Uļjanovs Vladimirs Iļjičs

Lenins Raksti-11

V. I. ĻEŅINS

11 SĒJUMS

PRIEKŠVĀRDS

Vienpadsmitajā sējumā ietilpsi V. I. Ļeņina darbi, kas sarakstīti laikā no 1906. gada jūnija līdz 1907. gada janvārim. Liela daļa šai sējumā ievietoto darbņ veltīti jautājumiem, kas saistīti ar I Valsts domes sociāldemokrātu frakcijas darbību, ar Domes atlaišanu un II Domes vēlēšanu kampaņas sākumu.

Raksti „Maskavas sacelšanās mācības", „Rokas nost!" un „Partizānu karš" veltīti jautājumiem par bruņotas sacelšanās organizēšanu un taktiku.

Darbos „Sakarā ar mūsu Domes frakcijas deklarāciju", „Kas stāv par savienību ar kadetiem?", „Kadetu piebalsotāki", „Politiskā krīze un oportunistiskās taktikas izgāšanās" un „Domes atlaišana un proletariāta uzdevumi" Ļeņins atmasko meņševiku taktiku atbalstīt kadetisko Domi un lozungu par Domes ministru kabinetu no kadetiem, politiski novērtē I Domes atlaišanu un nosaka partijas uzdevumus šai periodā.

Darbi „Sociāldemokrātijā un vēlēšanu vienošanās", „īpašs ieskats", kas iesniegts KSDSP Viskrievijas novembra konferencē, „Aicinājuma projekts vēlētājiem", „Par blokiem ar kadetiem", „Sociāldemokrātijā un Domes vēlēšanas", „„Dzirdēsi muļķa spriedumu"... (No s.-d. publicista piezīmēm)" veltīti II Domes vēlēšanu kampaņas jautājumiem.

Rakstos „Krievijas politisko partiju klasifikācijas mēģinājums", „Eseru meņševiki" un „Mietpilsoniskums revolucionārā vidē" analizēta Krievijas politisko partiju šķi-riskā būtība.

V. I. Ļeņina Rakstos pirmoreiz ievietota lapiņa „Ko vēlēt Valsts domē?“, rakstiņš „Bunda savienošanās ar Krievijas sociāldemokrātisko strādnieku partiju^11 un raksts „Strādnieku partijas uzdevumi un zemniecība^11, kas izskaidro boļševiku galveno vēlēšanu kampaņas lozungu par pilnīgi patstāvīgu proletariāta šķiras politiku un par to, ka nav pieļaujami bloki ar kadetiem.

PRIEKŠVAKARĀ^1

Politiskais stāvoklis noskaidrojas apbrīnojami strauji.

Pirms dažiem mēnešiem nevarēja droši pateikt, vai Valsts dome sanāks un kāda tā īsti būs? Pirms dažām nedēļām nebija vēl redzams, vismaz tautas plašajām masām, kādā laukā un kādā veidā attīstīsies nākošais posms cīņā par brīvību. Domei ticēja vientiesīgais zemnieks, kas nevarēja ne iedomāties, ka visu tautas sūtīto kvēlie lūgumi un iesniegumi paliktu bez sekām; Domei licēja buržuāziskais liberālis, kas mēģināja pamudināt valdību piekāp-lies ,,nr labu“. Nebūs pārspīlēts, ja teiksim, ka dažās dienās šī ticība sabrūk mūsu acu priekšā, tautas masu ticība, tādu cilvēku ticība, kuriem visas viņu intereses šo ticību balstīja un stiprināja. Ticēja tāpēc, ka gribējās ticēt, ticēja tāpēc, ka tumša vēl bija tuvākā politiskā nākotne, ticēja tāpēc, ka politiskā krēsla deva vietu visādām divdomībām, visādām svārstībām, visādām depresīvām noskaņām.

Tagad viss atkal kļūst skaidrs. Attaisnojas to cilvēku paredzējums, kuri Domes vēlēšanu laikmetā vai Domes pirmajās dienās šķita kaut kādi savādnieki pesimisti. Domes sēdes ilgst piecas sešas nedēļas, un jau cilvēki, kas ar visu sirdi tiecas attīstīt un izveidot darbību Domē un ap Domi, atklāti un godīgi atzīst ievērojamo faktu: „Cik lauta ir nogurusi gaidīt^11.

Tā nepagura gaidīt desmitiem gadu, bet tagad tā ir nogurusi dažās nedēļās; tā nepagura gaidīt, kamēr tā gulēja vai nīka, kamēr tās dzīves ārējā situācijā nebija apstākļu, kas tūdaļ apgriež ar kūjām gaisā tās eksistenci, tās noskaņojumu, tās apziņu, tās gribu; tā ir nogurusi gaidīt dažās nedēļās, kad viņā pašā neticami strauji ir modusies

t 11. sēj.

darbošanās alka un bāli, garlaicīgi un neinteresanti ir sākuši likties paši dedzīgākie, simpātiskākie vārdi kaut vai no tik augstas tribines kā Dome; ir noguruši gaidīt strādnieki, — streiku vilnis sācis celties aizvien augstāk un augstāk; ir noguruši gaidīt zemnieki, nekādas vajāšanas un mocības, kas pārspēj viduslaiku inkvizicijas šausmas, nespēj apturēt viņu cīņu par zemi, par brīvību; ir noguruši gaidīt matroži Kronšlalē un Sevastopol^, kājnieki Kurskā, Pollavā, Tulā, Maskavā, gvardi Krasnoje Selo, pat kazaki ir noguruši gaidīt. Visi tagad redz, kur un kā iedegas jauna, liela cīņa, visi saprot tās neizbēgamību, visi jūt, cik loti nepieciešama ir izturība, stingrība, sagatavošanās, proletariāta un zemniecības vienlaicīga un saskaņota rīcība. Jūt, ka tādēļ nepieciešams gaidīt... Mēs esam loti lielu vēsturisku nolikumu priekšvakarā, mēs esam Krievijas revolūcijas otrās lielās pakāpes priekšvakarā. Sociāldemokrātijā, proletariāta šķiras cīņas apzinīgā paudēja, stāvēs savā sarg-vielā kā viens vīrs un veiks savu pienākumu līdz galam.

„Rabotņik", 1. nr., 1906. g. 8. jūnijā Pat āksts: N. Ļeņina

Iespiests pēc. avīzes „Rabotņik*' teksta

AUGŠA SVĀRSTIŠANAS, APAKŠA APŅĒMĪBA

Kā pēc visa redzams, mēs pārdzīvojam vienu no vissvarīgākajiem revolncijas brīžiem. Jauni uzplūdi plašā masu kustībā pret veco kārtību iezīmējās jau sen. Tagad šie uzplūdi tuvojas savas allīslības augstākai pakāpei. Domes vēlēšanām un opozicionārās Domes sēžu un darba pirmajai nedē|ai bija „kapeiku vērtīgas sveces" loma, no kuras iedegās ugunsgrēks visā zemē. Izrādījās, ka vēl ir tik bezgala daudz degoša materiala, izrādījās, ka atmosfēra vēl ir tik „sakarsēta", ka nekādi piesardzības so|i nelīdzēja.

Un tagad jau visiem kļūst acīm redzami skaidrs, ka ugunsgrēks patiešām ir pārņēmis visu zemi. Ir cēlušies tiešām jauni slāņi — gan proletariāta, pat tāda, kas priekš pusgada piegādāja melnsimtniekus, gan it sevišķi zemniecības slāņi. Armija, kas saistīta ar vismazāk attīstītajiem zemniecības slāņiem un ko mākslīgi komplektē lā, lai izsviestu laukā, nomāktu un nožņaugtu visu dzīvo un svaigo, — pat armija gandrīz visa izrādījās liesmās. Ziņas par „dumpjiem" un uzliesmojumiem karaspēkā lido no visām pusēm kā dzirksteles lielā ugunsgrēkā.

Avīžu reportieri, kam ir šādi tādi sakari ar birokrātiju, ziņo, ka kara ministrs brīdinot neatlaist Domi, uzskatīdams par neiespējamu tādā gadījumā paļauties uz armiju.

Nav brīnums, ka tādā stāvoklī valdība svārstās. Tiesa, svārstīdamās valdība tomēr visnepārprotamākā veidā gatavojas asiņaini apspiest revolūciju. Provokācijās pastiprinās. Brīvajai presei pieteikts karš uz dzīvību un nāvi. Kreisās avīzes tiek „konfiscētas pretēji jebkādiem likumiem". Kronštate pārpludināta ar speciāli atsūtītu karaspēku. Beloslokas grautiņš — tiešs konlrrevolucionaras darbības, un pie tam bruņotas darbības, sākums. Valdība svārstās, tās rindās atskan brīdinošas balsis, balsis, kas aicina izlīgt ar kadetiem, bet šo svārstību dēļ, šo ..pārdomu'1 dēl tā ne uz mirkli neaizmirst savu veco, pierasto, pārbaudīto tiešas varmācības politiku.

Reakcionāri ir lietišķīgi ļaudis, teica Lasals. Mūsu reakcionāri attaisno šos vārdus. Viņi pārdomā, apsver, svārstās, vai tūdaļ sākt vispārēju uzbrukumu jaunā virzienā (t. i., vai atlaist Domi). Ret viņi gatavo uzbrukumu, ne uz mirkli neatraudamies no šā „darba". Viņi spriež pareizi no plēsoņu viedokļa, kuri jau iekļuvuši cilpā, kas neatvairāmi savelkas ap viņu kaklu. Piekāpties kadetu priekšā, kas sola „stipru varu"? vai arī izrēķināties ar uguni un zobenu? Pagaidīsim ar pirmo izeju, — nolemj viņi šodien, — pagaidīsim, jo to varēs pagūt ari rit, bet otro izeju katram gadījumam vajag gatavot. Daudzi no viņiem, bez šaubām, spriež arī tā: sākumā izmēģināsim arī otro izeju, izraugoties izdevīgāku bridi. Bet piekāpties kadetu priekšā pagūsim pēdējā mirklī, kad jau pilnīgi skaidri pārliecināsimies, ka visu nevar atgūt ar asins izliešanu masu apmēros!

