

1) Pirmajā rezolūcijā, ko konference pieņēmusi organizatoriskajā jautājumā, tiek konstatēts, ka organizatoriskās politikas pamatjautājumos KSDS Partijā ir divi virzieni. Sājā rezolūcijā partija nosoda to virzienu, kas tiek raksturots kā „likvidatoriskais", t. i., kas faktiski vērsts uz tagadējās partijas, KSDSP, iznīcināšanu. Par šo rezolūciju balsoja ne tikai visi boļševiki un visi Polijas sociāldemokrātijas biedri, bet arī divi Bunda delegāti no visiem trim Bunda delegātiem.

2) Rezolūcijā par pašreizējā momenta novērtēšanu, ko iesniedza boļševiki un pieņēma partija, jau pašā sākumā tiek aizrādīts, ka vecā dzimtbūlnieciskā patvaldība irst, sperdama vēl vienu soli ceļā uz pārvēršanos par buržuāzisko monarchiju. Meņševiki, paši savu rezolūcijas projektu neiesniedzot, balsoja pret šo rezolūciju, pie kam viņi iesniedza vienu vienīgu labojumu: aizstāt vārdu buržuāzisks ar vārdu plulokratisks.

3) Ukrainas sociāldemokrātijas pārstāvji neizteicās un nevarēja izteikties par labu meņševikiem, jo konferencē Ukrainas pārstāvju nebija. Bet, kas attiecas uz to, ka ar meņševikiem vienis prātLs bijusi Polijas sociālistiskā partija, tad pēdējā, nepiedalījās un nevarēja piedalīties konferencē, jo šī partija KSDSP neietilpst. Meņševiku priekšlikumu par KSDSP apvienošanos ar šo partiju konference noraidīja tādā veidā, ka konference, noraidot šo priekšlikumu, pārgāja pie kārtējā darba.

Sarakstīts ne auni к par 1909. у.

Iespiests pēc rokraksta

23. шаг/и (С), apriti)

Iespiests pirmoreiz

Jaunais Laiks". Red.

BOĻŠEVISMA KARIKATŪRA

Avīzes ,,Proļetarij“ 42. nr-ā mēs jau devām ,,otzovisma“ un „ultimatisma" vispārēju novērtējumu*. Par iepriekš iespiesto Pēterburgas otzovislu rezolūciju, kas bija viņu platforma KSDSP decembra konferences delegātu vēlēšanu laikā (un kas avīzes ,,Proļetarij“ redakcijai diemžēl piegādāta tikai pēc konferences), mums daudzās lietās jāatkārto tur sacītais.

Nepareizi, nemarksistLski spriedelējumi mudžēt mudž šajā rezolūcijā, kas gandrīz ar katru punktu apstiprina autoru domas gatavības trūkumu vai to, ka viņi aizmirsuši sociāldemokrātijas ābeci. 1. punkts: ... „pirmais revolūcijas posms beidzies"... Ko tas nozīmē? Vai to, ka beidzies sabiedriski ekonomiskās attīstības posms? Laikam ne. Autori domā masu tiešās revolucionārās cīņas posma beigšanos. Mums tā jādomā, lai nepiedēvētu otzovisliem pavisam aplamu domu. Bet, ja tas ir tā, tātad viņi atzīst, ka tiešai revolucionārai masu cīņai nav vajadzīgo nosacījumu. Bet, būdami spiesti to atzīt, lietu stāvokļa spiesti, otzovisti neprot pārdomāt no tā izrietošos secinājumus, noprot savilkt visus galus kopā ... „Krievija ... iet pretim jauniem revolucionāriem uzplūdiem"... Pareizi! Tikai vēl iet pretim uzplūdiem, t. i„ uzplūdu nav, — tā tas iznāk pēc loģikas un pēc gramatikas! Tomēr izrādās, ka šos vēl neiestājušos uzplūdus „raksturo asas sadursmes" utt. Iznāk bezjēdzība: tagadni raksturot otzovisti neprot. Nākotni, kurai mēs „ejam pretim", „raksturo", lai apslēptu šās tagadnes nesaprašanu. Piemēram, dievs zina no kurienes izlec „nabadzībā pagrimusī pilsētas sīkburžuazija"; atsaukšanās uz to nav apstiprināta pat ne ar mēģinājumu analizēt; ne no kā nav redzams, kāpēc nākošos uzplūdus „raksturo" nabadzībā pagrimušo sīkpilsoņu asas sadursmes; kāpēc tieši tagad ievajadzējies piemetināt nabadzībā pagrimušo pilsētas sīkburžuaziju — nav zināms; skrandaiņi taču izceļas dažreiz ar asām sadursmēm, dažreiz ar apbrīnojamu nepastāvību un nespēju cīnīties. Otzovistiem ir pilnīga domu neskaidrība, un mūs tas nepārsteidz, ka KSDSP konferencē par rezolūcijas papildināšanu ar iespraudumu par „nabadzībā pagrimušo pilsētas sīkburžuaziju" kopā ar diviem otzovistiem balsoja tikai divi bundistii Tā spīdoši apstiprinājās mūsu uzskats, ka otzovisms ir otrādi apgriezts opor-tunisms.

Ar ko tad noliks asā sadursme? „Ar lielburžuazijas un muižnieku dzimtkungu valdošo bloku". Un nevis ar patvaldību? Otzovisti neprot atšķirt absolūtismu, kas laipo starp divām norādītajām šķirām, no šo šķiru tiešās kundzības, un viņiem iznāk absurds, cīņa pret patvaldību kaut kur izgaist.

...„Noliek apslēpts spēku organizēšanas darbs..." Apslēpts var būt un mēdz būt darbs pieredzes apgūšanā, jaunu saņemtu mācību sagremošanā, spēku uzkrāšanā, bet spēku organizēšana nevar būt apslēpta, pat ja valda absolūta nelegalitate. 1901.—1903. gadā spēku organizēšana notika nelegāli, bet ne apslēpti. Otzovisti atkārto iekaltu vārdu drumslas un pie tam tos izkropļo.

2. punkts: „Pastāvot stipri attīstītām šķiru pretrunām Krievijā, šās sadursmes atrisinājums pieņems revolūcijas foriņu"... Šķiru pretrunas Krievijā ir attīstītas mazāk spēcīgi nekā Eiropā, kura nepazīst uzdevumu cīnīties pret patvaldību. Otzovisti nemana, kā viņi, gribēdami savus uzskatus padziļināt, tuvinās saviem antipodiem — opor-tunistiem.

...„revolūcijas, kas novedīs pie bruņotās sacelšanās"...

Par cīņas mērķi mums vēl nekas skaidrs nav pateikts, par pašreizējo momentu patvaldības attīstībā tāpat, bet par cīņas līdzekli otzovisti steidz pateikt, lai pasludinātu sevi par „revolucionāriem". Tā ir bērnišķība, dārgie biedri.

jo jūs atkal parādāt, ka esat iekaluši labu vārdu drumslas, nesaprazdami lo jēgu. 1897.. 1901. un 190o. gadā revolucionāro s.-d. altiecības pret sacelšanās jautājumu bija dažādas: tikai pēc 1905. g. 9. janvara viņi lo izvirzīja dienas kārtībā, kaut arī gan 1897. gadā, gan 1901. g. Krievija neapšaubāmi „gāja pretim revolucionāriem uzplū-diem“, gāja uz „asu sadursmi" un „revolūciju". Nepietiek lozungus iekalt, vajag prast apdomāt, kad to izvirzīšana ir vietā. Kamēr „uzplūdi" nav iestājušies, kamēr „revolūcija" vārda šaurākajā un tiešākajā nozīmē nav kļuvusi par tagadni (bet otzovisti runā par lo nākotnē: „pieņems revolūcijas formu") — tikmēr izvirzīt kāda viena cīņas līdzekļa lozungu nozīmē pašiem būt par revolucionāro s.-d. karikatūru. Konferences rezolūcija runā par briestošo revolucionāro krizi un par cīņas mērķi (varas iekarošanu revolucionāro šķiru rokās), un pateikt ko vairāk šobrīd nevar un nav vajadzīgs.

Kādā veidā šeit nokļuvušas nezināmās „muinieipalās reformas" un turklāt vēl kā „radikalas reformas", lo zina tikai allachs. Ko tas nozīmē — nesaprot, redzams, arī paši otzovisti.

3. punkts: „ņemot to vērā, sociāldemokrātijai kā konsekventi revolucionārai partijai jāizvirza pirmajā vietā ārpus-domes cīņa"...

Un taču atrodas tik tuvredzīgi cilvēki („ullimatisti"), ka mūsu domstarpības ar otzovistiem viņiem šķiet esam tikai praktiskas domstarpības, tikai kopīgās taktikas realizēšanas līdzekļu un paņēmienu dažāds novērtējums! 1907. gadā, vasarā, domstarpības par III Domes boikotu varēja būt tikai praktiskas, boikotistu kļūda varēja būt tikai kļūda līdzekļu izvelē visiem boļševikiem kopīgās taktikas realizēšanai. 1909. gadā ir smieklīgi par to pat runāt. Otzovisti! un ultimatistu kļūda ir kļuvusi par principiālu atkāpšanos no marksisma. Tiešām, padomājiet jel: „ņemot to

vērā“, t. i., ņemot vērā, ka mēs „ejam pretim" uzplūdiem un ka sadursme „pieņems revolūcijas formu", „ņemot to vērā", pirmajā vielā — ārpusdomes cīņa! Tas taču ir vienkāršs vārdu savirknējums, aiz kura slēpjas drausmīgs domu chaoss, biedri! Jūs taču savā rezolūcijā vēl neesat pateikuši ne vārda par Domi, bet jau esat safabricējuši secinājumu: „ņemot to vērā“ — „ājpusdomes cīņa^11! Ņemot vērā, ka mēs nesaprotam Domes nozīmi un partijas uzdevumus tādā laikā, kad ceļas uzplūdi, mēs pasludinām ārpusdomes cīņu — lūk, pie kādas bezjēdzības noved otzo-vistu spriedelējumi. Viņi ir atkārtojuši viņu nesaprastās drumslas no tā, ko boļševiki sprieda lādā laikmetā, kad ārpusdomes cīņa ne vien tika pasludināta, bet kad masas arī veda šo ciņu, — atkārtojuši tad, kad paši taču uzskata „revolūcijas pirmo posmu par beigušos^11, t. i., ka nosacījumu tiešai masu cīņai pagaidām nav.

Viņi ir iekaluši pareizo Iezi par Domē veicamā darba pakļaušanu strādnieku kustības interesēm un virzienam, kustības, kas notiek ārpus Domes, un atkārto iekaltā drumslas nevietā un līdz nepazīšanai sagrozītā formā.

Kur vajadzētu pasvītrot, ka līdzās darbam Domē nepieciešams arī tagad spēku maksimumu veltīt izturētam, ilgstošam un rūpīgam masu organizācijas un aģitācijas darbam ārpus Domes — otzovisti kopā ar sociālistiem revolucionāriem saceļ „revolucionāru^11 spiegšanu par „ārpusdomes cīņu^11, par uzbrukumu u. tini.

„Tieša aktiva darbība pašlaik nav iespējama^11 — saka otzovisti rezolūcijas beigās (1. p.), bet sākumā pasludina ārpusdomes cīņu. Nu, vai tā nav boļševisma karikatūra?

... „Un darbu, lai revolūciju novestu līdz pilnīgai uzvarai^11 ... Vispirms domu drumsla par cīņas līdzekļiem, pēc tam par mērķi!... „un šim mērķim proletariāta un plašu zemniecības masu organizāciju^11... Tā ir frāze, biedri, tādā brīdī, kad runa ir vispirms un „pirmā vietā^11 par pussagrauto partijas organizāciju atjaunošanu un nostiprināšanu.

4. punkts — viena no „otzovisma^11 pērlēm — „Partija var lielot tikai tās organizatoriskā un aģitācijas darba formas, kas neaizsedz un nevājina revolucionāro cīņu^11...

Tāda pēc „praktisko^11 ullimatistu domām ir jautājuma „praktiskā^11 nostādne! Otzovisti ir spiesti 1909. gadā meklēt principiālus attaisnojumus, un šī meklēšana nenovēršami noved viņus purvā. „Tikai tās darba formas, kas neaizsedz^11. .. — šie vārdi skaidri norāda uz s.-d. darbu Domē un uz to, ka viņi izmanto puslegālās un legālās organizācijas. Iznāk tā, ka mēdz būt tādas „darba formas^11, kas aizsedz, un tādas, kas neaizsedz. Lai cilvēkus, kas neprot domāt, paglābtu no strādāšanas ar galvu, sastādīsim „darba formu" sarakstu un izsvītrosim tās formas, kas „aizsedz" — lūk, tā būs īsti revolucionārā taktika II

Piemēram, legālā literatūra, mīļie biedri? Vai šī „organizatoriskā un aģitācijas darba forma" aizsedz vai neaizsedz? Protams, pastāvot Stolipina režimam, „aizsedz"! Tātad tā ir jāiznīcina — lā iznāk otzovistiem, kas neprot norādīt nosacījumus, kādiem pastāvot revolucionārajai sociāldemokrātijai jāizmanto visdažādākās formas, un tāpēc runā bezjēdzības. „Partijai jāpievērš sevišķa uzmanība tam, lai liktu izmantotas un nostiprinātas pastāvošās un dibinātas jaunas nelegālās, puslegālās un, pēc iespējas, legālās organizācijas, kas tai varētu noderēt par atbalsta punktiem", — tā skan konferences rezolūcija, kuru iesniedza un kuras pieņemšanu panāca boļševiki. Sī rezolūcija atšķiras no otzovisma kā debess no zemes. „Tikai tās formas, kas neaizsedz", — lā ir tukša frāze, tikai „spiegšana" revoluciona-risma vietā. Radīt partijas nelegālās „strādnieku komitejas", lai izmantotu „puslegālās un, pēc iespējas, legālās organizācijas", tā ir revolucionāro s.-d. taktika, kuri rēķinās ar to, kādas „organizatoriskā un aģilacijas darba formas" prasa pašreizējais moments, kuri prot parādīt patiesi sociāldemokrātiskā darba veidus visdažādākās ,,formās".

Nost ar s.-d. legālo literatūru, tā ir tukša frāze, kas nav izpildāma un tāpēc izdevīga tikai oporiunislicm, kuri ļoti labi apzinās tās neizpildāmību. Robežu novilkšana starp partejiskiem sociāldemokrātiem, kuri gatavi atbildēt partijas priekšā par saviem legālajiem rakstiem, un bezpartejiskiem literātiem marodieriem, tas ir grūts, bet veicams uzdevums, kas norāda īsto darba virzienu tiem, kuri grib strādāt kopā ar partiju. Nost ar legālo Domes frakciju, nost ar legālajām organizācijām, tā ir tukša frāze, kas izdevīga tikai oportunistiem, kuri būtu ļoti priecīgi tikt vaļā no partijas kontroles. Strādāt un strādāt pie šās kontroles, pie legālo organizāciju „izmantošanas", pie ikvienas sociāldemokrātu kļūdas un maldīgas taktikas iztaisnošanas — tas ir partijas uzdevums, ar ko nodarbosimies mēs un visi tie, kuri grib pildīt konferences lēmumus.

...4. punkta beigas: „noteikti cīnoties pret visādiem konlrrevolucionarās buržuāzijas izlīgumiem ar patvaldību".

Ak vai! Otzovisti katrā ziņā nevietā atkārtos domu drumslas no boļševiku literatūras. Vajag taču, biedri, izšķirt, kas kur iederas. I un II Domes laikā valdība vēl centās sataustīt ceļus uz izlīgumiem, bet kadeti tautai sludināja izlīgumus kā „cīņas" lozungus (lozungus, kas samulsināja pat s.-d. meņševikus). Toreiz noteikta cīņa pret izlīgumiem bija tiešām aktuals lozungs, neatliekams uzdevums, krāpšanas atsegšana. Tagad carisms izlīgumu ir sataustījis un realizējis ar tām šķirām, kuras paši otzovisli nosaukuši par „bloku", pie kam neviens attiecībā uz III Domē realizēto izlīgumu nepiekrāpjas. Tagad aģitācijas centrā izvirzīt „noteiktu cīņu pret visādiem izlīgumiem“ — nozīmē būt pašam par boļševisma karikatūru.

5. punkts: „Mūsu Valsts domi nevar uzskatīt par parlamentu, kas strādā politiskās brīvības ietvaros un pastāvot zināmai proletariāta šķiras cīņas brīvībai, bet lā ir tikai izlīgums starp carismu un lielburžuaziju ...“ Šeit ir divas kļūdas. Nevar teikt: nav parlaments, bet izlīgums, jo vesela rinda pasaules parlamentu nav nekas cits kā buržuāzijas (kas sasniegusi vienu vai otru attīstības pakāpi) izlīgums ar dažādām viduslaiku atliekām. Mums bija jācīnās un mēs cīnījāmies pret to, ka Krievijas pirmais parlaments būtu melnsimtnieciski oktobrislisks parlaments, bet, ja tas, pretēji mūsu pūlēm, ir noticis lakts, ja vēsture mūs piespiedusi iet cauri šādam posmam, tad vienkārši atkratīties no nepatīkamās īstenības ar saucieniem vien, ar deklamāciju vien ir bērnišķība. Otra kļūda: rezolūcijas autoriem iznāk tā, ka, ja ir „zināma brīvība", tad tas ir „parlaments", bet, ja tās nav, tad — „viltojums". Tas ir kadeta, bet ne marksista cienīgs vulgāri demokrātisks uzskats. III Domes laikā ir daudz mazāk brīvības nekā II Domes laikā, bet III Dome ir mazāk fiktivs parlaments, jo tā pareizāk izteic šai brīdi valdošo šķiru un valsts varas paliesās savstarpējās attiecības. Kamēr vara ir cara un dzimtkungu muižnieku rokās, — nekāda cita parlamenta buržuāziskajā Krievijā nevar būt. Kadetiem pieklājas aizsegt šo neviltoto patiesību, bet ne sociāldemokrātiem.

6. punkts izņēmuma veidā ir pareizs. Hei tas ir tieši tāds izņēmums, kas apstiprina pretējo likumu, jo... jo šajā punktā otzovisti izsaka nevis savas domas, bet gan anli-otzovistu domas, kuri panāca konferences rezolūciju pieņemšanu.

Secinājumi. Punkts (a).....Dome, būdama ... izlīgums ...

un kontrrevolūcijas ierocis”... Pareizi!... „tikai nostiprina patvaldību”... Sis „tikai” ir nepareizs. Patvaldība ir paildzinājusi savas bojā ejas termiņu, paspēdama noorganizēt šādu Domi, tomēr tādēļ viņa nekļūst stiprāka, bet gan sairst. Dome ir tāds „aizsegs”, kas nav sliktāks par dažu labu „atsegšanu”, jo tā pirmoreiz atklāti tūkstoš jautājumos parāda carisma atkarību no kontrrevolucionariem slāņiem, pirmoreiz demonstrē cn grand* Romanova un Puriškeviča, carisma un „Krievu tautas savienības”, patvaldības un Dubrovinu-Iliodoru-Polovņovu imanento savienību.

Ka Dome sankcionē carisma noziegumus, tas nav apšaubāms, bet tā ir noteiktu šķiru sankcija noteiktu šķirisku interešu vārdā, un sociāldemokrātijas uzdevums tieši ir noskaidrot no Domes tribīnes šās šķiru cīņas pamācošās patiesības.

...,,8 mēneši ilgā III Valsts domes darbība ir parādījusi, ka sociāldemokrātijā nevar to izmantot”...

īaik. te ir otzovisma būtība, kura kļūdu mūsu „ultima-tisli”, lietu sarežģījot, tikai aizsedz ar savu smieklīgo izlocīšanos: ja jau ir patērēti spēki frakcijas radīšanai, nevar tik viegli to atsaukt!

Jautājums ir izvirzīts tieši, un izlocīšanās šeit nelīdzēs: vai 8 mēneši ilgā darbība ir pierādījusi, ka ir iespējams vai nav iespējams izmantot Domes tribini? Otzovistu atbilde ir nepareiza. Neraugoties uz to. ka partijas darbam ar frakciju ir bijušas milzīgas grūtības, tomēr šis darbs ir noteikti pierādījis, ka Domes tribini ir iespējams izmantot. Zaudēt, dūšu sakarā ar grūtībām un kļūdām ir mazdūšība, ir pacietīga, izturēta, neatlaidīga proletāriskā darba aizstāšana ar inteliģentisku „spiegšanu”. Citas Eiropas sociālistiskās partijas parlamentārās darbības sākumā ir sadūrušās ar daudz lielākām grūtībām un pie tam izdarījušas daudz vairāk kļūdu, tomēr tās nav uzdevumam atmetušas ar roku, bet gan pratušas grūtības pārvarēt un kļūdas izlabot.

— plašos apmēros, lieti.

(b) .....mūsu frakcija... neatlaidīgi ieturēja oporlunis-

lisku taktiku, nevarēja un nevar būt revolucionārā proletariāta stingra un konsekventa pārstāve^1*...

Vislielākās patiesības var vulgarizēt, biedri otzovisli, vislielākos uzdevumus var pārvērst par frāzi, un jūs to darāt. Cīņu pret oportunismu jūs esat pārvērtuši par frāzi, opor-tunistiem ar to tikai palīdzot. Mūsu frakcija ir darījusi un izdara kļūdas, bet tieši tās darba pieredze ir pierādījusi, ka tā „varēja un var“ stingri un konsekventi pārstāvēt proletariātu, varēja un var, ja mēs, partija, to vadām, tai palīdzam, dodam tai par vadītājiem savus labākos spēkus, sastādām direktivas, runu projektus, noskaidrojam tai, cik kaitīgi un postoši ir sīkpilsoniskas inteliģences padomi, kura vienmēr un visā pasaulē, un ne tikai Krievijā vien visvieglāk atrod pieeju visādām parlamentam tuvu stāvošām iestādēm.

Atrodiet taču, biedri, sevī drosmi atzīt, ka mēs vēl ne tuvu neesam pieliekami darījuši, lai šādi patiesi virzītu frakcijas darbus, lai tai palīdzētu ar darbiem. Atrodiet sevī drosmi atzīt, ka mēs varam desmitkārt vairāk izdarīt šajā virzienā, ja mēs pratīsim nostiprināt savas organizācijas, saliedēt savu partiju, sasaistīt to ciešāk ar masām, radīt partijas orgānus, kas pastāvīgi iedarbotos uz plašiem proletāriešu slāņiem. Lūk, kam pievērstas mūsu pūles, lūk, kam jāpievērš visu to pūles, kuri grib pret oportunismu cīnīties nevis vārdos, bet darbos.

Cīņu pret frakcijas oportunismu olzovisti ir pārvērtuši par frāzi, jo viņi ir iekaluši vārdus, nesaprazdami starpību starp anarehistisko un sociāldemokrātisko oportunisma kritiku. Palūkojieties uz anarehistiem: visi viņi izkliedz ikviena soc.-dem. parlamentārieša katru kļūdu, visi viņi kliedz par to, ka pat Bebelis, lūk, tad un tad ir teicis runu gandrīz patriotisma garā, tad un tad viņa nostāja jautājumā par agraro programu bijusi nepareiza utt., u. tml. Un tas ir liesa, ka pat Bebelis savā parlamentārā karjerā ir pielaidis oportunistiskas kļūdas. Bet kāds tad no tā secinājums? Anarchislam — secinājums tāds, ka jāatsauc visi strādnieku deputāti. Anarchisti lamā s.-d. parlamentāriešus, lai sarautu sakarus ar tiem, lamā, atsacīdamies strādāt proletāriskās partijas, proletāriskās politikas, proletārisku parlamentāriešu izveidošanas darbu. Un faktiski anarchistic viņu frāze pārvērš par drošākajiem oportunisma palīgiem, par lā otru pusi.

Sociāldemokrātiem ir citāds secinājums no k]ūdām. Tāds secinājums, ka pat Bebelis nebūtu varējis kļūt par Bebeli, ja partija nebūtu ilgstoši strādājusi pie patiesi sociāldemokrātiskās pārstāvības izveidošanas. Lai mums nesaka: „mums frakcijā nav Bebeļu**. Par Bebeli nevar piedzimt, par Bebeli jātop. Bebeļi neiznāk gatavi kā Minerva no Jupitera galvas, bet tos rada partija un strādnieku šķira. Kas saka: mums nav Bebelu, tas nepazīst Vācijas partijas vēsturi, tas nezina, ka ir bijis laiks, kad, pastāvot izņēmuma likumam, Augusts Bebelis pielaida oportunistiskas kļūdas un partija šīs kļūdas laboja, partija vadīja Bebeli*.

(c) ,,s.-d. frakcijas turpmākā piedalīšanās Valsts domē... var proletariātam tikai kaitēt... mazināt s.-d. cieņu un ietekmi*1... Lai paskaidrotu, kā šajos bezmēra pārspīlējumos „kvantitāte pāriet kvalitātē**, no bezmēra pārspīlējumiem izaug (neatkarīgi no biedru otzovistu gribas un apziņas) anarchistiska frāze, pietiek atsaukties uz 1909. gada budžeta debatēm, uz Belousova runu. Ja šādas runas uzskata par „kaitīgām** un par tādām, kas nepierāda, ka ir iespējams un nepieciešams izmantot Domes tribini, tad domstarpības pārsniedz uzstāšanās novērtēšanas ietvarus, kļūst par principiālām domstarpībām par s.-d. taktikas pamatjautājumiem.

...(I) „Uzsākt plašu aģitāciju... par lozungu: „Nost ar III Valsts domi** “...

Avīzes „Proļetarij** 39. nr-ā mēs jau teicām, ka šis lozungs, kas uz kādu laiku aizrāva dažus strādniekus anti-olzovistus, ir nepareizs**. Vai nu tas ir kadetu lozungs par vēlēšanu reformu, pastāvot patvaldībai, vai arī tas ir iekalta vārda atkārtojums no tā laikmeta, kad liberālās Domes aizsedza kontrrevolucionaro carismu, cenzdamās neļaut tautai skaidri saskatīt savu īsto ienaidnieku.

(IT) „atsaukt... frakciju, kas pasvītros tiklab... Domes raksturu, kā arī s.-d. revolucionāro taktiku**.

* Pie šās pamācošās vēstures un pie tā, kā l<ī nosodījusi vācu virzienus, radniecīgus mūsu ol/.ovismam, ceram pakavēties īpašā rakstā.

** Sk. šā sējuma 252. - 207. lpp. Red.

Tas ir tās Maskavas otzovistu lezes pārfrāzējams, ka frakcijas atsaukšana pasvilros, ka revolūcija nav aprakta. Tāds secinājums — atkārtosim avīzes „Proļetarij" 39. nr-a vārdus — „pasvītro" tikai to s.-d. aprakšanu, kuri spēj šādi spriedelēt. Viņi ar to aprok paši sevi kā sociāldemokrātus, viņi zaudē patiesi proletāriski revolucionārā darba izjūtu un tāpēc ar mokām izspiež no sevis revolucionārās frāzes „pasvītrošanu".

(III) „visus savus spēkus veltīt, lai organizētos un sagatavotos... uz atklātu... cīņu" (un tāpēc atsacīties no atklātas sludināšanas no Domes tribines!) ...„un propagandu" utt.

'Го, ka sociāldemokrātijai ir nepieklājīgi atsacīties no propagandas no Domes tribines, otzovisti aizmirsuši.

Viņi mums šeit dod argumentu, ko atkārto daži ultima-tisti: „nav, sak, aprēķina šķiest spēkus veltīgā Domes darbā, tad nu izlietosim visus spēkus produktivāk". Tas nav aprēķina arguments, bet solisms, kas nenovēršami rada — tāpat atkal neatkarīgi no autoru gribas un apziņas — anar-chisliskus secinājumus. Jo anarchisti visās zemēs, norādīdami uz s.-d. parlamentāriešu kļūdām, aicina atmest „nelietderīgo noņemšanos ar buržuāzisko parlamentārismu" un koncentrēt „visus šos spēkus" organizācijas „tiešajai darbībai". Bet tas noved pie dezorganizacijas un pie tā, ka plašais un vispusīgais darbs tiek samainīts ar savā atrautībā bezspēcīgu „lozungu" izkliegšanu. Tas tā tikai liekas otzovisliem un ultimatistiem, it kā le būtu jauns un tikai 111 Domei pielāgots arguments. Nav tiesa, tas ir visai Eiropai parastais nesoeialdemokratiskais arguments.

Tātad otzovisms un ultimatisms ir boļševisma karikatūra. Kas radījis šo karikatūru? Protams, visa boļševisma maldīgums — steidz pateikt meņševiks. Tāds secinājums bez šaubām meņševikiem ļoti „izdevīgs". Tikai žēl, ka objektivie fakti to nevis apstiprina, bet gan atspēko. Šie objektivie fakti mums saka, ka ne tikvien boļševisma, bet arī vispār visa Krievijas marksisma attīstībā ir bijis marksisma karikatūra periods un ka Krievijas marksisms ir nostiprinājies un izaudzis cīņā pret šo augšanas slimību, pret savas ietekmes sfēras paplašināšanās slimību. Krievijas marksisms ir dzimis pagājušā gadsimta 80. gadu sākumā emigrantu grupas darbos („Darba atbrīvošanas" grupa).

Bet par Krievijas sabiedriskas domas virzienu un par strādnieku kustības sastāvdaļu marksisms Krievijā ir kļuvis tikai kopš pagājušā gadsimta 90. gadu vidus, kad Krievijā sākās marksistiskas literatūras un sociāldemokrātiskās strādnieku kustības „uzplūdi". Un kas iznāca? Sie uzplūdi atnesa marksismu karikatūru kā struvismu, no vienas puses, un kā rabočedjelismu un „ekonomismu" — no otras puses. Marksisms izauga un nobrieda tāpēc, ka tas neslēpa domstarpības, nediploinatizēja (kā meņševiki diplomatize attiecībā pret Maslovu, Čerevaņinu, Kuskovu, Pro-kopoviču, Valentinovu, Jermanski un Ko), bet karoja un guva uzvaru karā pret karikatūru, ko bija radījuši Krievijas dzīves bēdīgie apstākļi un lūzums sociālismā vēsturiskajā attīstībā Krievijā. Arī boļševisms izaugs un nostiprināsies, neslēpdams, ka to sākumā izkropļo karikatūra, ko radījuši Krievijas dzīves bēdīgie apstākļi un kontrrevolu-cionarā perioda lūzums, bet atklāti izskaidrodams masām, kādā purvā ved frakciju un partiju otzovisti un ultimatisti.

Iespiests pēc Pielikuma teksta

Pielikums pie avīzes Proļetarij“

44. nr-a, 7909. g. 4. (17.) aprili

BURŽUĀZIJAS „NOSVĒRŠANAS PA KREISI“

UN PROLETARIĀTA UZDEVUMI

Jautājums par tirdznieciski rūpnieciskās buržuāzijas „nosvēršanos pa kreisi“ jau sen vairs nenozūd no mūsu legālās preses slejām. Ir atzīmēts un atzīts, ka oktobristu prese laiku pa laikam regulāri sāk rūkt pret ,,agraro“ (lasi: dzimtbūtnieciski muižniecisko) Domi un pret attiecīgo carisma politiku. Ir atzīmēts un atzīts, ka vesela rinda gan vietējo profesionālo, gan visas nācijās mēroga tirgotāju un rūpnieku organizāciju — sākot ar provinciālajām biržu komitejām un beidzot ar „Tirdzniecības un rūpniecības pārstāvju kongresu padomi^11 — tieši pēdējos gados un it sevišķi pēdējā laikā izsaka neapmierinātību ar muižnieku politiku. Ir aprakstīta „miljonu brāļošanās ar zinātni'1 Maskavā, tas ir, lielāko Maskavas un Pēterburgas dūžu: Krestovņikova, Gužona, Voļska u. c. publikai nepieejamās apspriedes ar kadetu profesoriem un rakstniekiem: Manuilova, Struvi, Kizeveteru un Ko. Nav nemaz jāsaka, ka liberālā prese līdz pat meņševiku orgāniem ar baudu uzņem katru šādu ziņojumu un tūkstoš veidos bazūnē par liberālismā atdzimšanu un atjaunošanu.

Izdaudzinātā buržuāzijas „nosvēršanās pa kreisi^11 ir izpaudusies cara valdības „politiskajos^11 soļos un Domes runās. Krievijas tirgotāju iemīļota persona — un lai pašā laikā veca birokrātijas žurka — Timirjazeva kgs ir iecelts par tirdzniecības un rūpniecības ministru. 13. martā viņš Domē teica lielu „programatisku^11 runu — šādas ministru runas visos pasaules melnsimlnieciski buržuāziskos un vienkārši buržuāziskos parlamentos sauc par programalis-kām runām vienīgi tikai „svarīguma dēļ un labad^11. Patiesībā cara ministrs nekādu programu neizvirzīja, bel atkratījās, kā jau parasts, ar itin neko neizsakošiem mīlīgiem mājieniem kapitālistiem un ar draudiem strādnieku šķirai, savienodams, protams, šos draudus ar liekulīgu birokrātisku „simpātiju** apliecināšanu. 19. martā šī ministra skūpstīšanās ar kapitala vadoņiem tika atkārtota Maskavā, kur Timirjazevs un Krestovņikovs apmainījās laipnām runām Maskavas biržas sabiedrības sēdē. „Krievija ir slima, bet, pienācīgi kopjot, viņas slimība nav bīstama un ir ātri pār-ejoša“, teica Krestovņikovs, apsveikdams ļoti cienījamo Timirjazevu. Bel Timirjazevs, pateikdamies ļoti cienījamam Krestovņikovam, izteica valdības vārdā vēlīgo gatavību ,,kopt“ slimnieci ar pārbaudītiem stolipiniskiem „pārejas laika** līdzekļiem.

Rodas jautājums, kādi objektivi cēloņi rada šo buržuāzijas „nosvēršanos pa kreisi** un kāda ir tās šķiriskā nozīme? Žurnālā „Vozroždeņije**114 (1. un 2. nr.) b. Martovs ar šim autoram ne visai parastu atklātību un skaidrību atbild uz šiem jautājumiem rakstā ar virsrakstu: „Buržuāzijas „nosvēršanās pa kreisi** “. „Dzīve ir parādījusi, — raksta viņš, — ka, ja ekonomiskā attīstība nobriedusi tieši buržuāziskām pārveidojumam, bet buržuāzijā nevar būt tā virzītājs spēks, tad tas nozīmē tikai, ka sabiedriskais apvērsums nevar beigties tik ilgi. kamēr šās šķiras turpmākā attīstība nepadarīs to par virzītāju spēku**. Un citā vietā: „Tie, kas domāja, ka tagad spēkā esošā konstitūcija izteic vairāk vai mazāk organisku muižniecības un buržuāzijas kā vienlīdz „kontrrevolucionaru faktoru** apvienību, tie var saskatīt parādībās, tādās kā iepriekš minēts** (t. i„ buržuāzijas „nosvēršanās pa kreisi**), „tikai atsevišķus opi-zodus, kas nav nepieciešami saistīti ar sabiedriskās attīstības pamatvirzienu ... Šīm izolētajām parādībām var būt simptomatiska nozīme tikai to acīs, kuriem a priori* bijis neapšaubāms, ka sabiedriskās attīstības gaiļa nepielūdzami ved Krievijas buržuāziju kā šķiru uz to, ka tā asi nostājas pret... 3. jūnija režimu**.

Salīdziniet to ar avīzes „Golos S.-D.“ 12. nr-a paziņojumu: ...„mēs solidarizējamies arī ar kaukāziešu (t. i„

— jau iepriekš, lied.

Dana, Akselroda un Semjonova pēdējā KSDSP konferencē) priekšlikumu runāt par Krievijas monarchiju nevis kā par „buržuāzisku", bet gan kā par „plutokratisku" monarchiju. jo šis labojums noliedz boļševiku rezolūcijas pašos pamatos nepareizo apgalvojumu, it kā Krievijas carisms sākot izteikt buržuāzijas šķiras intereses".

Šeit mums kļūst redzama visa mūsu meņševisma politiskā teorija ar visiem tās secinājumiem. Ja mūsu revolūcija ir buržuāziskā, tad tā nevar beigties, kamēr buržuāzijā nav kļuvusi par tās virzītāju spēku. Buržuāzijas „nosvēršanās pa kreisi" pierāda, ka tā kļūsi par šādu virzītāju spēku, un par tās kontrrevolucionarismu nevar būt ne runas. Carisms Krievijā kļūst plulokralisks, bet ne buržuāzisks. Pats par sevi saprotams, no tā izriet, ka jā-aizstāv strādnieku partijas oportunistiskā taktika mūsu buržuāziskajā revolūcijā, taktika, saskaņā ar kuru proletariātam jāatbalsta liberāļi, pretsvarā taktikai, kura buržuāziskajā revolūcijā pretēji liberālismā svārstībām un nodevībām ierāda proletariātam, kas sev pievieno zemnie-cību, vadošo lomu.

Meņševiku taktika mums šeit kļūst redzama kā marksisma falsificējums, kā antimarksistiskā satura aizsegšana ar „marksistiskiem" vārdiņiem. Šās taktikas pamatā nav vis marksistu, bet gan par marksistiem pārģērbušos liberāļu prātošanas metode. Lai par to pārliecinātos, pietiek uzmest vispārēju skatu kaut vai buržuāziskās revolūcijas vēsturei un rezultātiem Vācijā. „Jaunajā Reinas Avīzē" Markss par 1848. gada revolūcijas sakāves cēloņiem rakstīja: „Lielburžuazija, antirevolucionara no paša sākuma, noslēdza aizstāvēšanās un uzbrukšanas savienību ar reakciju aiz bailēm no lautas, l. i., no strādniekiem un demokrātiskās buržuāzijas"115. Pie šā viedokļa turējās Markss un turas visi vācu marksisti, vērtēdami 1848. gadu un turpmāko vācu buržuāzijas taktiku. Lielburžuazijas konlrrcvo-lucionarisms netraucēja to „nosvērties pa kreisi", piemēram, 60. gadu konstitucionālā konflikta laikmetā, bet, ciktāl proletariats patstāvīgi un noteikti neuzstājās, tiktāl no šās „nosvēršanās pa kreisi" neiznāca revolūcija, bel iznāca tikai bikla opozicija, kas pamudināja monarchiju kļūt arvien vairāk buržuāziskai un kas neiznīcināja buržuazi-jas savienību ar junkuriem, t. i„ ar reakcionārajiem muižniekiem.

Tā skalās marksisti. Turpretī liberāļi skatās tā, ka strādnieki ar savām pārmērīgajām prasībām, ar savu neprātīgo revolucionarismu, ar saviem nesavlaicīgajiem uzbrukumiem liberālismam traucējuši brīvības lietai Vācijā gūt panākumus, atgrūzdami savus iespējamos sabiedrotos reakcijas apkampienos.

Pilnīgi acīm redzams, ka ar marksistiskiem vārdiņiem mūsu meņševiki aizsedz marksisma falsificēšanu, aizsedz savu pāreju no marksisma pie liberālismā.