Spriešana pilnīgi pareiza plēsoņām. Bez izmisīgas un nesaudzīgas cīņas viņi, protams, nepadosies. Bet gadījumam, ja viss beigtos ļauni, viņi, protams, gatavo sev atkāpšanos uz izlīgšanu ar kadetiem, uz savienību ar viņiem ap to „stiprās varas" platformu, par ko viņiem tik ļoti vietā atgādina Struves kgs. Reakcionāri gatavo nopietnu un izšķirošu kauju, uzlūkojot izlīgšanu ar kadetiem par neveiksmīga kaujas iznākuma blakus rezultātu.

Proletariātam uz revolūcijas uzdevumiem jālūkojas ar skaidru galvu un tieši. Lielu jautājumu „lietišķīgās" nostādnes ziņā tas nav vājāks par reakcionāriem. Virzīt visu savu vērību, visas rūpes un visus pūliņus uz neizbēgamo, izšķirošo kauju, kas sāksies ja ne rīt, tad parīt, un uzlūkot valdības izlīgšanu ar kadetiem par blakus rezultātu vienā no iespējamiem revolūcijas posmiem. Proletariātam nav ko bīties šās izlīgšanas: ar to iekritīs kā Trepovi, tā mērenie liberāļi. Proletariātam nekādā gadījumā nav ne tieši, ne netieši jāatbalsta šī izlīgšana, nav jāatbalsta prasība pēc atbildīga ministru kabineta no Domes vairākuma. Mums šo izlīgšanu izjaukt tagad nav vajadzīgs, un arī atbalstīt mēs to neatbalstīsim. Mēs ejam savu ceļu, mēs paliekam progre-sivās šķiras partija, šķiras, kas nedos masām neviena div-domīga lozunga, kas ne liesi, ne netieši nesaistīs sevi ne ar vienu netīru buržuāzijas veikalu un kas visos apstākļos un visādos cīņas iznākumos pratīs nosargāt revolūcijas intereses.

Valdības kompromiss ar Domi nav neiespējams kā viens no revolūcijas atsevišķiem epizodiem. Sociāldemokrātijai Šobrīd nav ne jāsludina šis kompromiss, ne tas jāatbalsta, ne ,,jāizjauc“. Tā visu savu vērību un masu vērību koncentrē uz galveno un būtisko un nevis uz nesvarīgo un mazāk nozīmīgo. Tā līdz pēdējam pilienam izmanto visus un visādus buržuāzijas kompromisus ar veco varu, visas svārstības augšā. Bet tā pastāvīgi brīdinās strādnieku šķiru un zemniecību no kadetu „draudzības^11. Svārstībām augšā tai jāliek pretim pašaizliedzīga apņēmība apakšā un, nepaļaujoties provokācijām, stingri un noteikti jāpulcina savi spēki izšķirošajam brīdim.

„Vpeijod", 13. nr., I90ft. y. 9. jūnijā

Iespiests pēc auizes „Vperjod“ teksta

UZ VIENĪBU!

Mēs esam Valsts domes sociāldemokrātu parlamentārās frakcijas uzstāšanās priekšvakarā. Nav apšaubāms, ka šī frakcija tagad ar savu noteikto un konsekvento uzstāšanos var sagādāt lielu labumu strādnieku kustībai un revolūcijai, ar negrozāmu noteiktību pasludinot prasības un lozungus par konsekventu demokrātismu un prolelarinta šķiras cīņu par sociālismu. Tagad, kad jautājumu par s.-d. uzstāšanos Domē izlēmis Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas Apvienošanās kongress, par to nav divējādu domu sociāldemokrātu vidū. Un mēs domājam, ka mūsu biedri Kaukazijā ir rīkojušies pilnīgi pareizi, parakstīdami daudzināto Valsts domes locekļu „svinīgo solījumu"2 un pie lam ievietodami avīzēs pazīstamo paziņojumu, — parakstām, „lai mums būtu iespēja veikt uzdevumu, ko mums uzticējusi tauta, un uzsveram, ka atzīstam jebkādas politiskas saistības tikai ar tautu".

Jo svarīgāka mūsu partijai ir tās pārstāvju uzstāšanās Valsts domē, toties nepieciešamāk pēc iespējas rūpīgāk apsvērt s.-d. taktikas principus šobrīd. Un jāatzīst, ka politisko notikumu norise, kas pēdējās pāris nedēļās neparasti paātrinājusies, labi apgaismo vēl vakar neskaidros jautājumus, palīdz skaidri un precizi noteikt poziciju, izlīdzina daudz domstarpību starp mūsu partijas labējo un kreiso spārnu.

Šai ziņā mums ar sevišķu gandarījumu jāuzsver biedru bij. meņševiku spriedumi avīzes „Kurjer"3 šāsdienas numurā. Ievadraksts „Domes „likumi"", tiesa, sākas ar mazliet divdomīgu izlēcienu pret to. ka Domes likumu izstrādāšanu nosauc par tukšu pļāpāšanu. Bet lieta izrādās

ka biedri ne velti liek vārdu likumi" pēdiņās. Viņi ni/slāv — un te viņiem tūkstoškārt taisnība — tādu likumu izstrādāšanu, kuriem nav jābūt likumiem, bel kuriem jābūt ,,deklarācijai", „tautas tiesību uz brīvību proklamācijai", ,.veco šķēršļu atcelšanas proklamācijai".

Tādus „likumus" gan vispareizāk būtu saukt nevis par likumiem, bet par vēstījumu tautai. Hei nav prātīgi aizstāvēt nesaskaņu vārdos, ja iznāk saskaņa darbos. Un saskaņa tiešām iznāk pilnīga. „Pavisam muļķīgi un kaitīgi — raksta avīze „Kurjer" — ierosināt Domē rūpīgi un sīki izstrādātus likumprojektus ar desmitiem un simtiem paragrafu, piezīmju u. c.“ (kursivs visur mūsu). Tieši tā. Tāds darbs, ko parasti pieņemts apzīmēt par „organisku", ir tiešām kaitīgs. Kaitīgs „tāpēc, ka spilgta, ikvienam saprotama pretnoslādījuma vielā tādi likumprojekti spiež lautas domu bezcerīgi maldīties punktu un paragrafu biezoknī".

Pilnīgi pareizi. Tautas doma patiesi bezcerīgi maldās „organiskās" likumdošanas fantastiskās projektēšanas biezoknī. Sī fantastiskā projektēšana aptumšo, notrulina un samaitā tautas domu, jo „dzīvē šie likumi tā kā tā netiks iemiesoti. Lai tos iemiesotu, papriekš vajag izraut varu no rokām tiem, kam tā ir tagad. Hei varu izraut var tikai tāda lautas kustība, kas pašas Domes vietā liks daudz valdonīgāku un demokrātiskāku iestādi, kam nemaz nebūs jāievēro Domes izstrādātie „likumi" “. Sī tautas uzmanības pārnešana uz to, ka katrā ziņā nepieciešams izraut varu, uz „daudz valdonīgāku" iestādi, kas neievēro kadetiskās Domes likumus, vislielākajā mērā pareizi ievēro revolucionārā proletariāta galvenos uzdevumus un pašreizējā momenta vajadzības.

Tai pašā rakstā biedri no avīzes „Kurjer" lieliski šausta kadetus par šo uzdevumu neizpratni. Kadeti raksta savus likumprojektus „kā īsti likumdevēji, aizmirsdami, ka īstenībā likumdošanas varas vigiem nav ne par grasi“. ,.Viņi savus „likumprojektus" raksta tā, it kā liesām jau rītu pat pilsoņu nodarījumi būtu jāizlemj pēc jaunajiem kadetu likumiem".

Ir kauns ieņemt tādu viedokli, avīze „Kurjer" pamāca kadetus. No šās trīskārt pareizās pamācības atliek izdarīt tikai vienu secinājumu, un šis secinājums izriet pats no sevis. Revolucionārā sociāldemokrātijā nevar un tai nevajag atbalstīt prasību par atbildīga ministru kabineta iecelšanu no Domes vairākuma! Tāds ministru kabinets taču būs kadetisks ministru kabinets, un tam tiešām jau rīt būs jānosaka sodi par ļaunprātīgu brīvības izmantošanu. Tagad, kamēr vara vēl nav izrauta no zvaigžņu palatas^4 rokām, tāds ministru kabinets var būt tikai vecās varas liberals aizsegs. Tāds ministru kabinets tagad var būt tikai jauns lērps, kurā uz laiku ietērpsies tie paši grautiņu rīkotāji! Mēs, protams, atmaskosim šo aizsegu un ļoti drīz. Mēs visiem līdzekļiem izmantosim šo jauno situāciju, kad tā radīsies un kad ne vien vecā vara, bet līdz ar to arī kadeti sapīsies jaunajā tērpā un vilnis viņus noskalos. Bet mums ne tieši, ne netieši, ne ar paziņojumu, ne ar klusēšanu nav jāuzvel sev, proletariāta partijai, ne visniecīgākā atbildība par šo vecās varas pārģērbšanos. Mums nav jāraida masās lozungs, ka mēs atbalstām prasību dibināt atbildīgu ministru kabinetu no Domes vairākuma. Mūsdienu politiskās situācijās objektivo apstākļu dēļ tāds lozungs neatkarīgi no mūsu gribas nenovēršami līdzināsies tam, ka uz proletariāta partiju gulsies daļa atbildības par šo pārģērbšanos, par šo buržuāzijas izlīgumu ar veco varu. Tāds lozungs netieši ietver sevī kadetisko „likumprojektu" atzīšanu, kurus tik lieliski nokritizējusi avīze „Kurjer", jo patiesi nevar taču noliegt sakaru starp to, kā kadeti projektē sodīt par ļaunprātīgu brīvības izmantošanu, un to. kā viņi projektē ministru kabineta veidā iegūt gabaliņu varas, lai liktu lietā šos sodus, — iegūt gabaliņu varas no vecās varas, lai stiprinātu veco varu, izlīi/stot ar veco varu, aizsega veidā, kas sargātu no tautas spiediena pret veco varu.

Un strādnieku partijai tāds lozungs itin nemaz nav vajadzīgs. Visu savu propagandas, masu aģitācijas un plašu organizāciju radīšanas darbu tā var veikt vēl labāk, pilnīgāk, sistemātiskāk un drošāk bez šā lozunga, grautiņu rīkotāju nekaunībai, kadetu „likumprojektiem" liekot pretim mūsu sociāldemokrātiskos „dekrētus", „proklamēju-mus“, griežoties pie tautas ar s.-d. frakcijas starpniecību Domē (un zināmos apstākļos kopā ar to arī caur tru-dovikiem'j, beidzot arī tos „aicinājumus iedzīvotājiem dibināt tautas miliciju, kas tikai vienīgā spēj sargāt viņu dzīvību un godu^1', — tos aicinājumus, kurus mēs ieteicām avīzes ,,Vperjod“e 9. nr-ā^1, kurus rekomendē Bundu organs „Volkszeitung"[2] un kurus lik pareizi par labiem alzīst avīze „Kurjer".

Uz vienību, biedri! Proletariāta politiskās uzstāšanās vienība veidojas ar neapturamu spēku zem visas revolucionārās atmosfēras spiediena. Neapgrūtināsim šo vienību, ietilpinot savā taktikā neobligātus un strīdīgus lozungus. Izmantosim radušos iespēju panākt visu sociāldemokrātu pilnīgu vienprātību tādā brīdī, kas, domājams, izrādīsies par svarīgāko brīdi lielajā Krievijas revolūcijā!

„Vperjod". H. nr., 1906. g. 10. jūnijā Iespiests pēc a-Jīzcs ,,Vperiod" teksta

DOME UN TAUTA

Biedra Ramišvili, s.-d. deputātā Valsts dome. runā ir dažas ārkārtīgi pareizas piezīmes, kas pareizi formulē s.-d. taktiku. Orators ne vien pienagloja pie kauna staba grautiņu rīkotāju valdību ar īsta proletariāta pārstāvja enerģiju. Orators ne vien nosauca valdības pārstāvjus par „lautas ienaidniekiem", — pie kam Domes kadetiskā priekšsēdētāja jaunais mēģinājums ierobežot vārda brīvību radīja likumīgu galējo kreiso protestu. Orators bez tam vēl savas runas beigās izvirzīja arī vispārīgu jautājumu par Domes attiecībām pret lautu.

Lūk, kā šai jautājumā izteicās s.-d. deputāts:

„Es beidzu nr piezīmi, ka aiz mums stāv tauta. Dzīvē notiek kaut kas cits, ne tas, ko mēs darām šeit, šai zālē. Tur ir pavisam cita atmosfēra, šeit lā ir daudz mazāka, šeit noskaņojums ir miermīlīgāks. Varbūt pēc mēneša mēs paSi lemsim savus lielas... Dzīve runā daudz skaļāk, nekā mēs šeit runājam par to, kas noliek visapkārt. Es saku, ka mēs stāvam starp valdību un tautu. Dome ir bīstama vieta. Iet pa kreisi vai iel pa labi, tas nozīmē — samierināties ar kādu vai saraut sakarus ar kādu .. . Bet nevajag aizmirst, ka pati tauta panāks to, ko nevar panākt Dome savu svārstību un nenoteiktības dēļ. Es saku, šī laulu ir citādi noskapola nekā mēs šeit"...

Mēs nr kursivu izcēlām sevišķi svnrīgās vietas šai runā. Šeit pareizi atzīmēts, ka dzīve runā daudz skaļāk nekā Dome, ka dzīvē nav lādas „miermīlībaska „lautu noskaņota citādi". Tā ir neapšaubāma patiesība. Bet no šās patiesības izriet secinājums, ka nav taisnība tiem, kas runā par lautas atbalstu Domei. Tauta jau tagad aizsteidzas Domei priekšā, runā skaļāk, parāda mazāk miermīlības, cīnās enerģiskāk. Tātad vienīgi pareizais s.-d. uzdevuma formulējums — izskaidrot visplašākajām tautas masām, ka Dome tikai bikli un nepilnīgi izsaka tautas prasības. Tikni tāda nostādne jautājumā par s.-d. taktiku atbrīvo proletariāta partiju no atbildības par kadetu nepastāvību. Tikai tāda nostādne, pilnīgi ievērodama zemnieku masu apziņas attīstības, apņēmības un gatavības pakāpi, atbilst lielajiem momenta uzdevumiem, — tāda momenta, par ko s.-d. proletariāta ievēlētie tieši saka: „varbūt pēc mēneša mēs paši lemsim savas lietas". Lai spētu tās lemt, starp cilu nepieciešams jau tagad pilnīgi norobežoties no jebkādiem tiklab melīgiem, kā arī muļķīgiem „miermīlīga" iznākuma mēģinājumiem.

Un b. Ramišvili bija pilnīgi taisnība, kad viņš no Domes Iribines augstumiem paziņoja: „Dome ir bīstama vieta". Kāpēc? Tāpēc, ka tā parāda „svārstības un nenoteiktību". Bet svārstības un nenoteiktība tādā brīdī, kad varbūt jau pēc mēneša pašai lautai būs jālemj savas lietas, — ir taisni noziedzīgas. Tas, kas parāda šādas īpašības, lai cik sirsnīgi būtu viņa nodomi, tādā brīdī nenovērdami nokļūs visaplamākajā stāvoklī. Ne no mūsu gribas atkarīgs tas, ka tādā brīdī no visiem mūsu apkārtējās īstenības ekonomiskajiem un politiskajiem apstākļiem neizbēgami izaug enerģiska lautas cīņa pret veco varu. Kas svārstās, redzot šo cīņu tuvojamies, tam tiešām nenovēršami vajadzēs „samierināties ar kāda vai saraut sakarus ar kādu“. Kadeti ir tieši tādā stāvoklī. Liberālā buržuāzijā pļauj to, ko tā gadiem sējusi ar savu divkosīgo un svārstīgo politiku, ar savām pār-bēgšanām no revolūcijas pie kontrrevolūcijas. Samierināties ar veco varu nozīmē saraut sakarus ar tautu, kas cīnās. Saraut sakarus ar veco varu — lūk, kas būtu bijis nepieciešams, lai samierinātos ar tautu, kas cīnās.

Domes vairākums ir darījis un dara visu, lai noteiktu savu poziciju šai neizbēgamajā izvēlē. Sis kadetiskais un daļēji pat ļaunāk nekā kadetiskais vairākums ar katru savas politikas soli gatavo sakaru saraušanu ar tautu, kas cīnās, gatavo samierināšanos ar veco varu. Šie soļi ir sīki, mums iebildīs. Bet tie ir īstas politikas īsti soļi, mēs atbildēsim. Šie soļi atbilst visām galvenajām liberālās buržuāzijas šķiras interesēm. Tieši tāds „miermīlības" raksturs neapšaubāmi ir ari kadetu prasībai pēc vecās varas iecelta Domes ministru kabineta.

Un mēs nepagursim atkārtot, ka strādnieku partijai at-balstīt šo prasību ir muļķīgi un kaitīgi. Muļķīgi, jo pa īstam veco varu vājina vienīgi tautas cīpa, jo tauta iet tālāk par biklo Domi. Kaitīgi, jo tas sēj maldus un jukas cilvēku prātos. Vakar mēs atzīmējām, cik pareizi biedri no avīzes „Kurjer^41 atzina par muļķīgiem un kaitīgiem kadetu likumprojektus^3. Šodien jānožēlo, ka tie paši biedri aizstāv Domes ministru kabineta atbalstīšanu, t. i., ministru kabineta, kas realizē šos muļķīgos un kaitīgos likumprojektus!

Par šīm avīzes „Kurjer^44 svārstībām mēs varbūt sīkāk parunāsim citreiz. Pagaidām pieliks norādīt uz tām: jau tas fakts vien, ka tik svarīgā brīdī ir svārstības, rāda, ka svārstīgo pozicija ir pavisam nestabila.

„Vperjod /5. nr., 1906. g. li. jūnijā Iespiests pēc avizes „Vperjod" teksta

CIŅA PAR VARU UN ,,CĪNA“ PAR DĀVANIŅĀM

Visiem zināms, ka s.-d. partija jau savā programā izteica nelokāmu pārliecību, ka nepieciešama pilnīga tautvaldība, lai tiešām apmierinātu tautas masu nobriedušās vajadzības. Ja tautas masu rokās nebūs pilnīgi visa valsts vara, — ja valstī paliks kaut jel kāda vara, ko nav ievēlējusi tauta, kas nav nomaināma, nav pilnīgi no tautas atkarīga, tad nav iespējams paliesi apmierināt nobriedušās vajadzības, ko visi apzinās.

So neapstrīdamo patiesību s.-d. partija vienmēr visiem spēkiem ir izplatījusi proletariātā un visā tautā. īsta, t. i., masu, cīņa par brīvību ir gājusi un vienmēr ies caur vis-dažādākiem un bieži vien negaidītiem posmiem: citādi nevar būt, tāpēc ka cīņa ir bezgala grūta, tās uzdevumi sarežģīti un cīnītāju sastāvs nepastāvīgs. Vadot proletariāta cīņu jebkurā šās cīņas attīstības pakāpē un jebkuros apstākļos, sociāldemokrātijai kā strādnieku šķiras centienu apzinīgajai izteicējai pastāvīgi jāpatur prātā itin visas šās cīņas kopējās un pamatintereses visumā. Sociāldemokrātijā māca strādnieku šķiras atsevišķo interešu dēļ neaizmirst kopējās intereses; — atsevišķu cīņas pakāpju īpatnību dēļ neaizmirst itin visas cīņas pamatuzdevumus visumā.

Tieši tā revolucionārā sociāldemokrātijā vienmēr ir sapratusi savus uzdevumus tagadējā Krievijas revolūcijā. Tikai tāda izpratne atbilst proletariāta kā progresivās šķiras stāvoklim un viņa uzdevumiem. Turpretim liberālā buržuāzijā vienmēr ir pavisam citādi spraudusi savus uzdevumus cīņā par politisko brīvību, atbilstoši buržuāzijas īpašajām šķiras interesēm. Politiskā brīvība buržuāzijai ir nepieciešama, bet lā bīstas pilnīgas tautvaldības, jo attīstīts un cīņā jau saliedējies proletariats izlietotu šo tautvaldību pret buržuāziju. Tāpēc, cenzdamās panākt politisko brīvību, buržuāzijā lai pašā laikā grib paturēt ne mazumu vecās varas atlieku (pastāvīga armija, neievēlējami ierēdņi un tā tālāk).