Gan Francijā pēc 1789. gada, gan Vācijā pēc 1848. gada monarchija neapšaubāmi ir spērusi „vēl soli ceļā uz pārvēršanos par buržuāzisku monarch]ju“. Tāpat neapšaubāms ir tas, ka buržuāzijā pēc abām šīm revolūcijām kļuva konlrrevolucionara. Vai tas nozīmē, ka pēc 1789. gada Francijā un pēc 1848. gada Vācijā zuda pamati tam, lai buržuāzijā „nosvērtos pa kreisi" un lai notiktu nākošā buržuāziskā revolūcija? Prolams, nē. Francijas buržuāzijā, neraugoties uz savu konlrrevolucionarismu, atkal „nosvērās par kreisi", sacīsim, 1880. gadā, Vācijas buržuāzijā — 1863. un 1864. gadā. Ciktāl proletariats neuzstājās patstāvīgi, ciktāl tas ar buržuāzijas revolucionāro slāņu palīdzību neiekaroja sev kaut vai uz īsu brīdi politisko varu, tiktāl buržuāzijas „nosvēršanās pa kreisi" nenoveda līdz revolūcijai (Vācija), bet noveda likai pie turpmākiem soļiem monarchijas pārvēršanā par buržuāzisku monarchiju. Ciktāl proletariats uzstājās patstāvīgi un savienībā ar buržuāzijas revolucionārajiem slāņiem iekaroja politisko varu, gāzdams veco varu (kā tas XIX gadsimtā ne vienreiz vien notika Francijā), tiklai izrādījās, ka buržuāzijas „nosvēršanās pa kreisi" bija prologs jaunai buržuāziskai revolūcijai.

Un, lūk. šo vēstures ābeci aizmirsuši un izkropļojuši mūsu meņševiki, pieņemdami liberāļu viedokli: Krievijā buržuāziskās revolūcijas nebūs, kamēr par virzītāju spēku nebūs kļuvusi buržuāzijā! Tā ir vēsturiskās dialektikas un XIX gadsimta mācību vispilnīgākā nesaprašana. Gluži otrādi: Krievijā buržuāziskās revolūcijas nebūs, kamēr proletariats savienībā ar buržuāzijas revolucionārajiem

23 13. sēj.

elementiem (t. i., pie mums ar zemniecību) nebūs kļuvis par patstāvīgu virzītāju spēku pretēji nepastāvīgās un konlrrevolucionarās buržuāzijas svārstībām un nodevībām.

Nevis Nikolaja II laikā, mīļie b. meņševiki, bet gan Aleksandra II laikā Krievijas carisms sāka pārvērsties par ,,plu-tokratisku" monarchiju, „sāku izteikt buržuāzijas šķiras intereses". Bet carisms nevarēja tās izteikt bez buržuāzijas patstāvīgas šķiras organizācijas. 1905. gada revolūcija ir pacēlusi mūs augstākā pakāpē, un vecā cīņa atjaunojas attīstītāku politisku attiecību plāksnē. Ill Dome ir muižnieku un lielburžuazijas politisko organizāciju politiski noformēta savienība visas nācijās mērogā. Carisms mēģina atrisināt objektivi nepieciešamos vēsturiskos uzdevumus ar šo divu šķiru organizāciju palīdzību. Vai šis mēģinājums tam izdosies?

Nē. Izrādās, ka tādu uzdevumu nevar atrisināt ne tikai plutokratiskais carisms, kas nav pazinis „augstāko" šķiru nacionālas pārstāvības organizāciju, bet arī pusburžuazis-kais carisms ar melnsimtnieciski buržuāziskās Domes palīdzību. Dome palīdz tam atrisināt šo uzdevumu. Bet izrādās, ka šās palīdzības ir par maz. Buržuāzijas „nosvēršanos pa kreisi" rada tieši tas objektīvais fakts, ka, neraugoties uz stolipinisko carisma atsvaidzināšanu, buržuāziskās evolūcijas nodrošinājums tomēr neiznāk. Līdzīgi tam, kā līdz 1905. gadam, carisma laikmetā, kas nepazina nekādas pārstāvības iestādes, muižnieku un muižniecības maršalu ,.nosvēršanās pa kreisi" bija briestošas krizes simptoms, tāpat arī 1909. gadā, carisma laikmetā, kas devis nacionālo pārstāvību Krestovņikoviem, šo dūžu „nosvēršanās pa kreisi" ir simptoms tam, ka „buržuāziski demokrātiskās revolūcijas objektīvie uzdevumi Krievijā joprojām paliek neatrisināti", ka „galvenie faktori, kas izraisīja 1905. gada revolūciju, turpina darboties" (konferences rezolūcija par pa šrei zē j< > m omen tu).

Meņševiki aprobežo savu prātošanu ar to. ka revolūcija pie mums ir buržuāziskā un ka buržuāzijā pie mums „nosveras pa kreisi". Bet ar to aprobežoties — nozīmē pārvērst marksismu no „vadoņa darbībai" par nedzīvu burtu, nozīmē falsificēt marksismu, faktiski pieņemt liberālismā viedokli. Ir iespējama buržuāziskā revolūcija bez jebkādas pilnīgas proletariāta uzvaras un rezultātā — lēna vecās monarchijas pārvēršanās par buržuāzisku un buržuāziski imperiālistisku monarchiju (piemērs: Vācija). Ir iespējama buržuāziskā revolūcija ar daudzām patstāvīgām proletariāta cīņām, kas dod gan pilnīgas uzvaras, gan smagas sakāves, bet rezultātā — buržuāzisku republiku (piemērs: Francija).

Rodas jautājums: vai Krievijas vēsture ir izšķīrusi jautājumu par vienu vai otru ceļu? Meņševiki šo jautājumu nesaprot, viņi baidās to uzstādīt, apiet to, neapzinādamies, ka apiet šo jautājumu — nozīmē savā politikā faktiski vilieties liberālās buržuāzijas astē. Mēs domājam, ka Krievijas vēsture šo jautājumu vēl nav izšķīrusi, ka to izšķirs šķiru ciņa tuvākajos gados, ka mūsu buržuāziskās revolūcijas pirmā kampaņa (1905.—1907. gads) ir nenoliedzami pierādījusi mūsu buržuāzijas pilnīgo svārstību un kontr-revolucionarismu, ir pierādījusi, ka mūsu proletariats spēj būt par uzvarošas revolūcijas vadoni, ir pierādījusi, ka zemniecības demokrātiskās masas spēj palīdzēt proletariātam padarīt šo revolūciju par uzvarošu.

Un šeit mēs atkal saduramies ar meņševiku tīri liberālo viedokli par mūsu trudoviako zemniecību. Trudoviki ir sīk-buržuazisko utopiju piesātināti, viņu cīņa par zemi notiek aplamu un reakcionāru zemes socializacijas vai tās vienlīdzīgas lietošanas lozungu vārdā — saka meņševiki; — ,,lā-tad“ trndoviku cīņa par zemi vājina cīņu par brīvību, tru-doviku uzvara būtu reakcionāra lauku uzvara pār pilsētu,— lūk, kāda ir Marlinova spriedelējumu būtība avīzes „Golos

S.-D.“ 10. un 11. nr-ā un Martova spriedelējumu būtība rakstu krājumā „Sabiedriskā kustība Krievijā XX gadsimta sākumā".

Šāds trudoviskās zemniecības novērtējums nav mazāk nejēdzīgs marksisma izkropļojums kā iepriekš minētie spriedelējumi par buržuāzisko revolūciju. Tas ir vissliktākais doktrinarisms, ja marksists neprot izprast, kāda raita nozīme ir revolucionārajai cīņai pret visu šālaika muižnieku zemes īpašumu, ietērptai narodņiciskās doktri-nas apvalkā, kura, novērtējot to kā sociālistisku doktrinu, tiešām ir muļķīga, sapņaina un reakcionāra. Meņševiki parāda apbrīnojamu aklumu un marksisma dialektikas nesaprašanu, neredzēdami lo, ka krievu zemniecības dzīves apstākļos viņas buržuāziski demokrātiskais revolucio-narisms ideoloģiski nevarēja izpausties citādi kā „ticības^11 formā, ka agrarai nolīdzināšanai būs visu glābjoša iedarbība. „Tas, kas ir nepareizi formāli ekonomiskā nozīmē, var būt patiesība vispasaules vēsturiskā nozīmē11 lle — šos Engelsa vārdus mūsu meņševiki nekad nav varējuši saprast. Atmaskojot narodņiciskās doktrīnas nepareizību, viņi kā pedanti negribēja redzēt šālaika buržuāziskajā revolūcijā šālaika cīņas patiesību, ko izteic šīs quasi* sociālistiskās doklrinas.

Mēs turpretī sakām: noteikti cīnīties pret quasi sociālistiskajām trudoviku, s.-г., enesu un Ko doktrīnām un tieši, stingri atzīt proletariāta savienību ar revolucionāro zemniecību buržuāziskajā revolūcijā. Šās revolūcijas uzvara izgaisinās kā dūmus doktrinu par agrarās nolīdzināšanas visu glābjošo iedarbību, bet tagadējā cīņā zemniecības masas ar šo doktrinu izteic savas vēsturiskās darbības, kas ved uz Krievijas attīrīšanu no visām un visādām dzimtbūšanas paliekām, tieši šās darbības plašumu, spēku, drosmi, aizrautību, patiesīgumu un neuzvaramību.

Buržuāzijā nosveras pa kreisi, nost ar trudoviku utopismu, lai dzīvo buržuāzijas atbalstīšana — spriedelē meņševiki. Buržuāzijā nosveras pa kreisi — teiksim mēs — tātad krājas jauns pulveris Krievijas revolūcijas pulverragā. .Ja šodien Krestovņikovi saka: „Krievija ir slima^11, tad tas nozīmē, ka rīt uzstāsies sociālistiskais proletariats, kas ved aiz sevis demokrātisko zemniecību, un teiks: „mēs to izārstēsim!11

Iespiests pēc avīzes „Prolelarij" teksta

..Proļetarii". 44. ш\, 1909. g.

S. (91.) aprili

PAR STRĀDNIEKU PARTIJAS ATTIECĪBĀM PRET RELIĢIJU

Deputātā Surkova runa Valsts domē, apspriežot sinodes budžetu, un turpmāk publicētās debates mūsu Domes frakcijā, apspriežot šās runas projektu, ir izvirzījušas ārkārtīgi svarīgu un tieši pašlaik aktualu jautājumu. Interese par visu, kas saistīts ar reliģiju, tagad bez šaubām ir aptvērusi plašas „sabiedrības^11 aprindas un iespiedusies strādnieku kustībai tuvu stāvošās inteliģences rindās, kā arī zināmās strādnieku aprindās. Sociāldemokrātijai katrā ziņā ir jānāk klajā ar paskaidrojumu par savām attiecībām pret reliģiju.

Sociāldemokrātijā visu savu pasaules uzskatu ceļ uz zinātniskā sociālismā, t. i., marksisma. Marksisma filozofiskais pamats, kā lo ne vienreiz vien norādījuši gan Markss, gan Engelss, ir dialektiskais materialisms, kas pilnīgi pārņēmis XVIII gadsimta materiālisma vēsturiskās tradicijas Francijā un Feierbacha (XIX gadsimta l.puse) — Vācijā, — materiālisma, kas neapšaubāmi ir ateistisks un noteikti naidīgs ikkatrai reliģijai. Atgādināsim, ka viss Engelsa ,,Anti-Dirings“, ko Markss izlasīja rokrakstā, atmasko materiālistu un ateistu Diringu, parāda, ka viņa materialisms nav konsekvents, ka viņš ir atstājis spraugas reliģijai un reliģijas filozofijai. Atgādināsim, ka savā rakstā par Ludvigu Feicrbachu Engelss pārmet viņam to, ka viņš cīnījies pret reliģiju, nevis lai to iznīcinātu, bet lai to atsvaidzinātu, lai izgudrotu jaunu ,,eēlāku“ reliģiju u. tml. Reliģija ir opijs tautai, — šis Marksa izteiciens ir visa marksisma pasaules uzskata stūrakmens jautājumā par reliģiju^117. Visas mūslaiku reliģijās un baznīcas, visas un

visādas reliģiskas organizācijas marksisms vienmēr uzskatījis par buržuāziskās reakcijas orgāniem, kas kalpo ekspluatācijas aizsardzībai un strādnieku šķiras apslulbinā-šanai.

tin tomēr tai pašā laikā Engelss ne vienreiz vien nosodīja to cilvēku mēģinājumus, kuri gribēja būt „kreisāki^1* jeb „revolucionārāki** par sociāldemokrātiju, ienest strādnieku partijas programā liešu ateisma atzīšanu kā kara pieteikumu reliģijai. 1874. gadā, runādams par Komūnas bēgļu, blankistu, kuri kā emigranti dzīvoja Londonā, slaveno manifestu, Engelss uzskata par muļķību vii.iu trokšņaino kara pasludināšanu reliģijai, aizrādīdams, ka tāds kara pieteikums ir labākais veids, kā modināt interesi par reliģiju un apgrūtināt paliesu reliģijas atmiršanu. Engelss pārmet blankistiem viņu nespēju saprast to, ka vienīgi strādnieku masu šķiras cīņa, vispusīgi iesaistīdama visplašākos proletariāta slāņus apzinīgā un revolucionārā sabiedriskā praksē, ir spējīga faktiski atbrīvot apspiestās masas no reliģijas jūga; turpretim pasludināt karu pret reliģiju par strādnieku partijas politisko uzdevumu ir anarehistiska frāze^118. Un 1877. gadā „Anli-Diringā”, nesaudzīgi vajādams filozofa Diringa vismazāko piekāpšanos ideālismā un reliģijas priekšā, Engelss tikpat noteikti nosoda Diringa it kā revolucionāro ideju par reliģijas aizliegšanu sociālistiskajā sabiedrībā. Pieteikt šādu karu reliģijai nozīmē — saka Engelss — „pārbismarkot pašu Bismarku**, t. i., atkārtot Bismarka muļķīgo cīņu pret klerikāļiem (bēdīgi slavenā „cīņa par kulturu**, Kultur-kampf, l. i., Bismarka cīņa 1870. gados pret Vācijas katoļu partiju, „centra** partiju, ar policiju vajājot katolicismu). Ar tādu cīņu Bismarks tikai nostiprināja katoļu karojošo klerikalismu, tikai kaitēja īstās kultūras lietai, jo pirmajā vietā izvirzīja reliģiskās atšķirības un nevis politiskās atšķirības, novērsa dažu strādnieku šķiras un demokrātijās slāņu uzmanību no šķiru un revolucionārās cīņas neatliekamajiem uzdevumiem uz vispaviršākā un buržuāziski melīgākā antiklerikalisma pusi. Apsūdzēdams Diringu, kurš vēlējās būt ultrarevolucionars, ka viņš grib atkārtot citā formā to pašu Bismarka muļķību, Engelss prasīja no strādnieku partijas prasmi pacietīgi strādāt proletariāta organizēšanas un izglītības darbu, darbu, kas ved pie reliģijas atmiršanas, un nemesties pret reliģiju vērsta politiska kara avantūrā,18. Šis viedoklis ir iesūcies Vācijas sociāldemokrātijas miesā un asinīs, kura jau izteikusies, piemēram, par brīvību jezuītiem, par viņu ielaišanu Vācijā, par visādu policejisku pasākumu likvidēšanu cīņā pret to vai citu reliģiju. „Reliģijas pasludināšana par privātu lietu“ — šis slavenais Erfurtes programas (1891. gadā) punkts minēto sociāldemokrātijas politisko taktiku apstiprināja.

Šī taktika jau tagad ir paspējusi k(ūt par rutinu, ir paspējusi radīt jaunu marksisma izkropļojumu uz pretējo pusi. uz oportunisma pusi. Erfurtes programas tēzi ir sākuši iztulkot tā, ka mēs, s.-d., mūsu partija uzskatot reliģiju par privātu lietu, ka mums kā s.-d., mums kā partijai reliģija esot privātā lieta. Neuzsākot tiešu polemiku ar šo oportunistisko uzskatu, Engelss 1890. gados uzskatīja par nepieciešamu noteikti uzstāties pret to nevis polemiskā, bet pozitivā formā. Proti: Engelss to izdarīja sevišķi uzsvērta paziņojuma veidā, ka sociāldemokrātijā uzskata reliģiju par privātu lietu attiecība pret valsti, bet nepavisam ne attiecībā pret sevi, ne attiecībā pret marksismu, ne attiecībā pret strādnieku partiju 12l>.

Tāda ir Marksa un Engelsa uzstāšanās ārējā vēsture jautājumā par reliģiju. Cilvēkiem, kas pavirši izturas pret marksismu, cilvēkiem, kas neprot vai nevēlas domāt, šī vēsture ir marksisma bezjēdzīgu pretrunu un svārstību kamols: sak, kaut kāda putra no „konsekventa“ ateisma un „iztapšanas^1' reliģijai, kaut kāda „bezprincipu" svārstīšanās starp r-r-revolucionaro karu pret dievu un bailīgu vēlēšanos „pielabināties" ticīgajiem strādniekiem, bailēm tos atbaidīt utt., u. tml. Anarchistisku frāžu kalēju literatūrā var atrast ne mazumu šāda veida izlēcienu pret marksismu.

Bet tas, kurš kaut cik spējīgs nopietni izturēties pret marksismu, iedziļināties tā filozofiskajos pamatos un starptautiskās sociāldemokrātijas pieredzē, tas viegli ieraudzīs. ka marksisma taktika attiecībā pret reliģiju ir dziļi konsekventa un ka Markss un Engelss to dziļi pārdomājuši, ka tas, ko diletanti vai nejēgas uzskata par svārstībām, ir tiešs un neizbēgams secinājums no dialektiskā materiālisma. Būtu dziļa kļūda domāt, ka marksisma šķietamā „mērenība" attiecībā pret reliģiju izskaidrojama ar tā sauktajiem „taktikas" apsvērumiem sakarā ar vēlēšanos „neatbaidīt" u. tml. Gluži otrādi, marksisma politiskā līnija arī šajā jautājumā nesaraujami saistīta ar tā filozofiskajiem pamatiem.

Marksisms ir materialisms. Kā tāds tas ir tikpat nesaudzīgi naidīgs reliģijai kā XVIII gadsimta enciklopedistu materialisms vai Feierbacha materialisms. Tas ir neapšaubāms. Bet Marksa un Engelsa dialektiskais materialisms iet tālāk par enciklopedistiem un Feierbachu, lietojot materiālistisko filozofiju vēstures laukā, sabiedrisko zinātņu laukā. Mums jācīnās pret reliģiju. Tā ir visa materiālisma un tātad arī marksisma ābece. Bet marksisms nav materialisms, kas apstājies pie ābeces. Marksisms iet tālāk. Tas saka: vajag mācēt cīnīties pret reliģiju un tādēļ vajag materiālistiski izskaidrot masu ticības un reliģijas avotu. Cīņu pret reliģiju nedrīkst aprobežot ar abstraktu ideoloģisku sprediķi, nedrīkst pārvērst par lādu sprediķi; šī cīņa jāsaista ar šķiru kustības konkrēto praksi, — kustības” kas vērsta uz reliģijas sociālo sakņu likvidēšanu. Kāpēc reliģija turas pilsētas proletariāta atpalikušajos slāņos, plašos pusproletariata slāņos, kā arī zemniecības masā? Tautas tumsības dēļ, — atbild buržuāziskais progresists, radikālis vai buržuāziskais materialists. Tātad — nost ar reliģiju, lai dzīvo ateisms, ateistisko uzskatu izplatīšana ir mūsu galvenais uzdevums. Marksists saka: nav tiesa. Tāds uzskats ir pavirša, buržuāziski aprobežota kulturniecība. Tāds uzskats nepietiekami dziļi, ne materiālistiski, bet ideālistiski izskaidro reliģijas saknes. Mūslaiku kapitālistiskajās valstīs šīs saknes lielāko liesu ir sociālās. Darba ļaužu masu sociālā apspiestība, viņu šķietami pilnīgā nevarība kapitālisma aklo spēku priekšā, kurš ierindas darba cilvēkiem ik dienas un ik stundas nodara tūkstošreiz vairāk visdrausmīgāko ciešanu, viszvēriskāko mocību nekā visādi ārkārtēji notikumi, kā kari. zemestrīces uti., — lūk. kur ir pali dziļākā reliģijas sakne mūsu laikos. „Bailes radīja dievus". Bailes kapitala aklā spēka priekšā, kurš ir akls, jo to nevar paredzēt tautas masas, kurš uz katra dzīves soļa proletārietim un sīkajam snimnieciņam draud sagādāt un sagādā „pēkšņu", „negaidītu", „nejaušu" izputēšanu, bojā eju, bada nāvi, pārvēršanos par ubagu, par pauperu, par prostitūtu, — lūk, tā mūslaiku reliģijas sakne, kura vispirms un visvairāk jāievēro materiālistam, ja viņš negrib palikt sagatavošanas klases materialists. Neviena populāri zinātniska grāmatiņa neiznīdēs reliģiju no kapitālistu katorgas nospiestajām masām, kas atkarīgas no kapitālisma aklajiem postošajiem spēkiem, kamēr šīs masas pašas neiemācīsies apvienoti, organizēti, plānveidīgi, apzinīgi cīnīties pret šo reliģijas sakni, pret kapitala kundzību visās formās.

Vai no tā izriet, ka populāri zinātniska grāmatiņa pret reliģiju ir kaitīga vai lieka? Nē. No tā nepavisam neizriet tas. No tā izriet, ka sociāldemokrātijas ateistiskai propagandai jābūt pakļautai sociāldemokrātijas pamatuzdevumam: ekspluatējamo masu šķiru cīņas attīstīšanai pret ekspluatatoriem.

Cilvēks, kas nav iedziļinājies dialektiskā materiālisma, t. i., Marksa un Engelsa filozofijas, pamatos, var nesaprast (vai vismaz uzreiz nesaprast) šo tēzi. Kā tad tā? Pakļaut idejisku propagandu, zināmu ideju sludināšanu, cīņu pret to kultūras un progresa ienaidnieku, kas pastāv tūkstošiem gadu (t. i., pret reliģiju), — šķiru cīņai, t. i., cīņai par noteiktiem praktiskiem mērķiem ekonomiskajā un politiskajā laukā?

Tamlīdzīgs iebildums pieder pie parastajiem iebildumiem pret marksismu, kuri liecina par Marksa dialektikas pilnīgu nesaprašanu. Pretruna, kas samulsina tos, kuri līdzīgā kārtā iebilst, ir dzīvās dzīves dzīvā pretruna, t. i., dialektiska, nevis vārdiska, nevis izdomāta pretruna. Atdalīt ar absolūtu, nepārejamu robežu ateisma teorētisko propagandu, t. i., reliģisko ticējumu iznīcināšanu zināmos proletariāta slāņos, no šo slāņu šķiras cīņas sekmēm, gailas, apstākļiem — nozīmē spriest nedialektiski, pārvērst par absolūtu robežu to, kas ir kustīga, relaliva robeža, — nozīmē varmācīgi saraut to, kas nesaraujami saistīts ar dzīvo īstenību. Minēsim piemēru. Pieņemsim, ka zināma apgabala un zināmas rūpniecības nozares proletariats sadalās diezgan apzinīgu sociāldemokrātu progresivā slānī, kuri, protams, ir ateisti, un diezgan atpalikušos, vēl ar sādžu un zemniecību saistītos strādniekos, kas tic dievam,

iet baznīcā un pat atrodas vietējā garīdznieka liesā ietekmē, kurš, pieņemsim, dibina kristīgo strādnieku savienību. Pieņemsim tālāk, ka ekonomiskā cīņa tādā apvidū novedusi pie streika. Marksistam streika kustības panākumi noteikti jāizvirza pirmajā vietā, noteikti jāpretojas tam, ka strādnieki šajā cīņā sadalās ateistos un kristīgos, noteikti jācīnās pret tādu sadalīšanos. Var izrādīties, ka ateisma sludināšana tādos apstākļos ir lieka un kaitīga — nevis no mietpilsonisku apsvērumu viedokļa par atpalikušo slāņu neatbaidīšanu, par mandata zaudēšanu vēlēšanās u. tml., bet gan no šķiru cīņas īstā progresa viedokļa, kura mūslaiku kapitālistiskās sabiedrības apstākļos simtreiz labāk novedīs kristīgos strādniekus pie sociāldemokrātijas un pie ateisma nekā kails ateisma sprediķis. Ateisma sludinātājs tādā brīdī un tādos apstākļos rīkotos tikai uz vienu roku ar garīdznieku un garīdzniekiem, kuri neko 1ā nevēlas kā aizstāt strādnieku šķirošanu pēc viņu līdzdalības streikā ar šķirošanu pēc ticības dievam. Anarchists, sludinādams karu pret dievu par katru cenu, patiesībā palīdzētu garīdzniekiem un buržuāzijai (kā jau arvien anarchisti īstenībā palīdz buržuāzijai). Marksistam jābūt materiālistam, t. i., reliģijas ienaidniekam, bet dialektiskam materiālistam, t. i.. tādam, kas nostāda cīņu pret reliģiju nevis abstrakti, nevis uz abstraktas, tīri teorētiskas, vienmēr vienādas sludināšanas pamata, bet konkrēti, uz šķiru cīņas pamata, kura notiek īstenībā un kura visvairāk un vislabāk audzina masas. Marksistam jāprot ievērot visus konkrētos apstākļus, vienmēr atrast robežu starp anarchismu un opor-tunismu (šī robeža ir relativa, kustīga, mainīga, tomēr tā pastāv), neieslīgt nedz anarchista abstraktā, vārdiskā, īstenībā tukšā „revolucionarisinā", nedz sīkburžuja vai liberālā inteliģenta mietpilsonībā un oportunismā, kurš baidās no cīņas pret reliģiju, aizmirst šo savu uzdevumu, samierinās ar ticību dievam, vadās nevis no šķiru cīņas interesēm, bet no sīkiem, niecīgiem aprēķiniem: neapvainot, neatstumt, neatbaidīt, — no visgudrā baušļa: „dzīvo un ļau j arī citiem dzīvot'1, ult., u. tml.

No minētā viedokļa jāatrisina visi konkrētie jautājumi, kas skar sociāldemokrātijas attiecības pret reliģiju. Piemēram. bieži tiek izvirzīts jautājums par to, vai garīdznieks var būt s.-d. partijas biedrs, un parasti uz šo jautājumu atbild bez jebkādām ierunām pozitivi, atsaukdamies uz Eiropas s.-d. partiju pieredzi. Bet šī pieredze radusies, ne tikai piemērojot marksisma doklrinu strādnieku kustībai, bet arī sakarā ar Rietumu īpašajiem vēsturiskajiem apstākļiem, kādu Krievijā nav (par šiem apstākļiem mēs runāsim turpmāk), tā ka kategoriski poziliva atbilde šeit nav pareiza. Nevar reiz par visiem laikiem un attiecībā uz visiem apstākļiem paziņot, ka mācītāji nevar būt sociāldemokrātiskās partijas biedri, bet nevar arī reiz par visiem laikiem izvirzīt pretējo likumu. Ja garīdznieks nāk pie mums, lai strādātu kopīgu politisku darbu, un godīgi veic partijas darbu, neuzstājoties pret partijas programu. tad mēs varam viņu uzņemt s.-d. rindās, jo mūsu programas gara un pamatprincipu pretruna ar garīdznieka reliģisko pārliecību šādos apstākļos varētu skart tikai viņu kā viņa personīga pretruna, bet eksaminēt savus biedrus attiecībā uz pretrunām starp viņu uzskatiem un partijas programu politiska organizācija nevar. Taču, protams, līdzīgs gadījums varētu būt rets izņēmums pat Eiropā, bet Krievijā tas jau pavisam maz ticams. Un, ja, piemēram, garīdznieks iestātos s.-d. partijā un sāktu šajā partijā kā savu galveno un gandrīz vienīgo darbu reliģisko uzskatu aktivu sludināšanu, tad partijai neapšaubāmi vajadzētu viņu izslēgt no sava vidus. Mums ir ne tikai jāpielaiž, bet centīgi jāiesaista s.-d. partijā visi strādnieki, kas saglabājuši ticību dievam, mēs neapšaubāmi esam pret vismazāko viņu reliģiskās pārliecības apvainošanu, bet mēs viņus iesaistām, lai audzinātu mūsu programas garā un nevis aktivai cīņai pret to. Mēs pieļaujam partijas iekšienē uzskatu brīvību, bet zināmās robežās, kuras nosaka grupējuma brīvība: nav mūsu pienākums iet roku rokā ar akliviem to uzskatu sludinātājiem, kurus noraida partijas vairākums.

Cits piemērs: vai var visos apstākļos vienādi nosodīt s.-d. partijas biedrus par paziņojumu: ,,socialisms ir mana reliģija"’ un par šādam paziņojumam atbilstošu uzskatu sludināšanu? Nē. Atkāpšanās no marksisma (un tātad arī no sociālismā) šeit ir neapšaubāma, bet šās atkāpšanās nozīme, tās. tā teikt, īpatnējais svars dažādos apstākļos var būt dažāds. Viena lieta ir, ja aģitators vai cilvēks, kas uzstājas strādnieku masas priekšā, runā lā, lai viņu labāk saprastu, lai uzsāktu iztirzājumu, lai reālāk izceltu savus uzskatus terminos, kas neattīstītai masai vairāk pierasti. Cita lieta ir, ja rakstnieks sāk sludināt „dieva taisīšanu" vai dieva taisītāju sociālismu (piemēram, mūsu Luna-čarska un Ko garā). Ciktāl pirmajā gadījumā nosodīšana varētu būt sīkumaina pieķeršanās vai pat nevietā izdarīta aģitatora brīvības ierobežošana, „pedagoģiskās" iedarbības brīvības ierobežošana, tiktāl otrajā gadījumā partijas izdarīta nosodīšana ir nepieciešama un obligātā. Teze „socialisms ir reliģija" vieniem ir pārejas formula no reliģijas uz sociālismu, citiem — no sociālismā uz reliģiju.

Pāriesim tagad pie tiem apstākļiem, kuri radījuši Rietumos oportunistisku iztulkojumu tezei „reliģijas pasludināšana par privātu lietu". Protams, šeit ir vispārīgļi iemeslu ietekme, kuri rada oporlunismu vispār kā strādnieku kustības pamatinterešu uzupurēšanu pagaidu labumiem. Proletariāta partija prasa no valsis reliģijas pasludināšanu par privātu lielu, nebūt neuzskatīdama par „privātu lietu" jautājumu par cīņu pret tautas opiju, par cīņu pret reliģisko māņticību utt. Oporlunisli izkropļo lietu tādā veidā, it kā sociāldemokrātiskā partija uzskatītu reliģiju par privātu lietu!

Bet blakus parastai oportunisliskai izkropļošanai (ko nemaz neizskaidroja debatēs, kuras rīkoja mūsu Domes frakcija, apspriezdama runas jautājumā par reliģiju) pastāv īpaši vēsturiski apstākļi, kas radījuši pašreizējo, ja tā varētu izteikties, pārmērīgo Eiropas s.-d. vienaldzību jautājumā par reliģiju. Tie ir divējāda veida apstākļi. Pirmkārt, uzdevums cīnīties pret reliģiju ir revolucionārās buržuāzijas vēsturiskais uzdevums, un Rietumos šo uzdevumu ievērojamā mērā ir veikusi (vai veica) buržuāziskā demokrātijā savu revolūciju laikmetā vai savos uzbrukumos feodālismam un viduslaiku iekārtai. Kā Francijā, tā Vācijā pastāv tradicija, ka buržuāzijā karo pret reliģiju, tradicija, kas iesākta jau sen pirms sociālismā (enciklope-disti, Fcicrbaclīs). Krievijā, atbilstoši mūsu buržuāziski demokrātiskās revolūcijas apstākļiem, arī šis uzdevums gulstas gandrīz pilnīgi uz strādnieku šķiras pleciem. Sik-buržuaziskā (narodņiciskā) demokrātijā pie mums šai ziņā izdarījusi ne pārāk daudz (kā domā jaunradušies rneln-simlnieciskie kadeti jeb kadeliskie melnsimtnieki no krājuma „Vechi"1S1), bet gan pārāk maz, salīdzinot ar Eiropu.

No otras puses, tradicija, ka buržuāzijā karo pret reliģiju, ir paspējusi radīt Eiropā šā kara specifiski buržuāzisko izkropļošanu ar anarchismu, kurš slāv, kā to jau sen un daudzkārt ir izskaidrojuši marksisti, uz buržuāziskā pasaules uzskata pamatiem, nevērojot visu tā pret buržuāziju vērsto uzbrukumu „niknumu". Anarchisti un blankisti romāņu zemēs, Mosts (kas starp citu bija Diringa skolnieks) un Ko Vācijā, anarchist i 80. gados Austrijā ir noveduši līdz nec plus ultra* revolucionāro frāzi cīņā pret reliģiju. Nav brīnums, ka Eiropas s.-d. tagad pārāk atliec nūju, ko saliekuši anarchisti. Tas ir saprotami un zināmā mērā likumīgi, bet mums, Krievijas s.-d., nepiederas aizmirst Rietumu īpašos vēsturiskos apstākļus.

Otrkārt, Rietumos pēc nacionālo buržuāzisko revolūciju pabeigšanas, pēc vairāk vai mazāk pilnīgas ticības brīvības ievešanas buržuāziskās demokrātijās cīņa pret sociālismu jau tik tālu bija vēsturiski atbīdījusi otrā vietā jautājumu par demokrātisko cīņu pret reliģiju, ka buržuāziskās valdības apzinbji mēģināja novērst masu uzmanību no sociālismā, rīkodamas quasi liberālu „karagājienu" pret klerikalismu. Tāda rakstura bija gan Kulturkampf Vācijā, gan Francijas buržuāzisko republikāņu cīņa pret klerika-lismu. Buržuāziskais antiklerikalisms kā līdzeklis novērst strādnieku masu uzmanību no sociālismā, — lūk. kas bija Rietumos pirms tam, kopš s.-d. vidū sāka izplatīties viņu pašreizējā „vienaldzība" pret cīņu ar reliģiju. Un atkal tas ir saprotami un likumīgi, jo pret buržuāzisko un Bismarka antiklerikalismu s.-d. vajadzēja nostādīt pretī tieši anli-reliģiskās cīņas pakļaušanu cīņai par sociālismu.

Krievijā apstākļi ir pavisam citādi. Proletariats ir mūsu buržuāziski demokrātiskās revolūcijas vadonis. Viņa partijai jābūt idejiskam vadonim cīņā pret visādām viduslaiku atliekām un to starpā arī pret veco kroņa reliģiju un pret visiem mēģinājumiem to atjaunot vai pamatot no jauna, vai kā citādi ult. Tāpēc, ja Engelss samērā iecietīgi

— lidz pašai galējai pakāptā. Iteil.

laboja Vācijas s.-d. oporlunismu, kurš strādnieku partijas prasību, lai valsts pasludinātu reliģiju par privātu lietu, apmainīja pret reliģijas pasludināšanu par pašu s.-d. un sociāldemokrātiskās partijas privātu lietu, — tad saprotams, ka Krievijas oportunisti, kas pārņēmuši šo vācu izkropļojumu, izpelnītos no Engelsa simtreiz asāku nosodījumu.

Paziņodama no Domes tribines, ka reliģija ir opijs tautai, mūsu frakcija rīkojās pilnīgi pareizi un tādējādi radīja precedentu, kuram jākjūst par pamatu visai Krievijas s.-d. rīcībai jautājumā par reliģiju. Vai vajadzēja iet tālāk, attīstot vēl sīkāk ateistiskos secinājumus? Mēs domājam, ka ne. Tas varētu draudēt ar to, ka proletariāta politiskā partija pārspīlētu cīņu pret reliģiju; tas varētu novest līdz robežas iznicināšanai starp buržuāzisko un sociālistisko ciņu pret reliģiju. Pirmais, ko vajadzēja veikt s.-d. frakcijai melnsimtnieciskajā Domē. lika godam veikls.

Otrais — un gandrīz vai pats svarīgākais sociāldemokrātijai — izskaidrot baznīcas un garīdzniecības šķirisko lomu melnsimtnieciskās valdības un buržuāzijas atbalstīšanā tās cīņā pret strādnieku šķiru — tāpat tika godam veikts. Protams, par šo tematu var vēl teikt ļoti daudz, un nākošie s.-d. runātāji atradīs, ar ko papildināt b. Surkova runu, bet tomēr viņa runa bija lieliska, un mūsu partijas tiešais pienākums ir gādāt, lai to izplatītu visas partijas organizācijas.

Trešais — vajadzēja visā pilnībā izskaidrot, kā pareizi jāsaprot teze, kuru tik bieži izkropļo vācu oportunisti: ,,reliģijas pasludināšana par privātu lietu". To b. Surkovs diemžēl nav izdarījis. Tas ir jo vairāk jānožēlo tāpēc, ka savā iepriekšējā darbībā frakcija šajā jautājumā jau bija pielaidusi b. Belousova kļūdu, ko savlaicīgi atzīmēja avīze ,,Pro(etarij“. Debates frakcijā rāda, ka strīds par ateismu tai aizēnojis jautājumu par to, kā pareizi jāiztulko daudzinātā prasība — pasludināt reliģiju par privātu lielu. Puišo visas frakcijas kļūdu mēs nevainosim b. Surkovu vien. Tas vēl nav viss. Atzīsim tieši, ka tur ir visas partijas vaina, kura nav pieliekami izskaidrojusi šo jautā jumu, nav pietiekami sagatavojusi s.-d. apziņā tās Engelsa piezīmes nozīmi, kuru viņš adresējis vācu oporlunisticm. Debates frakcijā pierāda, ka tā bija tieši jautājuma neskaidra izpratne, bet nepavisam ne vēlēšanās nerēķināties ar Marksa mācību, un mēs esam pārliecināti, ka kļūda tiks izlabota frakcijas turpmākajā darbībā.

Visā visumā, atkārtojam, b. Surkova runa ir lieliska, un tā jāizplata visām organizācijām. Ar šās runas apspriešanu frakcija ir pierādījusi, ka tā pilnīgi godīgi veic savu s.-d. pienākumu. Atliek novēlēt, lai korespondences par debatēm pašā frakcijā biežāk parādītos partijas presē, kas tuvinātu frakciju partijai, iepazīstinātu partiju ar to grūto iekšējo darbu, kuru veic frakcija, un nodibinātu idejisku vienību partijas un frakcijas darbībā.