Proletariāta cīņa par politisko brīvību ir revolucionārā, jo šī cīņa cenšas pēc pilnīgas tautvaldības. Buržuāzijas cīņa par brīvību ir oļiorlunistiska, jo šās cīņas mērķis ir dāvaniņas, varas sadalīšana starp patvaldību un mantīgajām šķirām.

Šī pamatatšķirība starp proletariāta revolucionāro cīņu un buržuāzijas oportunistisko cīņu kā sarkans pavediens aužas cauri visai mūsu revolūcijas vēsturei. Proletariats cīnās, --buržuāzijā zogas pie varas. Proletariats ar cīņu grauj patvaldību, — buržuāzijā pieķeras gurstošās patvaldības dāvaniņām. Proletariats visas tautas priekšā augstu paceļ cīņas karogu, — buržuāzijā — piekāpšanās, izlīgumu un kaulēšanās karogu.

Proletariats ikvienu spraugu, ikvienu varas vājināšanos, ikvienu piekāpšanos un dāvaniņu izlieto plašākai, masveidīgākai, noteiktākai un asākai cīņai, — buržuāzijā — pakāpeniskai cīņas apkiusināšanai, nomierināšanai, vājināšanai, cīņas uzdevumu sašaurināšanai, tās formu mīkstināšanai.

Atcerieties dažus posmus mūsu cīņā par brīvību. Buržuāzijā ..cīnās^11 par varas uzticēšanos zemstei (,.tiesības un valdonīga zemste'1) un lautai (šā gadu desmita sākums). Proletariats paceļ karogu cīņai par patvaldības iznīcināšanu. Valdība pasludina „uzticēšanās" laikmetu (Svjalo-polks-Mirskis). Buržuāzijā izplūst banketu runās, — proletariats lauž jaunus robus spaidu cietoksnī, mirdams uz ielas 9. janvarī un attīstīdams grandiozu streiku kustību.

1905. gada vasara. Buržuāzijā sūta deputaciju par brīvībām. Rudenī tiek dāvāta Buligina Dome^7. Buržuāzijā aizkustināta. Vispārēja brēkšana: ejiet Domē. Sociāldemokrātijas oporlunisti svārstās. Proletariats cīnās tālāk. Pasaulē vēl neredzēts streiks, kas aptver visu zemi, aizslauka Domi. Proletariats sagrābj brīvību un ar asinīm aizstāv to pret reakcijas uzbrukumiem.

Pirmajā kaujā proletariātu sakauj. Buržuāzijā apspļauda uzvarētos un verdziski pieķeras Domei. Proletariats kopo spēkus jaunam uzbrukumam. Viņš joprojām lepni tur karogu cīņai par pilnīgu tautvaldību. Uzbrukums neizdodas līdz Domes sasaukšanai. Buržuāzijā atkal rāpulo, pārmezdama pār bortu satversmes sapulces lozungu, niknodamās par ,,cīņu“, sludinādama samierināšanos, izlīgšanu, augstākās varas ieceltu kadetu ministru kabinetu.

Proletariats izlietos jauno stāvokli gluži tāpat, kā viņš izlietoja 1904. gada un 1905. g. 17. oktobra „uzticēšanos". Viņš ir izpildījis savu revolucionāro pienākumu, ir darījis visu iespējamo, lai tieši aizslaucītu Viles Domi^8 tāpat kā Buligina Domi. Neizdevās — tāpēc ka buržuāzijā bija nodevīga, strādnieku šķira un zemniecība nebija pietiekami organizējusies un mobilizējusies. Proletariats cīnās tālāk, izmantodams visus konfliktus „Domē" un ap Domi, lai padarītu tos par izejas punktu vēl plašākai un enerģiskākai masu kustībai.

Jauna cīņa pieņemas. To neviens nenoliedz. Ceļas daudz plašāka proletāriešu, zemnieku, trūcīgo pilsētas iedzīvotāju, karaspēka utt. masa nekā agrāk. Neviens nenoliedz, ka tā būs cīņa ārpus Domes. Pašreizējā stāvokļa objektivo apstākļu dēļ tā būs cīņa, kas tieši grauj veco varu. Cik plaša būs šī sagrāve, neviens nevar pareģot. Bel proletariats kā progresivā šķira vēl neatlaidīgāk tiecas pēc pilnīgas uzvaras šai cīņā, pēc pilnīgas vecās varas likvidēšanas.

Un proletariats paliek konsekvents, atraidīdams buržuāzijas oportunisliskos lozungus, kas sajauc galvu daļai sociāldemokrātu. Nav tiesa, ka kadetu ministru kabineta iecelšana nozīmētu „izraut varu" kamariļai. Tie ir buržuāziski meli. Patiesībā tāda ministru kabineta iecelšana tagad būs jauns liberals aizsegs kamariļai. Nav tiesa, ka kadetu ministru kabineta iecelšana būtu šķietamās konstitūcijas pārvēršana īslenā. Tie ir buržuāziski meli. Patiesībā tāds ministru kabinets būs tikai patvaldības ietērpšana jaunā viltus konstitucionālā uzvalkā. Nav tiesa, ka prasība pēc kadetu ministru kabineta kļūtu par visas lautas prasību. Tie ir buržuāziski meli. Patiesībā tā ir tikai kadetiskās Domes prasība. Patiesībā nekadeti atkārto šo prasību tikai aiz pārpratuma, domādami ar to kaut ko daudz lielāku. Patiesībā visas tautas prasības iet daudz tālāk par kadetiskās

Domes prasībām. Beidzot, nav tiesa arī tas. ka „atbalstīt" prasību pēc kadetu ministru kabineta (jeb arī atbalstīt kadetu ministru kabinetu, kas ir viens un tas pats) ar rezolūcijām. norādījumiem u. tini. esot īsta cīņa pret veco varu. Tie ir buržuāziski meli. No proletariāta puses tāds ,.at-balsts“ nozīmē vienīgi atteikšanos no cīņas, tas nozīmē vienīgi nodot brīvības cīņu liberāļu svārstīgajās rokās.

Proletariats cīnās un cīnīsies par vecās varas sagrāvi. Uz to viņš virzīs visu savu propagandas, aģitaciias, masu organizēšanas un mobilizēšanas darbu. Ja neizdosies pilnīga sagrāve — proletariats izlietos arī daļējo. Bet proletariats nekad nesludinās daļējo sagrāvi, neizskaislinās to, neaicinās tautu lo atbalstīt. īstenā cīņā īsleni atbalsta tos, kas cenšas pēc lielākā (neveiksmes gadījumā sasniedzot mazāko), bet nevis tos, kas pirms cīņas oportunistiski sašaurina tās uzdevumus.

Ko nevaldzina frāžu troksnis, tas viegli saskatīs, ka tauta patiesībā nekādā ziņā necīnīsies par kadetu ministru kabinetu, bet gan par vecās varas likvidēšanu. Birokrātijas intereses prasa notrulināt šās cīņas īsteno vērienu. Proletariāta intereses prasa to paplašināt un saasināt.

„Vperiod'', 17. nr., 1906. it. lb. jūnijā

Iespiests pēc avīzes „Vperiod" teksta

SAKARA AR MŪSU DOMES FRAKCIJAS DEKLARĀCIJU”

Neviens sociāldemokrāts tagad nešaubīsies, ka mūsu partijas biedru uzstāšanās Domē tagadējos apstākļos varētu sagādāt krietnu labumu proletariāta lielai un visas tautas lietai.

Mēs apsveicām Kaukazijas biedru uzvaras vēlēšanās*. Mēs uzskatām par savu pienākumu atzīmēt viņu panāku-' mus Domē, kritizēt — lietišķi — viņu kļūdas.

Par panākumu mēs uzskatām b. Ramišvili runu par Domes un tās „miermīlības" „briesmām". Par panākumu — arī viņa rezolūciju sakarā ar Reloslokas grautiņu^10. Par panākumu — lielisko kritiku kadetu likumprojektam par sapulcēm un pareizo jautājuma nostādni par kadetu fantastisko projektēšanu vispār. Par šo panākumu mēs ceram vēl parunāt ar lasītājiem sīkāk.

Par kļūdu mēs uzskatām mūsu s.-d. klusēšanu Domē toreiz, kad Aladjins „norija" Nabokova rezolūcijas izkropļojumu pārtikas jautājumā^11. Sociāldemokrātiem vajadzēja protestēt un iesniegt savu rezolūciju. Kļūda bija I). Gomarteli runa, atbildot liekulim Fedorovskim, kad s.-d. atzina par nevēlamu ieraut armiju politikā. Tā ir ļoti liela, bet vēl labojama kļūda. Beidzot, par kļūdu mēs uzskatām arī frakcijas pieņemto deklarācijas tekstu. Tas vairs nav labojams. Un nevis nolūkā pieķerties — biedru darbs Domē ir grūts, un kļūdas sākumā ir nenovēršamas,— bet visas partijas un visa proletariāta politiskās audzināšanas labā mums tagad jāpakavējas pie šās kļūdas.

Mūsu s.-d. Domes frakcijas locekļiem bija iesniegts cits deklarācijas projekts no bijušo boļševiku nometnes. Te

* Sk. Rakstu 4. izd., 10. sēj., 374. un 375. Ipp. Red.

2 It. sēj.

būs šis projekts яг dažiem... saīsinā jumiem (avīžu vārda brīvība mums mazāka nekā deputātā vārda brīvība Domei:

„Mūsu grupas personā visu mūsu valsts nāciju apzinīgā proletariāta partija, Krievijas sociāldemokrātiskā strādnieku partija, uzstājas visas tautas priekšā no Valsts domes tribines.

Mūsu partija ir viens no sociāldemokrātiskā proletariāta starptautiskās armijas pulkiem. Visā pasaulē cīņai ir cēlies organizētais proletariats, kas apzinājies savas šķiras intereses. Viņš cīnās pret kapitala jūgu. Viņš cenšas panākt pilnīgu visu darba ļaužu atbrīvošanos no beztiesības, nabadzības, nomāktības, bezdarba spaidiem. Viņš tiecas pēc sabiedrības sociālistiskās iekārtošanas, kas iznīcina jebkādu sadalīšanos ekspluatatoros un ekspluatējamos. Sociāldemokrātijā sauc savās rindās visus darba ļaudis un ekspluatētos, ne vien algotos strādniekus, bet arī sīk-saimnieķeļus, ja viņi ir apzinājušies savas kopīgās intereses ar proletariātu, ja viņi glābiņu meklē nevis individuālās sīksaimniecības stiprināšanā, bet gan kopīgā cīņā ar strādnieku šķiru par pilnīgu buržuāzijas kundzības gāšanu. I n starptautiskais sociālistiskais proletariats ar savu vienprātīgo un neatlaidīgo cīņu sasniegs savu mērķi.

liet pie mums Krievijā cīņa patlaban notiek nevis par sociālismu, bet gan par politisko brīvību. Lielā Krievijas revolūcija ir pilnās liesmās. Patvaldības spaidi ir padarījuši neiespējamu jebkādu zemes attīstību. Neatbildīgo ierēdņu patvaļa un barbarisms, ar kādu muižnieki ekspluatē zemnieku masu, ir radījis sašutumu visā tautā. Proletariats cīnījās tautas priekšgalā. Ar varonīgo oktobra streiku viņš piespieda ienaidnieku atzīt brīvību. Ar varonīgo decembra sacelšanos viņš iznicināja jebkādu iespēju novilcināt tautas pārstāvniecības sasaukšanu. Un, lai kā arī patvaldība centās viltot vēlēšanu likumu, lai kā tā mocīja, sila labākos cīnītājus par brīvību, lai kā smacēja viņus cietumos, — tomēr taču izrādījās, ka Valsts dome ir patvaldības pretiniece.

Tagad tauta stāv jaunas lielas cīņas priekšvakarā. Patvaldība apsmej tautas pārstāvniecību, ņirgājas par tās prasībām. Strādnieku, zemnieku, zaldatu sašutums aizvien pieaug. No dažādu sabiedrības šķiru izturēšanās atkarīgs lielās Krievijas revolūcijas iznākums.

Liberālā buržuāzijā, ko Valsts domē pārstāv it sevišķi ietekmīgā k.-d. partija, neizbēgami tiecas pēc tā, lai demokrātiskajā apvērsumā, ko pārdzīvo Krievija, pēc iespējas liktu sašaurinātas nemantīgo un it īpaši proletariāta tiesības un tā tiklu apgrūtināta viņu cīņa par pilnīgu un nevis tikai par politisko atbrīvošanos. Šie liberālās buržuāzijas centieni tikpat neizbēgami rada tās nekonsekvenci un neuzņēmību cīņā par brīvību, tās svārstīšanos starp centieniem balstīties uz tautu un bailēm no tautas revolucionārās pašdarbības. Brīvības interesēs un sociālismā interesēs mēs jo nesaudzīgi cīnīsimies pret šīm svārstībām. Mēs no savas puses dosim visnoteiktāko pretsparu mēģinājumiem — vienalga, kas tos izdarītu — notušēt, cik nesamierināmi naidīgas ir tautas intereses vecajai kārtībai un proletariāta intereses buržuāzijas interesēm. Un visu savu spēku mēs vērsīsim pret centieniem nobremzēt tautas kustību. krāpjot ar piekāpšanos uz papīra un melojot par samierināšanos starp reakcijas plēsoņām un revolucionāro, t. i., vienīgi īsto un konsekvento, demokrātiju. Šās konsekvences pārbaudes akmens mums būs it sevišķi cenšanās un gatavība organizēt brīvu, nekādu policejisku šķēršļu neierobežotu tiešām visas tautas masu kustību plašai cīņai ārpus Domes par politisku un ekonomisku atbrīvošanos.

Zemniecību mēs uzlūkojam par galveno no iespējamiem proletariāta sabiedrotajiem, lai novestu līdz galam cīņu par brīvību. No visas sirds mēs atbalstām līdz pašam galam zemnieku cīņu pret muižniecisko, pusdzimlbūtniecisko zemes īpašumu un pret aziatisko politisko iekārtu Krievijā. Nelolodami utopijas par to, ka, kapitālismam pastāvot, būtu iespējama vienlīdzīga zemes izmantošana, nepieļaudami ne vismazākajā mērā notušēt atšķirību starp proletariāta un sīksaimnieķeļa interesēm, mēs aizstāvēsim visas apanažas, baznīcas, klosteru un visas muižnieku zemes konfiskāciju. Mēs cīnīsimies pret izpirkšanu — šo cilpu, ko liberālā buržuāzijā uzmet trūcīgajiem zemniekiem kaklā. Kamēr vēl nav sasniegta revolūcijas uzvara, kamēr vēl nav pilnīgi iekarota tiešām demokrātiskā valsts, mēs brīdināsim zemniekus nenodot zemi policejiski buržuāzisko va.ras orgānu, vienalga, vietējo vai centrālo, rokās. Kad pilnīgi tiks realizēta demokrātiskā valsts, mēs aizstāvēsim

r

visas zemes nodošanu vietējo pašvaldības orgānu rokās. Mēs visnoteiktākā veidā brīdināsim zemniekus nenodot zemes jautājumu nedemokrātisko vietējo komiteju izlemšanai, tādu, kādas ir k.-d. partijas ieteiktās ierēdņu un muižnieku komisijas.

Visā revolūcijas norisē mēs nelokāmi aizstāvēsim strādnieku cīņu par 8 stundu darba dienu, par algas palielināšanu, par naudas sodu iznīcināšanu, vārdu sakot, par visām mūsu partijas minimālās programas prasībām. Un proletariāta savienību ar plašajām pilsētas un lauku trūcīgo iedzīvotāju masām mēs uzskatām par revolūcijas jaunas uzvaras ķīlu. Šās uzvaras realizēšanai un nostiprināšanai Valsts dome nav piemērota iestāde. Tikai revolucionārā ceļā sasaukta visas tautas satversmes sapulce, ko vispārējās, vienlīdzīgās, tiešās un aizklātās vēlēšanās ievēlējuši visi pilsoņi bez dzimuma, ticības un tautības izšķirības un kam pieder pilnīgi visa valsts vara, — likai tā spēs realizēt pilnīgu brīvību. Tikai tā radīs Krievijā... aizstās pastāvīgo armiju ar vispārēju lautas apbruņošanu, iznīcinās ierēdniecību, kas nav ievēlējama un nav atbildīga lautas priekšā, nodibinās pilnīgu un neierobežotu politisko brīvību.

Pašreizējā revolūcijā mēs neatlaidīgi centīsimies pēc šā mērķa. Arī Valsts domei jākalpo šim mērķim. Tai jāpalīdz tautai organizēties un pilnīgi un līdz galam saprast nepieciešamību gāzt... varu. Tai jāizskaidro tautai, cik bezspēcīga ir „tautas pārstāvniecība" un cik lai nožēlojama loma kā jaunam vecās patvaldības aizsegam. Viņai jānodarbojas nevis ar politisku fantastisku projektēšanu, nevis ar nedzīvu dzimušu „likumprojektu" sastādīšanu, — viņai jāgriežas pie tautas, nesaudzīgi jāatklāj tai visa patiesība, — nesaudzīgi jāatmasko tautas priekšā visi tās bandas ... Krievijas valdības noziegumi, — jāsauc tauta uz cīņu, konsekventu, neatlaidīgu, sīvu un saskaņotu cīņu. Un, ja šo uzdevumu nespēs vai neiedrošināsies veikt visa Valsts dome, tad to veiksim mēs savienībā ar tiešām revolucionārajām Domes grupām vai locekļiem.

Tautas uzvara nav tālu. Brīvības cīņa ir drošās rokās. Proletariats stāv savā sargvietā, kopodams spēkus, lepni atmezdams nost nožēlojamos provokatorus, kuri cenšas izsaukt uz kauju viņu vienu pašu, — apvienodams un grupēdams ap sevi miljoniem un desmitiem miljonu apspiesto un ekspluatēto, kas mūžam strādā un mūžam cieš trūkumu.

Un, lai cik vāja, cik maza ir mūsu grupa Valsts domē, — mēs zinām, ka šai grupai seko un kopā ar to cīnās proletariāta daudzie miljoni, visu darba ļaužu un ekspluatēto masu priekšpulks. Viņš savā cīņā uzvarēs. Viņš neatstās ne akmeni uz akmens no baigā patvaldības nama, kas plosa Krieviju^11.

Vai pareizi ir rīkojušies mūsu biedri Domes deputāti, noraidīdami šo projektu?

No formālā viedokļa, — pareizi. Pēc statūtiem viņiem jāievēro CK un nevis „blakus personas^11.

No frakcionarā viedokļa, — pareizi. Otrs projekts nāca no „svešas^11 (pēc agrākajām frakcijām) nometnes.

Nu, bet no partijas viedokļa? Vai bija pareizi noraidīt norādījumus par to, ka vēlams skaidrāks partijas sociālistisko mērķu un tās starptautiskā rakstura formulējums? — par kustību ārpus Domes? — par to, ka nepieciešams Domes partijas skaidri norobežot tautas priekšā? — par to, ka obligati precizi jānodala proletāriskā un sīkburžua-ziskā mācība? — par to, ka strādnieku partijai svarīgi aizstāvēt zemniekus pret kadetiem? — par skaidrāku un pilnīgāku mūsu tuvāko prasību formulēšanu?

Vai pareizi ir rīkojušies mūsu biedri vai mūsu CK, deklarācijā teikdami ,.padarīt Domi par visas tautas kustības orgānu^11, kamēr kongress ir apstiprinājis formulu: padarīt Domi par revolūcijas ieroci?

Vai viņi ir rīkojušies pareizi, visos minētajos punktos sperdami neapšaubāmu soli uz labo pusi no mūsu partijas Apvienošanās kongresa rezolūcijām un lēmumiem?

Lai par to labi padomā visas mūsu partijas organizācijas un visi biedri.