Iespiests pēc avīzes „Proletary" teksta

„Proletary", 45. лг., 190!). у. 13. ПС.I maijā

ŠĶIRAS UN PARTIJAS VIŅU ATTIECĪBA PRET RELIĢIJU UN BAZNĪCU

Debates Valsts domē jautājumā par sinodes budžetu, tad par tiesību atjaunošanu personām, kas atstājušas garīdznieku kārtu, un beidzot par vecticībnieku draudzēm ir devušas ārkārtīgi pamācošu materiālu, lai raksturotu Krievijas politiskās partijas viņu attiecībā pret reliģiju un baznīcu. Uzmetīsim vispārēju skatu šim malcrialam, pakavēdamies galvenokārt pie debatēm par sinodes budžetu (stenogra-l'iskus pārskatus par debatēm cilos šeit iepriekš minētos jautājumos mēs vēl neesam saņēmuši). ,

Pirmais secinājums, kas sevišķi duras acīs, kad aplūkojam Domes debates, ir tas, ka karojošais klerikalisms Krievijā ne tikai pastāv, bet acīm redzami arvien vairāk pastiprinās un organizējas. 16. aprill biskaps Mitrofans paziņoja: „pirmie soļi mūsu darbībā Domē bija vērsti tieši uz to, lai mēs, ko tauta pagodinājusi ar savu augsto ievēlēšanu, šeit Domē nostātos augstāk par partejisku sašķelšanos un nodibinātu vienu garīdzniecības grupu, kura visas puses apgaismotu no sava ētiskā viedokļa ... Kur tad cēlonis tam, ka mēs neesam nonākuši pie šā ideālā stāvokļa? ... Vainīgi tie, kas ar jums“ (t. i., ar kadetiem un „kreisajiem") „šeit sēž uz vieniem soliem, proti, garīdzniecības deputāti, kas pieder pie opozicijas. Viņi pirmie pacēla balsi un sāka runāt, ka tas neesot nekas vairāk kā klerikālās partijas radīšana un ka tas esot visaugstākā mērā nevēlams. Protams, runāt par Krievijas pareizticīgās garīdzniecības kle-rikalismu nenākas — nekad mums šādu tendenču nav bijis, un mēs, gribēdami nodalīties atsevišķā grupā, uzstādījām sev tīri morālus, ētiskus mērķus, bet tagad, kungi,

kad šādas nevienprātības dēļ, ko mūsu brālīgajā vidē ienesuši kreisie deputāti, ir notikusi sašķelšanās un saskaldīšanās, tagad jūs“ (t. i., kadeti) „par to vainojat mūs“.

Biskaps Mitrofans savā analfabētiskajā runā ir izpļāpājis noslēpumu: kreisie, redziet, ir vainīgi, ka tie Domē nošķēluši daļu popu no īpašas „morālās" (šis vārds, protams, ir daudz parocīgāks tautas krāpšanai nekā „klerikālās") grupas dibināšanas!

Gandrīz mēnesi vēlāk, 13. maijā, biskaps Jevlogijs nolasīja Domē „Domes garīdzniecības lēmumu": „Domes pareizticīgā garīdzniecība lietum lielā vairākumā atzīst"... ka „pareizticīgo baznīcas dominējošā un valdošā stāvokļa" vārdā nav pieļaujama nedz sludināšanas brīvība vecticībniekiem, nedz vecticībnieku draudžu patvarīga atklāšana, nedz vecticībnieku garīgo personu nosaukšana par priesteriem. Krievijas popu „tīri morālais viedoklis" ir pilnīgi parādījis sevi kā vistīrākais klerikalisms. Domes garīdzniecības „lielum lielais vairākums", kura vārdā runāja biskaps Jevlogijs, sastāvēja, šķiet, no 29 labējiem un mēreni labējiem trešās Domes garīdzniekiem un varbūt arī vēl 8 garīdzniekiem oktobristiem. Opozicijai pievienojās, jādomā, 4 garīdznieki no progresistu un mierīgo atjau-ninātāju grupas un viens no poļu un lietuviešu grupas.

Kāds tad ir „Domes (jāpiemetina, trešā jūnija perioda Domes) garīdzniecības lielum lielā vairākuma tīri morālais ētiskais viedoklis"? Te būs daži izvilkumi no runām: „Es likai saku, ka šo (t. i„ baznīcas) pārveidojumu iniciativai jānāk no pašas baznīcas iekšienes, bet ne no ārienes, ne no valsts puses un, protams, ne jau nu no budžeta komisijas puses. Baznīca taču ir dievišķīgs un mūžīgs iestādījums, tās likumi ir nemainīgi, bet valsts dzīves ideāli, kā zināms, tiek pastāvīgi grozīti" (biskaps Jevlogijs 14. aprilī). Runātājs atceras „uztraucošu vēsturisku paralēli": baznīcas īpašumu sekularizaciju Katrinas II laikā. „Kas gan var galvot, ka budžeta komisija, kas šogad izteikusi vēlēšanos pakļaut tos (baznīcas līdzekļus) valsts kontrolei, nākošā gadā neizteiks vēlēšanos pārliki tos visus valsts kasē, bet pēc tam arī pavisam nodot to pārzināšanu no baznīcas varas civilai vai valsts varai?... Baznīcas noteikumos teikts, ka, ja biska-pam ir uzticētas kristīgo dvēseles, tad vēl jo vairāk tam jāuztic baznīcas īpašumi... Šodien jūsu (Domes deputātu) priekšā stāv jūsu garīgā māte, svētā pareizticīgo baznīca, ne tikai jūsu kā tautas pārstāvju priekšā, bet arī kā savu garīgo bērnu priekšā*1 (turpat).

Mūsu priekšā ir tīrais klerikalisms. Baznīca stāv augstāk par valsti, kā mūžīgais un dievišķīgais stāv augstāk par laicīgo, pasaulīgo. Baznīca nepiedod valstij baznīcas īpašumu sēkularizaciju. Baznīca prasa sev dominējošo un valdošo stāvokli. Domes deputāti tai ir ne tikai — pareizāk, ^e tik daudz — tautas pārstāvji, cik „garīgie bērni**.

Tie nav talaros tērpti ierēdņi, kā izteicās s.-d. Surkovs, bet talaros tērpti dzimtkungi. Baznīcas feodālo privilēģiju aizstāvēšana, atklāta viduslaiku aizstāvēšana — lūk, trešās Domes garīdzniecības vairākuma politikas būtība. Biskaps JevJoģījs nepavisam nav izņēmums. Gepeckis arī vaimanā pret „sēkularizaciju** kā pret nepieļaujamu „pārestību*4 (14. apriti). Pops Maškevičs bargi peļ oktobristu ziņojumu par tieksmi „graut tos vēsturiskos un kanoniskos balstus, uz kuriem mūsu baznīcas dzīve ir stāvējusi un uz kuriem tai jāstāv^1*, „novirzīt Krievijas pareizticīgo baznīcas dzīvi un darbību no kanoniskā ceļa uz to ceļu, kur... īstajiem baznīcas kņaziem — biskapiem — vajadzēs gandrīz visas savas no apustuļiem mantotās tiesības atdot laicīgajiem kņaziem**... „Tas nav nekas cits kā ... mēģinājums sagrābt svešu īpašumu un baznīcas tiesības, un tās mantu**. „Referents mūs ved uz baznīcas dzīves kanoniskās iekārtas iznīcināšanu, viņš grib pareizticīgo baznīcu ar visām tās saimnieciskajām funkcijām pakļaut Valsts domei, tādai iestādei, kas sastāv no visdažādākiem gan mūsu valstī ciešamo, gan neciešamo reliģiju elementiem" (14. aprilī).

Krievijas narodņiki un liberāļi ilgi sevi mierināja vai, pareizāk, krāpa ar „teoriju**, ka Krievijā nav pamala karojošam klerikalismam, „baznīcas kņazu" cīņai pret laicīgo varu u. tml. Līdz ar pārējām narodņiku un liberāļu ilūzijām mūsu revolūcija ir izgaisinājusi ari šo ilūziju. Klerikalisms pastāvēja apslēptā formā, kamēr vesela un neskarta pastāvēja patvaldība. Policijas un birokrātijas neierobežota vara slēpa no „sabiedrības" un tautas acīm šķiru cīņu vispār un it sevišķi „talaros tērpto dzimtkungu" ciņu pret ..nelietīgo pūli". Jau pirmais robs. ko revolucionārais pro-letariats un zemniecība izcirtusi dzimtbūtnieciskajā patvaldībā, ir slepeno padarījis par atklātu. Tiklīdz proletariats un buržuāziskās demokrātijās progresivie elementi sāka izmantot politisko brīvību, masu organizēšanās brīvību, ko tie izcīnīja 1905. gada beigās, tā arī reakcionārās šķiras sāka tiekties pēc patstāvīgas un atklātas organizācijas. Tās neorganizējas un neuzstājās sevišķi uzskatāmi nedalītā absolūtisma laikā nevis tāpēc, ka tās bija vājas, bet tāpēc, ka bija stipras, ne tāpēc, ka tās nebūtu spējīgas organizēties un politiski cīnīties, bet tāpēc, ka toreiz tās vēl nesaskatīja nopietnu vajadzību pēc patstāvīgas šķiras organizācijas. Viņi neticēja, ka Krievijā būtu iespējama masu kustība pret patvaldību uii dzimtkungiem. Viņi pilnīgi paļāvās uz to, ka pūļa savaldīšanai pietiek pātagas. Jau pirmās brūces, kas tika cirstas patvaldībai, piespieda sociālos elementus, kuri atbalsta patvaldību un kuriem tā ir vajadzīga, iznākt dienas gaismā. Pret masām, kuras bija spējīgas radīt 9. janvari, 1905. g. streiku kustību un oktobra-decembra revolūciju, nevar vairs cīnīties tikai ar veco pātagu. Vajag uzstāties patstāvīgu politisku organizāciju laukā; vajag, lai Apvienotās muižniecības padome organizētu melnās sotņas un izvērstu vistrakāko demagoģiju; vajag, lai „baznīcas kņazi — biskapi“ organizētu reakcionāro garīdzniecību par patstāvīgu spēku.

Trešo Domi un Krievijas kontrrevolūcijas trešās Domes periodu raksturo tieši tas, ka šī reakcionāro spēku organizācija ir izlauzusies uz āru, sākusi izvērsties visas nācijās mērogā, ir prasījusi īpašu melnsimtnieciski buržuāzisku ..parlamentu". Karojošais klerikalisms ir parādījis sevi skaidri redzami, un Krievijas sociāldemokrātijai ne vienreiz vien tagad nāksies būt par vērotāju un dalībnieci klerikālās buržuāzijas konl'liktos ar autiklerikalo buržuāziju. Ja mūsu vispārējais uzdevums ir palīdzēt proletariātam sakļauties īpašā šķirā, kas prot nodalīties no "Buržuāziskās demokrātijās, tad šajā uzdevumā kā daļa ietilpst visu propagandas un aģitācijas līdzekļu, lai skaitā arī Domes tri-bines, izmantošana, lai masām noskaidrotu sociālistiskā anliklerikalisma atšķirību no buržuāziskā anliklerikalisma.

Oktobrisli un kadeti, kas 111 Domē uzstājās pret galējiem labējiem, pret klerikāļiem un valdību, ir mums ārkārtīgi atvieglinājuši so uzdevumu, uzskatāmi parādīdami buržuāzijas attiecību pret baznīcu un reliģiju. Kadetu un tā saucamo progresistu legālā prese tagad sevišķu uzmanību pievērš jautājumam par vecticībniekiem un tam, ka oktobristi kopā ar kadetiem ir izteikušies pret valdību, tam, ka viņi kaut sīkumos ir „nostājušies uz reformu ce|a“, kuras apsolītas 17. oktobrī. Mūs daudz vairāk interesē jautājuma principiālā puse, I. i., vispār buržuāzijas, ieskaitot arī tos, kas pretendē uz demokrātu kadetu nosaukumu, attiecība pret reliģiju un baznīcu. Mēs nedrīkstam pieļaut, lai samērā šaurs jautājums — par vecticībnieku sadursmi ar valdošo baznīcu, par to, kā izturas ar vecticībniekiem saistītie un pat daļēji, financinlā ziņā, tieši no viņiem atkarīgie oktobristi (avīze „Golos Moskvi"122 tiek izdota, kā runā, par vecticībnieku līdzekļiem) — aizsegtu pamatjautājumu par buržuāzijas kā šķiras interesēm un tās politiku.

Palūkojieties, ko runā grafs Uvarovs, kas pēc sava virziena ir oktobrists un ir nācis no oktobristu frakcijas. Runādams pēc s.-d. Surkova, viņš tūlīt atsakās nostādīt jautājumu uz tā principiālā pamata, uz kura to nostādīja strādnieku deputāts. Uvarovs tikai uzbrūk sinodei un virs-prokuroram par nevēlēšanos sniegt Domei ziņas par dažiem baznīcas ienākumiem un par draudžu sumu izlietošanu. Tāpat jautājumu nostāda oficiālais oktobristu pārstāvis Kamenskis (16. aprīlī), kas prasa draudzes atjaunošanu „pareizticības nostiprināšanas interesēs^1'. So domu attīsta tā saucamais „kreisais oktobrists" Kapustins: „Ja mēs pievērsīsimies tautas dzīvei, — izsaucas viņš, — lauku iedzīvotāju dzīvei, tad pašlaik, tagad mēs redzam bēdīgu parādību — reliģiskā dzīve grīļojas, grīļojas iedzīvotāju morālās iekārtas vienīgais vislielākais pamats... Ar ko lai aizslāj grēka jēdzienu, ar ko lai aizstāj sirdsapziņas norādījumu? Nevar taču būt, ka to aizstātu ar šķiru cīņas un vienas vai otras šķiras tiesību jēdzienu. Tas ir bēdīgs jēdziens, kas ir ieviesies mūsu ikdienišķīgajā dzīvē. Un, lūk, no šā viedokļa, lai reliģija kā morales pamats turpinātu pastāvēt, būtu pieejama visiem iedzīvotājiem, vajag, lai šās reliģijas paudējiem būtu pienācīgā autoritāte"...

Kontrrevolucionarās buržuāzijas pārstāvis grib nostiprināt reliģiju, grib nostiprināt reliģijas ietekmi masās, juz-dams, ka „ar ierēdņiem talaros", kuri pazemina baznīcas autoritāti, nepietiek, ka tie ir novecojušies, ka tie ir pat kaitīgi valdošām šķirām. Oktobrists karo pret klerikalisma galējībām un policijas aizbildnību. lai pastij>rinātu reliģijas ietekmi masās, lai aizstātu kaut dažus tautas apmuļķošanas līdzekļus, kas ir pārāk rupji, pārāk novecojušies, pārāk apsūnojuši, kas nesasniedz mērķi, — ar smalkākiem, pilnīgākiem līdzekļiem. Policejiskas reliģijas vairs nepieliek masu apmuļķošanai, dodiet mums kulturālāku reliģiju, atjaunotu, veiklāku, kas spētu darboties pašpārval-dīlā draudzē, — lūk, ko kapitāls prasa no patvaldības.

Un kadets Karaulovs pilnīgi aizstāv lo pašu viedokli. Šis ,.liberālais" renegats (kas evolucionējis no biedrības ,,Na-rodnaja voļa“ („Tautas brīvība") līdz labējiem kadetiem) brēc pret „baznīcas denacionalizāciju, ar lo saprazdams tautas masu, pasaulīgo cilvēku padzīšanu no baznīcas celtniecības". Viņš atzīst par „briesmīgu“ (burtiski tā!) to, ka masas „kļūst neticīgas". Viņš kliedz pavisam tā kā Meņ-šikovs par lo, ka „milzīgā baznīcas pašvērtība zaudē vērtību... kas milzīgi kaitē ne tikai baznīcas lietai, bet arī valsts lietai". Viņš nosauc par „zelta vārdiem" fanatiķa Jevlogija riebīgo liekuļošanu par tematu, ka „baznīcas uzdevums ir mūžīgs, nemainīgs un tātad baznīcu saistīt ar politiku nav iespējams". Viņš protestē pret baznīcas savienību ar melno solņu tā vārdā, lai baznīca „ar lielāku spēku un slavu nekā līdz šim strādātu savu lielo, svēto darbu Kristus garā — mīlestības un brīvības garā".

Biedrs Belousovs izdarīja ļoti labi, ka pazobojās no Domes tribines par šiem Karaulova „liriskajiem vārdiem". Bet ar tādu zobošanos vien vēl ne tuvu nepieliek. Vajadzēja noskaidrot — un pirmajā izdevīgajā gadījumā vajadzēs noskaidrot no Domes tribines — ka kadetu viedoklis ir gluži identisks oktobristu viedoklim un neizteic neko citu kā „kulturālā" kapitala tieksmi organizēt tautas apmuļķošanu ar reliģisko dvingu, lietojot smalkākus baznīcas māņu līdzekļus nekā tie, kurus praktizēja vēl pa vecam dzīvojošais vienkāršais Krievijas „batjuška".

Lai varētu turēt tautu garīgā verdzībā, ir vajadzīga visciešākā baznīcas savienība ar melno solņu — ar Puriške-viča muti teica mežonīgs muižnieks un vecs dūres varonis.

Maldāties, kgi, atbild viņam ar Karaulova muti konlrrevo-lucionarais buržujs: ar tādiem līdzekļiem jūs tikai galīgi atstumsit tautu no reliģijas. Tad nu rīkosimies gudrāk, viltīgāk, prasmīgāk — aizvāksim prom pārāk muļķīgo un rupjo melnsimtnieku, pasludināsim cīņu pret „baznīcas denacionalizāciju'1, ierakstīsim karogā biskapa Jevlogija „zelta vārdus", ka baznīca stāv augstāk par politiku, — tikai tā rīkojoties, mēs varēsim apmuļķot kaut daļu atpalikušo strādnieku un it sevišķi sīkpilsoņu un zemnieku, mēs varēsim palīdzēt atjaunotajai baznīcai veikt tās „lielo, svēto darbu" — uzturēt tautas masu garīgo verdzību.

Mūsu liberālā prese, ieskaitot avīzi ,,Reč“, pēdējā laikā pastiprināti nosoda Struvi un Ko kā krājuma „Vechi" autorus. Bet oficiālais k.-d. partijas orators Valsts domē, Karaulovs, lieliski atmaskoja, kāda nelietīga liekulība ir visi šie pārmetumi un atteikšanās no Struves un Ko. Kas Karnulovam un Miļukovam prātā, tas Struvem uz mēles. Liberāļi nosoda Struvi tikai par to, ka viņš neuzmanīgi izpļāpājis patiesību, ka viņš pārāk atsedzis kārtis. Liberāļi, kas nosoda krājumu „Vechi" un turpina atbalstīt k.-d. partiju, krāpj tautu visnekaunīgākā veidā, nosodīdami neuzmanīgi vaļsirdīgu vārdu un turpinādami darīt to pašu darbu, kas atbilst šim vārdam.

Par trudoviku izturēšanos Domē debašu laikā par iztirzājamiem jautājumiem jāsaka nedaudz. Kā jau arvien parādījās spilgta atšķirība starp Irudovikiem zemniekiem un trudovikiem inteliģentiem, pie kam šī atšķirība runā par sliktu pēdējiem ar viņu lielo gatavību sekot k.-d. Zemnieks Rožkovs ar savu runu, tiesa, parādīja visu savu politisko neapzinīgumu; viņš arī atkārtoja kadetu seklību par to, ka Krievu tautas savienība palīdz nevis nostiprināt, bet gan graut ticību, viņš neprata izvirzīt nekādu programu. Bet toties, kad viņš bez kāda viltus sāka stāstīt kailo, īsto patiesību par nodevām garīdzniecībai, par popu izspiešanām, par to, ka par laulāšanu prasa ne tikai naudu, bet vēl „pudeli degvīna, uzkožamos un mārciņu tējas, bet reizēm prasa kaut ko tādu, par ko man no tribines pat bailes runāt“ (16. aprilī, stenografiskā pārskata 2259. lpp.) — melnsimlnieciskā Dome neizturēja, atskanēja mežonīga kaukšana no labējo soliem. „Kas tā par ņirgāšanos? kas par nekaunību?" brēca melnsimtnieki, juzdami, ka vienkāršā zemnieka runa par nodevām, minot „taksi" par baznīcas pakalpojumiem, revolucionizē masas vairāk nekā jebkuri teorētiski vai taktiski, pret reliģiju un pret baznīcu vērsti paziņojumi. ITn zubru banda, kas III Domē aizstāv patvaldību, iebiedēja savu sulaini, priekšsēdētāju Meiendorfu, un piespieda viņu aizliegt Rožkovam runāt (sociāldemokrāti, kam pievienojās daži trudoviki, k.-d. u. c., iesniedza protestu pret šādu priekšsēdētāja rīcību).

Trudovika zemnieka Rožkova runa, neraugoties uz tās ārkārtīgo eiementarismu, lieliski parādīja visu to bezdibeni, kāds ir starp kadetu liekulīgo, apsvērti reakcionāro reliģijas aizstāvēšanu un zemnieka primitīvo, neapzinīgo, rutinēto reliģiozitāti, zemnieka, kurā viņa dzīves apstākli rada — pret viņa gribu un neatkarīgi no viņa apziņas — patiesi revolucionāru niknumu pret nodevām un gatavību noteikti cīnīties pret viduslaiku paliekām. Kadeti ir kontr-revolucionarās buržuāzijas pārstāvji, kura grib atjaunināt un nostiprināt reliģiju pret tautu. Rožkovi ir revolucionārās buržuāziskās demokrātijās pārstāvji, kura ir neattīstīta, neapzinīga, nomākta, nepatstāvīga, sadrumstalota, bet kura slēpj sevī vēl ne tuvu neizsmeltās revolucionārās enerģijas krājumus cīņā pret muižniekiem, pret popiem, pret patvaldību.

Inteliģents trudoviks Rozanovs tuvojās kadetiem daudz mazāk neapzinīgi nekā Rožkovs. Rozanovs prata pateikt par baznīcās atdalīšanu no valsts kā „kreiso" prasību, bet viņš nenoturējās, nepateicis reakcionāras, sīkpilsoniskas frāzes par „vēlēšanu likuma grozīšanu tādā virzienā, lai garīdzniecība tiktu izslēgta no piedalīšanās politiskajā cīņā". Revolucionarisms, kas pats no sevis laužas uz āru tipiskajam viduvējam zemniekam, kad viņš sāk stāstīt patiesību par sani ikdienišķīgo dzīvi, trudovikam inteliģentam izzūd, un to aizstāj izplūdusi, bet reizēm arī tieši neģēlīga frāze. Simto un tūkstošo reizi mēs redzam apstiprinājumu tai patiesībai, ka, tikai sekojot proletariātam, Krievijas zemnieku masas spēj nokratīt dzimtkungu zemes-īpašnieku, talaros tērpto dzimtkungu un dzimtkungu — patvaldības aizstāvju jūgu, kas viņas nomāc un pazudina.

Strādnieku partijas un strādnieku šķiras pārstāvis s.-d.

Surkovs vienīgais visā Domē pacēla debates tiešām principiālā augstumā un bez aplinkiem pateica, kā pret baznīcu un reliģiju izturas proletariats, kā pret to jāizturas visai konsekventajai un dzīvotspējīgajai demokrātijai. „Reliģija ir tautas opijs^11... „Neviena graša tautas naudas šiem asiņainajiem tautas ienaidniekiem, kas aptumšo tautas apziņu" — šis tiešais, drošais, atklātais sociālistā kaujas sauciens atskanēja kā izaicinājums melnsimtnieciskajai Domei un atbalsojās miljonos proletāriešu, kuri to izplatīs masās, kuri pratīs, kad pienāks laiks, pārvērst to revolucionārā darbībā.

„ЗосЫ-ЛетоАтаГ*, €. nr., 1909. g. 4. (17.) jūnijā

Iespiests pēc avīzes „Social-Demo-krāt” teksta

AVĪZES ,,PROĻETARIJ“ PAPLAŠINĀTAS REDAKCIJAS APSPRIEDE^123

1909. O. 8. — 17. (21.—30.) JŪNIJĀ

PAZIŅOJUMS PAR AVĪZES „PROĻETARIJ" PAPLAŠINĀTĀS REDAKCIJAS APSPRIEDI

Šeit tālāk lasītāji atradīs rezolūciju tekstu, kuras pieņemtas avīzes ,,Pro]ctarij“ paplašinātās redakcijas pēdējā apspriedē. Apspriedē piedalījās: 4 avīzes „Proļetari j“ redakcijas locekļi, 3 boļševiku pārstāvji, kas strādā vietējās organizācijās — Pēterburgas un Maskavas apgabala (centrālā Krievija) un Uralu organizācijā, — un 5 Centrālās Komitejas locekļi — boļševiki.

Debatēm, kas izraisījās apspriedē, neapšaubāmi ir liela nozīme visas partijas mērogā. Tās piešķīra lielāku noteiktību un zināmā mērā noslēgumu tai politiskajai līnijai, kādu pēdējā laikā sistemātiski ietur boļševiku frakcijas vadošais organs un kas zināmā daļā biedru, kuri sevi uzskata par boļševikiem, pēdējā laikā izraisa ne mazumu uzbrukumu. Nepieciešamā izskaidrošanās notika apspriedē, kurā opoziciju pārstāvēja divi biedri.

Visu to ņemot vērā, avīzes ,,Proļetarij“ redakcija pieliks visas pūles, lai izstrādātu un izdotu iespējami pilnīgākus apspriedes protokolus. Bet šajā paziņojumā mēs gribam pieskarties tikai tiem punktiem, kas, zināmā veidā tos iztulkojot, var radīt — un ārzemju biedros jau rada — pārpratumus. Apspriedes plašās un pietiekami noteiktās rezolūcijas patiesībā runā pašas par sevi; apspriedes protokoli dos pietiekami materiala, lai pilnīgi saprastu rezolūcijas visumā. Šā paziņojuma uzdevums ir dot norādījumus, kas lielāko liesu skar to nozīmi, kāda pieņemtajiem lēmumiem un rezolūcijām ir frakciju iekšienē.

Sāksim ar rezolūciju „Par otzovismu un ultimatismu".

Kas atliecas uz rezolūcijas daļu, kura vērsta tieši pret

ofzovismu, lad pro I to būtībā no opozīcijas pārstāvju puses apspriedē lielu iebildumu nebija. Abi opozicijas pārstāvji atzina, ka otzovisms, ciktāl tas izveidojas par noteiktu virzienu, arvien vairāk attālinās no sociāldemokrātijas, ka daži otzovisma pārstāvji, it sevišķi tā atzītais vadonis biedrs St. 12\ ir paspējuši iegūt pat „zināmu anarchisma nokrāsu*1. Neatlaidīga un sistemātiskā cīņa pret otzovismu kā virzienu apspriedē tika vienbalsīgi atzīta par nepieciešamu. Cita lieta — ultimatisms.

Abi opozicijas pārstāvji apspriedē sauca sevi par ultima-tisliem. Un viņi abi rakstveida paziņojumā, kuru iesniedza, kad notika rezolūcijas nobalsošana, paziņoja, ka viņi ir ultimatisti, ka rezolūcija ieteic norobežoties no ullima-tisma, ka viņiem tas nozīmētu norobežoties pašiem no sevis, ko viņi parakstīt nevarot. Vēlāk, kad vēl dažas rezolūcijas tika pieņemtas pret opozicijas balsīm, divi tās pārstāvji rakstiski paziņoja, ka viņi apspriedes rezolūcijas uzskatot par nelikumīgām, ka, tās pieņemot, apspriede proklamējot frakcijas šķelšanos, ka viņi tām nepakļaušoties un tās nerealizēšot. Pie šā incidenta mēs turpmākā iztirzājumā pakavēsimies sīkāk, tāpēc ka ar to formāli noslēdzās viena no opozicijas pārstāvjiem, b. Maksimova, atšķelšanās no avīzes ,,Proļetarij“ paplašinātās redakcijas. Šeit mes to gribam apskatīt no citas puses.

Novērtējot ultimatismu, tāpat, jāsaka, arī novērtējot to konsekvento ultimatismu, kuram vārds — otzovisms, diemžēl nākas nodarboties ne tik daudz ar rakstiem, cik ar nostāstiem. Ne ultimatisms, ne otzovisms nav vēl līdz šim atraduši savu izpausmi cik necik viengabalainā „platformā". Un ultimatisms ir jāņem tā vienīgi konkrētajā izpausmē — prasībā iesniegt Domes sociāldemokrātiskai frakcijai ultimātu būt stingri partejiskai un pakļauties visām partijas centru direktīvām vai arī atteikties no deputātu pilnvarām, bet apgalvot, ka tāds ultimatisma raksturojums būtu pilnīgi pareizs un precizs, izrādās, nevar. Un, lūk, kāpēc, biedrs Marats, viens no diviem ultimatisliem, kas piedalījās apspriedē, paziņoja, ka šāds raksturojums viņam nav piemērojams. Viņš, b. Marats, atzīst, ka Domes sociāldemokrātiskās frakcijas darbība pēdējā laikā, ievērojami uzlabojas un ka viņš pat nedomājot iesniegt tai tilti-

matu jau tūlīt, nekavējoties. Viņš tikai atrod, ka partijai spiediens uz Domes frakciju ir jāizdara ar visiem līdzekļiem, ieskaitot iepriekš minētā ultimata iesniegšanu.

Ar tādiem ultimatistiem sadzīvošana vienā frakcijā, protams, ir iespējama. Tādam ultimatistam ir jānoved savs ultimatisms līdz nullei samērā ar to, kā uzlabojas Domes frakcijas darbība. Tāds ultimatisms neizslēdz, bet, gluži otrādi, paredz partijas ilgstošu darbu kopā ar Domes frakciju un partijas ilgstošu un neatlaidīgu darbu ar frakciju, lai darbību Domē prasmīgi izmantotu aģitācijas un organizācijas vajadzībām. Ja frakcijas darbībā ir skaidri iezīmējusies tendence uz labošanos, tad, protams, vajag turpināt nelokāmi un neatlaidīgi strādāt tādā pašā virzienā. Ultimatisms ar to pašu pakāpeniski zaudēs savu objektivo nozīmi. Attiecībā uz tādiem ultimatistiem boļševikiem par šķelšanos nevar būt ne runas. Attiecībā uz viņiem nez vai būs vietā arī tā norobežošanās, par kuru ir runa rezolūcijā „Par otzovismu un ultimatismu" un rezolūcijā „Boļševiku uzdevumi partijā". Tāds ultimatisms ir tīri vienkārši nokrāsa zināma praktiska jautājuma nostādnē un atrisināšanā; kaut cik manāmu principiālu domstarpību šeit nav.

Ultimatisms, no kura rezolūcija atzīst par nepieciešamu norobežot boļševismu kā idejisku virzienu partijā, ir cita veida parādība. Šis ultimatisms, — un tas neapšaubāmi pastāv, — izslēdz partijas un tās centru ilgstošu darbu ar Domes frakciju, izslēdz ilgstošu, pacietīgu partijas darbu starp strādniekiem, prasmīgi izmantojot bagātīgo aģitācijas materiālu, ko dod 111 Dome. Šis ultimatisms izslēdz pozi-iivu, radošu partijas darbu ar Domes frakciju. Vienīgais šāda ultimatisma ierocis ir tā ultimāts, kurš partijai jāpakar savai Domes frakcijai virs galvas kā Damokla zobens un kuram priekš KSDSP jāaizstāj visa tā parlamentārisma patiesi revolucionārās izmantošanas pieredze, kādu Rietumeiropas sociāldemokrātijā krājusi, neatlaidīgi, ilgstoši mācoties. Tādu ultimatismu nav iespējams norobežot no otzovisma. Tie nedalāmi saistīti ar viņiem kopīgo avantu-risma garu. Un boļševisinam kā revolucionārām virzienam Krievijas sociāldemokrātijā tiklab no viena, kā no otra ir vienādi jānorobežojas.

Bet ko mēs saprotam, ko saprata apspriede ar šo „no-

robežošanos^11? Vai ir jel kaut kādi dati, lai apgalvotu, ka apspriede proklamējusi boļševiku frakcijas sašķelšanos, kā to mums grib iegalvot daži opozīcijas pārstāvji? Tādu datu nav. Apspriede ar savām rezolūcijām pateica: boļševiku frakcijā iezīmējas virzieni, kas ir pretrunā boļševismam ar tā noteiktās taktikas seju. Boļševismu pie mums pārstāv partijas boļševiku frakcija. Bet frakcija nav partija. Partija var ietilpināt sevi veselu gammu nokrāsu, no kurām galējās var pat būt asā pretrunā viena otrai. Vācijas partijā līdzās spilgti revolucionārajam Kautska spārnam mēs redzam archirevizionistisko Bernšteina spārnu. Frakcija — 1as ir kas cits. Partijā frakcija ir domubiedru grupa, kas izveidojusies ar nolūku vispirmā kārtā ietekmēt partiju noteiktā virzienā, ar nolūku realizēt partijā iespējami tīrākā veidā savus principus. Tam ir nepieciešama patiesa uzskatu vienprātība. Šī prasību dažādība, kuras mēs uzstādām partijas vienotībai un frakcijas vienotībai, ir jāsaprot katram, kas grib gūt skaidrību par patieso stāvokli jautājumā par iekšējām nesaskaņām boļševiku frakcijā. Apspriede nav proklamējusi frakcijas sašķelšanos. Lielu kļūdu izdarītu tie vietējie darbinieki, kas apspriedes rezolūcijas saprastu kā aicinājumu padzīt no organizācijām otzovis-tiski noskaņotos strādniekus vai, vēl jo vairāk, nekavējoties šķelt organizācijas tur, kur ir olzovistiskie elementi. Mēs visnoteiktākā veidā brīdinām vietējos darbiniekus no līdzīgiem soļiem. Olzovisma kā patstāvība virziena, kas būtu noformējies, strādnieku masās nav. Otzovistu mēģinājumi pašiem sevi noteikt, pasacīt līdz galam f a tali noved pie sindikalisma, pie anarchisma. Cik necik konsekventie pēdējo virzienu piekritēji paši sevi izslēdz gan no frakcijas, gan no partijas. Pieskaitīt tiem tās varbūt arī plašās strādnieku grupas, kas noskaņotas otzovistiski, būtu aplamība. Šāda veida otzovisms ir lielāko tiesu Domes frakcijas darbības nezināšanas produkts. Vispiemērotākais cīņas ierocis pret šādu olzovismu ir plaši un pilnīgi informēt strādniekus par frakcijas darbību, no vienas puses, un, no otras puses, dot strādniekiem iespēju uzturēt sakarus ar frakciju un 1o ietekmēt. Piemēram, lai ievērojamā mērā satricinātu olzovistisko noskaņojumu Pēterburgā, pietika ar vairākām biedru Domes deputātu pārrunām ar Pēterburgas

strādniekiem. Visas pūles tātad jāpievērš tam, lai novērstu organizatorisku šķelšanos ar otzovistiem. Kaut cik neatlaidīga un konsekventa idejiska cīņa pret otzovismu un tam radniecīgo sindikalismu drīz padarīs pilnīgi liekas visādas runas par organizatorisko šķelšanos, ļaunākā gadījumā novedīs pie tā, ka no boļševiku frakcijas un no partijas atšķelsies atsevišķi otzovisti un to grupas.

Tieši tāds konkrēti bija stāvoklis arī avīzes ,,Proļetarij“ paplašinātās redakcijas apspriedē. Izrādījās, ka b. Maksimova ultimalismu nepavisam nevar samierināt ar boļše-visma nostāju, ko vēlreiz formulēja apspriede. Pēc tam kad bija pieņemtas principiālās pamatrezolucijas, viņš paziņoja, ka uzskatot tās par nelikumīgām, lai gan tās tika pieņemtas ar desmit balsīm pret divām, bet dažas — pret vienu (Maksimova) balsi, vienam atturoties (piemēram, rezolūcija „Par otzovismu un ultimalismu^11 visumā). Tad apspriede pieņēma rezolūciju, ka tā atsakās no jebkuras atbildības par visiem b. Maksimova politiskajiem soļiem. Lieta ir skaidra: ja 1». Maksimovs noteikti noraida visas principiālās rezolūcijas, kas pieņemtas ar tik lielum lielu apspriedes vairākumu, tad viņam jāsaprot, ka starp viņu un apspriedi nav tās uzskatu vienprātības, kas ir elementārais nosacījums frakcijas pastāvēšanai partijā. Bet b. Maksimovs ar to neaprobežojās: viņš noteikti paziņoja, ka viņš ne vien nedomājot šīs rezolūcijas realizēt, bet arī nepakļaušoties tām. Apspriedes pienākums bija atsacīties no jebkuras atbildības par b. Maksimova politisko darbību, bet pie tam tā paziņoja (sk. S.-Peterburgas delegātā M. T.125 un citu paziņojumus), ,,ka šeit runa nav par frakcijas šķelšanos, bet gan par b. Maksimova atšķelšanos no avīzes „Proļetarij^11 paplašinātās redakcijas^11 [62].

Mēs tāpat atrodam par nepieciešamu pievērst visu biedru uzmanību apspriedes rezolūcijām: „Boļševiku uzdevumi partijā" un „Par attiecībām pret darbību Domē līdzās citām partijas darba nozarēm". Šeit ir svarīgi pareizi saprast jautājuma nostādni par boļševiku „partijas līniju" un par attiecībām pret legālām iespējām vispār un it sevišķi pret Domes tribini.

Mūsu kārtējais uzdevums ir saglabāt un nostiprināt KSDSP. Pašā šā lielā uzdevuma izpildīšanā ir viens ļoti svarīgs moments: tā ir cīņa pret abu nokrāsu likvidato-rismu — pret likvidatorismu pa labi un pret likvidatorismu pa kreisi. Likvidatori pa labi saka. ka nelegālā KSDSP nav vajadzīga, ka sociāldemokrātiskās darbības centrā jābūt vienīgi vai gandrīz vienīgi legālajām iespējām. Likvidatori pa kreisi apgriež lietu otrādi: viņiem partijas darbībā legālās iespējas neeksistē, nelegalitate par katru cenu — viņiem ir viss. Kā vieni, tā otri ir KSDSP likvidatori aptuveni vienādā mērā, jo, plānveidīgi, lietderīgi nesavienojot legālo un nelegālo darbu tagadējā stāvoklī, ko vēsture mums ir uzspiedusi, nekāda „KSDSP saglabāšana un nostiprināšana" nav domājama. Likvidatorisms pa labi, kā zināms, sevišķi stipri plosās meņševiku frakcijā un daļēji Bundā. Bet starp meņševikiem pēdējā laikā vērojama zīmīga parādība — atgriešanās pie partejiskuma, ko nevar neapsveikt: „frakcijas mazākums" (meņševiku frakcijas)128 — kā skan apspriedes rezolūcija, — „līdz galam izmēģinājis likvida-torisma ceļu, jau paceļ protesta balsi pret šo ceļu un atkal meklē partejiskus pamatus savai darbībai"[63].