,.Echn", 1. nr., 190G.fi. 22. jūnija

Iespiests pēc avizcs ..Echo" teksta

„КО DARĪ, ТО DARI DRĪZ!“

Šodien divas avīzes, kas nepieder pie ielas preses, kura kāra pēc muļķīgiem jaunumiem, proli. ,.Naša Žizņ" un ,.Mis|“”, ziņo svarīgas vēstis par beidzot izlemto Goremi-kina ministru kabineta atkāpšanos. Jaunā kabineta sastāvs paredzēts šāds: Jermolovs — premjers; Urusovs — iekšlietu ministrs; Hercenšteins — finanēu; Timirjazevs — tirdzniecības; Slachoviēs — zemkopības; Kuzmins-Kara-vajevs — tieslietu; Nabokovs — ārlietu. Tautas izglītību, jādomā, ,,ņems“ Heidens un satiksmes ministriju — tagadējais ministrs vai Nikola ja dzelzceļa priekšnieks Šuchtans.

Tātad, — vecie birokrāti savienībā ar oktobristiem un ar labējiem kadetiem, galvenokārt no ierēdņiem, l. i., vakarējiem birokrātiem (Urusovs — agrākais iekšlietu ministra biedrs, Kuzmins-Karavajevs un Nabokovs — ģenerālis un ka mba r ju n k u rs).

Abas iepriekš minētās avīzes vēl ziņo. ka starp „centra partiju'1 Valsts padomē (t. i„ ierēdņu kompāniju, kura ir kaut kas vidējs starp melnsimtniekiem un „tiesiskās kārtības partiju"”) un kadetiem pēdējā laikā notikušas rosīgas sarunas.

Pieņemsim, ka viss tas ir tiesa. Mums jāpieņem, ka tas ir tiesa, kamēr nav pierādīts pretējais, — jo ziņu avots ir samērā drošs un fakts nenovēršami izriet no visiem iepriekšējiem notikumiem.

Nu ko, kā uzskatus apstiprina tāds ministru kabineta sastāvs vai tādas kadetu sarunas ar grautiņu rīkotājiem? Atcerieties, kā mītiņā Paņinas mājā (9. maijā)14 social-narodņiks Mjakolina kgs iebilda sociāldemokrātam, ka esot netaisni apvainot kadetus izlīgumā ar grautiņu rīkotājiem. Atcerieties, kā mūsu labējā spārna s.-d. ar PJecha-

23

„КО DARI. ТО DARI DRĪZI"

novu priekšgalā kliedza, ka runas par nodevību un izlīgumu esot nepamatotas un pāragras.

Sarunas ir izlīguma sākums, toreiz s.-d. iebilda Mjako-tina kgm. Izlīgums — tas ir pabeigtas sarunas^4. Un, lūk, tagad sarunu fakts ir apstiprināts. Izlīgums kārtībā.

Bet kur palikusi pilnīgā amnestija, brīvību nodrošināšana. Valsts padomes iznīcināšana? Vai par to bija runāts kadetu sarunās ar grautiņu rīkotājiem? Avīzes par to klusē. Un mēs visi zinām, ka ,.tautas brīvības^41 bruņinieki nekad nav iesnieguši allimativus nosacījumus vispirms nodrošināt šos pasākumus un pēc tam sastādīt kadetu kabinetu. Tieši to, kas mazāk svarīgs, kas noliek tautai aiz muguras, kas dod portfeļus un vietiņas — izvirzīt priekšplānā. Tieši to, kas svarīgs tautai, — atstumt. Kadeti ministru kabinetā „cīnīsies^41 par amnestiju un parbrīvību — ar tādu atbildi tagad aizbāzīs muti naiviem vientiesīšiein, kas laida lautā lozungu par „atbildīga^11 ministru kabineta atbalstīšanu. Šis ministru kabinets kā agrāk būs atbildīgs likumu priekšā, kas paliek vecie grautiņu likumi, un vēl zvaigžņu palatas jeb kamarilas priekšā, kura viņus iecēlusi. Bet ar „cīņu^11 par amnestiju un brīvību kadeti saprata vakar un sapratīs rīt Rodičevu sarunas ar Nabokoviem, Nabokovu ar Urusoviem, Urusovu ar Goremikiniem, Goremikinu ar Trepoviem.

Taču — nav jauna bez laba. Grautiņu rīkolāju-oktob-ristu-kadetu ministru kabinets strauji virzīs visu uz priekšu, proti: kadetus uz politisku bankrotu; lautu uz atbrīvošanos no vēl vienas kaitīgas ilūzijas; politisko notikumu gaitu uz revolucionāru atrisinājumu.

..Echo", 1. nr„ 1906. Ц. 22. jūnijā

Iespiests pēc avīzes „Echo" teksta

DERĪGA POLEMIKA

No Goremikina valdības даrā ziņojuma par pasākumiem zemniecības dzīves apstākļu uzlabošanai" vairāk nekā puse vellīla polemikai pret zemnieku uzskatiem un pret tautas runām („baumām", kā nicinoši izsakās goremikinieši). Šī polemika ir ārkārtīgi derīga. Goremikina valdība strīdas ar „krievu zemniecību", sauc par „nepareiziem" tās uzskatus, pierāda zemniekiem, ka viņu prasības un plāni esot „pretēji vispirms pašas zemniecības interesēm".

Tas nu ir slavējami, Goremikinu kungi, ka jūs mēģināt darboties ar pārliecināšanas vārdiem! Sen jau tā vajadzēja. Jūs patiesi labāk būtu nākuši pie zemniecības ar argumentiem, nevis ar rīksti un nagaiku, ar lodi vai laidi. Valdības ziņojumu pārdrukās gandrīz vai visas avīzes, zemniekiem to izlasīs gan mācītāji, gan zemstieši, gan pagastu vecākie, gan urjadņiki. Un zemnieki pārdomās šo ziņojumu. Zemnieki mācīsies no valdības prātu un gudrību, kā viņiem jāsaprot tas, kas viņiem īsti izdevīgs. Un, padomājuši un pamācījušies no valdības, zemnieki ar balsu vairākumu izlemtu, kā pusē taisnība. Labi bālu, ja būtu tā. Ret gan pavisam nelabi ir tad, kad Goremikini un viņu kalpi ar vienu roku dauza zemniekus, kropļo un nogalina, bet ar otru roku — aizbāž viņiem muti ar „ziņojumiem", kā pareizi jāsaprot, kas zemniekiem izdevīgs. Zemnieku avīzes slēdz, zemnieku sūtītie un Zemnieku savienības^15 locekļi sēž cietumos vai Sibirijā, sādžas pārpludinātas ar karaspēku gluži kā ienaidnieku apgabali, — bet Goremikina valdība izpērtajai un piekautajai zemniecībai pasniedz ziņojumu par to, ka viņus per un sit viņu pašu labuma dēļ!

Derīgs paziņojums! Tas lieliski ietekmēs zemniekus. Valdība uzņēmusies daļiņu Darba jeb zemnieku grupas darba

Domē. Šai grupai vajadzētu griezties pie tautas, pastāstīt par zemnieku deputātu prasībām Domē attiecībā uz zemi zemniekiem, pastāstīt par valdības atbildi uz šīm prasībām. Darba grupa vēl nav saņēmusies to izdarīt. Valdība ir nākusi tai palīgā. Gudra ir mūsu valdība. Tā pali iespieda ziņojumu visai tautai un pastāstīja par zemnieku prasībām.

Tagad pat visnomaļākajās sādžās, pat tādās, kur nav dzirdējuši par Zemnieku savienību un par zemnieku deputātiem Domē (ja ir tādas sādžas, — starp citu, droši vien ir, mūsu zeme taču ir mežonīga), pat tur popiņš vai vecākais izlasīs valdības ziņojumu. Sanāks zemnieki, klusēdami noklausīsies, izklīdīs. Bet pēc tam sapulcēsies vieni paši, bez priekšniecības. Un sāks gudrot. Sāks apspriest valdības apgalvojumu, ka ierēdņi un valdība neaizstāvot to, kas izdevīgs muižniekiem. Pasmiesies. Teiks: kalps zina, kā ga|u viņš apēdis! Parunās par to, ka zemniekiem esot izdevīgāk, ja muižnieki brīvprātīgi atsavina zemi un vēl caur ierēdņiem, nekā piespiedu atsavināšana (varbūt vēl bez izpirkšanas). Pasmiesies. Teiks: kā gan mēs, muļķi, līdz šim nebijām pamanījuši, ka mums izdevīgāk klausīt muižniekus un ierēdņus nekā pašiem izšķirt visas lietas?

Bet varbūt zemnieki ne tikai pasmiesies? Varbūt padomās vēl par kaut ko un ne tikai ar smiekliem, bet arī ar niknumu? Varbūt izdarīs secinājumu ne tikai par to, kur taisnība un kur netaisnība, bet ari par to, kā panākt taisnību? ...

Gudra ir mūsu valdība!

Starp citu, Valsts domes kadetiskais priekšsēdētājs Muromceva kgs neļauj lietot šo vārdu: valdība. Tas, redziet, neesot pareizi. Dome arī ir valdības daļa. Jāsaka: ministru kabinets. Tad iznāks gluži „kā pie smalkiem kungiem*1: Dome izdod likumus, ministru kabinets izpilda; Dome ir valdības daļa.

Mīļais Muromceva kgs! Mīļie kadeliņi! Viņi if tik rūpīgi iekaluši vācu valsts tiesību mācības grāmatas. Viņi zina lietu labāk par Goremikinu, kas ziņojumā ne vārda nav teicis par Domi, bet visu laiku ir runājis par valdību. Kam taisnība: Goremikinam vai Muromcevam? Kā jāsaka: ministru kabinets vai valdība?

Goremikinam ir taisnība. Viņš aiz viņam piemītošās īpašības... hm! hm! aiz viņam piemītošā prāta smalkuma —... nejauši pateicis patiesību. Muromcevi aiz viņiem piemītošās profesoriskās gudrības runā pieklājīgus melus.

Zemnieki mācīsies prātu un gudrību no Goremikina un nevis no Muromeeva. Viņi gribēs izrēķināties nevis ar ministru kabinetu, bet gan ar valdību. Un viņiem būs taisnība.