Kādi tad ir boļševiku uzdevumi attiecībā pret šo pagaidām nelielo meņševiku daļu, kas cīnās pret likvidatorismu pa labi? Boļševikiem bez šaubām ir jācenšas tuvināties šai partijnieku daļai — daļai, kas ir marksistiska un partejiska. Nekādā gadījumā šeit nav runa par mūsu un meņ-ševiku domstarpību likvidēšanu taktikas jautājumā. Pret meņševiku atkāpšanos no revolucionārās socialdcmokra-

lijas līnijas mēs cīnāmies un arī turpmāk cīnīsimies visnoteiktākā veidā. Nekādā gadījumā, pats par sevi saprotams, nav runa par boļševiku frakcijas kaut kādu izkušanu partijā. Lai iekarotu sev pozicijas partijā, boļševiki ir padarījuši ļoti daudz, bet daudz darba šajā virzienā vēl stāv priekšā. Boļševiku frakcijai kā noteiktam idejiskam virzienam partijā joprojām jāpastāv. Bet viena lieta ir stingri jāpalur prātā: atbildība „par" KSDSP „saglabāšanu un nostiprināšanu^1', par ko ir runa apspriedes rezolūcijā, gulstas tagad lielāko tiesu, ja ne vienīgi, uz boļševiku frakciju. Visu vai gandrīz visu esošo partijas darbu — it sevišķi uz vietām — tagad veic boļševiki. Un uz viņiem, stingrajiem un konsekventajiem partejiskuma aizstāvjiem, tagad gulstas ļoti svarīgs uzdevums — iesaistīt partijas celtniecības darbā visus tam noderīgos elementus. Un pašreizējā grūtajā brīdī no mūsu puses būtu tiešām noziegums nesniegt roku partijniekiem no citām frakcijām, kuri aizstāv marksismu un parlejiskumu — pret likvidatorismu.

So poziciju atzina lielum lielais apspriedes vairākums, tai skaitā arī visi boļševiku pārstāvji no vietējām organizācijām. Opozicija svārstījās, nevarēdama izšķirties par noteiktu poziciju nedz par, nedz pret mums. Bet tomēr tieši šās līnijas dēļ b. Maksimovs apspriedei pārmeta ,.boļše-visma nodošanu", pāreju uz meņševiku viedokli u. tml. Uz to mēs atbildējām vienu: pasakiet to drīzāk atklāti presē, visas partijas un visas boļševiku frakcijas priekšā, tad mēs dabūsim iespēju vēlreiz atmaskot jūsu „revolucionarisma" īsto nozīmi, jūsu boļševisma „aizsargāšanas" īsto raksturu.

Ieteicam biedriem pievērst uzmanību apspriedes rezolūcijai „Par attiecībām pret darbību Domē utt.“. Mēs jau iepriekš aizrādījām, kāds ciešs sakars ir jautājumam par „legālajām iespējām" ar dažādo nokrāsu likvidatorismu. Cīņa pret likvidatorismu pa kreisi tagad ir tikpat obligātā kā pret likvidatorismu pa labi. Parlamentārais kretinisms, kurš visu partijas organizācijas būtību saprot tikai kā strādnieku grupēšanu ap „legālajām iespējām", konkrēti ap darbību Domē, ir tikpat pretīgs revolucionārajai sociāldemokrātijai kā otzovisms, kas nesaprot, kāda nozīme ir legālajām iespējām partijai, partijas interesēs. Apspriedes rezolūcijās legālo iespēju izmantošana partijai ir atzīta par

25 15. sčj.

milzīgi svarīgu lielu. Bet nekur Sajās rezolūcijās legālās iespējas un to izmantošana neliek uzskatītas kā pals par sevi pietiekams mērķis. Visur (ās ir cieši saistītas ar nelegālās darbības uzdevumiem un veidiem. Un šis saites šobrīd pelna sevišķu uzmanību. Daži praktiski norādījumi šajā ziņā ir doti pašā rezolūcijā. Tomēr lie ir tikai norādījumi. Bet, vispār sakol, tagad runai ir jābūt ne tik daudz par to, tieši kāda vieta „legālajām iespējām" ir līdzās citām partijas darba nozarēm, bel gan par to, kā izmantot esošās „legālās iespējas" tā, lai partijai būtu vislielākais labums. Pagrīdes darba ilgajos gados partijai uzkrājusies milzīga pieredze par nelegālo darbu. Nevar to pašu sacīt par cilu nozari — par legālo iespēju izmantošanu. Šeit partija, konkrēti boļševiki, nav darījuši pietiekami daudz. Šās nozares izmantošanai jāpievērš vairāk uzmanības, iniciatīvas un pūļu, nekā tas darīts līdz šim. Ir jāmācās izmantot legālās iespējas un jāmācās tikpat neatlaidīgi, kā mēs mācījāmies un mācāmies nelegālās darbības paņēmienus. l’z šo neatlaidīgo darbu legālo iespēju izmantošanā partijas labā apspriede arī aicina visus, kam dārgas ir KSDSP intereses.

Mūsu attiecības pret partijas nelegālo darbu joprojām paliek nemainīgas un tām, protams, tādām jāpaliek. KSDSP saglabāšana un nostiprināšana ir pamatuzdevums, kam jāpakļauj viss. Tikai panākuši šo nostiprināšanos, mēs partijas interesēs varēsim izmantot arī tās pašas legālās iespējas. Vispastiprinātākā uzmanība jāpievērš tām strādnieku grupām, kuras formējas rūpniecības centros un kuru rokās ir jāpāriet — un pakāpeniski arī pāriet •— partijas darba vispārējā vadība. Visi mūsu pūliņi visās mūsu darbības nozarēs jāvērš uz to, lai no šīm grupām izveidotos tiešām partejiski sociāldemokrātiski kadri. Tikai uz šādiem pamatiem KSDSP saglabāšana un nostiprināšana kļūst tiešām iespējama.

Iespiests pie Pielikuma teksta

Pielikums pie avīzes ,,Pro[cturij" Ml. nr-ci tm. y. 3. (16.) jūlijā

RUNA JAUTĀJUMĀ

PAR BOĻŠEVIKU UZDEVUMIEM PARTIJA 11. (24.) JŪNIJA

Es uzskatu, ka ir lieki simto un tūkstošo reizi atbildēt

1). Maksimovam pēc būtības, t. i., atkārtot, ka viņš, atšķeļoties no mums, rada kariķēto boļševiku vai dievišķīgo otzovistu frakciju. Viss tas avīzē ,,Pro(etarij“ jau pateikts, iespiests, sagremots, pasvītrots. Un es saku tikai: pasakiet presē to, ko jūs šeit sakāt starp četrām sienām, — tad un vienīgi tad necienīgās lamāšanās vietā, kas šeit valda ceturto dienu, mēs dabūsim idejisku cīņu. Pasakiet presē, ka mēs esam ,,neoboļševiki“,. ,,neoproletarieši“ „jaunās ,.lskras^11 nozīmē'1, t. i., būtībā meņševiki, ka mēs „esam spēruši divus soļus atpakaļ^11, ka mēs „iznīcinām visvērtīgāko Krievijas revolūcijas mantojumu — boļševismu^11, pasakiet presē šīs lielas, kuras esmu pierakstījis no jūsu runas, un mēs vēlreiz un vēlreiz parādīsim publikai, ka jūs tieši atbilstat kariķētā boļševika tipam. Pasakiet presē, ka mēs — atkal citēju jūsu vārdus — „aiziesim bojā politiskā nāvē jaunu uzplūdu gadījumā, būdami Pļechanova gūstā^11, ka mēs „uzvarēsim ilgstošas reakcijas gadījumā^11, pasakiet to presē, un mēs vēlreiz dosim partijai derīgo izskaidrojumu, kāda ir starpība starp boļševismu un „dievišķīgo olzovismu^11. Bet, ja jūs atsakāties (pretēji māsu tiešajiem izaicinājumiem, sākot ar 1У08. gada augustu, kad jūs redakcijas sapulcē formāli tikāt uzaicināti izdot brošuru, brošūrā izteikt savus uzskatus), ja jūs atsakāties atklāti

cīnīties un gribat turpināt ķildu iekšienē, tad mums ir jāpanāk jūsu atklāta uzstāšanās ar to, ka mēs jūs nodalām no mūsu frakcijas (ne no partijas, bet no frakcijas), nodalām, lai cīnītos idejiski, no kā partija daudz ko iemācīsies.

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 193i. p. prāmatā Avīzes „Proletarij“ paplašinātās redakcijas apspriedes protokoli“

RUNA UN REZOLŪCIJAS PROJEKTS PAR BOĻŠEVIKU UZDEVUMIEM ATTIECĪBA UZ DARBĪBU DOME

Mēs tuvojamies debašu beigām, un es domāju, ka nevajag tās īpaši nostiprināt rezolūcijā, jo ar to jābūt uzmanīgiem. Notika taču jautājuma savstarpēja noskaidrošana. Atbildot Vlasovam^120 par legālo iespēju izmantošanu, nolasīšu rezolūcijas projektu:

„Boļševiku Centrs nolemj: boļševiku frakcijai, lai tā faktiski realizētu — un realizētu tieši revolucionāri sociāldemokrātiskā garā un virzienā — mērķus, ko tagad atzinuši visi boļševiki, t. i., visu „legālo iespēju", visu legālo un puslegālo strādnieku šķiras organizāciju izmantošanu vispār un it sevišķi Domes tribines izmantošanu, — tai katrā ziņā ir skaidri jānosprauž sev par mērķi un jāpanāk par katru cenu, lai izveidotos pieredzes bagātu boļševiku kadri, kuri būtu specializējušies savā darbā, stingri nostiprinājušies savā īpašā legālā postenī (arodbiedrības; klubi; Domes komisijas utt., utt.)“.

Vlasovs norādīja, ka tas attiecoties uz lideriem. Tas nav pareizi. Lieta ir tā, ka mūsu boļševiku frakcijā ir izplatījies uzskats, ka lādi speciālisti nav vajadzīgi. Mums ir maz spēku: tie jāiedala un jāizmanlo legālajām funkcijām un jāuzdod tiem izpildīt šīs funkcijas frakcijas vārdā. Ja mēs runājam par partijas šūniņu radīšanu, tad ir jāprot to izdarīt. Esmu uzmetis rezolūciju par aģitāciju ar lapiņām: „Apspriedis jautājumu par boļševiku uzdevumiem attiecībā uz darbību Domē, Boļševiku Centrs nolemj: pievērst visu vietējo organizāciju uzmanību tam, cik svarīga ir aģitācija ar lapiņām (neatkarīgi no vietējiem un apgabala preses orgāniem), kas izplata masās ziņas par s.-d. darbu Domē un norāda šim darbam virzienu. Par šo lapiņu tematiem varētu būt norādījumi uz jautājumiem, kas būtu jāapgaismo no Domes tribines, s.-d. darbības un partiju sagrupējama Domē novērtējums, propagandas runu konspekti šajos jautājumos, s.-d. sevišķi svarīgu Domē teikto runu politiskās nozīmes analizē, norādījumi par to, kas nav pilnīgi vai precizi pateikts Domē teiktajās s.-d. runās, beidzot — izvilkumi no viņu runām ar praktiskiem secinājumiem, kas ir svarīgi propagandai un aģitācijai, utt., utt.“.

Esmu ari uzmetis rezolūcijas formā tos punktus jautājumā par attiecībām pret darbību Domē, par kuriem bija runa privātā sapulcē^130:

„11. Domes revolucionāri sociāldemokrātiskās izmantošanas atšķirību no Domes reformistiskās (vai plašāk: opor-tunistiskās) izmantošanas var raksturot šādi — uz pilnību nepretendējoši — norādījumi.

Ko Domes s.-d. frakcijas, tā sacīt, ārējo attiecību viedokļa Domes revolucionāri sociāldemokrātiskā izmantošana atšķiras no oportunisliskās izmantošanas šādi: nepieciešams cīnīties pret deputātu un nereti tiem apkārt esošās buržuāziskās inteliģences tieksmi, kas ir dabiska ikvienā buržuāziskā sabiedrībā (un it sevišķi Krievijā reakcijas laikmetā), izcelt parlamentāro darbību par kaut ko galveno, izšķirošo, patstāvīgo. Konkrēti ir jāpievērš visas pūles tam, lai frakcija faktiski darītu savu darbu kā vienu no funkcijām, kas pakļautas visas strādnieku kustības interesēm, kā arī lai frakcija vienmēr uzturētu sakarus ar partiju, nenošķirtos no tās, bet paustu partijas uzskatus, izpildītu partijas kongresu un partijas centrālo iestāžu direktivas. .——'

No frakcijas darbības iekšējā satura viedokļa ir jāņem vērā sekojošais: parlamenta s.-d. frakcijas darbības mērķis principiāli atšķiras no visu pārējo politisko partiju darbības mērķa. Proletariāta partija tiecas nevis pēc izlīgumiem, nevis pēc tirgošanās ar tiem. kam pieder vara, nevis pēc kontrrevolūcijas dzimlbūtnieciski buržuāziskās diktatūras režinia bezcerīgas lāpīšanas, bet gan pēc tā, lai visiem līdzekļiem attīstītu strādnieku masu šķiras apziņu, domas sociālistisko skaidrību, revolucionāro apņēmību un vispusīgu organizētību. Ikviens frakcijas darbības solis ir jāpakļauj šim principiālajam mērķim. Tāpēc sociālistiskās revolūcijas uzdevumu aizstāvēšanai no Domes tribines jāpievērš vairāk uzmanības. Jāpūlas, lai no Domes tribines biežāk atskanētu balsis, kas propagandē sociālismā, un tieši zinātniskā sociālismā, pamatjēdzienus un mērķus. Tālāk, tādos apstākļos, kad turpinās buržuāziski demokrātiskā revolūcija, ir ļoti svarīgi, lai Domes frakcija sistemātiski cīnītos pret kontrrevolucionaro uzbrukumu plūsmu „atbrīvošanās kustībai^1*, cīnītos pret (tiklab tiešo reakcionāru, kā arī it sevišķi liberāļu — k.-d.) plašo virzienu, kas vērsts uz to, lai nosodītu revolūciju, lai diskreditētu revolūciju, tās mērķus, metodes uti. S.-d. frakcijai Domē ir augsti jātur revolūcijas karogs, progresivās šķiras — Krievijas buržuāziski demokrātiskās revolūcijas vadoņa karogs.

Tālāk nepieciešams aizrādīt, cik ļoti svarīgs pašreizējā momentā ir Domes s.-d. frakcijas uzdevums enerģiski piedalīties visos strādnieku likumdošanas jautājumos. Frakcijai ir jāizmanlo Rietumeiropas sociāldemokrātu bagātīgā parlamentārā pieredze, sevišķi sargoties no šās savas darbības funkcijas oporlunistiskas izkropļošanas. Frakcijai nav vis jāsašaurina savi lozungi un mūsu partijas minimālās programas prasības, bet gan jāizslrādā un jāiesniedz savi sociāldemokrātiskie likumprojekti (kā arī labojumi valdības un cilu partiju likumprojektiem) ar nolūku atsegt masu priekšā soeialreformisma liekulību un melīgumu, ar nolūku iesaistīt masas patstāvīgā ekonomiskā un politiskā masveida cīņā, kura vienīgā tikai spēj strādniekiem dot paliesus iekarojumus vai pārvērst nepilnīgās un liekulīgās, uz pastāvošās kārtības pamatiem izdarītās „refor-mas“ par uz priekšu ejošās strādnieku kustības atbalsta punktiem ceļā uz proletariāta pilnīgo emancipāciju.

Tādā pašā pozicijā Domes s.-d. frakcijai un visai s.-d. partijai ir jānostājas attiecībā pret reformismu sociāldemokrātijā kā pret oportunistiskās svārslīšanās pēdējo produktu.

Beidzot, Domes revolucionāri sociāldemokrātiskās izmantošanas atšķirībai no oporlunistiskas izmantošanas jābūl tādai, ka s.-d. frakcijai un partijai ir pienākums vispusīgi izskaidrot masām visu buržuāzisko politisko partiju šķirisko raksturu, neaprobežojoties ar uzbrukumiem valdībai un tiešajiem reakcionāriem, bet gan atmaskojot tiklab liberālismā konlrrevolucionarismu, kā arī sīkburžua-ziskās zemnieku demokrātijās svārstības*1.

Sarakstīts 1909. g. 12. un 13. (25. un 26.) jūnija

Pirmoreiz iespiests 193b. g. grāmatā Runa iespiesta pēc grāmatas teksta;

Avīzes „Proletarij" paplašinātās re- rezolūcijas projekts — pēc rokraksta

itakciias apspriedes protokoli“

AVĪZES ,,PR0ĻETARIJ“ PAPLAŠINĀTĀS REDAKCIJAS APSPRIEDES REZOLŪCIJAS

1

PAR OTZOVISMU UN ULTIMĀTISMU

Mūsu partijas revolucionārā spārna izvirzītajam lozungam par Buligina Domes un I Valsts domes boikotu ir bijusi tai laikā liela revolucionārā nozīme, un tas aizrāvis sev līdzi 'visus akti vākos un revolucionārākos strādnieku šķiras slāņus.

Pēc tam plašo masu tiešo revolucionāro cīņu nomainīja smags kontrrevolūcijas posms; soc.-dem. kļuva nepieciešams piemērot savu revolucionāro taktiku šai jaunajai politiskajai situācijai, un sakarā ar to par vienu no visaugstākā mērā svarīgiem uzdevumiem kļuva uzdevums izmantot atklāto Domes tribini nolūkā palīdzēt sociāldemokrātiskajai aģilacijai un organizācijai.

Tomēr daļa strādnieku, kas bija piedalījušies tiešajā revolucionārajā cīņā, nespēja šajā straujajā nolikumu pagriezienā uzreiz sākt pielietot revolucionāri sociāldemokrātisko taktiku jaunajos kontrrevolūcijas apstākļos un apstājās pie vienkāršas to lozungu atkārtošanas, kuri bija revolucionāri atklātā pilsoņu kara laikmetā, bet kuri tagad, ja tos vienkārši atkārto, var aizkavēt proletariāta saliedēšanās procesu jaunajos cīņas apstākļos.

No otras puses, sakarā ar šo smago lūzumu, revolucionārās cīņas paguruma atmosfērā, kur apalija un apjukums pārņēmuši pat daļu strādnieku, periodā, kad strādnieku organizācijas sagrautas un tām nepietiek spēka pretoties ārdošām ietekmēm, — strādnieku šķiras daļā ir radies

indiferentisms prel politisko cīņu vispār un it sevišķi liela vienaldzība pret sociāldemokrātijas darbu Domē. j Starp šiem proletariāta slāņiem šādos apstākļos var uz kādu laiku gūt panākumus tā saucamie otzovisms un ulti-matisms.

III Domes darbs, kura atklāti ņirgājas par strādnieku vajadzībām, pastiprina otzovistisko noskaņojumu šajos pašos strādnieku slāņos, kas savas nepietiekamās sociāldemokrātiskās audzināšanas dē| vēl nespēj saprast lo apstākli, ka lā pati 111 Domes darbība dod sociāldemokrātiem iespēju revolucionāri izmantot šo ekspluatatorisko šķiru pārstāvniecību, lai noskaidrotu plašām tautas masām patvaldības un visu kontrrevolucionaro spēku īsto raksturu un arī — revolucionārās cīņas nepieciešamību.

Otzovistisko noskaņojumu šajā strādnieku daļā bez tam vēl veicināja tās ārkārtīgi nopietnās kļūdas, ko bija pielaidusi Domes sociāldemokrātiskā frakcija, it sevišķi savas darbības pirmajā gadā.

j Atzīstot, ka šim otzovistiskajam noskaņojumam ir nega-/iva nozīme strādnieku šķiras sociālistiskās un revolucionārās audzināšanas darbā, — boļševiku frakcija uzskata par nepieciešamu:

a) attiecībā uz šiem strādnieku slāņiem — ilgstošu s.-d. audzināšanas un organizēšanas darbu, sistemātiski un neatlaidīgi izskaidrot visu otzovisma un ultimatisma politisko neauglīgumu, s.-d. parlamentārisma un Domes tri-bines patieso nozīmi sociāldemokrātijai kontrrevolūcijas periodā;

b) attiecībā uz Domes s.-d. frakciju un darbu Domē vispār — nodibināt ciešas saites starp Domes frakciju un progresīvajiem strādniekiem, lai visa partija lai vispusīgi palīdzētu, to organizēti kontrolētu un izdarītu uz to spiedienu, starp cilu, ari atklāti izskaidrojot tās kļūdas, lai partija faktiski kļūtu par frakcijas kā partijas organa darbības vadītāju un vispār lai boļševiki izvestu dzīvē visas partijas pēdējās konferences lēmumus šajā jautājumā, jo tikai strādnieku aprindu pastiprināta uzmanības pievēršana Domes s.-d. frakcijas darbībai un viņu organizētā piedalīšanās s.-d. darbībā Domē spēj paliesi izlabot mūsu Domes frakcijas taktiku;

c) attiecībā uz partijas labējo spārnu, kas Domes frakciju velk uz antipartejisku ceļu un ar lo pašu atrauj to no strādnieku avangarda — sistemātisku, nesamierināmu cīņu un šās partijai postošas taktikas atmaskošanu.

* *

Buržuāziski demokrātiskās revolūcijas gaitā mūsu partijai ir pieslējušies daudz elementu, kurus pievilka nevis tās tīri proletāriskā programa, bet gan lielāko tiesu tās spilgtā un enerģiskā cīņa par demokrātiju, un kuri pieņēma proletāriskās partijas revolucionāri demokrātiskos lozungus ārpus to sakarības ar visu sociālistiskā proletariāta cīņu tās visumā.

Šādi elementi, kas nav pietiekami uzsūkuši sevī proletārisko viedokli, ir atradušies arī mūsu boļševistiskās frakcijas rindās. Valdot vispārējam pagurumam, šie elementi arvien vairāk parāda savu nepietiekamo s.-d. izturētību un, nostādamies arvien asākā pretrunā ar revolucionāri sociāldemokrātiskās taktikas pamatiem, pēdējā gadā rada virzienu, kas grib noformēt olzovisma un ultimatisma teori ju, bet kas īstenībā tikai pārvērš par principu un vēl pastiprina maldīgos priekšstatus par sociāldemokrātisko parlamentārismu un s.-d. darbu Domē.

Šie mēģinājumi radīt no olzovisliskā noskaņojuma veselu olzovistiskās politikas sistēmu noved pie teorijas, kas būtībā izteic politiskā indiferentisma ideoloģiju, no vienas puses, un anarclīistiskās maldīšanās ideoloģiju — no otras puses. Otzovisma un ultimatisma teorija ar visu savu revolucionāro frazeoloģiju īstenībā ir lielā mērā to konstitucionālo ilūziju otrā puse, kuras saistās ar cerībām, ka pali Valsts dome var apmierināt tautas vienas vai otras neatliekamas prasības, un būtībā tā proletārisko ideoloģiju samaina ar sīkburžuaziskām tendencēm.

Ne mazāku ļaunumu par atklāto otzovismu s.-d. darbam nodara arī tā saucamais ultimatisms (t. i., tas virziens, kas principiāli atsakās izmantot trešās Domes trībini vai ar praktiskiem apsvērumiem mēģina attaisnot savu izvairīšanos no šā pienākuma izpildīšanas, un, tiekdamies pēc Domes s.-d. frakcijas atsaukšanas, tas ilgstošo Domes frakcijas audzināšanas un labošanas darbu aizstāj ar tūlītēja ultimata iesniegšanu tai). L’ltimatisms šobrīd politiski ne ar ko neatšķiras no otzovisma un ienes tikai vēl lielāku jucekli un maldīšanos ar sava otzovisma apslēpto raksturu. Ultimatisma mēģinājumi pierādīt savu tiešo sakaru ar boikotismu, ko mūsu frakcija praktizēja zināmā revolūcijas momentā, tikai sagroza Buligina Domes un I Valsts domes boikota, ko pilnīgi pareizi lietoja mūsu partijas lielum lielais vairākums, patieso jēgu un raksturu. Ar savu mēģinājumu atvasināt no pārstāvības iestāžu atsevišķiem boikotēšanas gadījumiem vienā vai otrā revolūcijas momentā boikota līniju kā atšķirīgu boļševisma taktikas pazīmi, un tai skaitā arī kontrrevolūcijas periodā, ultimatums un otzovisms parāda, ka šie virzieni patiesībā ir tā paša meņševisma otra puse, kurš sludina piedalīšanos visās pārstāvības iestādēs vispār, neatkarīgi no dotā revolūcijas attīstības posma, neatkarīgi no tā, vai ir revolūcijas uzplūdi vai nav.

Visi otzovisma un ultimatisma līdz šim izdarītie mēģinājumi principiāli pamatot savu teoriju neizbēgami noved tos pie revolucionārā marksisma pamalu noliegšanas. Taktika, ko tie nosprauž, neizbēgami ved uz pilnīgu nošķel-šanos no Krievijas šālaika apstākļos lietotās starptautiskās sociāldemokrātijas kreisā spārna taktikas, novedot pie anarch is lišķiem novirzieniem.

Otzovistiski ultimatiskā aģitacija jau sākusi nodarīt strādnieku kustībai un sociāldemokrātiskām darbam neapšaubāmu ļaunumu. Ja to joprojām turpinās, tad tā var sākt apdraudēt partijas vienotību, jo šī aģitacija jau ir novedusi pie tādām kroplīgām parādībām kā otzovistu un eseru apvienošanās (S.-Pēterburgā), lai varētu atteikties palīdzēt mūsu partijas pārstāvībai Domē, kā arī pie dažām publiskām runām strādnieku priekšā kopīgi ar noteiktiem sin-dikalistiem.

Visu to ņemot vērā, avīzes ,,Proļetarij“ paplašinātā redakcija paziņo, ka boļševismam kā noteiktam KSDSP virzienam nav nekā kopīga ar olzovismu un ultimatismu un ka boļševiku frakcijai ir visnoteiktākā veidā jācīnās pret šiem novirzieniem no revolucionārā marksisma ceļa.

2

BOĻŠEVIKU UZDEVUMI PARTIJĀ

Kontrrevolūcijas pilnīgā triumfa laikmetā, kas sekoja II Domes padzīšanai, pati nolikumu loģika diktēja visai partijas darbībai uzdevumu: par spīti reakcijas pūliņiem un pastāvot dziļam proletāriskās šķiru cīņas pagurumam, saglabāt partijas organizāciju, kas radīta proletariāta cīņas augstāko uzplūdu gados, t. i., kā organizāciju, kas apzinīgi stāv uz ortodoksālā marksisma pamatiem un kas apvieno visas „nacionālās^11 sociāldemokrātiskās organizācijas ar nolūku realizēt vienotu revolucionāru s.-d. taktiku.

Šās divgadu cīņas gaitā par partiju un partejiskumu ir pilnīgi noskaidrojušās, no vienas puses, partijas norobežošanās no elementiem, ko tajā bija atnesuši sev līdzi speciālie buržuāziski demokrātiskās revolūcijas apstākļi, no otras puses, tālāka revolucionāro sociāldemokrātu saliedēšanās. No vienas puses, pilnīgi nošķīrušies tie sociāldemokrātijas bijušie līdzskrējēji\ kas, aiziedami no partijas, visu savu darbību pilnīgi pārnesa uz dažādām legālām organizācijām (kooperatīviem, arodbiedrībām, izglītības biedrībām, Domes frakcijas komisijām) un tur ne vien nerealizēja partijas politiku, bet, gluži otrādi, cīnījās pret partiju, cenšoties šīs organizācijas atraut no tās un nostādīt tai pretim. Pārvēršot legalismu par fetišu un šaurās darbības formas, ko uzspieda strādnieku kustības pagaidu nomāktība un sadrumstalotība, par principu, šie elementi — partijas atklātie likvidatori — visiem pilnīgi skaidri redzami nostājās uz teorētiskā un taktikas revizionisma pamatiem. Visciešākās saites starp organizatorisko likvidalorismu — cīņa pret partijas iestādēm — un principiālo cīņu pret marksistisko teoriju un KSDSP programas pamatiem tagad ir pilnīgi skaidri parādījusi un pierādījusi visa tā notikumu gaitas vēsture, kad mūsu Domes frakcijai viņas inteliģen-tiskie padomdevēji centās uzspiest oportunistisko līniju, visa cīņa starp likvidatoriem un partijniekiem legālajās strādnieku organizācijās un strādnieku grupās četros kongresos: tautas universitāšu^131, kooperativum, sieviešu^133, fabriku un rūpnīcu ārstu 134 kongresā.

i\ No olras puses, partijas kreisais spārns, kuram bija lemts vadīt partiju šajā kontrrevolūcijas pilnīgā triumfa periodā, teorētiski atzina un praktiski realizēja partijas nelegālā un i legālā darba lietderīgas savienošanas taktiku. Šeit ieskaitāms viss partijas darbs ar Domes frakciju un viss partijas darbs legālajās un puslegālajās proletariāta organizācijās. Tieši šīs darba formas ir izvirzījuši mūsdienu vēsturiskā momenta īpatnējie apstākļi papildus galvenajām partijas darba formām kā formas, kādās nelegālā partija var iedarboties uz vairāk vai mazāk plašām masām. Tieši šajās darbības formās partija praktiski, īstenībā saduras ar likvida-torismu un dod tam sāpīgus triecienus. Uz tiem pašiem pamatiem praktiski tuvinājās un tuvinās dažādu frakciju partijnieki sociāldemokrāti^64. Un, beidzot, tepat arī, sakarā ar tiem pašiem jautājumiem par partijas taktiku un organizāciju trešās Domes perioda apstākļos, boļševiku frakcija atklāti norobežojas no pseidorevolucionariem, nepastāvīgiem, nemarksistiskiem elementiem, kas pret jaunām partijas darbības formām uzstājušies zem tā saucamā „otzo-visma“ karoga.

Pašlaik, nospraužot boļševiku pamatuzdevumus, avīzes ,,Proļetarij“ paplašinātā redakcija konstatē:

1) ka turpmākajā cīņā par partiju un par partejiskumu boļševiku frakcijas uzdevums, kurai joprojām jāpaliek avangarda cīnītājai par partejiskumu un revolucionāro sociāldemokrātisko līniju partijā, ir vispusīgi aktivi atbalstīt partijas CK un Centrālo Orgānu. Tikai visas partijas centrālās iestādes šajā partijas spēku pārgrupēšanās periodā var autoritatīvi un spēcīgi pārstāvēt partijas līniju, ap kuru saliedētos visi patiesi partejiskie un patiesi sociāldemokrātiskie elementi;

2) ka partijas meņševiku nometnē, apstākļos, kad frakcijas oficiālo orgānu „Golos Social-l)emokrata“ ir pilnīgi sagūstījuši meņševiki likvidatori, frakcijas mazākums, līdz galam izmēģinājis likvidalorisma ceļu, jau paceļ protesta

balsi pret šo ceļu un atkal meklē partejiskus pamatus savai darbībai (,,Viborgas“ meņševiku vēstule S.-Peterburgā, meņ-seviku šķelšanās Maskavā, šķelšanās avīzes „Golos Social-I)emokrata“ redakcijā, attiecīga sadalīšanās Bundā u. tml.);

3) ka šādos apstākļos boļševiku uzdevums, kuri joprojām paliks saliedēts partijas avangards, ir ne vien cīņas turpināšana pret likvidatorismu un pret visiem revizio-nisma veidiem, bet arī tuvināšanās ar citu frakciju marksistiskiem un partejiskiem elementiem, kā to prasa kopīgie mērķi cīņā par IvSDS Partijas saglabāšanu un nostiprināšanu.

3

par aģitāciju no partijas nodalīta boļševiku kongresa

VAI BOĻŠEVIKU KONFERENCES SASAUKŠANAS LABA

Ņemot vērā: — ka boļševiku frakcija kopš partijas vienības atjaunošanas savas politiskās līnijas piekritējus vienmēr nodalīja un saliedēja ap jautājumiem, kas jau kļuvuši par visas partijas diskusijas objektu, un vienmēr idejiski cīnījās par savu šo jautājumu atrisinājumu uz visas partijas arenas — paralēlas platformas un diskusija partijas šūniņās, visas partijas kongresos;

— ka vienīgi šāds ceļš garantē tiklab īsto domubiedru saliedēšanu, kā arī visu frakcijai būtībā radniecīgo elementu piesaistīšanu lai;

— ka arī, lai realizētu māsu galveno mērķi, lai iedarbotos uz partiju par labu tam, ka partijā galīgi uzvar revolucionārās sociāldemokrāti jas līnija, vienīgi pareizais un vienīgi lietderīgais ceļš ir boļševiku nodalīšanās tikai visas partijas arēnā;

— ka citāds ceļš — boļševiku īpašu konferenču un kongresu sasaukšanas ceļš — nenovēršami novestu pie partijas sašķelšanās no augšas līdz apakšai un dotu nelabojamu triecienu tai frakcijai, kas uzņemtos iniciativu šādā IvSDS Partijas galīgā sašķelšanā.

Visu to ņemot vērā, avīzes ,,Proļetarij“ paplašinātā redakcija nolemj:

1) Brīdināt visus domubiedrus no aģitācijas par speciālu boļševiku kongresu kā no aģitācijas, kas objeklivi ved uz partijas šķelšanos un kas var dot izšķirošu triecienu tai

pozicijai, kādu revolucionārā sociāldemokrātijā jau iekarojusi partijā.

2) Boļševiku tuvākā konference laika ziņā jāsaista ar kārtējo partijas konferenci, hei augstākā frakcijas sapulce visumā būs domubiedru sapulce tuvākajā partijas kongresā.

3) Ievērojot, ka savu atrisinājumu gaida svarīgi jautājumi, kas satrauc partiju un frakciju, boļševikiem Centrālajā Komitejā uzdots uzstāt, lai iespējami paātrinātu visas partijas konferences sasaukšanu (termiņš 2—3 mēneši) un turpmāk lai paātrinātu partijas kongresa sasaukšanu.

4

PAR PARTIJAS SKOLU, KAS TIEK IERĪKOTA ĀRZEMĒS NN PUNKTA

Avīzes ,,Proļetarij“ paplašinātā redakcija, apspriedusi jautājumu par skolu NN punktā, atzīst, ka šās skolas organizēšana, ko veikusi iniciatoru grupa (tai skaitā — viens no avīzes ,,Proļetarij“ paplašinātās redakcijas locekļiem b. Maksimovs), jau no paša sākuma ir notikusi, nerēķinoties ar avīzes ,,Proļetarij“ redakciju, un to pavadījusi aģitacija pret redakciju. Iniciatoru grupas līdz šim veiktie pasākumi jau pilnīgi skaidri parāda, ka zem šās skolas izkārtnes tiek radīts jauns centrs frakcijai, kas atšķeļas no boļševikiem. Šās skolas iniciatori, nerēķinoties ar kopējiem centriem, ir stājušies sakaros ar daudzām Krievijas komitejām, noorganizējuši patstāvīgu kasi un naudas vākšanu, organizē savu aģentūru, pat nepaziņojot to ne avīzes ,.Proļetarij“ redakcijai, ne visas partijas centram.

Atzīstot, ka pie pašreizējā pieredzes bagātu partijas darbinieku trūkuma lietderīgi nostādīta un īsta partijas skola, pat ja tā atrastos ārzemēs, varētu zināmā mērā palīdzēt vietējām organizācijām derīgu partijas darbinieku sagatavošanā no strādnieku vidus, un uzskatot par nepieciešamu no savas puses darīt visu, ko mūsu organizācijas stāvoklis atļauj, lai sniegtu šo palīdzību vietējām organizācijām, — paplašinātā redakcija, pamatodamās uz visu to veidu, kā rīkojušies NN skolas iniciatori, konstatē, ka šo iniciatoru mērķi nav visas frakcijas mērķi, t. i., nav

I

boļševiku frakcijas kā idejiska virziena partijā mērķi, bet gan savi īpaši grupas idejiski politiski mērķi. Avīzes ,,Pro]etarij“ paplašinātā redakcija konstatē, ka sakarā ar domstarpībām, kas parādījušās mūsu frakcijā jautājumos par otzovismu, ultimatismu, attiecībām pret dieva taisīšanas sludināšanu un vispār par boļševiku iekšpartejiskiem uzdevumiem, sakarā ar to, ka NN skolas iniciatori un organizētāji ir vienīgi otzovisma, ultimatisma un dieva laisīšanas pārstāvji, — šā jaunā centra idejiski politiskā seja parādās pilnīgi skaidri.

Visu to ņemot vērā, avīzes ,,Proļetarij“ paplašinātā redakcija paziņo, ka boļševiku frakcija nekādu atbildību par šo skolu uzņemties nevar.

5

PAR B. MAKSIMOVA ATŠĶELŠANOS

Atzīstot, ka sakarā ar visiem dienas kārtības jautājumiem ir kļuvis skaidri redzams, ka starp avīzes ,,Proļetarij“ paplašinātās redakcijas desmit locekļiem, no vienas puses, un b. Maksimovu, no otras puses, nav principiālās un taktikas vienības; atzīstot, tālāk, ka b. Maksimovs pēdējā laikā ir spēris soļus, kas vērsti arī uz boļševiku frakcijas organizatoriskās vienības pārkāpšanu; beidzot, konstatējot, ka b. Maksimovs ir devis negativu atbildi jautājumā par pakļaušanos avīzes ,,Proļetarij“ paplašinātās redakcijas lēmumiem un par to realizēšanu, — avīzes ,,Proļctarij“ redakcija paplašinātā sastāvā ar šo brīdi atsakās no jebkuras atbildības par visiem b. Maksimova politiskajiem soļiem.

Pielikums pie avīzes „Proletarij“ hC. nr-a Iespiests pēc Pielikuma lekstm

J909. g. 3. (16.) jūlijā

26 15. sēj.

LIKVIDATORISMA LIKVIDĀCIJA

īpašā pielikumā pie šā avīzes ,,Pro]elarij“ nr-a lasītāji atradīs paziņojumu par boļševiku apspriedi un tajā pieņemto rezolūciju tekstu*. Šajā rakstā mēs gribam apstāties pie novērtējuma, kāda nozīme tiklab no mūsu frakcijas, kā arī no visas KSDSP viedokļa ir šai apspriedei un tam, ka tajā ir atšķēlusies neliela boļševiku daļa.

Divi pēdējie gadi, sākot apmēram ar 1907. g. 3. jūnija valsts apvērsumu un līdz šim laikam, Krievijas revolūcijas vēsturē un Krievijas strādnieku kustības un KSDSP attīstībā ir krasa lūzuma, smagas krizes laikmets. KSDSP Viskrievijas konference 1908. g. decembrī izdarīja secinājumus jautājumos par pašreizējo politisko stāvokli, par revolucionārās kustības stāvokli un tās perspektivām, par strādnieku šķiras partijas uzdevumiem pārdzīvojamā momentā. Šās konferences rezolūcijas ir stingrs partijas ieguvums, un tie meņševiki oportunisti, kuri gribēja par katru cenu tās kritizēt, ir tikai sevišķi uzskatāmi parādījuši, cik bezspēcīga ir viņu ,,kritika“, kas nespēj likt pretim itin nekā saprātīga, viengabalaina, sistemātiskā jautājumos, kuri izšķirti šajās rezolūcijās.

Bet partijas konference ir mums devusi ne tikai to vien. Tai ir bijusi vissvarīgākā nozīme partijas dzīvē tāpēc, ka tā iezīmēja jaunus idejiskus grupējumus abās frakcijās: kā pie meņševikiem, tā arī pie boļševikiem. Šo frakciju cīņa ir ar sevi aizpildījusi, var teikt bez pārspīlējuma, visu partijas vēsturi, tiklab tieši pirms revolūcijas, kā arī revo-lucijas laikā. Tāpēc jauni idejiski grupējumi ir partijas dzīvē ļoti svarīga parādība, kas jāpārdomā, jāsaprot, jāiegaumē visiem sociāldemokrātiem, lai prastu apzinīgi izturēties pret jaunā stāvokļa jaunajiem jautājumiem.

Šos jaunos idejiskos grupējumus var īsi raksturot kā likvidatorisma parādīšanos abos galējos partijas flangos un kā cīņu pret to. Pie meņševikiem likvidatorisms pilnīgi skaidri parādījās ap 1908. g. decembri, bet cīnījās pret to toreiz gandrīz vienīgi tikai cilas frakcijas (boļševiku, poļu un latviešu s.-d., daļa bundistu). Meņševiki partijnieki, ineņše-viki likvidatorisma pretinieki tai laikā kā virziens tik tikko iezīmējās, neuzstājoties kaut cik saliedēti un atklāti. Pie boļševikiem noteikti iezīmējās un atklāti uzstājās abas daļas: tiklab lielum lielais ortodoksālo boļševiku vairākums, kuri noteikti cīnījās pret olzovismu un panāca konferencē visu rezolūciju pieņemšanu savā garā, kā arī ,,otzovistu“ mazākums, kuri savus uzskatus aizstāvēja kā atsevišķa grupa, saņemot ne vienreiz vien atbalstu no „ultimu-listiem“, kas svārstās starp viņiem un ortodoksālajiem boļševikiem. Ka otzovisti (un ultimatisti, ciktāl tie noslīd līdz viņiem) ir otrādi apgriezti meņševiki, jauna veida likvidatori, tas jau ne vienreiz vien pateikts un parādīts avīzē ,,Projetarij“ (sk. it īpaši 39., 42., 44. nr-u*). Tātad: pie meņševikiem lielum lielais vairākums likvidatoru un tikko manāms partijnieku protesta un cīņas sākums pret tiem; pie boļševikiem ortodoksālo elementu pilnīga kundzība, atklāti uzstājoties otzovistu mazākumam — tāds bija partijas iekšējais stāvoklis, kas kļuva redzams KSDSP Viskrievijas decembra konferencē.

Kas tad ir šis likvidatorisms? kādi ir tā parādīšanās cēloņi? kāpēc otzovisti (arī dieva taisītāji, par kuriem dažus vārdus pateiksim turpmāk) ir tāpat likvidatori, otrādi apgriezti meņševiki? vārdu sakot, kāda sociālā jēga un kāda sociālā nozīme ir jaunajam idejiskajam grupējumam mūsu partijā?

Likvidatorisms vārda šaurajā nozīmē, meņševiku likvidatorisms, idejiski ir sociālistiskā proletariāta revolucionārās šķiras cīņas noliegšana vispār un it sevišķi proletariātu

hegemonijas noliegšana mūsu buržuāziski demokrātiskajā revolūcijā. Šī noliegšana pieņem, protams, dažādas formas^ notiek vairāk vai mazāk apzinīgi, krasi, konsekventi. Kā piemēru var minēt Čerevaņinu un Potresovu. Pirmais novērtēja proletariāta lomu revolūcijā tā, ka visa avīzes „Golos Social-Demokrata" redakcija, vēl pirms tajā bija notikusi šķelšanās (t. i., gan Pļechanovs, gan Martovs — Dans — Akselrods — Martinovs), bija spiesta atsacīties no Čere-vaņina, lai gan viņa izdarīja to sevišķi nepieklājīgā formā: proti, tā atsacījās no konsekventā likvidatora avīzē „Vorwarts"*, vāciešu priekšā, neievietojot savu paziņojumu avīzē „Golos Social-Demokrata“ krievu lasītājiem! Polresovs savā rakstā krājumā „Sabiedriskā kustība Krievijā XX gadsimta sākumā" tik sekmīgi likvidēja ideju par proletariāta hegemoniju Krievijas revolūcijā, ka Pļechanovs izstājās no kolektivās likvidatoriskās redakcijas.

Organizatoriski likvidatorisms ir nelegālās sociāldemokrātiskās partijas nepieciešamības noliegšana un ar to saistītā atsacīšanās no KSDSP, izstāšanās no tās, cīņa pret to legālās preses slejās, legālajās strādnieku organizācijās, arodbiedrībās, kooperalivos, kongresos, kur piedalās strādnieku deputāti, ult. Pēdējos divos gados partijas jebkuras organizācijas vēsture Krievijā ņudzēt ņudz ar šāda meņševiku likvidatorisma piemēriem. Kā uz sevišķi uzskatāmu likvidatorisma piemēru mēs jau norādījām (,,Pro(e-tarij“, 42. nr., pārdrukāts brošūrā: „KSDSP Viskrievijas konference 1908. g. decembrī") uz gadījumu, kad meņše-viki čekisti mēģināja tieši izjaukt partijas CK, pārtraukt šās iestādes funkcionēšanu. Kā uz pazīmi tam, ka nelegālās meņševiku organizācijas Krievijā ir gandrīz pilnīgi izirušas, var norādīt uz to, ka „kaukāziešu delegācijā" pēdējā partijas konferencē sastāvēja vienīgi no ārzemēs dzīvojošiem, bet avīzes „Golos Social-Demokrata" redakciju partijas CK apstiprināja (1908. g. sākumā) kā atsevišķu literāru grupu ārpus katra sakara ar vienu vai otru Krievi jā darbojošos organizāciju.

Meņšcviki neizdara nekādus secinājumus no visām šīm likvidatorisma izpausmēm. Pa daļai viņi tās slēpj, pa daļai viņi paši sapinušies, neapzinādamies atsevišķo laktu nozīmi, apjūkot sīkumos, kazusos, personās, neprazdami vispārināt, nesaprazdami, kāda jēga tam, kas notiek.

liet šī jēga ir tā, ka strādnieku partijas oporlunistiskajam spārnam buržuāziskās revolūcijas laikmetā, pastāvot kri-zēm, sabrukumam un sairumam, neizbēgami bija jābūt vai nu pilnīgi likvidatoriskam, vai arī likvidatoru gūstā. Buržuāziskās revolūcijas laikmetā proletariāta partijai neizbēgami pievienojas sīkburžuaziskie līdzskrējēji (vāciski tos sauc Mitlaufer), kas vismazāk spēj apgūt proletārisko teoriju un taktiku, vismazāk spēj noturēties sairuma laikmetā, kas visvairāk sliecas novest oportunismu līdz galam. Sākās sairums — un ļoti daudzi inteliģenti meņševiki, literāti meņševiki faktiski aizgāja pie liberāļiem. No partijas aizplūda inteliģence — tātad visvairāk saira meņševiku organizācijas. Tie meņševiki, kas patiesi simpatizēja proletariātam un proletariāta šķiras cīņai, proletariāta revolucionārajai teorijai (un tādi meņševiki vienmēr ir bijuši, kas savu oportunismu revolūcijā attaisnoja ar vēlēšanos rēķināties ar visiem situācijās pagriezieniem, visiem sarežģītā vēsturiskā ceļa līkumiem), izrādījās „vēlreiz mazākumā", mazākumā starp meņševikiein, bez apņēmības cīnīties pret likvidatoriem, bez spēka sekmīgi cīnīties. Bet līdzskrējēji oportu-nisti stieg arvien dziļāk un dziļāk liberālismā, Pļechanovs nevar vairs paciest Potresovu, avīze „Golos Social-Demokrata" Cerevaņinu, Maskavas strādnieki meņševiki inteliģentus meņševikus un tā tālāk. Meņševiki partijnieki, meņševiki ortodoksālie marksisti sāk nošķelties, un, tā kā viņi iet pie partijas, tad pēc notikumu loģikas izrādās, ka viņi iet pie boļševikiem. Un mūsu uzdevums ir saprast šo stāvokli, visādi un visur pacensties nošķirt likvidatorus no partijniekiem meņševikiem, tuvināties pēdējiem nevis tādā nozīmē, ka būtu jānotušē principiālās domstarpības, bet gan tādā, ka jāsaliedē patiesi vienota strādnieku partija, kurā domstarpības nedrīkst traucēt kopīgo darbu, kopīgo uzbrukumu, kopīgo cīņu.

Bet vai proletariāta sīkburžuaziskie līdzskrējēji ir tikai meņševiku frakcijai vien? Nē. Mēs jau norādījām avīzes

,,Profetarij“ 39. nr-ā*, ka tādi ir ari boļševikiem, kā to liecina viss konsekvento otzovistu argumentācijas veids, viss viņu mēģinājumu raksturs pamatot „jauno" taktiku. Neviena kaut cik ievērojama strādnieku masu partijas daļa pēc pašas lietas būtības nevarēja izvairīties no tā, lai buržuāziskās revolūcijas laikmetā neuzņemtu sevi vienu vai otru daudzumu dažādu nokrāsu „līdzskrējēju". Sī parādība nav novēršama pat visattīstītākās kapitālistiskās zemēs pēc buržuāziskās revolūcijas pilnīgas pabeigšanas, jo proletariats vienmēr saskaras ar visdažādākiem sīkbur-žuazijas slāņiem, arvien atkal un atkal no jauna rekrutējas no šiem slāņiem. Sājā parādībā nav nekā nenormālā un nekā briesmīga, ja tikai proletariāta partija prot sagremot šos svešos elementus, pakļaut tos sev, bet nevis pakļauties tiem, prot laikus apzināties, ka tie vai citi elementi ir tiešām sveši elementi un ka no tiem zināmos apstākļos nepieciešams skaidri un atklāti norobežoties. Atšķirība starp KSDSP abām frakcijām šajā ziņā ir tieši tā, ka meņševiki ir izrādījušies likvidatoru (t. i., „līdzskrējēju") gūstā — par to no pašu meņševiku rindām liecina tiklab viņu Maskavas piekritēji Krievijā, kā arī Pļecha-novs ar savu atdalīšanos no Potresova un no avīzes ,,Golos Social-Demokrata" ārzemēs, bet pie boļševikiem likvidatoriskie otzovisma un dieva taisīšanas elementi jau no paša sākuma izrādījās nelielā mazākumā, jau no paša sākuma izrādījās padarīti nekaitīgi, bet vēlāk ari nobīdīti prom.

Ka otzovisms ir otrādi apgriezts meņševisms, ka tas nenovēršami ved ari pie likvidatorisma, tikai drusku citāda veida likvidatorisma, par to nevar būt šaubu. Runa, protams, ir nevis par personām un nevis par atsevišķām grupām, bet par šā virziena objektivo tendenci, ja tas pārstāj būt tikai noskaņojums un mēģina izveidoties par īpašu virzienu. Boļševiki pavisam noteikti paziņoja pirms revolūcijas, pirmkārt, ka viņi grib nevis radīt sociālismā īpašu virzienu, bet gan piemērot mūsu revolūcijas jaunajiem apstākļiem visas starptautiskās revolucionārās, ortodoksāli marksistiskās sociāldemokrātijas pamatprincipus; otrkārt,

ka viņi pratīs veikt savu pienākumu ari visgrūtākajā, lēnajā, pelēkajā ikdienas darbā, ja pēc cīņas, pēc visu esošo revolucionāro iespēju pilnīgas izmantošanas, vēsture piespiedīs mūs vilkties pa ,,patvaldnieciskās konstitūcijas^1' ceļiem. Šos paziņojumus katrs kaut cik uzmanīgs lasītājs atradīs sociāldemokrātu 1905. gada literatūrā. Šiem paziņojumiem ir milzīga nozīme kā visas frakcijas saistībai, kā apzinātai ceļa izvēlei. Lai izpildītu šo saistību proletariāta priekšā, vajadzēja neatlaidīgi pārveidot, audzināt tos, kurus vilināja uz sociāldemokrātiju brīvības dienas (— ir izveidojies pat „brīvības dienu sociāldemokrātu" tips —), kurus lielāko tiesu aizrāva lozungu noleiktība, revolucionarisms, „spilgtums", kuriem trūka izturības, lai cīnītos ne vien revolūcijas svētku dienās, bet arī kontrrevolucionarajā ikdienā. Daļa no šiem elementiem pakāpeniski pieradinājās pie proletāriskā darba un apguva marksistisko pasaules uzskatu. Otra daļa tikai iekala, bet neapguva dažus lozungus, atkārtodama vecus vārdus un neprazdama piemērot revolucionārās soc.-demokraliskās taktikas vecos principus izmainījušamies apstākļiem. Vienas un otras daļas likteni uzskatāmi ilustrē to evolūcija, kuri gribēja boikotēt III Domi. 1907. gada jūnijā tādi bija boļševiku frakcijas vairākums. Bet avīze ,,Pro(etarij“ nelokāmi ieturēja anti-boikotisku līniju. Dzīve pārbaudīja šo līniju, un pēc gada izrādījās, ka otzovisti starp boļševikiem ir mazākumā (14 balsis pret 18 1908. g. vasarā) Maskavas organizācijā — kādreizējā „boikotisma" cietoksnī. Vēl pēc gada, pēc olzo-visma maldīguma vispusīgas un daudzkārtējas noskaidrošanas, boļševiku frakcija — un te ir nesenās boļševiku apspriedes nozīme — galīgi likvidēja otzovismu un uz to slīdošo ultimalismu, galīgi likvidēja šo īpatnējo likvidatorisma formu.

Tāpēc lai mums nepārmet „jaunu šķelšanos". Paziņojumā par mūsu apspriedi mēs sīki paskaidrojam mūsu uzdevumus un mūsu attiecības pret lietu. Mēs esam pilnīgi izmantojuši visas iespējas un visus līdzekļus, lai pārliecinātu citādi domājošos biedrus, mēs pie tā esam strādājuši vairāk par Р/г gadu. Bet kā frakcija, t. i., domubiedru savienība partijā, mēs nevaram strādāt, ja nav vienotības pamatjautājumos. Atšķelšanās no frakcijas

nav 1as, kas atšķelšanās no partijas. Tie, kas atšķēlušies no mūsu frakcijas, nepavisam nezaudē iespēju strādāt partijā. Vai nu viņi paliks „mežoņi", t. i., ārpus frakcijām, un vispārējiem partijas darba apstākļiem vajadzēs viņus ievilkt darbā. Vai arī viņi mēģinās radīt jaunu frakciju — tās ir viņu likumīgās tiesības, ja viņi grib aizstāvēt un attīstīt savu uzskatu un taktikas īpašu nokrāsu — un tad visa partija ļoti drīz pavisam skaidri ieraudzīs, kā praktiski izpaužas tās tendences, kuru idejisko nozīmi mēs šeit iepriekš centāmies novērtēt.

Boļševikiem nākas vest partiju. Lai vestu, ir jāzina ceļš, ir jāizbeidz svārstīties, jāizbeidz tērēt laiku svārstīgo pārliecināšanai, cīņai pret citādi domājošiem pašā frakcijā. Olzovisms un uz to slīdošais ultimatisms nav savienojami ar to darbu, kādu no revolucionārajiem s.-d. tagad prasa pašreizējie apstākļi. Revolūcijas laikā mēs iemācījāmies „runāt franciski", t. i., ienest kustībā maksimumu uz priekšu virzošo lozungu, pacelt tiešās masu cīņas enerģiju un vērienu. Tagad, sastinguma, reakcijas, sairuma laikā, mums jāiemācās „runāt vāciski", t. i., rīkoties lēnām (citādi nevar, kamēr nebūs jaunu uzplūdu), sistemātiski, neatlaidīgi, kustoties soli pa solim, iekarojot pēdu pēc pēdas. Kam šis darbs ir garlaicīgs, kas nesaprot, ka nepieciešams saglabāt un attīstīt s.-d. taktikas revolucionāros pamatus arī uz šā ceļa, šajā ceļa pagriezienā, tas velti valkā marksista vārdu.

Mūsu partija nevar iet uz priekšu, noteikti nelikvidējot likvidatorismu. Bet pie likvidatorisma pieder ne tikai tiešais meņševiku likvidalorisms un viņu oportunistiskā taktika vien. Šeit pieder arī otrādi apgrieztais meņševisms. Šeit pieder otzovisms un ultimatisms, kas darbojas pretī tam, lai partija izpildītu to kārtējo uzdevumu, kas ir momenta savdabīga īpatnība, uzdevumu izmantot Domes tribini un radīt atbalsta punktus no visām un visādām puslegālām un legālām strādnieku šķiras organizācijām. Šeit pieder dieva taisīšana un dieva taisīšanas tendenču aizstāvēšana, kuras pašos pamatos nošķiras no marksisma pamatiem. Šeit pieder boļševiku partejisko uzdevumu nesaprašana, to uzdevumu, kuru saturs 1906. un 1907. gadā bija yāzt meņševistisko CK, kas nebalstījās uz partijas vai-rakumu (ne vien poļi un latvieši, pat bundisti toreiz neatbalstīja tīri meņševislisko CK), — to uzdevumu, kuru saturs tagad ir pacietīgi audzināt partejiskos elementus, saliedēt tos, radīt patiesi vienotu un izturīgu proletariāta partiju. Boļševiki attīrīja augsni partejībai ar savu nesamierināmo cīņu pret antipartejiskiem elementiem 1903.—1905., 1906. un 1907. gadā. Boļševikiem tagad ir jāizveido partija, no frakcijas jāizveido partija, jāizveido partija, izmantojot tās pozicijas, kas iekarotas frukcionarā cīņā.

Tādi ir mūsu frakcijas uzdevumi sakarā ar pārdzīvojamo politisko momentu un visas KSDSP vispārējo stāvokli. Šie uzdevumi ir vēlreiz un sevišķi sīki atkārtoti un attīstīti nesenās boļševiku apspriedes rezolūcijās. Rindas ir pārkārtotas jaunai cīņai. Mainījušies apstākļi ir ņemti vērā. Ceļš izraudzīts. Uz priekšu pa šo ceļu — un Krievijas revolucionārā sociāldemokrātiskā strādnieku partija sāks ātri izveidoties par spēku, ko nesatricinās nekāda reakcija un kas nostāsies tautas visu cīnītāju šķiru priekšgalā mūsu revolūcijas nākošajā kampaņā^65.

„Proļelarij". 46- nr., 1909. ц.

11. (21.) julilā Iespiests pēc avīzes „Proletarii" teksta

CARA BRAUCIENS UZ EIROPU UN DAŽU MELNSIMTNIECISKĀS DOMES DEPUTĀTU BRAUCIENS UZ ANGLIJU

Pirms pusgadsimta Krievijai bija cieši nostiprinājusies starptautiskā žandarma slava. Mūsu patvaldība pagājušā gadsimta laikā ne mazumu darījusi, lai atbalstītu visādu reakciju Eiropā un pat lai tieši militāri apspiestu revolucionārās kustības kaimiņu zemēs. Pietiek atcerēties kaut vai Nikolaja I karagājienu pret ungāriem un vairākkārtējo izrēķināšanos ar Poliju, lai saprastu, kāpēc starptautiskā sociālistiskā proletariāta vadoņi, sākot ar 40. gadiem, vairākkārt ir norādījuši Eiropas strādniekiem un Eiropas demokrātijai uz carismu kā uz galveno reakcijas balstu visā civilizētā pasaulē.

Revolucionārā kustība Krievijā, sākot ar XIX gadsimta pēdējo trešdaļu, pamazām šo lielu stāvokli ir grozījusi. Jo stiprāk grīļojās carisms, saņemdams augošās revolūcijas triecienus pats savā zemē, toties vājāks tas kļuva kā brīvības ienaidnieks Eiropā. Bet Eiropā līdz tam laikam bija pilnīgi izveidojusies buržuāzisko valdību starptautiskā reakcija, kuras bija redzējušas proletariāta sacelšanos, sapratušas, ka cīņa uz dzīvību un nāvi starp darbu un kapitālu ir nenovēršama, un kuras bija gatavas apsveikt vienalga kādus avantūristus un laupītājus uz troņa, lai tikai varētu kopīgi cīnīties pret proletariātu. Un, kad XX gadsimta sākumā japaņu karš un 1905. gada revolūcija bija devuši carismam visstiprākos triecienus, starptautiskā buržuāzijā metās tam palīgā, atbalstīja to ar miljardiem lieliem aizdevumiem, pielika visas pūles, lai lokalizētu revolucionāro ugunsgrēku, lai atjaunotu „kārtību" Krievijā.

Pakalpojums pret pakalpojumu. Carisms ne vienreiz vien palīdzējis Eiropas kontrrevolucionarajām buržuāziskajām valdībām tad, kad tās cīnījās pret demokrātiju. Tagad Eiropas buržuāzijā, kļuvusi kontrrevolucionara attiecībā pret proletariātu, palīdzēja carismam tā cīņā pret revolūciju.

Sabiedrotie svin uzvaru. Nikolajs Asiņainais brauc uz Eiropu apsveikt monarchus un Francijas republikas prezidentu. Monarchi un prezidents ārdās un gatavojas godināt Krievijas melnsimtnieciskās kontrrevolūcijas vadoni. Bet uzvaru šie cēlie melnsimtnieciskās un buržuāziskās reakcijas bruņinieki guvuši nevis tāpēc,, ka viņu ienaidnieks ir iznīcināts, bet gan tāpēc, ka tā spēki bija sadrumstaloti, tāpēc, ka proletariats dažādās zemēs nebija vienlaicīgi nobriedis. Strādnieku šķiras apvienotie ienaidnieki guva uzvaru, paildzinot izšķirošās kaujas termiņu, paplašinot un padziļinot to avotu, kas — varbūt lēnāk, nekā mēs to vēlētos, bet nemitīgi — vairo proletāriešu skaitu, pastiprina viņu saliedētību, norūda viņus cīņā, pieradina pie operācijām pret apvienoto ienaidnieku. Šis avots ir kapitālisms, kas pamodinājis muižnieku Romanovu kādreiz patriar-chalo „dzimtmuižu" un kas tagad modina vienu pēc otras Āzi jas valstis.

Sabiedrotie svin uzvaru. Bet katras Nikolaja Asiņainā un Eiropas buržuāzisko valdību vadoņu svinības kā atbalss pavada revolucionāro strādnieku masu balss. Mēs nožņaudzām revolūciju — sauc Nikolajs un Vilhelms, Eduards un Faljers, sniedzot viens otram roku, liela pulka zaldatu vai garas rindas karakuģu apsargāti. Mēs jūs gāzīsim visus reizē — kā atbalss atsaucas revolūcija ar visu zemju apzinīgā proletariāta vadoņu muti.

Nikolajs Asiņainais brauc no Krievijas. Viņu pavada melnsimtnieciskās Domes sociāldemokrātu deputātā vārdi, kurš pasludina visu apzinīgo Krievijas strādnieku republikāniskos uzskatus un atgādina monarchijas nenovēršamo sabrukumu. Nikolajs brauc uz Zviedriju. Viņu godina pilī. Viņu apsveic zaldati un spiegi. Viņu sagaida Zviedrijas strādnieku masu vadoņa soc.-demokrātā Branlinga runa, kurš protestē pret to, ka viņa zeme tiek apkaunota ar bendes viziti. Nikolajs brauc uz Angliju, uz Franciju, uz

Itāliju. Viņu godināt gatavojas karaji un galminieki, ministri un policisti. Viņu sagaidīt gatavojas strādnieku masas: ar protesta mītiņu Anglijā, ar tautas sašutuma demonstrāciju Francijā, ar vispārēju streiku dienā, kad viņa atbraukšana aptumšos zemi — Itālijā. Visu šo triju zemju sociālistiskie deputāti — Torns Anglijā, Žoress Francijā, Morgari Itālijā — ir jau paklausījuši Starptautiskā sociālistiskā biroja aicinājumam un visas pasaules priekšā izsacījuši to naidu, to nicināšanu, ar kādu izturas strādnieku šķira pret Nikolaju Grautiņu rīkotāju, pret Nikolaju Kārēju, pret Nikolaju, kas tagad apspiež persiešu tautu un kas tagad ar krievu spiegiem un provokatoriem pārplūdina Franciju.

Visu šo zemju buržuāziskā, ,,solidā“ prese ārdās aiz niknuma, nezinot, kādas vēl lamas varētu sameklēt pret sociālistu uzstāšanos, kā vēl varētu atbalstīt savus ministrus un prezidentus, kas vajā sociālistus viņu runu dēļ. Bet šī trakošana nelīdz, jo proletariāta parlamentāriem pārstāvjiem nevar aizbāzt muti, nevar aizkavēt mītiņus patiesi konstitucionālās zemēs, nevar apslēpt ne sev, ne citiem, ka Krievijas cars nedrīkst rādīties ne Londonā, ne Parizē, ne Romā.

Starptautiskās reakcijas vadoņu svinīgos svētkus, svētkus sakarā ar revolūcijas apspiešanu Krievijā un Persijā, ir izjaucis visu Eiropas zemju sociālistiskā proletariāta vienprātīgais un drosmīgais protests.

L'n uz šā sociālistu protesta fona, kas izplatās no Pēterburgas līdz Parizei un no Stokholmas līdz Romai, protesta pret cara patvaldību, protesta, kas izteikts revolūcijas un tās lozungu vārdā, sevišķi uzskatāmi izceļas mūsu Krievijas liberāļu nicināmā izdabāšana carismam. Daži melnsimlnie-ciskās Domes deputāti, sākot ar mēreni labējiem un beidzot ar kadetiem, ar Domes priekšsēdētāju priekšgalā viesojas Anglijā. Viņi lepojas ar to, ka viņi pārstāv Domes vairākumu, tās īsto centru — bez galējiem labējiem un galējiem kreisajiem. Viņi tēlo „konstitucionālās^1' Krievijas pārstāvjus, viņi cildina „atjaunināto" iekārtu un dievināto monarehu, kas „tautai dāvājis" Domi. Viņi piepūšas un uzpūšas kā Krilova varde, iztēlodami sevi par melnsimtnie-ciskās reakcijas uzvarētājiem, kura, sak, grib, lai atceltu „konstitūciju" Krievijā. „Konstitucionāli demokrātiskās“

(nejokojiet!) partijas vadonis Miļukova kgs savā runā brokastīs pie lordmēra pasludināja: „kamēr Krievijā, pastāvēs likumdošanas palata, kas kontrolē budžetu, Krievijas opozicija paliks Viņa Majestātes opozicija, bet ne opozicija Viņa Majestātei" (S.-Peterburgas aģentūras 19. jūnija, pēc vecā stila, telegrama). Oktobristu partijas organs „Golos Moskvi“ 21. jūnija ievadrakstā ar chļesta-kovisku virsrakstu „Eiropa un atjauninātā Krievija" dedzīgi apsveic kadetu Iidera uzstāšanos un paziņo, ka viņa „mēreni konstitucionālā" runa „varbūt iezīmē pagrieziena momentu kadetu politikā, atsacīšanos no neizdevušās taktikas nostāties opozicija opozīcijas dēj".

Policejiskā avīze „Rossija" (23. jūnijā) veltī Miļukova runai ievadrakstu un, atkārtojot „slaveno" frāzi par Viņa Majestātes opoziciju, pasaka: „Miļukova kgs Anglijā uzņēmies zināmu saistību par Krievijas opoziciju, un, ja viņš šo saistību izpildīs, tad viņš izdarīs dzimtenei tādu pakalpojumu, par kuru viņam tiks piedots ne mazums agrāko nogrēkojumu". Esat nu gan izpelnījušies, kadetu kgi: Voli-nijas Antonijs, melnsimlniecisko fanātiķu „archibiskaps", slavē krājumu „Vechi" vispār un konkrēti Struvi; policejiskā pērkamā avīzīte slavē partijas vadoni Miļukovu. Izpelnījāties gan!

Mums atliek tikai atgādināt, ka kadetu oktobristisko dabu mēs esam sākuši atmaskot jau kopš 1906. gada, kad sprakstošās „uzvaras" Domē sagrozīja galvas daudziem jo daudziem savtīgi naiviem un nesavtīgi naiviem cilvēkiem.

Mums atliek atgādināt, ka carisma tagad sevišķi uzskatāmi parādījušās spēles būtību III Domē mēs esam atmaskojuši vairāk nekā pirms 20 mēnešiem, runādami avīzes „Proļetarij" 19. un 20. nr-ā (1907. gada novembrī) par III Domes vēlēšanu rezultātiem. Ill Domē — teicām mēs un teica KSDSP Viskrievijas konferences rezolūcija

1907. gada novembrī — iespējami divi vairākumi: meln-simtnieciski oklobristiskais un kadeliski oktobristiskais, un abi šie vairākumi ir konlrrevolucionari. „Tāds stāvoklis Domē — skan toreizējā S.-Peterburgas soc.-dem. organizācijas rezolūcija („Proļetarij19. nr.) un KSDSP III Viskrievijas konferences rezolūcija („Pro\etarij“, 20. nr.) — ir ārkārtīgi labvēlīgs kā valdības, lā arī kadetu divpusīgai politiskai spēlei11^66.

Šāds stāvokļa raksturojums tagad pilnīgi apstiprinājies, parādot, cik tuvredzīgi ir tie, kas bija gatavi atkal un atkal sludināt sociāldemokrātu „atbalstu^11 kadetiem.

Kadeti karo pret oktobristiem nevis kā principiāli pretinieki, bet kā konkurenti. Vajag „iekarot^11 vēlētāju — mēs pasludinām sevi par „tautas brīvības^11 partiju. Vajag pierādīt savu „solidumu^11 — mēs virzām III Domē Makla-kovus, mēs caur Miļukovu pasludinām Eiropas priekšā, ka mēs esam „Viņa Majestātes opozicija^11. liet melnsimtnie-ciskā carisma uzticīgajam kalpam Slolipinam tā vien vajag. Lai cara melnsimtnieciskā banda darbos saimnieko zemē, cik jaudas, lai tā un tikai tā izšķir visus patiesi svarīgos politikas jautājumus. Bet oklobristiski kadeliskais vairākums „mums^11 vajadzīgs spēlei, „reprezentācijai^11 Eiropā, aizdevumu dabūšanas atvieglošanai, melnās sotņas galējību „izlabošanai^11, vientiešu krāpšanai ar „reformām^11,... kuras pārlabo Valsts padome.

Viņa Majestāte pazīst savu opoziciju. Kadetu opozicija pazīst savu Stolipinu un savu Nikolaju. Un mūsu liberāļi un mūsu ministri bez kādām pūlēm pārņēma vienkāršo Eiropas parlamentārās liekulības un krāpšanas māku. Kā vieni, tā otri sekmīgi mācās Eiropas buržuāziskās reakcijas paņēmienus.

Kā vieniem, tā otriem nelokāmu revolucionāru karu pieteic Krievijas sociālistiskais proletariats, kas arvien ciešāk saliedējas ar visas pasaules sociālistisko proletariātu.

„Proletarij", kG. nr., 1909. g.

11- CM.) jūlijā Iespiests pēc avīzes ,,Proletarij“ teksta

SAKARA AR M. ĻADOVA VĒSTULI AVĪZES ,,PROĻETARIJ“ REDAKCIJAI,se

Labprāt ievietojam b. Ļadova atklāto vēstuli un pateiksim viņam tikai sekojošo:

Sargāt boļševisma — KSDSP ortodoksāli marksistiskā virziena — tradicijas ir, protams, ļoti jauka lieta, b. Ļadov. Tomēr sargāt šo tradiciju starp cilu nozīmē pasargāt boļ-ševismu no tā kariķēšanas. Bet, kā to mēs plaši pierādījām veselā rindā rakstu un kā to tagad oficiāli atzinusi boļševiku frakcija — otzovisma un dieva taisīšanas krampjainās pūles taču tieši ir tikai boļševisma karikatūra.

Kas attiecas uz „revolucionāro etiku“, pie kuras apelē b. Ļadovs, tad šajā ziņā mēs varam mierīgi ļaut viņam darīt tā, kā patīk, bet, lūk, savu „principiālo nostāju*1 b. Ļadovam un viņa domubiedriem jau sen vajadzēja izskaidrot atklāti visas partijas priekšā, jo citādi līdz šim bija viņiem uz vārda jālic, ka viņiem, izņemot otzovismu un dieva taisīšanu, ir arī kas cits.

Nobeidzot izteiksim pārliecību, ka b. Ļadovs, kas daudz gadu strādājis revolucionārās sociāldemokrātijas rindās, ne pārāk ilgi paliks jaunajā dieva taisītāju otzovistu jeb, — kā viņus īsāk sauc, — „dievišķīgo otzovistu" frakcijā un atgriezīsies boļševiku frakcijā.

Iespiests pēc avīzes „Proletarij" leksla

„Proletarij", 46. nr., 1909. y. 11. (24.) jūlijā

VĒSTULĒ КАРRI SALAS PARTIJAS SKOLAS ORGANIZATORIEM

1909. g. 18. augustā '

Cienījamie biedri!

Šajās dienās saņēmu Jūsu uzaicinājumu. Skolas pro-graMu, par kuru (programu) Jūs rakstāt, ka tā pievienota, neesmu saņēmis.

Manas attiecības pret skolu Kapri salā izteiktas avīzes ,,Proļetorij“ paplašinātās redakcijas rezolūcijā (pielikums pie avīzes ,,Pro(etarij“ 4(5. nr-a un 46. nr.[67]). Ja Jūs neesat redzējuši avīzi ,,Pro\etarij“ un tās pielikumus, kā arī atsevišķo vēstuli par skolu, kura piesūtīta partijas biedriem boļševikiem iespiestas lapiņas veidā, tad redakcija visus šos materiālus Jums labprāt piesūtīs. Pēc lietas būtības man Jums jāatbild, ka, protams, mans uzskats par Kapri salas skolu kā par mūsu partijas jaunās frakcijas pasākumu,— frakcijas, kurai es nesimpatizēju, — ka šis uzskats nepavisam neprasa atteikšanos lasīt lekcijas biedriem, kurus no Krievijas atsūtījušas vietējās organizācijas. Lai kādi būtu šo biedru uzskati, es vienmēr labprāt apņemšos nolasīt viņiem vairākas lekcijas par jautājumiem, kas interesē sociāldemokrātiju. Uz Kapri lasīt lekcijas es, protams, nebraukšu, bet Parizē tās nolasīšu labprāt. Atbraukt uz Parizi deviņiem no Krievijas sūtītiem biedriem (es minu skaitli, kuru man paziņoja Jums pazīstamais b. Ļeva) — šāds pasākums pat financialā ziņā maksātu mazāk nekā triju lektoru (man zināms Jūsu aicinājums Ļevam un Inokentijam1S7) brauciens no Parizes uz Kapri. Bet bez l'inancialiem apsvērumiem ir vēl vesela rinda cilu, nesalīdzināmi svarīgāku un bez šaubām Jums pilnīgi saprotamu apsvērumu, kas runā par labu Parīzei kā vietai, kur varētu būt patiesa partijas skola ārzemēs. Katrā ziņā varu galvot, ka avīzes ,,Proļetarij“ redakcija darītu visu, kas no viņas atkarīgs, lai organizētu Jums vēlamās lekcijas Parizē.

Ar s.-d. sveicienu N. Ļeņins

P. S.* Jūs esat aizmirsuši paziņot skolas oficiālo adresi.

/esp/esfs 1909. g. lapiņā Jautājumā

par partijas skolu" Iespiests pēc vokraksla

* — Postscripluīn — pierakstījums. Red.

27 15. sčj.

BOĻŠEVIKU CENTRA VĒSTULĒS PROJEKTS KAPRI SALAS SKOLAS PADOMEI^18

Boļševiku Centra Izpildu komisija ir ļoti iepriecināta par „Kapri salas partijas skolas Padomes^1' 1901t. g. 16. VIII paziņojumu, ka tai nav nekas pret! pret BC „idejisko kontroli".'

Bet, lai izlemtu, vai BC var uzņemties šo kontroli un to realizēt, vai tas var sniegt literāru un financialu atbalstu skolai, par ko raksta Padome, tad ir nepieciešams sīki zināt skolas lietas. Bet BC par skolu neko sīku nezina.

Ja skolas Padome varēja apspriest (kā tā raksta) BC attiecības pret skolu, zinādama BC uzskatus no iespiestām rezolūcijām un avīzes „Proļetarij", zinādama BC sastāvu no tā bijušiem locekļiem, — tad BC nespēj apspriest jautājumu par BC attiecībām pret skolas Padomes lūgumu, jo BC nezina, (1) kas īsti ir skolas Padome, (2) kas īsti ir skolas Izpildu komisija, (3) kāda ir skolas programa (skolas Izpildu komisija solījās to atsūtīt, bet neatsūtīja), (4) kāds ir pašreizējais skolas lektoru un (5) skolas skolnieku sastāvs, (6) kādi ir pašreizējie skolas līdzekļi, (7) kāds ir paredzētais kursu ilgums, (8) ciktāl skolas skolnieki saistīti ar tās pašreizējo atrašanās vietu, t. i., ar Kapri salu, (9) vai skolas skolnieki varētu atbraukt uz Parizi (par ko BC trīs locekļi ir viņiem rakstījuši personīgi savā vārdā), uz kādu laiku ult.

Trūkstot šādām ziņām, BC pagaidām var teikt tikai vienu: BC ir ar mieru sniegi visādu palīdzību ka literatūras, tā arī lektoru ziņā s.-d. pasaules uzskata apgūšanā visiem to s.-d. organizāciju biedriem, kuras darbojas Krievijā, un tāpat ari visiem biedriem, ko šīs organizācijas deleģējušas, un neatsakās arī no financialas palīdzības iespējamās robežās, pēc: tam kad šis jautājums būs apspriests sakarā ar palīdzību vietējām organizācijām.

BC reizē ar šo oficiāli nosūta skolas Padomei 1) avīzes „Proļetarij“ 39.—46. nr-a komplektu; 2) BC vēstuli (iespiestu) par skolu; 3) BC rezolūcijas.

Ar s.-d. sveicienu

avīzes „Proļetarij“ paplašinātās redakcijas Izpildu komisija

Sarakstīts 100i). p. starp 5. un 17.

(18. un 30.) auf/us/u

Pirmoreiz iespiests 1933. p. Ļeņina _ f ,

rakstu un maienaiu krājumā XXV Iespiests pēc rokraksta

VĒSTULE КАРШ SALAS PARTIJAS SKOLAS SKOLNIEKIEM:

BIEDRIEM JŪLIJAM, VAN AM, SAVELI JAM, IVANAM, VLADIMIRAM, STAŅISLAVAM UN РОМАМ

1909. g. 30. augustā pēc jaunā st.

Cienījamie biedri! Saņēmis no Jums skolas program» un divas vēstules, no kurām pēdējā Jūs man jautājat par motiviem, kāpēc skola tiek pasludināta par jaunu frakciju, es uzskatu par pienākumu vēlreiz paskaidrot Jums savu uzskatu. „Skolas apslēptie frakcionarie pamati ir vistīrākā fikcija", rakstāt Jūs. „Hegemonija pār skolu nav iespējama, jo Padomes vairākums esam mēs“.

Es apgalvoju, ka tā ir acīm redzama Jūsu pašapmānī-šanās. Lieta nepavisam nav tā, ka Jūs vainotu „tiešā frak-cionarismā"; lieta nepavisam nav tā — kam ir vairākums Padomē. Lieta ir tā, ka skola ierīkota 1) pēc jaunās frakcijas ierosinājuma; 2) tikai par jaunās frakcijas līdzekļiem; 3) tādā vietā, kur ir tikai jaunās frakcijas lektori; 4) tādā vietā, kur citu frakciju lektori ar pavisam retiem izņēmumiem nevar būt.