,.Echo“, 1. rir., 1906. g. 22. jūnijā

Iespiests pēc avi:es „Echo" teksta

PALĪDZĪBA BADACIETĒJIEM UN DOMES TAKTIKA

Šāsdienas avīzes ziņo, ka trešdien, 21. jūnijā, notikusi Valsts domes apvienotās budžeta un pārtikas komisijas sēde. Apspriests iekšlietu ministra un finanču ministra ierosinājums asignēt 50 miljonus palīdzībai badacietējiem. „Komisija nolēmusi uzaicināt Valsts domi asignēt tuvākajām vajadzībām 15 milj. rb). un aizņemties tos no tekošajiem rēķiniem, un uzaicināt ministru kabinetu iesniegt savus apsvērumus, kā par minēto stirnu samazināt izdevumus kārtējā budžetā. Ministru kabineta ierosinājums par 50 milj. rb|. lielu iekšējo aizņēmumu noraidīts" (,,Reč“ie, 22. jūnijā).

Jautājums par naudas asignēšanu palīdzībai badacietējiem ir milzīgi svarīgs. Katram apzinīgam pilsonim ar neatslābstošu uzmanību jāseko visām šā jautājuma stadijām.

Vispirms atgādināsim, ka sākumā Valsts domē radās tāds jautājums: vai var dot naudu grautiņu rīkotāju valdībai, vai arī Domei pašai jāņem savās rokās visa palīdzības sniegšana badacietējiem? Deputāts Aladjins sākumā izteicās par pareizo, t. i., par olro, jautājuma atrisinājumu. Viņš ieteica izvēlēt Domes komisijas, nosūtīt uz vielām Domes deputātus, saistīties ar „brīvajām iestādēm", koncentrēt tajās gan naudu, gan visu palīdzības sniegšanu badacietējiem. Ne kapeikas Gurko kgin un Durnovo kgm' teica Aladjins, Domes kreisajiem aplaudējot un saucot, pareizi. Kā zināms, Aladjins nenoturējās pareizajā pozicijā. Viņš uzlidoja augstu, bet apsēdās kadetu vistu kūts laktā. S.-d. deputāti izdarīja kļūdu, neprasīdami vārdu, lai teiktu graujošu runu šai jautājumā. Dome pieņēma kadetu formulu par pāreju pie kārtējām lielām.

Ar to galvenais principiālais jautājums bija izšķirts kade-tiski. muižnieciski, liberaliski. Dome atteicās kļūt par revolūcijas ieroci šai jautājumā. Dome nobijās tautas, baidījās griezties pie tautas. Dome principā bija ar mieru palīdzības sniegšanu badacietējiem atstāt Gurko un grautiņu rīkotāju ministru kgiem. Kadetiskā Dome ar to parādīja, ka tā grib nevis cīnīties kopā ar tautu pret grautiņu rīkotājiem, bet tikai ar tautas palīdzību izdarīt spiedienu uz grautiņu rīkotājiem, tikai mazliet iegrožot grautiņu rīkotājus, viņus pilnīgi nelikvidējot.

Sākās jautājuma otrā stadija. Kā nu tagad kadeti izdarīs spiedienu uz grautiņu rīkotājiem? Sākās tirgošanās starp Domes komisiju un ministriem. 21. jūnijā komisijas sēdē ieradās iekšlietu ministrs un finanču ministrs. Dome, kas nebija vēlējusies, ka tai būtu darīšanas ar tautu un ar „brīvajām iestādēm^1', kas nebija vēlējusies runāt ar tām. — sāka sarunas ar šiem ministriem. „Ne kapeikas ministru kgiem" — tā palika frāze. Sarunas ar ministru kgiem kļuva par faktu. Ministri prasīja atjaut aizņēmumu. Domes komisija atteica. Tā pieprasīja, lai naudu ņemtu no šā gada budžeta, t. i., lai samazinātu dažus kaitīgus izdevumus un tādējādi savāktu sumu palīdzībai badacietējiem. Ar šo taktikas paņēmienu, ar šo apiešanas kustību Dome iegūst sev zināmu daļiņu tiesību kontrolēt valsts budžetu. Budžets apstiprināts bez tautas pārstāvjiem, bet tagad netiešā ceļā tiek panākta tā revizija, lai samazinātu kaitīgos izdevumus un iegūtu naudu derīgiem izdevumiem.

Tāda ir jautājuma otrā stadija. Kadeti, t. i., liberālo muižnieku, liberālo buržuju partija, grib kontrolēt vecās varas orgānus, grib pakļaut tos savai ietekmei, grib tos sasukāt, nomazgāt, apģērbt, aizslāt Stolipinus ar Nabokoviem. bet negrib aizstāt visus šos vecās, policejiskās, dzimtbūšanas varas orgānus un iestādes ar brīvām lautas iestādēm, ar brīvi izvēlētām visas lautas amatpersonām. Kā dabūt naudu palīdzībai badacietējiem? Kam uzdot šo miljonu izdošanu? Uz šo jautājumu trīs mūsu laikmeta galvenie politiskie spēki dod trīs galvenās atbildes. Policejisko grautiņu rīkotāju valdība atbild: naudu ņemt no jauna aizņēmuma, lai neskartu mūsu policejisko grautiņu rīkotāju budžetu. Naudu izdot mums pašiem, policistiem un grautiņu rīkotājiem. Strādnieku šķira un visa apzinīgā zemnie-čība atbild: naudu savākt pašai tautai un pašai arī to izdot caur „brīvajām iestādēm^1*, ko tiešām visi vēlējuši un kas tiešām nav saistītas ar netīro policiju. Izmantot šīs brīvās iestādes plašai masu kustībai, kuras mērķis ir visu varu valstī un visu „valsts kasi“ nodot tautas rokās. Liberālie muižnieki un liberālie buržuji (,.kadeti“) atbild: mēs negribam „brīvās iestādes^11, mēs baidāmies no tām. Tauta tad aizies ,.pārāk^11 tālu. Labāk iztiksim ar vecajiem grautiņu rīkotājiem, maķenīt tos notīrot un noskrāpējot. Naudu ņemt no viņu pašu budžeta, samazinot kaitīgos izdevumus. Šo naudu tērēt uzdot tai pašai grautiņu rīkotāju valdībai, pacenšoties pakļaut to mūsu, liberālo muižnieku, kontrolei.

Skaidras atbildes. Skaidra ir valdības, buržuāzijas un proletariāta pozicija. Tikai kam sekos zemniecība?

Liberālā buržuāzijā, kadeti, svārstās starp valdību un tautu. Svārstīgo stāvoklis ir divdomīgs. Viegli teikt: ņemt naudu no kārtējā budžeta, samazinot kaitīgos izdevumus! Taču nauda vajadzīga tūlīt, bet tādai operācijai vajag Valsts padomes un valsts galvas piekrišanas. Tātad kadeti cer panākt augstāko ierēdņu un kamariļas brīvprātīgu piekrišanu. Uz ko pamatojas kadetu cerība? Uz iespējamo vienošanos par nākamā ministra kabineta sastāvu.

Jāskatās īstenībai taisni acīs. Nav ko liekuļot. Nav ko spēlēt slēpšanos. Naudas asignēšana palīdzībai badacietējiem noder par iemeslu kadetiem tirgoties ar grautiņu rīkotāju valdību, kadetiem ar kamariļu. Piekāpieties mūsu priekšā, grautiņu rīkotāju kungi, ieceliet Muromcevu par premjeru Jermolova vietā, — un mēs piekāpsimies jūsu priekšā un dosim varbūt 15, bet varbūt arī visus 50 miljonus palīdzībai badacietējiem bez „bīstamās^11 (ir jums, grautiņu rīkotājiem, ir mums, muižniekiem) griešanās pie tautas „brīvajām iestādēm^11.

Tieši tāda ir pašreizējo Domes notikumu jēga. Tieši tāda ir Ješčina kga šāsdienas raksta jēga, kurš ievietots kadetu avīzē ,,Reč“, raksta, ko ar mazām atruniņām speciāli atzinis avīzes ,,Reč“ ievadraksts un kas pierāda, ka Domei jādod nauda grautiņu rīkotāju valdībai, „saistot šo asignējumu ar visiem tiem noteikumiem, kādus Dome var izvirzīt^11.

Politiskā situācijā ir skaidra. Mūsu s.-d. deputātiem Domē rodas jo nopietns uzdevums. Pirmkārt, viņiem jādodas ģeneralkaujā ar kadetiem, kad Domē apspriedīs budžeta un pārtikas komisijas ziņojumu. Viņiem jāprasa griezties pie tautas „brīvajām iestādēm", jāalver acis zemniekiem, kāpēc kadeti, kuru vidū ir tik daudz muižnieku, bīstas tautas, kam vajadzīga visa zeme — un bez jebkādas izpirkšanas — un visa brīvība. Viņiem jāprasa nobalsot par viņu rezolūciju šai jautājumā, lai nostiprinātu visu darba laužu masu simpātijās proletariātu partijai un lai atklāti un skaidri visiem parādītu, cik ļoti svārstīgi un gļēvi ir liberālie muižnieki.

Otrkārt, kad kadeli izgāzīs ierosinājumu griezties pie brīvajām iestādēm, sociāldemokrātiem jādodas otrā kaujā pret viņiem mūsu nocietinājumu nākošajā līnijā. Jāprasa paskaidrojumi, kāpēc komisija (budžeta kopā ar pārtikas) nav publicējusi visus sīkumus par sarunām ar ļoti godājamajiem iekšlietu ministra kungu un finanču ministra kungu. Labi jāsagatavojas pamatīgākai un enerģiskākai visa budžeta kritizēšanai, nekā to darīja kadeli komisijā. Tad no Domes tribines atskanēs balsis, kas nesaudzīgi atklās kadetu divkāršo spēli, atmaskos visus Krievijas policejisko grautiņu rīkotāju budžeta „noslēpumus", — budžeta, kurā desmiti un simti miljonu tiek izsviesti palīdzībai zemesīpašniekiem un kapitālistiem, kara avantūrām, „palīdzībai" spiegiem un žandarmiem, visādu dižciltīgu Mandžurijas traģēdijas varoņu apbalvošanai, bezgala daudzo ierēdņu uzturēšanai, kuri aplaupa un apspiež tautu. No Domes tribines atskanēs balsis, kas saskaitīs ne tikai 15 un ne 50 miljonu kaitīgu izdevu mu.