Visi šie apstākļi nav atkarīgi no Jūsu gribas. Tos grozīt Jūs nevarat. Bet šie apstākļi jau iepriekš noteic skolas raksturu, noteic iepriekš tik lielā mērā, ka nekādi Jūsu labie nodomi un nekādi Jūsu Padomes lēmumi nepavisam nespēj kaut ko būtisku grozīt.

Ikvienā skolā pats svarīgākais ir lekciju idejiski politiskais virziens. Kas nosaka šo virzienu? Pilnīgi un vienīgi tikai lektoru sastāvs. Jūs ļoti labi saprotat, biedri, ka jebkāda „kontrole^1*, jebkāda „vadība", visādas „programas", „statūti" u. t. jpr., viss 1as ir tikai tukša skaņa, salīdzinot ar lektoru sastāvu. Nekāda kontrole, nekādas programas utt. absolūti nespēj mainīt to mācību virzienu, ko nosaka lektoru sastāvs. Un nekad un nekur pasaulē neviena organizācija, frakcija vai grupa, kas sevi cienī, neuzņemsies dalīties atbildībā par skolu, kuras virzienu jau iepriekš noteicis lektoru sastāvs, ja šis virziens ir naidīgs.

Tad nu aplūkosim tagad lektoru sastāvu, kas jau iepriekš noteicis skolas raksturu un virzienu. Jūs, biedri, esat parakstījušies savā vēstulē man, bet Jūsu vēstulē Centrālajai Komitejai (šās vēstules norakstu esmu saņēmis kopā ar skolas programu), kas rakstīta skolas skolnieku un lektoru vārdā, lektoru parakstu nav. Tāpēc pilnīgi precizi zināt lektoru sastāvu es nevaru. Bet arī tā, kas man zināms, pietiek, lai spriestu par lektoru sastāvu.

Centrālā rūpniecības rajona vietējās organizācijas no Krievijas mums rakstīja, ka visenerģiskākais, ja ne vienīgais aģitators par Kapri salas skolu bijis b. Staņislavs, kuru jau arī ievēlējuši par lektoru daži sociāldemokrātiskie pulciņi, kas noklausījušies viņa referātu. Šis b. Staņislavs ir visnoteiktākais otzovists un marksisma „kritiķis" filozofijā. Pietiek atgādināt, (1) kā viņš nostrostēja Kautski savā pazīstamajā filozofiskajā grāmatiņā; (2) kā viņš partijas konferencē 1908. g. decembrī kopā ar Pēterburgas otzo-vistu Vs. nodalījās īpašā otzovistu frakcijā; (3) kā viņa rediģēto otzovista „Strādnieka" rakstu avīzes „Rabočeje Znamja" 5. nr-ā pati šī „Rabočeje Znamja“ atzinusi par anarehisma uzskatiem piesātinātu.

Palūkojieties tālāk uz tiem lektoriem, kurus Jūs tagad redzat sev priekšā Kapri salā. Boļševiku starp viņiem nav. Toties visi jaunās frakcijas (otzovisma un dieva taisīšanas aizstāvju frakcijas) piekritēji pārstāvēti gandrīz pilnīgi. Nez vai es daudz kļūdīšos, ja teikšu, ka starp Kapri lektoriem Jūs redzat biedrus Maksimovu, Lunačarski, Ļadovu, Aļeksinski. Tā ir tieši tā biedru grupa, kas kopš 1908. gada pavasara izveidoja opoziciju avīzei ,.Proļetarij", aģitēja pret to Krievijā un ārzemēs, sāka nošķirties īpašā frakcijā (vai atbalstīja to) partijas konferencē 1908. g. decembrī un beidzot galīgi nošķīrās īpašā frakcijā.

Noliegt, ka visa šī biedru grupa aģitē prel avīzi „Proļe-tarij", atbalstot un aizstāvot otzovislus, nozīmētu zoboties par partijā visiem zināmiem faktiem. Noliegt, ka Kapri sala pat vispārējā krievu literatūrā jau iemantojusi slavu kā dieva taisīšanas literārais centrs, nozīmētu ņirgāties par faktiem. Visa Krievijas prese jau sen norādījusi uz to, ka Lunačarskis no Kapri salas sācis sludināt dieva taisīšanu. Krievijā viņam palīdzēja Bazarovs. Tādas pašas dabas filozofiskus uzskatus aizstāvēja Bogdanovs desmitiem krievu legālās grāmatās un rakstos, desmitiem referātos ārzemēs. Es bi ju Kapri salā 1908. g. aprilī un pateicu visiem šiem 3 biedriem, ka es absolūti neesmu ar viņiem vienis prālis filozofijā (pie kam es Uoreiz viņus aicinā ju lietot kopīgus līdzekļus un spēkus, lai radītu boļševistisku revolūcijas vēsturi pretsvarā meņševistiski likvidaloriskai revolūcijas vēsturei, bet kaprieši noraidīja manu priekšlikumu, vēlēdamies nodarboties nevis ar kopīgu boļševistisku lietu, bet ar savu īpašo filozofisko uzskatu propagandu). No jūsu Kapri salas lektoru grupas vairākums ir literāti, un neviens no šiem literātiem ne reizes nav presē uzbrucis Lunačarska un Bazarova dieva taisīšanas propagandai !

Ja, neraugoties uz visu to, jūs, biedri, man rakstāt, ka uzskatīt skolu par saistītu ar dieva taisīšanu un otzovismu ir „pārpratums" un turklāt vēl „pilnīgs" no manas puses, jo „šādi mērķi šeit skolā ne vien nav sprausti, bet par tiem nevarēja būt ne runas", tad man atliek tikai pabrīnīties par jūsu ārkārtīgo naivitati. Atkārtoju: skolas patieso raksturu un virzienu nosaka nevis vietējo organizāciju labie vēlējumi, nevis audzēkņu „Padomes" lēmumi, nevis „programas" u. tml., bet gan lektoru sastāvs. Un, ja lektoru sastāvu pilnīgi noteic un ir noteicis jaunais frakcijas locekļu sastāvs, tad skolas frakcionaro raksturu noliegt ir tieši smieklīgi.

Lai izbeigtu jautājumu par lektoru sastāvu, es minēšu Jums vēl vienu faktu, kuru man pastāstīja biedrs lnokentijs un kurš rāda, kādā mērā partijā visiem ir acīm redzams 1as, ko jūs cenšaties noliegt, proti: Kapri skolas īpašais frakcionarais raksturs. īsi pirms avīzes „Proļetarij" paplašinātās redakcijas pēdējās sapulces b. Maksimovs Parizē griezies pie Trocka, uzaicinādams viņu par lektoru Kapri skolā. Trockis pastāstījis par to b. Inokentijam un pateicis viņam: ja tā. ir partijas lieta, es labprāt piedalīšos; ja tas ir īpašs Kapri literātu Maksimova, Lunačarska un Ko pasākums, tad es nepiedalīšos. Inokentijs atbildējis: pagaidiet avīzes ,,Proļetarij“ redakcijas lēmumus, es jums šos lēmumus piesūtīšu. Tādējādi arī pie frakcijas nepiederošais Trockis uzreiz sapratis (kā to sapratīs ikviens cik necik pieredzējis partijas darbinieks), ka rīkot skolu Kapri salā nozīmē slēpt skolu no partijas, nozīmē skolu jau iepriekš saistīt ar vienu īpašu un tieši ar jauno frakciju.

Tagad pievērsīšos jautājumam par Parizi. Es jums rakstīju, ka, ja jūs tiešām interesē manas un manu domubiedru lekcijas, tad .ļums jāatbrauc uz Parizi. Jūs man atbildat: „brauciens uz Parizi, ņemot vērā izdevumus, būs pavisam aplams'1.

Tad nu palūkosimies, kurš no mums runā tiešām kaut ko aplamu.

Jūs esat atbraukuši Kapri salā caur Viņi. Ja alpakaj Jūs braucat pa to pašu ceļu, tad Jums vajadzēs no Ziemeļ-italijas pagriezties uz Parizi un no turienes braukt tieši uz Viņi. Tas braucienu sadārdzinās droši vien ne vairāk kā par 00 frankiem no cilvēka (spriežu pēc tā, ka no Ženevas, kur es ilgi dzīvoju, biļete uz Parizi maksā 30 franku). Jūsu vēstuli parakstījuši 8 cilvēki, pie kam 1 paziņojis, ka „atturas no turpmākās sarakstīšanās^11, t. i., acīm redzot viņam nav pat vēlēšanās klausīties manu runāšanu. Paliek 7 biedri. Izdevumi =7X00=420 franku.

No Parizes Jūs uzaicināt četrus lektorus (Ļevu, mani, Grigoriju un Inokentiju). Izdevumi braucienam no Parizes uz Kapri un atpakaļ — ap 140 fr. Kopā 4X140=500 fr.

Atbraukt Parizē 8 skolniekiem ir lētāk nekā nosūtīt 4 lektorus uz Kapri.

Bet financialais jautājums, kā jau iepriekšējā vēstulē es jums rakstīju*, nepavisam nav pats svarīgākais. Padomājiet, kam vieglāk izraudzīt vietu, vai atbraukušiem skolniekiem, vai šejienes lektoriem? Jūs atbraucāt uz ārzemēm speciāli, lai mācītos skolā. Tātad Jums nevar būt šķēršļu

.Sk. ša .sējuma 116. un 417. Ipp. Ked.

braukšanai turp, kur ir liels lektoru skaits, kur iespējama patiesi partejiska lietas nostādne.

Bet lektori nevar no partijas centra braukt uz Kapri salu. Runāšu par sevi. Es nevaru pamest avīzes ,,Pro]etarij“ redakciju, — es nevaru pamest СО redakciju — es nevaru pamest Parizē nodibināto komisiju palīdzībai Domes sociāldemokrātiskai frakcijai — man jāuzstājas avīzes „Proje-tarij“ klubā Parizes strādnieku kvartālos, kur dzīvo simti un tūkstoši krievu strādnieku, utt. Partijas literātu brauciens no Parizes uz Kapri salu ir absolūti neiespējama lieta.

Bet skolai kā partijas lietai taču ir svarīgi ne tikai boļ-ševisliskie lektori. Parize ir vislielākais emigrantu centrs, kur pastāvīgi lasa visu frakciju publiskus referātus, notiek diskusijas, darbojas visdažādākie pulciņi, ir 2 vai 3 tīri labas krievu bibliotēkas, ir desmiti s.-d. organizatoru, kas ilgi darbojušies partijā, utt. Parizē iznāk 3 s.-d. krievu avīzes. Vārdu sakot, katram, kas kaut drusciņ pazīst ārzemes, ir skaidrs, tik skaidrs kā diena: tas, kas brauc mācīties socialdemokratismu uz Parizi, brauc mācīties tiešām social-demokratismu. Tas, kas brauc mācīties uz Kapri, brauc mācīties īpašu frakcionaru ,,zinātni“.

Tas, kas skolu rīko Parizē, rīko tiešām partijas skolu. Tas, kas skolu rīko Kapri salā, tas slēpj skolu no partijas.

Skola Kapri salā ir skola, kas tīšām paslēpta no partijas.

Nekāda kontrole, nekāda „idejiskā vadība" attiecībā uz Kapri skolu absolūti nav iespējama ne Centrālajai Komitejai, pie kuras jūs griežaties šodien, ne avīzes „Proļetarij" redakcijai, pie kuras jūs griezāties vakar. Runāt šeit par kontroli un par idejisku vadību ir tukši vārdi. Nevienam nenāks prātā muļķīgā doma sūtīt uz Kapri partijas „inspektorus" skolas uzraudzīšanai; nekad nevar realizēt patiesi partijas lektoru sūtīšanu uz Kapri (var būt visniecīgākie izņēmumi). Ja to nezināja Krievijas vietējās organizācijas, tad ļoti labi to zināja skolas rīkotāji. Tieši tāpēc jau viņi ierīkoja skolu Kapri salā, lai aizsegtu tās frakcionaro raksturu, lai paslēptu skolu no partijas.

Ņemiet nefrakcionaros Krievijas s.-d., kuriem ir izcilas zināšanas par strādnieku šķiras kustību ārzemēs: Parvusu un Rožu Luksemburgu (Vācija), Š. Rapoportu (Francija), Rotšteinu (Anglija). Ņemiet nefrakcionaros s.-d. literatus, kā Rjazanovu, — un jūs tūlīt redzēsit (ja negribēsit aizvērt acis, lai neredzētu), ka ar zināmu piepūli no partijas puses lielākajā liesā gadījumu nolasīt lekcijas Parizē viņi varēs, bet viņiem absolūti nebūs iespējams atbraukt uz Kapri. Tās naudas, ko skolas rīkotāji izmetuši, lai aizsūtītu skolniekus un lektorus uz visattālāko ārzemju punktu (Kapri), būtu jau pieticis, lai noorganizētu kaut vai dažu šo lektoru lekcijas Parizē.

Ņemiet, tālāk, jaunos grupējumus starp s.-d., grupējumus, ar kuriem iepazīties ir tik svarīgi krievu biedriem (partejisko un likvidatorisko elementu ciņa Bundā; latviešu boļševistiskās daļas cīņa pret meņševistisko; PSI) pret kreiso PPS; meņševisma sašķelšanās, PJecha-nova uzstāšanās ar krājumu „Dņevņik**, kas atmasko Potresova un oficiālo meņševiku likvidatorismu; mēģinājumi radīt „revolucionāro meņševismu“ utt.). Kapri salā nevar pienācīgi iepazīties ar šīm svarīgajām parādībām partijā. Parizē ir pilnīgi iespējams lietas stāvokli uzzināt no kompetentām personām un ne tikai pēc nostās-1iem vien.

Ņemiet, beidzot, Kapri skolas mācību programu. No četriem nodalījumiem vienam (Īli) ir virsraksts: „proletāriskās cīņas filozofija^1*. Starptautiskajā sociāldemokrātijā ir desmiti un simti (ja ne tūkstoši) programu šāda paša lipa propagandistiskām mācībām. Bet jūs nekur neatradīsit „proletāriskās cīņas filozofiju^1*. Ir Marksa un Engelsa filozofiskais materialisms, bet nekur nav „proletāriskās cīņas filozofijas**. Un neviens no Eiropas s.-d. nesapratīs, ko tas nozīmē. Sapratīs to tikai tie, kas pazīst filozofu: Staņislava (A. Voļska), Bogdanova, Lunačarska, Bazarova sacerējumus. Pirms „proletāriskās cīņas filozofiju** māca, vajag lādu filozofiju izgudrot. Bet ar šās Īpašās filozofijas izgudrošanu, filozofijas, kas toties biežāk dievojas ar vārdu „proletāriskā**, jo tālāk tā stāv no proletāriskā pasaules uzskata, ir nodarbojusies un nodarbojas vienīgi minētā jaunās frakcijas biedru grupa.

Beidzu: ja jūs, biedri, paliksit pie savas nevēlēšanās atbraukt uz Parizi (lai pašā laikā apgalvodami savu vēlēšanos

klausīties manas lekcijas), tad ar to jūs galīgi pierādīsit, ka ar jaunās otzovistiskās un dieva taisītāju frakcijas šauro pulciņu politiku ir saindēti ne tikai lektori, bet arī daži Kapri salas skolas skolnieki.

Ar s.-d. sveicienu V. Ļeņins

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1.926. o. žurnālā Prvlctarsknjti Henoļucija", 2. (b9.) nr-ā

PIEZĪMES

1 Raksts „Uz taisnu ceļa“ iespiests kā ievadraksts avīzes „Proļetarij" 26. nr-ā.

„Proļetarij" („Proletārietis") — nelegālā avīze, ko boļševiki nodibināja pēc partijas IV (Apvienošanās) kongresa; tika izdota no 1906. gada 21. augusta (3. septembra) līdz 1909. gada 28. novembrim (11. decembrim) Ļeņina redakcijā. Avīze „Proļetarij" iznāca kā KSDSP Maskavas un Pēterburgas komitejas, bet kādu laiku arī kā Maskavas apgabala, Permas, Kurskas un Kazaņas komitejas organs; faktiski avīze bija boļševiku Centrālais Organs. Iznāca 50 numuru: pirmie 20 — Somijā, pārējie ārzemēs — Ženevā un Purizē. Avīzē publicēts vairāk nekā 100 Ļeņina rakstu un rakstiņu.

Stolipina reakcijas laikā avīzei „Proļetarij" bija izcila loma boļševistisko organizāciju saglabāšanā un nostiprināšanā.

1910. gada janvara KSDSP Centrālās Komitejas plēnumā samierinātājiem, apslēptiem 'l’rocka aģentiem un atbalstītājiem, izdevās dabūt cauri lēmumu par avīzes „Proļetarij" slēgšanu. — 1.

5 1907. gada 3. (16.) jūnija valsts apvērsums — reakcionārs apvērsums, ko izdarīja valdība, padzen ot II Valsts domi un grozot Domes vēlēšanu likumu. Jaunais vēlēšanu likums stipri vien palielināja muižnieku un tirdzniecības un rūpniecības buržuāzijas pārstāvību Domē un vairākkārt sašaurināja jau tā nelielo zemnieku un strādnieku pārstāvju skaitu. Likums atņēma vēlēšanu tiesības lielākajai Āzijas Krievijas iedzīvotāju daļai, divtik sašaurināja Polijas un Kaukazijas iedzīvotāju pārstāvību. Uz šā likuma pamata ievēlētā un 1907. gada novembrī sanākusī III Dome pēc sava sastāva bija mclnsimtnieciski kadetiska.

Trešā jūnija valsts apvērsums bija Stolipina reakcijas perioda sākums, kurš pazīstams ar nosaukumu „tnešā jūnija režims". —• 3.

3 KSDSP Centrālais Organs — nelegālā avīze „Social-Demokrāt"; tika izdota no 1908. gada februāra līdz 1917. gada janvārim. Iznāca 58 numuri. Pirmais numurs iznāca Krievijā, tālāko avīzes izdošanu pārcēla uz ārzemēm, sākumā uz Parizi, pēc tam uz Ženevu. СО redakciju saskaņā ar KSDSP CK lēmumu sastādīja no boļševiku, meņševiku un polu sociāldemokrātu pārstāvjiem. Avīzē „Social-Dcmokrat" iespiests vairāk nekā astoņdesmit V. I. Ļeņina lielāku un mazāku rakstu. Avīzes „Social-Demokrat" redakcijas iekšienē V. I. Ļeņins cīnījās par konsekventu boļševistisku līniju. Daļa redakcijas (Kameņevs un Zinovjevs) samiernieciski izturējās pret likvidatoriem, mēģināja izjaukt ļeņiniskās līnijas ieturēšanu. Redakcijas locekli, meņševiki Martovs un Dans, sabotēdami darbu Centrālā Organa redakcijā, tai pašā laikā atklāti aizstāvēja likvidatorismu avīzē „Golos Social-Demokrala“ („Sociāldemokrātā Balss"). Ļeņina nesamierināmā cīņa pret likvidatoriem noveda pie tā, ka 1911. gaiļa jūnijā Martovs un Dans aizgāja no avīzes „Social-Demokrāt" redakcijas sastāva. No 1911. gada decembra avīzi „Social-Demokrat" rediģēja V. I. Ļeņins. Avīzē iespieda vairākus .). V. Staļina rakstus. — 3.

4 „Rabočeje Xnamja“ („Strādnieku Karogs") — nelegālā bo|ševistiska avīze, Centrālā rūpniecības rajona Apgabala biroja, KSDSP Maskavas un Maskavas apgabala komitejas organs; iznāca Maskavā 1908. gadā no marta līdz decembrim. Iznāca 7 numuri. — 6'.

s Izņēmuma likumu pret sociālistiem Vācija ieveda 1878. gadā. Ar šo likumu aizliedza visas sociāldemokrātiskās partijas organizācijas, strādnieku masu organizācijas, strādnieku presi, konfiscēja sociālistisko literatūru, pret sociāldemokrātiem vērsa represijas. Zem strādnieku masu kustības spiediena 1890. gadā likumu atcēla. - <>.

6 ,,Reč“ („Valoda") — dienas avīze, kadetu partijas centrālais organs; iznāca Pclerburgā kopš 1900. gada februāru. Avīzi slēdza Kara revolucionārā komiteja pie Pelrogradas Padomes 1017. gada 20. oktobrī (8. novembrī). — 8.

7 Stokholmas kongress — KSDSP ceturtais (Apvienošanās) kongress — notika Stokholmā 19(K>. gadā no 10. līdz 25. aprilim (no 23. aprija līdz 8. maijam). Kongresā piedalījās 112 delegātu ar lēmēja balsstiesībām, kuri pārstāvēja 57 vietējās partijas organizācijas, un 22 delegāti ar padomdevēja balsstiesībām. Bez tam piedalījās Polijas un Lietuvas, Latvijas un Bunda nacionālo sociāldemokrātisko partiju pārstāvji. Daudzas bojševisliskās organizācijas pēc 1905. gada decembra bruņotās sacelšanās valdība bija sagrāvusi, un tās nebija varējušas atsūtīt delegātus. Kongresā vairākums, kaut ari neliels, bija meņševikiem.

Ļeņins kongresā runāja par agraro jautājumu, par pašreizējo momentu, par taktiku attiecībā pret Valsts domes vēlēšanām, par bruņotu sacelšanos un ciliem jautājumiem.

Meņševiku pārsvars kongresā noteica kongresa lēmumu raksturu: vairākos jautājumos kongress pieņēma nieņševistiskas rezolūcijas (agrarajā programā, par attiecībām pret Valsts domi u. <;.).

Kongress pieņēma Ļeņina formulējumā slatutu pirmo paragrafu jautājumā par to, kas var būt partijas biedrs. Kongress uzņēma KSDSP sastāvā nacionālās sociāldemokrātiskās organizācijas; Polijas un Lietuvas sociāldemokrātisko partiju, Latvijas socialdemokra-ti.sko strādnieku partiju un iepriekš izlēma jautājumu par Runda iestāšanos KSDS Partijā.

Centrālajā Komitejā, ko ievēlēja kongresā, ietilpa 3 boļševiki un 7 mcņševiki, СО redakcijā — tikai mcņševiki.

Kongresa darba analizi V. I. Ļeņins sniedza darbā „Ziņojums par KSDSP Apvienošanās kongresu" (sk. Rakstu 4. izd., 10. sēj., 277.—336. lpp.) un J. V. Staļins darbā „Pašreizējais moments un strādnieku partijas Apvienošanās kongress" un „Autora priekšvārdā" Rakstu „pirmajam sējumam" (sk. J. V. Staļina Rakstu l sēj., 224.-248.; XII—XVI lpp.). — S.

8 „Trudoviku politika“ — „Darba grupas" — sīkburžuazisko demokrātu grupas politika, kuru 1906. gada uprill nodibināja I Valsts domes zemnieku deputāti. Domes darbības sākumā grupa apvienoja 107 deputātus. II Domē Irudovikicm bija 104 deputāti, 111 — 14 un IV — 10 deputātu. Trudoviki izvirzīja prasību atcelt visus kārtu un nacionālos ierobežojumus, demokratizēt zemstu un pilsētu pašvaldību, realizēt vispārējās vēlēšanu tiesības Valsts domes vēlēšanās. Trudoviku agrarā programa pamatojās uz narodņiciskiem zemes lietošanas vienlīdzības principiem: dibināt visas tautas zemes fondu no kroņa, apanažas, kabineta, klosteru zemes, kā ari privātīpašnieku zemes, ja tās apmēri pārsniedza noteikto darba normu: par atsavināmo privātīpašnieku zemi paredzēja atlīdzību. Zemes reformas realizēšanu uzlika vietējām zemnieku komitejām. — S.

8 Gurko, V. I. — iekšlietu ministra biedrs. — 12.

1(1 Ļeņins citē vārdus no Iv. Marksa pēcvārda „Kapilala" pirmā sējuma otrajam izdevumam (sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XVII sēj., 1937., 20. lpp.). — 19.

11 Bems-Baverks, J. — austriešu buržuāzisks ekonomists. — 20.

„Revolucionārais sin<likalismx“ — sīkburžuazisks pusanarehistisks virziens, kas radās strādnieku kustībā vairākās Rietumeiropas zemēs XIX gadsimta beigās.

Sindikalisti noliedza strādnieku šķiras politiskas cīņas nepieciešamību, partijas vadošo lomu un proletariātu diktatūru. Viņi uzskatīja, ka arodbiedrības (sindikāti) strādnieku vispārēja streika organizēšanas ceļā bez revolūcijas var gāzi kapitālismu un saņemt ražošanas pārvaldīšanu savās rokās. — 24.

18 „Golos Social-Demokrātā" („Sociāldemokrātā Balss") — avīze, meņ-ševiku likvidatoru ārzemju organs; iznāca no 1908. gada februāra līdz 1911. gada decembrim sākumā Zenevā, pēc tam Parīzē. 20.

11 „Die Уеие /.cit“ („Jaunais I.aiks") - Vācijas sociāldemokrātijas žurnāls; iznāca Šlutgarlē no 1883. līdz. 1923. gadam. No 188f>. līdz 1895. gadam žurnālā ,,l)ie Neue Zcit" publicēja dažus F. Kngelsa rakstus. Viņš bieži vien deva žurnālā redakcijai norādījumus un asi kritizēja to par atkāpšanos no marksisma. No 90. gadu otrās puses.

pēc F. Engelsa nāves, žurnāls sistemātiski iespieda revizionislu rakstus. Pasaules imperiālistiskā kara gados (1914.—1918.) ieņēma Kautska centra poziciju, atbalstīja socialšovinistus. — 31.

13 Dumbadze, /. Л. — cara armijas ģenerālis, melnsimtnieks; būdams par Julias pilsētas galveno priekšnieku, atšķīrās ar sevišķu nežēlību un varmācībām pret mierīgajiem iedzīvotājiem.

„Rīgas muzejs“ — Rīgas slepenpolicijas nodaļas moku kambaris, kurā pie arestēto nopratināšanas lietoja nežēlīgu spīdzināšanu. Kad policijas rīcību atklāja presē, cara valdība, mēģinādama atspēkot spīdzināšanas faktus, paziņoja, ka spīdzināšanas rīki, kas atradās nodaļā, savākti „muzejam". Sakarā ar to Rīgas moku kambari nosauca par „Rīgas muzeju". — 31.

10 1905. gada 11. (2i.). decembra likums — 1 Valsts domes vēlēšanu likums. Pēc šā likuma vēlētāji sadalījās 4 kūrijās: zemesīpašnieku (muižnieku), pilsētnieku (buržuāzijas), zemnieku un strādnieku. Viena muižnieka balss līdzinājās 3 pilsētas buržuāzijas pārstāvju balsīm, 15 zemnieku balsīm un 45 strādnieku balsīm. Likums nodrošināja Domē milzīgu pārsvaru muižnieku un kapitālistu saujiņai. — 31.

17 Domāts F. Engclsa „Ievads" K. Marksa brošūrai „Šķiru cīņa Francijā" (sk. K. Marksa „Šķiru cīņu Francijā", 1940., 9.—13. Ipp.).—32.

Ia Streļcovs, R. J. — sociāldemokrāts, revizionists. — 32.

in „Frankfurter Zeitung" („Frankfurtes Avīze") — vācu buržuāzijas avīze; tika izdota Frankfurtē pie Maiņas no 1856. gada. — 3i.

20 „Mierīgās atjaunināšanas partija“ — kontrrevolucionaro buržuāzijas un muižnieku organizāciju; nodibinājās 1906. gadā, apvienojot kreisos oktobristus un labējos kadetus. Ļeņins „mierīgās atjaunināšanas partiju" sauca par „mierīgās aplaupīšanas partiju". — 3i.

21 Domātas kadetu sarunas ar Trepovu (iekšlietu ministra biedrs) par kadetiska ministru kabineta nodibināšanas iespēju. — 3i.

22 So rakstu V. I. Ļeņins sarakstīja, lai iepazīstinātu Polijas sociāldemokrātus ar domstarpībām KSDS Partijas iekšienē; raksts tika iespiests žurnālā „PrzegUļd Socjaldemokratyczny" 2. nr-ā 1908. gada aprilī.

„PrzegUļd Socjaldemokratyczny“ („Sociāldemokrātijas Apskats") — žurnāls, ko izdeva Polijas sociāldemokrāti Krakovā no 1902. līdz 1904. gadam un no 1908. līdz 1910. gadam; žurnālā aktivi piedalījās R. Luksembnrga. — 36.

23 „Stoļičnaja 1‘očta“ („Galvaspilsētas Pasts") — kreiso kadetu dienas avīze; iznāca Pēterburgā no 1906. gada oktobra līdz 1908, gada februārim. — 36.

21 Sk. K. Marksa un F. Engclsa „Starptautiskos apskatus. III. No maija līdz oktobrim" (Rakstu Vili sēj., I93L, 258.—262. Ipp.). — 37.

!5 KSDSP III kongress notika Londonā 1905. gadā no 12. līdz 27. ap-ritim (no 25. apri|a līdz 10. inaijamļ. Kongresu sagatavoja un sasauca boļševiki Ļeņina vadībā. Tas tiija pirmais boļševiku kongress.

KSDSP III kongresa dienas kārtība, ko izstrādāja Ļeņins, bija šāda: I. Orgāni meijas komitejas ziņojums. II. Taktikas jautājumi:

I) bruņotā sacelšanās; 2) izturēšanās prot valdības politiku apvērsuma priekšvakarā un apvērsuma momentā (šis punkts bija veltīts diviem jautājumiem: a) izturēšanās pret valdības politiku apvērsuma priekšvakarā; b) par revolucionāro pagaidu valdību); 3) izturēšanās pret zemnieku kustību. III. Organizatoriskie jautājumi: 4) strādnieku un inteliģentu attiecības partijas organizācijās; 5) partijas statūti. IV. Izturēšanās pret citām partijām un virzieniem: G) izturēšanās pret atšķēlušos KSDSP daļu; 7) izturēšanās pret nacionālām sociāldemokrātiskām organizācijām; 8) izturēšanās pret liberāļiem; 9) praktiskā vienošanās ar sociālistiem revolucionāriem. V. Partijas dzīves iekšējie jautājumi: 10) propaganda un aģilacija. V/. Delegātu pārskati: 11) CK pārskats; 12) vietējo komiteju delegātu pārskati. VII. Vēlēšanas: 13) vēlēšanas; 14) kongresa rezolūciju un protokolu publicēšanas un amatpersonu amatā stāšanās kārtība.

Visos III kongresa pamatjautājumos Ļeņins jau pirms kongresa sarakstīja rezolūciju projektus un pamatoja tos savos rakstos, ko iespieda avīzē „Vperjod". Ļeņins runāja kongresā jautājumā par bruņoto sacelšanos, par sociāldemokrātijas piedalīšanos revolucionārajā pagaidu valdībā, par izturēšanos pret zemnieku kuslibu, par partijas statūtiem un par daudziem ciliem jautājumiem. Kongresa protokolos ierakstītas 138 Ļeņina runas un priekšlikumi.

Kongress grozīja partijas statūtus: a) pieņēma stalulu 1. § Ļeņina formulējuma; b) precizi noteica Г.К tiesības un tās attiecības ar vietējām komitejām; c) grozīja partijas centrālo orgānu organizatorisko uzbūvi: trīs centru (CK, СО un partijas Padomes) vielā kongress nodibināja vienu pilntiesīgu partijas centru — Centrālo Komiteju.

Par partijas III kongresa darbu un nozīmi sk. Ļeņina rakstu „Trešais kongress" (Rakstu 4. izd., 8. sēj., 402.—108. lpp.), grāmatu „Sociāldemokrātijas divas taktikas demokrātiskā revolūcijā" (Rakstu 4. izd.. 9. sēj., 1.—109. lpp.), kā arī ,,VK(b)P vēsturi. īso kursu", Latv. valsts izd., 1949., G7.—81. lpp. — il.

,e KSDSP V kongress notika Londonā 1907. gadā no 30. aprīļa līdz 19. maijam (no 13. maija līdz 1. jūnijam). Kongresā piedalījās 336 delegāti ar lēmēja un padomdevēja balsstiesībām. No tiem: boļševiku — 105, meņševiku — 97, bundistu — 57, poļu sociāldemokrātu — 44, latviešu sociāldemokrātu — 29, „ncfrakc'onaro" — 4. Boļševiki veda sev līdzi poļus un latviešus, un viņiem kongresā bija stingrs vairākums. Delegātu skaitā bija Ļeņins, Staļins, Saumjans, Dubrovinskis, Voro.š'lovs. Jaroslavskis.

Kongress apsprieda šādus jautājumus: 1) Centrālās Komitejas pārskats. 2) Domes frakcijas pārskats un tās organizācija. 3) Attiecības pret buržuāziskajām partijām. 4| Valsts dome. 5) „Strādnieku kongress" un bezpartejiskās strādnieku organizācijas. 6) Arodbiedrības un partija. 7) Partizānu cīņa. 8j Bezdarbs, ekonomiskā

28 15. sēj.

krīze 1ш lokauti. 9) Organizatoriskie jautājumi. 10) Starptautiskais kongress Šlulgarlē (). maijs, militarisms). 11) Darbs armijā. 12) Dažādi jautājumi. Viens no kongresa galvenajiem jautājumiem bija jautājums par attiecībām pret buržuāziskajām partijām, kurā referātu nolasīja Ļeņins. Visos principiālos jautājumos kongress pieņēma bo|ševisti$kns rezolūcijas. Kongresā ievēlēja Centrālo Komiteju 5 boļševiku, 4 meņševiku, 2 poļu un 1 latviešu sociāldemokrātā sastāvā. Par CK locekļu kandidātiem ievēlēja 10 boļševikus, 7 mcņševikus, 3 poļu un 2 latviešu s.-d.

Kongress nozīmēja lielu boļševisma uzvaru pār partijas oportu-nistisko spārnu — meņševikiem. Par KSDSP V kongresu sk. V. 1. Ļeņina rakstu „Attiecības pret buržuāziskajām partijām" (Bakstu 4. izd., 12. sēj., 422.—140. lpp.) un J. V. Staļina darbu „Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas Londonas kongress (Delegātā piezīmes)" (sk. J. V. Staļina Rakstu 2. sēj., 44.-72. lpp.). — AI.

77 Sk. F. Kngelsa „Sociālismā attīstību no utopijas par zinātni", 1940., 24. un 27. lpp. — AA.

78 PPS (Poļu sociālistiskā partija) — sīkburžuaziska nacionālistiska partija, dibināta 1893. gadā. Liekot programas pamatā cīņu par neatkarīgu Poliju, PPS veda poļu strādnieku vidū separatistisku nacionālistisku propagandu un centās atvilkt tos no cīņas kopīgi ar krievu strādniekiem pret patvaldību un kapitālismu. Krievijas revolūcijas ietekmē PPS 1900. gadā sašķēlās divās frakcijās: PPS „kreisos" un PPS „labējos" („fraki").

„Kreisie", daļēji paliekot pie nacionālisma, atteicās no daudzām nacionālistiskām prasībām un teorētiskām cīņas metodēm. Taktikas jautājumos viņi bija tuvi Krievijas meņševikiem likvidatoriem un kopā ar tiem cīnījās pret boļševikiem. Pirmā pasaules kara gados daļa „kreiso" nostājās internacionālisma pozicijā un tuvinājās Polijas s.-d. partijai; 1918. gada decembrī viņi izveidoja Polijas komunistisko partiju.

„Labējie", kuru priekšgalā atradās Pilsudskis, turpināja nacio-nalšovinisina politiku; vēlāk no viņiem atjauninājās PPS. Pēc Polijas buržuāziskās valsts nodibināšanas 1918. gadā PPS, kļuvusi par valdības partiju, piekopa pretpadomju politiku un atbalstīja Rietum-ukrainas un Rietumbaltkrievijas lautu verdzināšanu. Otrā pasaules kara laikā PPS reakcionāri šovinistiskā daļa nostājās uz sadarbības ceļa ar fašistiem, otra daļa kopā ar Polijas strādnieku partiju un Polijas patriotiem cīnījās par Polijas atbrīvošanu no fašistiskās verdzināšanas un par draudzīgu sakaru nodibināšanu ar PSRS. — A6.

39 Dubasovs, P. V. — Maskavas ģenerālgubernators, kas apspieda 1905. gada decembra bruņoto sacelšanos. — 4.9.

*° „Viborgas manifests" jeb „Viborgas uzsaukums" — I Valsts domes locekļu aicinājums „Tautai no tautas pārstāvjiem", ko pieņēma 1900. gada 9. un 10. (22. un 23.) jūlijā Viborgas apspriedē, uz kuru pēc I Domes padzīšanas bija atbraukuši ap 200 deputātu, galveno-

kārt kadeti. Uzsaukums aicināja tautu izrādīt valdībai ,.pasivu pretošanos" — nemaksāt nodokļus un nedot rekrūšus tik ilgi, kamēr cars nenoteic jaunas Domes vēlēšanas. 1906. gada septembrī kadetu partijas kongress atklāti atzina, ka „pasivās pretošanās" pielietošana „faktiski nav realizējama". — M.

31 „Atbrīvošanās savienība" — liberāli monarchistiska organizācija, ko nodibināja P. Struve 1904. gadā ārzemēs. „Osvoboždenci" bija konstitucionālās monarchijas piekritēji, centās panākt izlīgumu ar cara valdību, slēpjot savu cīņu pret revolūciju ar villus „demokrātismu". Vēlāk „osvoboždenci" izveidoja kadetu partijas kodolu. — 50.

33 Darbu „Agrārais jautājums Krievijā XIX gadsimta beigās" V. I. Ļeņins sarakstīja 1908. gadā enciklopēdiskai vārdnīcai, kuru izdeva brā|u Granatu sabiedrība, bet šis darbs cenzūras apstākļu dēj netika publicēts. Pirmoreiz šo darbu izdeva atsevišķā brošūrā 1918. gadā ,,2izņ i znaņije" grāmatu izdevniecība Maskavā.

Sarakstot šo darbu, Ļeņins izlietoja statistiskus skaitliskus datus un tabulas par agraro jautājumu no šādiem saviem darbiem: „Kapitālisma allīstība Krievijā" un ,.Sociāldemokrātijas agrarā programa Krievijas pirmajā revolūcijā 1905.—1907. gadā" (sk. Rakstu 4. izd., 3. sēj. un 13. sēj., 187.—377. lpp.). — 53.

33 Domāta grāmala „Zemes īpašuma statistika 1905. g. Datu sakopojums par 50 Eiropas Krievijas guberņām", S.-Peterburgā, Iekšlietu ministrijas centrālās statistiskās komitejas izdevums, 1907. — 55.

3* Domāts N. A. Rubakina raksls „Mūsu valdošā birokrātijā skaitļos", kas iespiests avīzes „Sin Otečestva" („Tēvzemes Dēls") 54. nr-ā 1905. g. 20. aprilī (3. maijā). — 58.

35 Zemnieku grupas, kuras šeit uzskaitījis Ļeņins, pastāvēja cariskajā Krievijā kā dzimtbūtniecisko un pusdziintbūtuiccisko attiecību atliekas. i

CinSenicki — zemnieki, kuri izmantoja činšu tiesības — zemes īpašumu mantošanas tiesības uz mūžīgiem laikiem — kurus aplika gandrīz vai ar negrozāmu nomas maksu — činšu. Cinšu attiecības galvenokārt bija izplatītas Polijā, Lietuvā, Baltkrievijā un Ukrainas apvidos pie Melnās jūras.

RereSi — Moldavijas un Besarabijas sīkie zemesīpašnieki.

Teptjari — jaunbaškiri — Uralu un Pievolgas pārceļolāji, kas nometušies uz dzīvi Baškirijas teritorijā. — 60.

33 Domāts „Saralovas guberņas statistisko ziņu krājums. I sēj. Sarato-vas apriņķis", Saralovā, Saralovas guberņas zemstes izdevums, 1883. — 60.

37 Domāta grāmata „Beilrāge zur Kennlniss des Russischen Reiches und der angranzenden Lander Asiens". Auf Kosten der Kaiserl. Aka-demie der Wissenschaffcn herausgegcben von К. E. Baer und Helmerscn, St. Petersburg, 1845 („Apcerējumi par Krievijas valsts un

lās kaimiņos esošo Āzijas zemju pētīšanu". Izdoti par Ķeizariskās Zinātņu Akadēmijas līdzekļiem К. E. Нега un Hclīncrsena redakcijā, S.-Peterburgā, 1845.). — 6'4.

33 Pilnīgs grāmatas nosaukums — „Brīva līguma darbs privātīpašnieku saimniecībās un strādnieku pārvietošana, sakarā ar statistiski ekonomisko apskatu par lauksaimniecību un rūpniecību Eiropas Krievijā". Sastādījis S. A. Koroļenko, S-Pelerburgā, 1892. (Lauksaimniecības un statistikas ziņas pēc materiāliem, kas iegūti no saimniekiem, V izl.). — 67.

30 SkopSčina — tā vairākos cariskās Krievijas rajonos sauca naturālo verdzinošo nomu, kad nomnieks maksāja zemesīpašniekam pusi vai pat vairāk „no labības gubas" („kopna") un turklāt atdeva vēl daļu no sava darba dažādu „atstrādājamu" veidā. — 69.

43 Domātas šādas grāmatas:

1) V. Orlovs, „Zemnieku zemes turēšanas veidi Maskavas guberņā",

M. , Maskavas guberņas zemstes izdevums, 1879. (Maskavas guberņas statistisku ziņu krājums, 4. sēj., 1. izl.);

2) V.Trirogovs, „Obščina un nodevas. (Pētījumu sakopojums)", S.-Peterburgā, 1882.;

3) Johannes Kcussler, ,.Zur Gesehichte und Kritik des bauerlirhen Gemeindebesitzcs in Russland", Teil 1—3, 187(5—1887 (Johans Keis-lers, „Sakarā ar Krievijas zemnieku obščinas zemes turēšanas vēsturi un kritiku", 1.—3. daļa, 1876.—1887.);

4) V. V., „Zemnieku obščina" (sk. „Krievijas ekonomikas pētīšanas rezullatus pēc zemstes statistikas datiem", I sēj., M., 1892.).

V. V. — V. P. Voroncova pseidonims; viņš bija viens no XIX gadsimta 80. un 90. gadu liberālā narodņicisma ideologiem. — 74.

41 „Severnij Veslņik“ („Ziemeļu Vēstnesis") — liberālā virziena literāri zinātnisks un politisks žurnāls; iznāca Pēterburgā no 1885. līdz 1898. gadam. Pirmo gadu izdevumos žurnālā iespieda narodņiku:

N. K. Michailovska, S. N. Južakovu, V. P. Voroncova, S. N. Krivenko u. c. rakstus. No 1891. gada žurnāls faktiski kļuva par krievu simbolistu un dekadentu orgānu un sludināja ideālismu un misticismu. — 75.

43 Domāts N. Kariševa darbs „Zeme, ko zemnieki nomā ārpus iedalītās zemes" (sk. „Krievijas ekonomikas pētīšanas kopsavilkumu pēc zemstes statistikas datiem", II sēj., Tērbatā. 1892.). — 78.

43 Nik—от — N. F. Danielsona pseidonims; viņš bija viens no XIX gadsimta 80. un 90. gadu liberālā narodņicisma ideologiem. — 79.

44 Domāts „Ziņu krājums par zemnieku saimniecību novērtēšanu Zemļanskas, Zadonskas, Korotojakskas un Ņižņedjeviekas apriņķī". Pielikums „Voroņežas guberņas statistisko ziņu krājuma" 111, IV, V un VI sējumam, V'oroņežā, Voroņežas guberņas zemstes izdevums, 1889. — 88.

45 D. N. Zhankova apcerējums „Sievu pamale" iespiests grāmatā „Kos-tromas guberņas statistikas materiāli", 8. izl., Kostroiuā, Koslromas guberņas statistiskās komitejas izdevums, 1891. — 90.

40 „Veslņik Jevropi“ („Eiropas Vēstnesis") — mēneša žurnāls; iznāca Pēterburgā no 1866. gada līdz 1918. gada vasarai. Žurnāls aizstāvēja krievu liberālās buržuāzijas uzskatus; kopš 90. gadu sākuma sistemātiski cīnījās pret marksismu. — 9i.

47 Šie dali sniegti grāmatā „Samaras guberņas statistisko ziņu kopsavilkumu krājums". 8. sēj.. 1. izl., Samara, Samaras guberņas zemstes izdevums, 1892. — 98.

48 Domāts M. S. Uvarova raksts „Kā pelņā iešana ietekmē sanitāro stāvokli Krievijā", kas iespiests žurnālā „Veslņik Obšēestvennoj Gigijcni, Sudebnoj i Praklificskoj Medieini" („Sabiedriskās Higiēnas, Tiesu un Praktiskās Medicīnas Vēstnesis") 1896. gada jūlijā. — 100.

48 Ļeņins sniedz skaitliskus datus no N. F. Rudņeva raksta „Zemnieku pelņas darbi Eiropas Krievijā", kas iespiests „Saratovas zemstes krājuma" 6. un 11. nr-ā 1894. gadā. — 101.

60 Domāta N. 1. Tezjakova grāmata „Chersonas guberņas laukstrādnieki un pār tiem organizētā sanitārā uzraudzība",. Cbersonā, Chersonas guberņas zemstes valdes izdevums, 1896. — 102.

81 Ļeņins sniedz datus no N. A. Blagoveščenska grāmatas „Saimniecisko ziņu statistisko kopsavilkumu krājums pēc zemstes izdarītās lauku sētu skaitīšanas. I sēj. Zemnieku saimnieciba", M., 1893. — 111.

62 Sk. K. Marksa „Filozofijas nabadzību", 1941., 131.—141. lpp. — 775.

83 Sk. K. Marksa „Virsvērtības teorijas", II sēj., 2. d., 1936., 8. un 9. lpp. — 118.

84 „Hcvolucionnnja Misi" („Revolucionārā Doma") — eseru grupas organs; iznāca ārzemēs no 1908. gada aprija līdz 1909. gada decemb-

• rim. Iznāca seši numuri. — 725.

88 „Znanija Trūda“ („Darba Karogs") — eseru partijas centrālais organs; iznāca no 1907. gada jūlija līdz 1914. gada aprīlim. — 725.

88 „Plcves kārtība" — nežēlīgs politisks režims, ko 1902. gadā ieveda Krievijā iekšlietu ministrs V. K. Pleve cīņai pret revolucionāro kustību. — 130.

87 Autoreferāts „Sociāldemokrātijas agritrā protjrama Krievijas revolūcijā" ir grāmatas ,.Socialdcmekratijas agrarā programs Krievijas pirmajā revolūcijā 1905.—1907. gadā" (sk. Rakstu 4. izd., 13. sēj., 187.—377. lpp.) īss atstāstījums. Referātu V. I. Ļeņins sarakstīja, lai iepazīstinātu poļu sociāldemokrātus ar domstarpībām KSDS

Partija agrarajā jautājumā; referāts publicēts žurnālā „Przcglad Socjaldemokralyczny" (..Sociāldemokrātijas Apskats") 6. nr-ā 1008. gada augustā. — 133.

88 Džons — meņševiks P. P. Maslovs. — 137.

88 Vandeja — Francijas province, kur XVIII gadsimta beigās franču buržuāziskās revolūcijas laikmetā uzliesmoju atpalikušās reakcionārās zemniecības kontrrevolucionarā sacelšanās pret revolucionāro Konventu. Sacelšanās notika ar reliģiskiem lozungiem, un to vadīja kontrrevolucionarā garīdzniecība un muižnieki, — 137.

80 Kostrovs — Kaukazijas meņševiku lideris N. N. Zordanija. — 137.

81 „Obrazovaņije" („Izglītība") — literārs, populāri zinātnisks un sabiedriski politisks mēneša žurnāls; iznāca Pēterburgā no 1892. līdz 1909. gadam. No 1902. līdz 1908. gadam žurnālā iespieda marksistu rakstus. — 138.

87 Sk. K. Marksa un F. Engclsa Rakstu XIX sēj., II d., 1947., 107. un 168. Ipp. — 139.

08 Sk. K. Marksa „Virsvērtības teorijas", II sēj., 2. d., 1936., 8. un 9. Ipp. — 140.

** „Znrjn" („Ausma") — marksistisks zinātniski politisks žurnāls, ko „Iskras" redakcija 1901. un 1902. gadā izdeva Štutgartē. Iznāca 4 numuri — trīs grāmatas.

Žurnālā „Zarja" iespiesti Ļeņina raksti: „Gadījuma piezīmes", „Zemstes vajātāji un liberālismā Hanibali", darba „Agrārais jautājums un „Marksa kritiķi" “ pirmās ietras nodaļas (ar virsrakstu „ „Kritiķu" kgi agrarajā jautājumā"), „Iekšējais apskats" un „Krievijas sociāldemokrātijas agrarā programa". — 143.

88 ,,Žizņ“ („Dzīve") — mēneša žurnāls; tika izdots Pēterburgā no 1897. līdz 1901. gadam; 1902. gadā iznāca ārzemēs. Kopš 1899. gada žurnāls bija „legālo marksistu" organs. — 143.

88 Sk. K. Marksa un F. Engclsa Rakstu XIX sēj., II d., 1947., 375.—377., 373. un 374., 370. un 371. Ipp. — 145. •

87 Sk. K. Marksa un F. Engclsa Rakstu XIX sēj., II d., 1947., 359.—365. Ipp. — 145.

88 Sk. K. Marksa „Filozofijas nabadzību", 1911., 131.—Ш. Ipp. — 146.

88 Sk. K. Marksa „Virsvērtības teorijas", II sēj., I d., 1936., 138. Ipp. —146.

70 Ļeņins citē K. Marksa 1871. g. 12. aprilī L. Kugelmanim rakstīto vēstuli (sk. K. Marksa un F. Engelsa Vēstuļu izlasi, 1947., 203. Ipp.). — 152.

71 „Pžeglond“ — „Przeglņd Socjaldemokratyczny" („Sociāldemokrātijas Apskats") — Polijas sociāldemokrātu žurnāls. — 152.

72 Ļachovs, V. P. — cara armijas pulkvedis, komandēja Krievijas karaspēku, kas 1908. gadā Persijā apspieda nacionāli revolucionāro kustību. — 15 7.

7S „L'Humanitē" („Cilvēce") — dienas avīze, ko Z. Zoress 1904. gadā nodibināja kā Francijas sociālistiskās partijas orgānu. Drīz pēc sociālistiskās partijas sašķelšanās kongresā 1920. gada decembrī un Francijas komunistiskās partijas nodibināšanās avīze kļuva par tās orgānu. „Jumanitē" arī tagad iznāk Parizē kā komunistiskās partijas Centrālais Organs. — 159.

71 Šis rakstiņš bija iespiests avīzē „Proļetarij" kā pēcvārds apcerējumam „Kā Pēteris Maslovs labo Kārļa Marksa rakstu pirmuz-mctumus" (sk. „Sociāldemokrātijas agraro programu Krievijas pirmajā revolūcijā 1905.—1907. gadā", Rakstu 4. izd., 13. sēj., 261,—267. Ipp.). — 163.

7* Sk. V. I. Ļeņina rakstus „Starptautiskais sociālistiskais kongress Šlulgartē" (Rakstu 4. izd., 13. sēj. 56.—61. un 62.—72. Ipp.). — 166.

79 Rakstu „Mierīgā angļu un vācu strādnieku demonstrācijā" V. I. Ļeņins sarakstīja sakarā ar strādnieku sapulci, kas notika Berlinē 1908. gada 7. (20.) septembrī kā protesta izpausme pret augošajām kara briesmām. Raksts liija domāts avīzes „Proļetarij" 36. nr-am, bet netika publicēts. — 182.

77 „Vorivārts" („Uz priekšu") — Vācijas sociāldemokrātijas centrālais organs; avīze sāka iznākt no 1876. gada V. Libknechta u. c. redakcijā. F. Engelss avīzes slejās cīnījās pret daždažādām oporlunisma izpausmēm. Sākot ar 90. gadu otro pusi, pēc F. Engclsa nāves, avīzē „Vorwarts" sistemātiski iespieda Vācijas sociāldemokrātijā un II Internacionālē valdošo oportunistu darbus. — 18i.

79 Domāts KSDSP Pēterburgas komitejas lēmums, kas publicēts avīzes „Proļetarij" 36. nr-ā 1908. gada 3. (16.) oktobrī nodaļā „No partijas". Pēterburgas komiteja aicināja sociāldemokrātiskās studentu grupas publiski norobežoties no studentu koalicijas padomes aicinājuma un pakļaut studentu kustību sociāldemokrātijas uzdevumiem visas tautas cīņā pret carismu. — 189.

79 Perlines traktāts — līgums, ko pēc 1877. un 1878. gada krievu-turku kara 1878. gada 13. jūlijā (j. st.) apstiprināja Krievijas, Anglijas, Austroungārijas, Vācijas, Francijas, Itālijas un Turcijas valdības pārstāvju kongress. — 19i.

80 „Novoje Vrcmja“ („Jaunais Laiks") — dienas avīze; iznāca Pēterburgā no 1868. gada līdz 1917. gada oktobrim. Sākumā mēreni liberālu, no 1876. gada tā kļuva par muižnieku un ierēdņu birokrātisko, reakcionāro aprindu orgānu. Avīze cīnījās ne tikai pret revolucionāro, bet arī pret liberāli buržuāzisko kustību. Kopš 1905. gada kļuva par vienu no melnsimtnieku orgāniem. Ļeņins avīzi „Novoje Vrcmja" nosauca par pērkamo avīžu paraugu. — 196.

81 Starptautiskais sociālistiskais birojs (SSB) — II Internacionāles izpildu organs; nodibināts pēc 1900. gada Parizes kongresa lēmuma. Kopš 1905. gada Ļeņins bija SSB sastāvā kā KSDSP pārstāvis. — 201.

82 Domāts biļetens, ko ar nosaukumu „Russiscbcs Bulletin^1' („Krievijas Biļetens") izdeva Berlinē meņševiku grupa. Biļetens iznāca no 1907. līdz 1916. gadam. — 20/.

83 Centrālās Komitejas Ārzemju Biroju (CK ĀB) kā visas partijas pārstāvniecību ārzemēs KSDSP CK plenums nodibināja 1908. gada augustā; tas bija pakļauts CK Krievijas Birojam.

Drīz pēc CK 1910. gada janvara plēnuma CK SB sastāvā izveidojās likvidatoru vairākums, un CK ĀB kļuva par anliparlejisku spēku pulcināšanas centru. CK AB likvidatoriskā taktika piespieda boļševikus 1911. gada maijā atsaukt no biroja sastāva savu pārstāvi (Aļeksandrovu — N. A. Semaško). Vēlāk lika atsaukti Polijas un Latvijas sociāldemokrātijas pārstāvji.

1912. gada janvarī CK AB pals likvidējās. — 202.

84 Sk. K. Marksa un F. Engclsa Vēstuļu izlasi, 1947., 396.—399. un 414.—416. Ipp.; Rakstu XXVIII sēj., 1940., 319.—321. lpp. — 20tf.

85 Sociālisti cionisti („Sociālistiski cionistiska strādnieku partija") — ebreju sīkburžuaziska nacionālistisku organizācija, nodibinājās 1904. gadā. Sociālisti cionisli centās ebreju strādniekus izolēt no starptautiskā proletariāta revolucionārās cīņas un sludināja izlīgšanu ar buržuāziju cīņai par ebreju valsts nodibināšanu. — 21i.

88 Ebreju sociālistiskā strādnieku partija (ESSP) (СЕРП) — nacionālistisku sīkburžuaziska organizāciju, nodibinājās 1906. gadā. ESSP progrumas pamatā bija prasība pēc nacionālus autonomijas ebrejiem — ebreju eksteritoriālu parlamentu (seimu) nodibināšanas, kuri būtu pilntiesīgi izšķirt jautājumus par ebreju politisko iekārtojumu Krievijā. ESSP bija tuva cseriein un kopā ar tiem cīnījās pret KSDSP. — 211.

87 Skuorcoos, А. I. — buržuāzisks ekonomists, vairāku lauksaimniecības rakstu autors. Skvorcova uzskatus Ļeņins savos darbos daudzkārt kritizēja (sk. Rakstu 4. izd., 1. sēj., 172., 426.—428. lpp. un 3. sēj., 32. lpp.). — 216.

83 Sk. K. Marksa un F. Engclsa Rakstu XIX sēj., II d., 1917., 324. lpp. — 217.

80 Sis raksts sarakstīts kā atbilde uz P. Maslova rakstu, kas iespiests Polijas sociāldemokrātu žurnālā „Przeglqd Socjaldemokralyczny" („Sociāldemokrātijas Apskats") 7. nr-ā 1908. gada septembrī ar virsrakstu „Par agrarās programas jautājumu. (Atbilde Ļeņinam)". Maslovs uzstājās pret boļševislisko programu, ko Ļeņins apskatījis autoreferātā „Sociāldemokrātijas agrarā programa Krievijas revolūcijā" (sk. šā sējuma 133.—155. lpp.), un aizstāvēja meņševiku agraro programu. — 224.

*> Sk. K. Marksa un F. Engclsa „Likumprojektu par feodālajiem nodokļiem" (Rakstu VI sēj., 1У30., 335,—340. lpp.) un „Manifestu pre« Krigi" (Rakstu V sēj., 1929., 99.—102. lpp.). — 230.

Sk. K. Marksa un F. Engelsa Vēstuļu izlasi, 1947., 3G9. un 370. lpp. — 239.

82 1878. gadā Turcijas sultāns Abduls-Hamids atlaida parlamentu. Tikai 1908. gadā, pēc buržuāziskās revolūcijas, Turcijā atjaunoja konstitūciju un sasauca parlamentu. — 241.

83 Par olzovixtiem sauca da|u boļševiku (Bogdanovs, Pokrovskis, Luna-čarskis, Bubnovs u. c.), kuri izvirzīja prasību atsaukt no 111 Valsts domes sociāldemokrātiskos deputātus un pārtraukt darbību legālajās organizācijās. Otzovisms bija tiešs turpinājums boikolismam — oportunistiskam virzienam boļševisma iekšienē 1907. gadā ar Bogdan ovu un Kameņevu priekšgalā. 1908. gadā olzovisti izveidoja īpašu grupu un uzsāka cīņu pret Ļeņinu. Olzovisti noteikti atteicās piedalīties Domē, strādnieku arodbiedrībās, kooperativos un cilās legālās un puslegālās masu organizācijās un centās noslēgties nelegālās organizācijas ietvaros. Maskodamies ar „revolucionāro" frāzi, otzo-visli īstenībā piekopa likvidatoru līniju: viņi- mēģināja atņeipt partijai iespēju izmantot legālās cīņas formas, atraut to no bezpartejiskām masām un pak|aul reakcijas sitieniem. Ļeņins nosauca otzovistus par „jauna veida likvidatoriem", par „otrādi apgrieztiem meņševikiem".

Otzovisma paveids bija ullimatisms. Ultimatisti atšķīrās no otzo-vistiem tikai pēc formas. Viņi ieteica iepriekš iesniegt Domes s.-d. frakcijai ultimātu un tā neizpildīšanas gadījumā atsaukt no Domes s.-d. deputātus.

Ultimatisms faktiski bija apslēpts, maskots otzovisms. Ļeņins ultimatistus nosauca par „kaunīgajiem otzovistiem".

190t). gada pavasarī olzovisti, ultimatisti un dieva taisītāji izveidoja inic:atoru grupu (Bogdanovs, Aļeksinskis, Lunačarskis u. c.) nntipartejiskās skolas organizēšanai Kapri salā. Faktiski šī grupa bija otzovistu, ultimalislu un dieva taisītāju antipartejiskās frakcijas centrs.

Avīzes „Proļetarij" paplašinātās redakcijas apspriede 1909. gada jūnijā pieņēma lēmumu, ka „boļševismam kā noteiktam virzienam KSDS Partijā nav nekā kopīga ar otzovismu un ultimalismu", un aicināja boļševikus vest visnoteiktāko cīņu pret šo novirzīšanos no revolucionārā marksisma. Otzovistu iedvesmotāju Bogdanovu (Mak-simovu) izslēdza no boļševiku rindām. — 252.

84 Bulaniisms — reakcionāri šovinistiska kustība Francijā XIX gadsimta pēdējā ceturksnī, nosaukta ģenerāļu Bulanžē vārdā, kurš atradās tās priekšgalā.

Ar valdošās mēreno republikāņu partijas politikas kritiku un šķietamo cīņu pret monarehistiem Bulanžē mēģināja iekarot autoritāti sīkburž.uazi jas un proletariātu vidū un karjeras nolūkos izmantot viņu neapmierinātību ar valdību. Bulanžē bija slepeni sakari ar monarehistiem, un no tiem viņš saņēma subsidijas.

Bulanžistu kustību masas neatbalstīja, un tā driz saira. — 200.

*8 „Lietpratēji cilvēki“ jeb „lietpratējas personas" — uzstājās III Valsts domes sociāldemokrātiskās i'rukcijas padomdevēju lomā. To vairākums bija likvidatori — J. Smirnovs, A. Potresovs, S. Prokopo-vičs u. c.

Izmantojot to apstākli, ka vadošie boļševistiskās partijas clarbinieki atradās pagrīdē un nevarēja legāli piedalīties Domes frakcijas darbā, „lietpratējas personas" mēģināja novirzīt tās darbību pa meņševisma ceļu.

Avīzes ,.Proļctarij" paplašinātās redakcijas apspriedē 1909. gada jūnijā Ļeņins ieteica legalizēt dažus boļševikus, lai sniegtu palīdzību Domes frakcijai. Apspriede nolēma dibināt Domes frakcijas veicināšanas komisiju, un tās sastāvā ievēlēja V. I. Ļeņinu. — 262.

®8 „Rossija“ („Krievija") — policejiski melnsimtnieciska dienas avīze; iznāca Pēterburgā no 1905. līdz 1914. gadam; no 1906. gada — oficiāls iekšlietu ministrijas organs. — 264.

®7 Ugrjums-Biirčejevs — trula un aprobežota augstmaņa tips, kas tēlots M. J. Saltikova-Ščedrina darbā „Kādas pilsētas vēsture". — 270.

®8 Apvienotās muižniecības padome — konlrrcvolucionara muižnieku organizācija; nodibinājās 1906. gada maijā.

Padome ļoti ietekmēja valdības politiku. III Valsts domes periodā ievērojams skaits Padomes locekļu iegāja Valsts padomē un vadošajos melnsimtnieku organizāciju centros. — 271.

®8 Džordis, Henrijs — buržuāzisks amerikāņu ekonomists un publicists. Džordža uzskatus kritizējis K. Markss 1881. gada 20. jūnija vēstulē F. Zorgem un F. Engelss priekšvārdā grāmatas „Strādnieku šķiras stāvoklis Anglijā" amerikāņu izdevumam (sk. K. Marksa un F. Engelsa Vēstuļu izlasi, 1947., 349.—351. lpp-; Rakstu XVI sēj., I d.,

1937., 284.-292. lpp.). — 276.

*°® Relousova runas projektu agrarajā jautājumā sarakstīja Ļeņins. Statistiskie salīdzinājumi un skaitliskie dati, ko minējis Belousovs, ņemti no tai laikā nepublicētiem Ļeņina darbiem „Sociāldemokrātijas agrarā programa Krievijas pirmajā revolūcijā 1905.—1907. gadā" (sk. Rakstu 4. izd., 13. sēj., 187.—377. lpp.) un „Agrārais jautājums Krievijā XIX gadsimta beigās" (sk. šā sējuma 53.—123. lpp.). — 279.

401 KSDSP piektā (Viskrievijas) konference notika Parizē 1908. gadā no 21. līdz 27. decembrim (1909. gadā no 3. līdz 9. janvārim). Konferencē bija pārstāvētas partijas lielākās organizācijas; Pēterburgas, Uralu, Kaukazijas, Maskavas un Centrālā rūpniecības apgabala, kā arī Polijas sociāldemokrātiskā partija un Bunds. Konferencē piedalījās 16 delegātu ar lēmēja balsstiesībām, to skaitā 5 boļševiki, 3 meņševiki, 5 poļu sociāldemokrāti un 3 bundisti. KSDSP CK pārstāvis bija Ļeņins.

Konference apsprieda jautājumus: 1) KSDSP CK pārskatu, Polijas sociāldemokrātiskās partijas CK pārskatu, Bunda CK pārskatu,

KSDSP Pēterburgas, Maskavas un Centrālā rūpniecības apgabala, Uralu un Kaukazijas organizāciju pārskatus; 2) tagadējais politiskais stāvoklis un partijas uzdevumi; 3) par Domes sociāldemokrātisko frakciju; 4) organizatoriski jautājumi sakarā ar politisko apstākļu maiņu; 5) apvienošanās ar nacionālajām organizācijām uz vietām; 6) ārzemju lietas; un cilus.

Ļeņins konferencē nolasīja referātu „Par pašreizējo momentu un partijas uzdevumiem" un teica runas par Domes frakciju, organizatoriskiem un citiem jautājumiem. Konferencē boļševiki cīnījās pret diviem oportunisma veidiem partijā: „pret likvidatoriem, tiešiem partijas pretiniekiem, un pret otzouistiem, apslēptiem partijas ienaidniekiem". Pēc Ļeņina priekšlikuma konference nosodīja lik-vidalorisniu un aicināja visas partijas organizācijas noteiktai cīņai pret mēģinājumiem likvidēt partiju. Par konferenci sk. V. I. Ļeņina rakstu „Uz ceļa" (šā sējuma 305.—314. lpp.). — 281.

ш Virsrakstu devis Marksa-Engclsa-Ļcņina Institūts. — 291.

103 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XIX sēj., II d., 1047., 343,—377. lpp. — 296.

1M Erfartes programa — Vācijas sociāldemokrātijas programa, ko pieņēma Erfurtcs kongresā 1891. gada oktobri. — 296.

105 Domāts Pļechanova paziņojums par izstāšanos no likvidatoru organa — avīzes „Golos Social-Demokrata" („Sociāldemokrātā Balss") redakcijas. Tas tika iespiests šā organa 10. un 11. nr-ā, kuru sagatavoja izlaišanai. Pēc papildu sarunām ar Pļeclīanovu viņa paziņojumu no avīzes aplauzuma izņēma, bet attiecīgo vietu satura rādītājā aizlipināja. Tomēr konflikts galīgi likvidēts nebija. 1900. gada maijā avīzes „Golos Social-Demokrata" 14. nr-ā lika publicēta Pļechanova vēstule, kurā viņš paziņoja lasītājiem par formālu izstāšanos no redakcijas. — 317.

IM „Vperjod" („Uz priekšu") — nelegālā boļševistiska nedēļas avīze; tika izdota Žencvā no 1904. gada 22. decembra (1905. g. 4. janvara) līdz 1005. gada 5. (18.) maijam. Iznāca 18 numuru. Avīzes organizators, idejiskais iedvesmotājs un vadītājs bija V. 1. Ļeņins. Redakcijas sastāvā bija V. V. Vorovskis, M. S. Oļminskis un A. V. Luna-Carskis.

KSDSP III kongress speciālā rezolūcijā atzīmēja avīzes „Vperjod" izcilo lomu cīņā pret meņševismu par partejiskuma atjaunošanu, nostādot un apgaismojot jautājumus, ko izvirzījusi sākusies revolūcija, un izteica pateicību avīzes redakcijai. — 319.

107 „Partijnije Izvestija“ („Partijas Ziņotājs") —■ avīze, KSDSP Apvienotās CK organs; iznāca nelegāli partijas IV (Apvienošanas) kongresa priekšvakarā Pēterburgā. Iznāca divi numuri: 1000. gada 7. (20.) februāri un 20. martā (2. aprill). Avīzes „Partijnije Izvestija" redakciju nodibināja uz vienlīdzības principa no boļševiku avīzes „Proļetarij" un meņševiku avīzes — jaunās „Iskras" redaktoriem. No boļševikiem redakcijas sastāvā bija Ļeņins, Lunačarskis un cili. Pēc

partijas IV kongresa avīzes „Partijnije Izvestija“ izdošanu pārtrauca. — 321.

109 „Nurodnaja Пита" (,,Tautas Doma“) — meņševistiska dienas avīze; iznāca Pēterburgā 1907. gada martā un apriti. — 325.

109 Domāta rezolūcija par politisko stāvokli mūsu zemē un par partijas uzdevumiem, kuru pieņēma Polijas un Lietuvas sociāldemokrātijas VI kongress, kas notika Prāgā (Varšavas priekšpilsētā) 1908. gada decembrī.

Kongress deva pretsparu likvidatoru tendencēm un apstiprināja, ka sociāldemokrātijas pamatuzdevums ir ciņa par politiskās vāras iekarošanu proletariāta rokās ar revolucionārās zemniecības palīdzību. — 327.

1,0 ,.Sociat-Demokrat" („Sociāldemokrāts") — avīze, KSDSP Centrālās Komitejas nelegāls organs; iznāca Pēterburgā 1906. gadā no 17. (80.) septembra līdz 18. novembrim (1. decembrim). Iznāca 7 numuri. Avīzes redakcija atradās meņševiku rokās. — 330.

111 ,Jaunā Папах Avīze" („Neue Rheinische Zcitung") tika izdota Ķelnē

no 18-18. gada 1. jūnija līdz 1849. gada 19. maijam. Avīzes vadītāji bija K. Markss un F. Engelss, galvenais redaktors — K. Markss. Pēc 301. numura klajā nākšanas avīze, reakcijas nomākta, pārtrauca savu pastāvēšanu. i

Šeit Ļeņins min citalus no K. Marksa un F. Engelsa rakstiem „Berlīnes debates par revolūciju" un „Likumprojekts par feodālajiem nodokļiem", kas publicēti ,.Jaunajā Reinas Avīzē" 1948. gada 14. jūnijā un 30. jūlijā (sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu VI sēj.,

1930., 163., 339. un 340. lpp.). — 334.

112 Sk. F. Engelsa „Sociālismā attīstību no utopijas par zinātni", 1940., 24. lpp. — 335.

1.3 Rokrakstam virsraksta nav. Virsrakstu devis Marksa-Engelsa-Ļcņina Institūts. — 337.

1.4 „Vozroždeņije“ („Atdzimšana")—meņševiku likvidatoru žurnāls; iznāca Maskavā no 1908. gada decembra lidz 1910. gada jūlijam. — 351.

416 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu VI sēj., 1930., 163. lpp. — 352.

419 Ļeņins citē F. Engelsa vārdus no „Priekšvārda pirmajam vācu izdevumam" K. Marksa darbam „Filozofijas nabadzība" (sk. K. Marksa „Filozofijas nabadzību", 1941., 9. lpp.). — 350.

1,7 Sk. K. Marksa rakstu ,.Par Hegcļa tiesību filozofijas kritiku. Ievads" (K. Markss un F. Engelss, RaksLi, 1 d., 1938., 385. lpp ). — 357.

418 Sk. F. Engelsa rakstu „Emigrantu literatūra. II. Komūnas blankis-tisko emigrantu programa" (K. Markss un F. Engelss. Raksti, XV sēj.,

1935., 224.—230. lpp.) — 358.

418 Sk. F. Engelsa „Anti-Diringu", 1945., 299.—301. lpp. — 359.

120 Domāts F. Engelsa „Ievads" K. Marksa broSurai ,,Pilsoņu karš Franci jā“ (sk. К. Marksa „Pilsoņu karu Francijā", 1940. g.. 13. lpp.).— 350.

121 Vecīti" (,.Ceļa Zīmes") — kadolu rakstu krājums, iznāca Maskavā 100t). gadā ar N. Berdjajcva, S. Bulgakova, P. Struves, M. lleršcnsona un cilu kontrrevoluc’onarās liberālās buržuāzijas pārstāvju rakstiem. Savos rakstos par krievu inlcTgenci „vechovieši" mēģināja nopelt krievu tautas labāko pārstāvju, to skaitā Ueļinska un Cerni-ševska, revolucionāri demokrātiskās lradicijas; apspļaudīja 1905. gada revolucionāro kustību un pateicās cara valdībai par to, ka 15 „ar saviem durkļiem un cietumiem" paglābusi buržuāziju ,.no lautas dusmām". Krājums aicināja inteliģenci kalpot patvaldībai. Ļeņins krājuma „Vecīti" prograntu kā filozofijā, tā publicistikā salīdzināja ar melnsimtnieku avīzes „Moskovskije Vedomosti" (,.Maskavas Ziņotājs") progrumu. nosaukdams krājumu par „liberālā renegutisma enciklopēdiju", par „demokrātijai uzlieto nepārtraukto reakcionāro samazgu straumi". — 305.

122 „Golos Moskvi“ („Maskavas Balss") — dienas avīze, oktobristu — rūpniecības lielburžuazijas un lielo muižnieku kontrrevolucionarās partijas organs; iznāca Maskavā no 1906. līdz 1915. gadam. — 372.

123 Avīzes „Prolelarij" paplašinātus reilnkcijiis apspriede notika Parizē 1909. gadā no 8. līdz 17. (no 21. līdz 30.) jūnijam. Apspriedē piedalījās Boļševiku Centra (ko 1907. gadā KSDSP V (Londonas) kongresā ievēlēja boļševiku frakcija) 9 locekli ar Ļeņinu priekšgalā, Peierburgas, Maskavas apgabala un L'ralu organizāciju pārstāvji.

Apspriedi sasauca, lai apspriestu otzovistu un ultimalislu rīcību.

Apspriede apskatīja jautājumus: 1) par otzovismu un ullima-tismu; 2) par dieva taisīšanas tendencēm sociāldemokrātijas vidū; 3) par attiecībām pret darbību Domē līdzās cilām partijas darba nozarēm; 41 boļševiku uzdevumi partijā; 5) par partijas skolu, kas tiek ierīkota ārzemēs (Kapri salā); 6) par aģitāciju no partijas nodalīta boļševiku kongresa vai boļševiku konferences sasaukšanas labā; 7) par b. Maksimova atšķelšanos; un citus jautājumus.

Apspriede noritēja Ļeņina vadībā. Ļcņ:ns runāja par visiem galvenajiem dienas kārtības jautājumiem. Otzovismu un uH'malismu apspriedē pārstāvēja un aizstāvēja A. Bogdanovs (Maksimovs) un V. Saucers (Marats). Divkosīgu pozīciju ieturēja Kameņcvs, Zinov-jevs. Kikovs, Tomskis.

Apspriede nosodīja otzovismu un ullimatismu kā „likvidalo-rismu pa kreisi"; olzovismn un nltimatisina iedvesmotāju Bogdanovu izslēdza no boļševiku rindām. Apspriede nosodīja arī dieva taisīšanu un nolēma vest pret to noteiktu cīņu, atmaskojot tās anti-marksistisko raksturu.

Virsrakstus V. 1. Ļeņ:na runām, kuras iespiestas šai sējumā, devis Marksa-Engelsa-Ļeņina Institūts. — 377.

124 St. — Stor.iislavs Voļskis — A. V. Sokolovs — Maskavas otzovistu līderis. — 330.

,?s M. T. — M. P. Tomskis. — 383.

ш „Partijas skola, kas tiek ierīkota ārzemēs NN punktā“ — antiparle-jiska skolu, ko 1909. gadu Kapri salā (Itālijā) nodibināja Bogdanovs (Maksimovs), Aleksinskis un Lunačarskis ar M. Gorkija līdzdalību. Skola bija otzovislu, ultimalislu un dieva taisīlāju frakcijas cenlrs, kuri apvienojās cīņai pret boļševismu.

Maskodamies ar partejiskuma karogu, bogdanovicši panāca to, ka dažas vietējās sociāldemokrātiskās organizācijas uz skolu atsūtīja 13 klausītājus.

Skola pastāvēja apmēram 4 mēnešus (no augusta līdz decembrim). 1909. gada novembrī daļa skolas skolnieku ar strādnieku N. J. Vilonovu priekšgalā, pēc tam kad tiem kļuva skaidrs skolas frakcionarais raksturs, noteikti norobežojās no bogdanoviešiem. Viņi nosūtīja avīzes ,,Pro|etarij“ redakcijai protestu pret lektoru antipartcjisko rīcību, par ko tika no skolas izslēgti. Uz Ļeņina aicinājumu viņi atbrauca Parizē, kur noklausījās lekciju ciklu, to skaitā Ļeņina lekcijas „Pašreizējais moments un mūsu uzdevumi^11 un „Sto-Iipina agrarā politika^11. Kapri salā palikusī skolas klausītāju daļa kopā ar lektoriem 1909. gada decembrī nodibināja anlipartcjisku grupu „Vpcrjod^1*.

Avīzes „Proļetarij" paplašinātās redakcijas apspriede nosodīja Kapri skolu kā „jaunu frakcijas centru, kas atšķeļas no boļševikiem^11. — 383.

127 Dieva taisWma — marksismam naidīgs literārs un reliģiozi filozofisks virziens; radās Slolipina reakcijas periodā partejisko inteliģentu vienā daļā, kuri aizgāja no marksisma pēc 1905.—1907. gada revolūcijas sakāves.

Dieva taisītāji (Lunačarskis, Bazarovs u. c.) sludināja jaunas, „sociālistiskās*1 reliģijas radīšanu, mēģināja samierināt marksismu ar reliģiju. Viņiem kādu laiku pieslējās arī M. Gorkijs. Avīzes ..Proļetarij^11 paplašinātās redakcijas apspriede nosodīja dieva taisīšanu un īpašā rezolūcijā paziņoja, ka „ar šāda zinātniskā sociālismā izkropļošanu^11 boļševiku frakcijai nav nekā kopīga.

Dieva taisīšanas reakcionāro būtību Ļeņins atklājis grāmatā „Materialisms un empiriokriticisms^11 (sk. Bakstu 4. izd., 14. sēj.) un vēstulēs Gorkijani 1908. gada februarī-aprilī un 1913. gada novembrī un decembrī. — 383.

128 Domāti meņševiki partijnieki — neliela meņševiku grupa ar Pļecha-novu priekšgalā, kura atdalījās no meņševikiem likvidatoriem un uzstājās pret likvidatorismu.

1908. gada decembrī Pļccbanovs izstājās no likvidatoru avīzes „Golos Socinl-Demokrata^11 (..Sociāldemokrātā Balss^11) redakcijas un (909. gada augustā atjaunoja sava krājuma „Dņcvnik Social-Demokrātā** (,.Sociāldemokrātā Dienasgrāmata") izdošanu. Palikdami meņševisma pozīcijās, Pļechanovs un viņa grupa aizstāvēja nelegālā partijas darba, nelegālās organizācijas saglabāšanu un centās panākt izlīgšanu ar boļševikiem.

Ļeņins aicināja boļševikus visādi sekmēt meņševiku partijnieku atdalīšanos no likvidatoriem, tuvināties tiem cīņai par idejiskumu un partejiskumu, nodibināt vienotu partijas elementu bloku, kurā „domstarpības lai netraucētu kopīgu darbu, kopīgu uzbrukumu» kopīgu cīņu" par partiju pret likvidatoriem. Ļeņins pieņēma Pļeehu-nova priekšlikumu un uz laiku nodibināja ar viņu bloku. Kopa ar boļševikiem pļecbanovieši piedalījās vietējās komitejās, boļševiku avīzēs „Zvezda" („Zvaigzne") un „Rabočaja Gazeta" (,;Slrādnieku Avīze"). Pļccbanovs piedalījās arī KSDSP Centrālajā Orgānā — avīzē ,.Social-Demokral" („Sociāldemokrāts").

J. V. Staļins, kas atradās Soļviēegdas trimdā, pilnīgi atbalstīja Ļeņina un Pļechanova bloku, atzīdams to par izdevīgu partijai un pazudinošu tās ienaidniekiem.

Ļcņiniskā vienotās frontes taktika ar pļechanoviešicm, kuriem sekoja daļa strādnieku, palīdzēja boļševikiem plašāk izvērst savu ietekmi legālajās strādnieku organizācijās un izspiest no tām likvidatorus.

1911. gada beigās Pļechanovs izjauca bloku ar boļševikiem. Aizbildinādamies ar cīņu pret „frakcionarismu" un šķelšanos KSDS Partijā, viņš mēģināja samierināt boļševikus ar oporlunisliem. Kopā ar troekistiem, bundistiem un likvidatoriem pļcehanovieši uzstājās pret KSDS Partijas Pragas konferenci un uzsāka apmelojumu kampaņu pret boļševikiem. — 38i.

158 Vlasovs — A, I. Rikovs. — 389.

īso Privaf(t sapulce — boļševiku ļeņiniešu sapulce, ko Ļeņins sasaucai avīzes „Proļetarij" („Proletārietis") paplašinātās redakcijas apspriedes priekšvakarā. Ļeņins šai sapulcē deva jo sīku informāciju par lietu stāvokli boļševiku frakcijā, par cīņu pret olzovistiein, ultima-tisliem un dieva taisītājiem. Tezes, ko Ļeņins izvirzīja informācijā, tika liktas avīzes „Proļetarij" paplašinātās redakcijas apspriedes rezolūciju pamatā. — 390.

1,1 Pirmais Viskrievijas tautas universitāšu biedrību darbinieku kongress notika Pēterburgā 1908. gadā no 3. līdz 0. (no 10. līdz 19.) janvārim. Galvenais jautājums kongresā bija jautājums par lautas universitāšu darbību. Kongresa strādnieku grupa, kuras priekšgalā bija boļševiki, iesniedza rezolūciju, kurā prasīja lautas univers.tašu valdēs īpašu pārstāvību strādnieku organizācijām, prasīja atzīt to tiesību noteikt nodarbību programas, ieteikt vēlamos lektorus sabiedriskajās zinātnēs, kā ari atzīt tiesību katrai tautībai pasniegt mācības dzimtā valodā.

Kongress ar nelielu balsu vairākumu (ar 110 pret 105) šo rezolūciju noraidīja, atzīstot, ka tā neietilpst kongresa ietvaros; pēc tam strādnieku pārstāvji kongresu atstāja. — 397.

188 Pirmais Viskrievijas kooperativo iestātu pārstāvju kongress nolika Maskavā 1908 gadā no 10. līdz 21. aprilim (no 29. aprija līdz 4. maijam). Kongresā piedalījās 521 delegāts, kuru skaitā bija vairāk nekā 45 sociāldemokrāti (boļševiki un meņševiki).

Neievērojot meņševiku pretošanos, boļševiki kongresā nodibināja s.-d. frakciju un nostājās cīņas priekšgalā, kuru arodorganizāciju un strādnieku kooperācijas pārstāvji veda pret buržuāziskajiem kooperatoriem, kam kongresā bija vairākums.

Kongresā noklausījās referātus: par starptautisko kooperatīvo kustību, par kooperatīvās kustības nozīmi un uzdevumiem, par patērētāju biedrību tiesisko stāvokli Krievijā u. c., bet apspriest tos kongresa prezidijs aizliedza.

Pēc lam kad policija kongresā aizliedza pieskarties jautājumiem par Šķiru cīņu, par arodbiedrībām, par kalpotāju stāvokli, par palīdzību strādniekiem streika un lokautu laikā, par kooperācijas propagandu, par presi u. tml., kongress lika slēgts. — 397.

433 Pirmais Viskrievijas sievieSu kongress notika Pēterburgā 1908. gadā no 10. līdz 16. (no 2.'$. līdz 29.| decembrim. Starp kongresa delegātēm bija daudz strādnieču. Zem strādnieču spiediena kongress pieņēma rezolūcijas par cīņu pret alkoholismu, par sievietes zemnieces slāvokli. par sievietes un bērna darba aizsardzību, par rūpniecības kooperāciju, par vienlīdzīgām tiesībām ebrejiem. Pamatjautājumā par sievietes politisko un pilsonisko stāvokli tagadējā sabiedrībā strādnieces iesniedza rezolūciju, kurā prasīja ievest vispārēju, vienlīdzīgu, tiešu un aizklātu vēlēšanu tiesības bez dzimuma, ticības un tautības izšķirības. Kongresa prezidijs šo rezolūciju atteicās nolasīt un aizslāja to ar rezolūciju, kas bija saslādila liberāli buržuāziskā garā. Izrādot protestu, strādnieces kongresu atstāja. — 397.

131 Pirmais Viskrievijas fabriku-rūpnicu ārstu un rūpnīcu un fabriku rūpniecības pārstāvju kongress notika Maskavā 1909. gadā no 1. līdz 6. (no 14. līdz 19.) aprīlim. Kongresa delegātu skaitā bija 52 strādnieki, galvenokārt ievēlēti no arodbiedrībām lielajos rūpniecības centros. Strādnieku delegātu — galvenokārt boļševiku — runām bija liela politiska nozīme, un tās atbalsojās visā zemē. īpaši dzīvas debates kongresā izraisīja divi jautājumi: par sanitārās uzraudzības organizēšanu (tika pieņemta boļševiku iesniegtā rezolūcija) un par strādnieku ievēlējamo fabrikas inspekciju.

Kongress savus darbus nepabeidza: to slēdza policija. — 397.

135 „Otkļiki Iiunda‘‘ (,.Bunda Atbalsis") — Bunda Ārzemju komitejas neperiodisks organs; iznāca ?.enevā no 1909. gada marta līdz 1911. gada februārim. Iznāca pieci numuri. — 409.

133 Šo rakstiņu iespieda kā piezīmi M. N. Ļadova vēstulei, rakstītai avīzes , Proļelarij" redakcijai, kurā tas nepiekrita avīzes „Pro|elarij" paplašinātās redakcijas apspriedes lēmumiem. — 415.

137 Ļeva — M. K. Vladimirovs; Inokentijs — I. F. Dubrovinskis. — 416.

133 V'. I. Ļeņins šo vēstules projektu uzrakstīja kā atbildi otzovistu un ultimalistu skolas Padomei Iiapri salā, kad tā lūdza Boļševiku Centru (avīzes „Proļelarij" paplašināto redakciju) palīdzēt skolai ar literāriem spēkiem un naudas līdzekļiem.

Bokrakslam virsraksta nav. Virsrakstu devis Marksa-Engelsa-Ļcņiua Institūts. — 418.

V. I. ĻEŅINA DZĪVES UN DARBĪBAS DATI

(1908. gada marts - 1909. gada augusts)

19 08

Marts, 19. (aprilis, 1.).

Ļeņina raksts „Uz taisna ceļa“ publicēts kā ievadraksts avizes „Proļetarij^11 26. nr-ā.

Marts, 26. (aprilis, 8.).

Ļeņina raksts „Par Krievijas revolūcijas ,,dabu“ “ publicēts kā ievadraksts avīzes „Proļetarij" 27. nr-ā.

Aprīlis, ne vēlāk par 3. (16.).

Ļeņins pabeidza rakstu „Marksisms un revizio-nisms“ krājumam „Kārlis Markss (1818.—1883.)“.

Starp 6. un 18. apriti (19. apriti un 1. maiju).

Uz A. M. Gorkija lūgumu Ļeņins viņu apmeklē Kapri salā, kur paziņo Bogdanovam un Lunačarskim, ka filozofijas jautājumos viņš ar tiem nav vienis pratis.

Aprilis, 16. (29.).

Ļeņina raksti „Pa iemīlu takul“ un „Kadetu bloks ar oktobrisliem?11 iespiesti avīzes „Proļetarij^1* 29. nr-ā.

Aprilis, 24. (maijs, 7.).

Ļeņins Ženevā nolasa referātu par tematu „Krievijas revolūcijas novērtējums un tās varbūtējā nākotne^11.

Aprilis.

Ļeņina raksts „Par Krievijas revolūcijas novērtējumu'1 publicēts poļu žurnālā „Przeglfļd Socjalde-mokralyczny^11 2. nr-ā.

Maijs, 1. (t-'i.).

Ļeņins Parizē sapulcē, ko organizējis Parizes sociāldemokrātiskās grupas birojs, nolasa referātu par Krievijas revolūcijas raksturu.

Maija sākums.

Ļeņins piedalās Parizes sociāldemokrātiskās grupas biroja sēdē, kur tika nolemts sniegt palīdzību Šveicē arestētiem sociāldemokrātiem Tiflisas ekspropriācijās lielā.

Maijs, 10. (23.).

Avīzes „Proļetarij" 30. nr-ā publicēti Ļeņina raksti „Otrā iesaukuma kadeti“ (ievadraksts) un „Par Krievijas revolūcijas novērtējumu" (pārdrukāts no po|u žurnālā ,/Przeglqd Socjaldemokratyczny" 2. nr-a).

Maijs.

Ļeņins strādā Britu muzejā Londonā pie grāmatas „Materialisms un empiriokriticisms".

Maijs—jūnija pirmā puse.

Ļeņins raksta „Desmit jautājumus referentam" kā tezes I. P. Dubrovinska (Inokentija) runai A. Bogdanova referātā Zenevā.

Jūnijs, 18. (jūlijs, 1.).

Ļeņins pabeidza darbu „Agrārais jautājums Krievijā XIX gadsimta beigās" enciklopēdiskajai vārdnīcai, ko izdeva brāļu Granatu sabiedrība. Darbs aiz cenzūras apstākļiem tai laikā netika publicēts un iznāca atsevišķā brošūrā tikai 1918. gadā.

e

Ļeņins raksta vēstuli V. V. Vorovskim uz Odesu sakai'ā ar to, ka saasinājušās filozofiskās domstarpības un ar Bogdanova grupu briest šķelšanās.

Jūnijs.

Uz Ļeņina priekšlikumu avizē „Proļetarij" liek atklāta diskusija jautājumā par otzovismu.

Jūlijs, 2. (15.).

Ļeņina raksts „Par dažām mūsdienu sairuma pazīmēm" publicēts kā ievadraksts avīzes „Proļetarij" 32. nr-ā.

Jūlijs, 5. (18.).

Ļeņins pabeidza autoreferātu „Sociāldemokrātijas agrarā programa Krievijas revolūcijā" (iespiests poļu žurnālā „Przeglqd Socjaldemokratyczny" 6. nr-ā, 1908. g. augustā).

Jūlijs, 23.(augusts, 5.).

Avīzes „Proļetarij" 33. nr-ā publicēti Ļeņina raksti „Degošais materials pasaules politikā" (ievadraksts), „Karojošais militarisms un sociāldemokrātijas anli-militarā taktika" un apcerējums „Kā Pēteris Maslovs labo Kārļa Marksa rakstu pirmuzmetumus".

Augusts, 11.—13 (2i.—26.).

Ļeņins piedalās KSDSP Centrālās Komitejas plēnumā Zenevā; uzstājas un atmasko meņševiku mēģinājumu likvidēt Centrālo Komiteju, aizslājot to ar informācijās biroju. Boļševiki ievēlē Ļeņinu partijas Centrālā Organa redakcijā.

Augusts.

Ļeņins avīzes „Proļetarij" redakcijas sēdē ieteic Bogdanovam atklāti uzstāties presē ar savu uzskatu iztirzājumu.

Septembris, 11. (24.).

Ļeņina raksts „Ļcvs Tolstojs kā Krievijas revolūcijas spogulis*1 publicēts kā ievadraksts avīzes „Pro-ļetarij" 35. nr-ā.

Starp 25. septembri Ļeņina raksts „Marksisms un revizionisms" publi-un 2. oktobri cēls Pēterburgā iznākušajā krājumā „Kārlis Markss (8. un 15. oktobri). (1818.-1883.)“.

Septembris, 27. (oktobris, 10.).

Ļeņins piedalās sociālistu žurnālistu konferences darbā Briselē.

Ļeņins „Tautas namā*' Briselē piedalās starptautiskajā mītiņā, kas veltīts proletariātu cīņai par miera saglabāšanu.

Septembris, 28. (oktobris, 11.).

Ļeņins piedalās Starptautiskā sociālistiskā biroja sēdē Briselē; kritizē Kautska rezolūciju par Anglijas Strādnieku partijas (leiboristu) pielaišanu Internacionālē un izsakās pret sociālistu cionistu uzņemšanu Internacionāles krievu apakšsekcijā.

Septembris, 29. (oktobris, 12.).

Ļeņins piedalās Starptautiskās sociālistu — parlamentu frakciju locek|u — konferences sēdē Briselē.

Septembris.

Ļeņins raksta priekšvārdu grāmatai „Materialisms un empiriokriticisms**.

Oktobris, līdz 3. (16.).

Ļeņins sarakstīja avīzes „Proļetarij" 36. nr-am rakstu „Mierīgā angļu un vācu strādnieku demonstrācijā".

Oktobris, 3. (16.).

Ļeņina raksts „Studentu kustība un tagadējais politiskais stāvoklis** publicēts kā ievadraksts avīzes „Proļetarij** 36. nr-ā.

Oktobris, 14. (27.).

Ļeņins vēstulē A. I. Jeļizarovai ziņo, ka grāmatu „Materialisms un empiriokriticisms** viņš jau ir sarakstījis, un lūdz dot drošu adresi rokraksta nosūtīšanai.

Oktobris, 16. (29.).

Avīzes „Proļetarij" 37. nr-ā publicēti Ļeņina raksti „Notikumi Balkanos un Persijā", „Starptautiskā sociālistiskā biroja sēde" un „Р. Maslovs histērijā".

Oktobris, 28. (novembris, 10.).

Ļeņins noraida meņševiku priekšlikumu par sadarbošanos izdošanai paredzētajā meņševistiskajā krājumā.

Oktobris — novembris.

Ļeņina raksts „Dažas piezīmes sakarā ar P. Maslova „Atbildi" “ publicēts poļu žurnālā „Przeglgd Socjal-demokratyezny" 8. un 9. nr-ā.

Oktobris — decembris.

Ļeņins vada KSDSP piektās (Viskrievijas) konferences sagatavošanu.

Novembris, 1. (14.). Ļeņina raksts „Par pašreizējā momenta novērtējumu" publicēts avīzes „Proļetarij" 38. nr-ā.

Novembris, līdz -i. (17.).

Ļeņins nosūta uz konspirativu adresi grāmatas „Materialisms un empiriokrificisms" rokrakstu legālai izdošanai Maskavā.

Novembris, 13.(Щ

Ļeņina raksti „Kā PJechanovs un Ko aizstāv revi-zionismu" un „Sakarā ar divām vēstulēm" publicēti avīzes „Proļetarij" 39. nr-ā.

Starp 29. novembri un 1. decembri (12. un 14. decembri).

Ļeņins un Krupskaja pārvietojas no Ženevas uz Parizi, uz kurieni tiek pārcelta avīzes „Proļetarij" izdošana.

Decembris, 1. (14).

Ļeņina raksts „Agrārās debates III Domē" publicēts avīzes „Proļetarij" 40. nr-ā.

Decembris, 21. Ļeņins piedalās KSDSP CK plēnuma sēde Parizē. (1909. gada 3. janvāris ).Decembris, 21.—27. Ļeņins piedalās KSDSP piektās (Viskrievijas) kon-(1909. gada ferences darbā Parizē, nolasa referātu „Par pašrei-janvaris, 3.—9.). zējo momentu un parlijas uzdevumiem", iesniedz rezolūcijas projektu šai jautājumā nn labojumus rezolūciju projektiem cilos jautājumos.

Decembris,27.-29.(1909. gada janvāris, 9. 11.).

Ļeņins piedalās KSDSP CK plēnuma darbā, kur tiek apstiprinātas KSDSP piektās (Viskrievijas) konferences rezolūcijas.

Decembris.

Ļeņins Parizē nolasa referātu par tagadējo stāvokli Krievijā.

19 09

Gada sākums.

Ļeņins lasa lekcijas par filozofiju boļševiku pulciņā Parizē.

Janvāris, 7. (20.).

Ļeņina raksts ,.Kā sociālisti revolucionāri dod novērtējumu revolūcijai, un kā revolūcija devusi novērtējumu sociālistiem revolucionāriem" publicēts avīzes „Proļetarij" 41. nr-ā.

Janvāris, 22.(februāris, 4.).

Ļeņins Parizē nolasa referātu par politisko stāvokli Krievijā.

Janu aris, 28.(februāris, 10.).

Ļeņina raksts „Uz ceļa" publicēts kā ievadraksts avīzes ,,Social-Demokrat“ 2. nr-ā.

Februāris, 1. (14.).

Ļeņins avīzes ,,Pro)o!arij“ redakcijas sēdē prasa redakcijas atklātu uzstāšanos, pret dieva taisīšanu, ko sludina Lunačarskis.

Februāris, 12. (2ā.).

Avīzes „Proļetarij" 42. nr-ā publicēta Ļeņina pret otzovismu vērsta piezīme rakstam „Par kārtējiem jautājumiem".

Februāris, 17.— 23. (marls, 2.—8.)

Ļeņins atpūšas Nicā.

Marts, 5. (18.).

Ļeņins emigrantu sapulcē Parizē teic runu par 1871. gada Parizes Komunu.

Marts, 9. un 21. (marls, 22. un aprilis, 3.).

Avīzes ,,SociaI-I)emokrat“ 3. un 4. nr-ā publicēts Ļeņina raksts „Proletariāta cīņas mērķis mūsu revolūcijā".

Marts, 10. vai 11. (23. vai 24.).

Ļeņins nosūta uz Maskavu savai grāmatai „Materialisms un empiriokrilicisms" pievienojamo „IV nodaļas 1. § papildinājumu. No kāda viedokļa N. G. Cerniševskis piegāja kantianisma kritikai?".

Ne agrāk par 23. martu (5.aprili).

Ļeņins KSDSP CK vārdā raksta Vācijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas Valdei protestu pret to, ka avīze „Vorsvārts" sagroza Krievijas sociāldemokrātu vidū pastāvošo domstarpību būtību.

Aprilis, 4. (17.).

Ļeņina raksts „Boļševisma karikatūra" publicēts avīzes „Projetarij" 44. nr-a Pielikumā.

Aprilis, 8. (21.).

Ļeņina raksts „Buržuāzijas „nosvēršanās pa kreisi" un proletariāta uzdevumi" publicēts avīzes ,,Pro-ļelarij" 44. nr-ā.

Starp 29. apriti un 4. maiju (12. un 17. maiju).

Maskavā iznāk Ļeņina grāmata „Materialisms un empiriokrilicisms. Kritiskas piezīmes par kādu rea к cion aru l'i 1 ozo liju".

Apriļa beigas — jūnija pirmā puse.

Ļeņins vada avīzes „Projetarij" paplašinātās redakcijas apspriedes sagatavošanas darbu.

Maijs, 8. (21.).

Ļeņins avīzes „Proļetarij" redakcijas klubā Parizē nolasa referātu par tematu „Reliģija un strādnieku partija".

Maijs, 13. (26.).

Ļeņina raksts „Par strādnieku partijas attiecībām pret reliģiju" publicēts kā ievadraksts avīzes „Pro ļclarij" 45. nr-ā.

Jūnijs, i. (17.).

Ļeņina raksts „Šķiras un partijas viņu attiecībā pret reliģiju un baznīcu^1' publicēts avīzes „Social-Demokrat" 6. nr-ā.

Jūnijs, ne vēlāk par 7. (20.).

Ļeņins vatla avīzes „Proļelarij" redakcijas locekļu privātu apspriedi ar vietējo sociāldemokrātisko organizāciju pārstāvjiem, kurā nolasa ziņojumu par lietu stāvokli partijā.

Jūnijs, 8.—17. (21,—30.).

Ļeņins vada avīzes „Proļelarij" paplašinātās redakcijas apspriedi, piedalās debatēs, iesniedz labojumus rezolūcijām, bet atsevišķos jautājumos — rezolūciju projektus.

Galvenajos jautājumos apspriede pieņēma Ļeņina rezolūcijas.

Jūlijs, 3. (16.).

Ļeņina uzrakstītais „Paziņojums par avīzes „Pro-ļetarij" paplašinātās redakcijas apspriedi" publicēts avīzes „Proļctarij" 46. nr-a Pielikumā.

Jūlijs, 11. (2i.).

Avīzes „Proļelarij" 46. nr-ā publicēti Ļeņina raksti „Cara brauciens uz Eiropu un dažu melnsimtnie-ciskās Domes deputātu brauciens uz Angliju" (ievadraksts) un „Likvidatorisma likvidācijā".

Jūlijs.

Ļeņins sarunā ar CK krievu daļas sekretāru dod norādījumu par cīņu pret provokatoriem, kas iekļuvuši partijas organizāciju rindās.

Jūlija beigas — augusts.

Ļeņins ar ģimeni (N. K. Krupskaju, tās māti un M. I. Uļjanovu) atpūšas Bonbona sādžā (Senas un Luaras departamentā) netālu no Parizes.

Augusts, 5. (18.).

Ļeņins vēstulē Kapri skolas organizētājiem atsakās lasīt skolā lekcijas un uzaicina skolas skolniekus atbraukt Parizē noklausīties boļševiku lektoru lek

cijas.

Ļeņins vēstulē Boļševiku Centra saimnieciskajai komisijai iebilst pret palīdzību Trockim tā avīzes „Pravda" izdošanai Vinē.

Augusta vidus.

Ļeņins nosūta CK Ārzemju Birojam no Starptautiskā sociālistiskā biroja saņemto slepeno cirkulāru par protesta mītiņu un sapulču organizēšanu pret Spānijas valdības imperiālistisko iekarošanas politiku Marokā.

Augusts, 17. (30.).

Ļeņins atbildes vēstulē Kapri skolas klausītājiem izskaidro šās skolas antiparlejisko raksturu, apstiprina savu atteikšanos lasīt tajā lekcijas un uzaicina viņus atbraukt Parizē.

Augusts.

Ļeņins piedalās III Valsts domes sociāldemokrātiskās frakcijas veicināšanas komisijas darbā.

Vasara.

Ļeņins apmeklē Polu Lafargu un upspriežas ar viņu par savu grāmatu „Materialisms un empirio-kritieisms".

SATURS

PAR DAŽĀM MŪSDIENU SAIRUMA PAZĪMĒM .................... 124—132

SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS AGRARĀ PROGRAMA KRIEVIJAS REVOLŪCIJĀ. Autoreferāts ............................................................................... 133—155

DEGOŠAIS MATERIALS PASAULES POLITIKĀ 156—162

NO REDAKCIJAS ....................................................... 163—164

KAROJOŠAIS MILITARISMS UN SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS ANT1M1L1TARA TAKTIKA ............................................................................... 165—174

ĻEVS TOLSTOJS KĀ KRIEVIJAS REVOLŪCIJAS SPOGULIS 175—181

MIERĪGĀ ANGĻU UN VĀCU STRĀDNIEKU DEMONSTRĀCIJĀ ........................................................................................................................................ 182—184

STUDENTU KUSTĪBA UN TAGADĒJAIS POLITISKAIS STĀVOKLIS ..........................................................................................,.................................... 185—190

NOTIKUMI BALKANOS UN PERSIJĀ .................................................... 191—200

STARPTAUTISKĀ SOCIĀLISTISKĀ BIROJA SĒDE....................... 201—215

P. MASLOVS HISTĒRIJĀ ...................._............................................................. 216—223

DAŽAS PIEZĪMES SAKARĀ AR P. MASLOVA „ATBILDI^11........ 224—234

PAR PAŠREIZĒJĀ MOMENTA NOVĒRTĒJUMU ........................ 235—246

KĀ PĻECHANOVS UN Ko AIZSTĀV REVIZIONISMU .......... 247—251

SAKARA AR DIVĀM VĒSTULĒM ................................................................ 252—267

AGRARĀS DEBATES III DOME .................................................................... 268—280

KSDSP PIEKTĀ (VISKRIEVIJĀS) KONFERENCE 1908. g. no

21. līdz 27. decembrim (1909. g. no 3. līdz 9. janvārim)................ 281—291

190 9. (j.

KĀ SOCIĀLISTI REVOLUCIONĀRI DOD NOVĒRTĒJUMU REVOLŪCIJAI, UN KĀ REVOLŪCIJA DEVUSI NOVĒRTĒJUMU SOCIĀLISTIEM REVOLUCIONĀRIEM .................................... 292—304

UZ CEĻA ...........................................................................................................................805—814

SAKARĀ AR RAKSTU ,,I>AR KĀRTĒJIEM JAUTĀJUMIEM*1 315—318

PROLETARIĀTA CĪŅAS MĒRĶIS MOSU REVOLŪCIJĀ ........319—336

VĀCIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTISKĀS STRĀDNIEKU PARTIJAS VALDEI .......................................................................................................:....... 337—338

BOĻŠEVISMA KARIKATŪRA ............. 339—349

BURŽUĀZIJAS „NOSVĒRŠANĀS PA KREISI** UN PROLETARIĀTA UZDEVUMI .............................. 350—356

PAR STRĀDNIEKU PARTIJAS ATTIECĪBĀM PRET RELI- ^ ĢIJU ........................................................................................................................................ 357—307

Šķiras un partijas viņu attiecībā pret reliģiju ^

UN BAZNĪCU ............................ 308—370

AVĪZES „PROĻETARIJ“ PAPLAŠINĀTĀS REDAKCIJAS AP- S SPR1EDE 1909. g. 8.—17. (21.—30.) jūnijā................................................ 377—401

3. Par aģitāciju no partijas nodalīta boļševiku kongresa vai boļševiku konferences sasaukšanas labā 399

4. Par partijas skolu, kas tiek ierīkota ārzemēs NN

VĒSTULE KAPR1 SALAS PARTIJAS SKOLAS ORGANIZATORIEM ............................................................................... 41(5—417

BOĻŠEVIKU CENTRA VĒSTULES PROJEKTS KAPRI SALAS SKOLAS PADOMEI ................... 418—419

VĒSTULE KAPRI SALAS PARTIJAS SKOLAS SKOLNIEKIEM: BIEDRIEM JŪLIJAM, VAŅAM, SAVELIJAM, IVA-NAM, VLADIMIRAM, STAŅISLAVAM UN FOMAM ........................ 420—12(5

Piezīmes ................................................................................................................................ 427—448

V. I. Ļeņina dzīves un darbības dali................................................................ 449—157

ILUSTRĀCIJĀS

Avīzes ,,ProJetarij“ 27. nr-a 1908. g. (8. aprilī) 26. martā pirmā lappuse ar I. V. Ļeņina rakstiem „Par Krievijas revolūcijas ,,dabu“ “ un „Sakarā ar debatēm par Domes budžeta tiesību paplašināšanu^1* ........................................................................................................... 9

V. I. Ļeņina rokraksta „Ļevs Tolstojs kā Krievijas revolūcijas spogulis" pirmā lappuse. — 1908. g.................................................... 177

KSDSP Centrālā Organa — avīzes „Social-Demokrat" 2. nr-a 1909. g. 28. janvarī (10. februāri) pirmā lappuse ar V. 1. Ļeņina rakstu „Uz ceļa" ........................................................................................................ 307

V. I. Ļeņina rokraksta „Runa jautājumā par boļševiku uzdevumiem partijā" pirmā lappuse II. (24.) jūnijā. — 1909. g. 388 -389

1

15. sēj.

2

Sk. Rakstu 4. izd., 13. sēj., 399.-—402. lpp. Tied.

3

— rokasgrāmatas, lied.

4

Sk. Bogdanova, Bazarova u. c. grāmatu „Marksisma filozofijas apcerējumi”. Te nav vieta šo grāmatu iztirzāt, un pagaidām man jāap-robežojas ar paziņojumu, ka tuvākā nākotnē vairākos rakstos vai īpašā

5

— it kā. Iied.

6

Sk. Hakslu 4. izd., 13. sēj., 99.—107., 118. un 119. lpp. Red.

7

„Jaunais Laiks". Red.

8

J.ai «('.izraibinātu tekstu ar citātiem, atzīmēsim šeit tūlīt, ka dalu lielākā daļa ņemta 110 iepriekš minētā darba un no „Kapitālismu attīstības Krievijā", 2. izd., S.-Pēterburgā, 1908. (Sk. Bakstu 4. iz.d., 3. sēj. tint.)

9

Sk. Raksiu 4. izd., 3. sēj., 107. lpp. Red.

10

,,Agrārais jautājums", Dolgorukova un Petrunkevifa izd., II sēj., M., 1907., 442.—628. lpp.: „Jautājumā par privātā zemes īpašuma kul-

11

lurali saimniecisko nozīmi".

12

Kaufmaņa kgm, 521. Ipp., kā redzams, šajos divos skaitļos ir

13

drukas kļūda.

14

Sk. Rakstu 4. i/.d., 3. sēj., 47.—154. Ipp. Red.

15

Sk. iiakslu 4. izd., 13. sēj., 154.—1G4. lpp. Red.

16

Sk. Hakshi i. izd., 3. sēj., 116. Ipp. Heil.

17

Sk. Rakstu 4. i18. sēj., 255.—288. Ipp. Iied.

18

Sk. Rakstu 4. izd., 13. sēj-, 236.—238. Ipp. Red.

19

— „Virsvērlības teorijas", II sējums, 2. daļa, Šlutgarlē, 1005., 5.-7. lpp.“. Red.

20

Sk. Rakstu 4. iztl., II. sēj., 102. lpp. Ilcd.

21

Eseru boikolisma sīku analīzi sk. avīzes „Projetarij" 18. nr-a —• rakstā par „Otrādi apgrieztu parlamentāru kretīnismu". Escri jau 1907. g. rudenī, apelējot it kā pie tiešām revolucionārās boikota tradīcijas, patiesībā vulgarizēja šo tradīciju, padarīja to par neko, aizstājot revolucionāro boikolu-uzbrukumu ar nožēlojamu un bezspēcīgu ,,atteikšanos piedalīties"___Jau tad viņi iegalvoja lētticīgai publikai, ka

22

„pagriezt muguru" reakcionārajai Domei nozīmējot, sak, dot „lielu

23

Sk. Hakstu 4. izd.t 13. sēj., 120.—132. Ipp. Red.

24

Liberāli narodņiciskic ekonomisti prāto 5ādi: tā kā centrā zemes trūkst, tā kā Sibirija, Vidusāzijā ult. nav derīgas kolonizācijai, tad vajag papildus iedalīt zemi. Tas nozīmē, ka varētu vēl kādu laiku pagaidīt ar muižnieku latifundijām, ja nebūtu zemes trūkuma. Marksistiem jāspriež pavisam citādi: tik ilgi, kamēr nebūs iznicinātas muižnieku lalifundijas, nav iespējama ātra ražošanas spēku attīstība nedz centrā, nedz kolonijās (Krievijas malienēs).

25

— ibidem — turpat Red.

26

Labojumu, kas ielcica vārdu ,,rīcībā“ aizslāt ar vārdu ,,īpa' šumā“, meņševiki Stokholmā noraidīja (sk. Protokolu 152. lpp.).

27

„Theorien fiber fieri Mchrwcrt“, II Band, 2. Toil, Stuttgart, 1905. („Virsvērtības teorijas'[27], 11 sēj., 2. daļa, Štutgarlē, 1905. Red.)

28

Sk. Rakstu 4. izd., 10. sēj., 137.—164. Ipp. tied.

29

,.Kapitālisma altīslība Krievijā", 2. izd., 51., 54. un 82. lpp. (Sk. Rakstu 4. izd., 3. sēj., G7., 70., 102. un 103. Ipp. tied.)

30

M. Saņins savā brošūrā „Municipalizaeija vai sadalīšana īpašumā", Vilijā, 1907., uzsvēris to jautājuma pusi, kas attiecas uz. agri-kulluru, liet nav sapratis divus attīstības ceļus un tagadējās zemturibas iznīcināšanas nozīmi.

31

„Agrārais jautājums", 3. izdevums, 108. Ipp., piezīme.

32

Sk. Rakstu 4. izd., 5. sēj., 10ā. un 100. Ipp. Red.

33

— juridiski. Red.

34

Kapitālistiskā valstī privātais zemes īpašums un nacionalizāciju nevar pastāvēt paralēli. Vienam no tiem jādabū virsroka. Strādnieku partijas uzdevums ir aizstāvēt augstāko sistēmu.

35

— tai lied.

36

„Zemnieku jautājums un sociāldemokrātijā". Sevišķi neskaidrs komentārs pie meņševiku programas. Sk. 00. Ipp. Šis nelaimīgais muni-cipalizaeijas aizstāvis 103. Ipp. norāda uz nacionalizāciju kā vislabāko izeju I

37

— tiešus iedarbības. Red.

38

— G. Ervē, „Viņu tēvzeme". Red.

39

— „Jaunatne — tā ir nākotne"; „Kazarma", „Jauniesaucamais".

Red.

40

— „Tauta". Red.

41

Interesanta franču īpatnība ir tā saucamās „zaldatu kapeikas" organizēšana: katru nedēļu strādnieks atdod vienu su savas arodbiedrības sekretāram; šādā veidā sanākušās slimas nosūta zaldātiem, „lai atgādinātu, ka pat zaldatu tērpā viņi pieder pie ekspluatēto šķiras un ka

42

nekādos apstākļos viņi nedrīkst to aizmirst".

43

—- „Uz priekšu". Red.

44

— Postscriptum — pierakstījums. Red.

45

— „Frankfurtes Avīze^44. Red.

46

— „Strādnieku Vadonis". Red.

47

— „Taisnība", 1908. g. 17, oktobrī, 4. un 7. Ipp. Red.

48

Sk. šā sējuma 20. lpp. Red.

49

Sk. Rakstu 4. izd., 5. sēj., 10ā. un 10G. lpp. Red.

50

— Postscriptum — pierakstījums. Red.

51

Nepavisam nē, nepavisam nē, ne visil Maslovam vajadzētu padomāt par tādu faktu kā tas, ka autonomists ukrainietis Ciževskis aizstāv nacionalizāciju.

52

Sk. Rakstu 4. izd., 10. sēj., 152.—154. lpp. Hcd.

53

Sk. šā sējuma 216.—223. Ipp. Red.

54

Sk. šā sējuma I(>,'). un MM. lpp. Red.

55

Sk. Rakstu 4. izd., 13. sēj., 402. ipp. Red.

56

Sk. šā sējuma 124.—132. lpp. lied.

57

Sk. Rakstu 4. izd., 13. sēj., 38o.—390. lpp. un šā sējuma 268.—280. lpp. Red.

58

Avīzes ,,Pro|ctarij“ redakcijai diemžēl neizdevās dabūt 12. nr-u.

59

- šķietami. Red.

60

_

61

— viltus. Red.

62

Arī h. Marats paziņoja, Ka apspriedos rezolūcijas viņš nerealizēs, bet pakļauties tām pakļausies. Bet īpašā paziņojumā b. Marats atzīmēja, ka. atzīdams par nepieciešamu biedrisku idejisku cīņu pret otzovismu, viņš neatzīstot ne organizatorisku cīņu prel pēdējo, ne boļševiku frakcijas šķelšanos. Kas attiecas vispār uz jautājumu par organizatorisku šķelšanos, tad, kā redzams no apspriedes rezolūcijas „Par partijas skolu, kas liek ierīkota ārzemēs NN punktā^1112“, šķelšanās soli šaja gadījumā ir spēruši otzovisti un dieva laisīšanas piekritēji^127, tāpēc ka šī skola neapšaubāmi ir mēģinājums radīt jaunu idejiski organizatorisku centru jaunai frakcijai.

63

Ar „šķelšanos avīzes „Golos Social-Demokrala" mtakcijā" rezolūcija domā b. PJechanova izstāšanos no šās redakcijas, izstāšanos, uz ko pēc paša Plechanova paziņojuma viņu nebija spiedis nekas cits ka tieši avīzes „Golos .Social-Demokrala" redakcijas likvidatoriskās ten deuces.

64

CK vienbalsīgi pieņemtas rezolūcijas par arodbiedrībām, kooperatīviem un vairāki lēmumi par darbu Domē. Pēdējā Viskrievijas konferencē par partijas līniju ir liekuli lielais vairākums. Centrālā Organa vadīšanas pieredze, iepriekš minēto kongresu slrādnieku grupas ti. tini.

65

Nesen iznākuši avīzes „Golos Social-Demokrata" 15. nr. un avīzes „Otkļiki Bunda“ 136 2. nr. Šajos izdevumos atkal sablīvēta kaudze lik-vidatorisma izlases paraudziņu, kurus vajadzēs iztirzāt un novērtēt īpašā rakstā avīzes „Proļelarij" tuvākajā nr-ā.

66

Sk. Kak.slu 4. izd., 13. sēj., 113. un 118. Ipp. Red.

67

Sk. šā sējuma 400. un 401. un 402.—409. tpp. Iird.

Content

Uļjanovs Vladimirs Iļjičs Lenins Raksti-15

PAR STRĀDNIEKU PARTIJAS ATTIECĪBĀM PRET RELIĢIJU

SAKARA AR M. ĻADOVA VĒSTULI AVĪZES ,,PROĻETARIJ“ REDAKCIJAI,se

PIEZĪMES

V. I. ĻEŅINA DZĪVES UN DARBĪBAS DATI

SATURS

1