Kadeti grib tikai mazliet parāt valdību. Sociāldemokrātijas priekšā atbildēs gan grautiņu rīkotāji vispirms, gan paši kadetu kungi par savu cenšanos notušēt, cik ļoti dziļas ir nesaskaņas starp kamariļu un tautu.

,,Echo2. nr., 1906. g. 23. jūnijā

Iespiests pēc avīzes ,,Kcho*' teksta

SARUNAS PAR MINISTRU KABINETU

Vakar mēs publicējām avīžu ziņas par domājamo .Termo-lova, Urusova, Nabokova, Heidcna u. c. ministru kabinetu*. Šodien avīze ..Reč" par šo sarakstu raksta: ..K.-d. partijas biedrus saraksta sastādītāji ievietojuši sarakstā acīm redzot tikai varbūtēji; īstenībā k.-d. partija nepiedalīsies tāda rakstura kabinetā".

Ļoti labi, kadetu kungi! Bet no kurienes ,,Reč“ zina, ka k.-d. partija nepiedalīsies tādā kabinetā?

Kā „no kurienes", jautās lasītājs. ,,Reč“ taču ir kadetu galvenais organs? Pareizi. Ret mēs tieši gribam pievērst vērību tam, ka tādai partijai kā k.-d., kam ir bijuši legāli kongresi, kas ir valdošā Valsts domē, bagātai, „izglītotai" un liberālai partijai nepieklājas, visaugstākā mērā nepieklājas spēlēt slēpšanos. Vai nav laiks pateikt, ka ,,Reč“ ir partijas oficiālais un galvenais organs? Vai nav laiks iespiest kadetu partijas CK rezolūcijas? Viens no diviem, kungi: vai nu jūsu partija oficiāli nav apspriedusi jautājumu, kādā ministru kabinetā tā „piedalīsies". Tad tieši tā arī jāsaka. Tad avīzei „Reč" jārunā nevis k.-d. partijas vārdā, bet savā vārdā, t. i., „mēs esam pārliecināti, ka k.-d. partija nepiedalīsies" utt.

Vai arī jūsu partija ir oficiāli apspriedusi šo jautājumu. Tad jāpublicē šās apspriedes protokoli, jo jūsu klusēšana apstiprina to, ka jūs rīkojat slepenas sarunas tautai aiz muguras.

,.Šodien runā jau par tīrāka tipa sarakstu", vēl raksta „Reč", minēdama tikai Jermolova, Timirjazeva, Heidena, Stachoviča vārdu, t. i., ierēdņus un oktobrislus bez kadetiem.

Tātad sarunas ir bijušas. Kadetiem jautāja — varbūt caur ,,centra partiju” Valsts padomē — vai jūs piedalīsities 1ādā ministru kabinetā? Kadeti atbildēja: nē, tādā nepiedalīsimies.

Vai tā vai, k.-d. kungi? Sarunas ir bijušas vai nav bijušas? Vai jūs esat runājuši par to, kādi ir jūsu noteikumi, vai neesat? Vai šajos noteikumos bija vienīgi tikai zināmu personu iecelšana par ministriem vai arī pilnīga amnestija, brīvību garantēšana. Valsts padomes iznīcināšana, vispārēju vēlēšanu tiesību atzīšana?

Kamēr k.-d. partija oficiāli nedos pilnīgu un pavisam precizu atbildi uz šiem jautājumiem, tikām mēs nemitēsimies lautai atkārtot: pilsoņi, sargieties! Taulai aiz muguras notiek „tautas brīvības” partijas biedru „neoficiālās” sarunas par tautas brīvības pārdošanu par mērenu cenu

.„Echo2. nr., 1906. g. 23. jūnijā

Iespiests pēc auīzes ,,Echo*' teksta

NO AVĪZĒM UN ŽURNĀLIEM

Avīzē „Golos Trūda"17 b. N. Ilachmetovs spriedelē par „Krievijas sociāldemokrātijas politiskajiem uzdevumiem**. Četras feļetona slejas veltītas tam, lai pierādītu, ka

„proletariātam kā vienai no šķirām, kas darbojas Krievijā, nepavisam nav izdevīgi pamest Domi savā pašas ziņā: las nozīmētu izsvītrot sevi no dzīvo politisko spēku saraksta, las panāktu vienīgi to, ka proletariats ne tuvu neizlietotu Krievijas buržuāzisko revolūciju tik pilnīgi, kā tas viņam pieejams".

„Pietiek tikai tā nostādīt jautājumu, — paziņo N. Rach-metovs, — lai redzētu, ka uz to nevar būt divējādas albil-des“. Pilnīgi pareizi, b. Rachmetov, bet visa nelaime tā, ka tā ir nevis „jautājuma nostādne", bet gan vienkārši nodrāzta vispārēja frāze.

„Jautājums" taču art nekad tā nav nostādīts. Kā tieši jautājums lika nostādīts —un tiek nostādīts — b. Rachme-(ovs, starp citu, acīm redzot zina, kad no iepriekš minētās tirades viņš, pavisam negaidot, izdara šādu secinājumu:

„Proletariāta pienākums — tiklab pašam pret sevi, kā arī pret visu zemi — ne vien neatbalstīt pasīvu neitralitāti Domes cīņā pret patvaldību, bet gan droši un noteikti nostāties $ai cīņā Domes pusē pret valdību".

Lūk, te jau sākas „jautājums". Un b. Rachmetovs pats to saprot, jo paredz, ka

„avīze „Sveloč"* droši vien izturēsies ar lietu skepticismu pret lādu taktiku. Šī avīze raksta: „Nevainojamā dialektiskā schema par „revolūciju caur Domi" ir aizmirsts tikai viens ikdienišķīgs prozisks fakts:

* Tagad valdības slēgtais Maskavas sociāldemokrātu organs^18.

fakts, ka pašreizējā Dome ir iestāde, kuras vairākums ir buržuāziski elementi, kas baidās revolūcijas un tāpēc ir tai naidīgi". Tamlīdzīgi spriedelējumi var būt par vislabāko paraugu, kā nekad un nekādā gadījumā nav jāspriež sociāldemokrātam. Sociāldemokrātam ir jāzina. ka proletariāta politisko taktiku nosaka nevis citu sabiedrisko grupu noskaņojums, bet tas objektīvais vēstures process, kas piespiedis šīs grupas uz zināmu rīcību. Sociāldemokrātam ir jāzina un jāņem vērā. ko vajadzēs darīt tām šķirām, ar kurām viņam ir darīšanas. Un, izvirzot jautājumu tādējādi, viņš pārliecinās par sekojošo: izteikdams gatavību revolucionāri atbalstīt Domi pret carismu, proletariats līdz ar to spiež Domi uz lielāku revolucionāru aktivitāti. Vajadzīga krietna tiesa politiskas negatavības, lai nesaprastu šo vienkāršo ..patiesību" “

Dīvains spriedelējums! Pēc b. Rachmetova domām iznāk, ka pal tad, ja mūsu buržuāzijā ari noskaņota kontrrevolu-cionari, tomēr to var piespiest kļūt revolucionārai.

Izrādās, ka šai nolūkā vajag „ietvert Domi revolucionārā spiediena ugunīgajā lokā“. Tad Domei radīsies „jautā-jums“: „vai nu sadegt, vai arī saplūst ar vispārējo liesmu", „jautājums par dzīvību vai nāvi“.

Mēs ļoti baidāmies par b. Rachmelovu; ka tikai b. Pļe-chanovs viņam nesadod par metafizisku „jautājuma nostādni", par neprasmi dialektiski nostādīt jo svarīgu politisku jautājumu. Hij. meņševiki un b. P|echanovs taču tik bieži ir protestējuši pret tādiem „vai nu — vai arī“ politiskos jautājumos. Kāpēc gan visādā ziņā „vai nu sadegt, vai arī saplūst ar vispārējo liesmu"'? Vai tiešām b. Rachmelovs domā, ka llercenšteinu un Nabokovu kgu frakcijai nav trešās izejas? Nu, bet kāpēc gan lai viņi savienībā ar „pieklājīgākiem" birokrātiem nepamēģinātu, pieņi., pārraut šo „revolucionārā spiediena ugunīgo loku"?

Mēs, piemēram, domājam, ka. ja uzvaroši augošais revolūcijas vilnis arī uz kaut ko piespiedīs kadetu partijas vadošos elementus, tad tieši uz šo trešo izeju, t. i„ vienkārši uz izlīgumu ar birokrātiem.

Ka „lautas brīvības partija" savā tagadējā veidā var šai pasākumā „sadegt" — tas ir pilnīgi ticams, bet kad gan beidzot b. Rachmetovi sapratis, ka visa trokšņošana par tautas brīvību bija kadetiem vienkāršs pakāpiens uz ministru portfeļiem, bet nepavisam ne uz to „cīņu pret carismu", ko b. Rachmetovi tik nesekmīgi cenšas viņiem Uzspiest. Un vispār: Domes saimnieki — pagaidām vēl —• ir kadetiskais centrs; jūs gribat šo Domi „ietvert revolucionārā spiediena uguns joslā". Tas ir ļoti labi, tas bez šaubām ir svarīgi un nepieciešami. Bet vai pie tam nevajag nemitīgi brīdināt „tos, kas spiež“, ka viņi ar savu spiedienu nenovēršami... iespiedīs tagadējos Domes saimniekus birokrātu apkampienos? Vai nevajag, b. Rachmelov?

..Echo", 2. nr. 1906. 0. 23. jūnijā

Iespiest* pēc avīzes ..Echo^11 teksta

KAS STĀV PAR SAVIENĪBU AR KADETIEM?

Dažkārt gadās, ka piedzīvojuši un piesardzīgi politiskie darbinieki, labi saprazdami, cik nopietna ir atbildība par ikvienu kaut cik svarīgu politisku soli, izsūta pa priekšu it kā izlūkos jaunus un nepiesardzīgus karotājus. „Tur gudra nevajag", saka sev lādi darbinieki, jaudami jaunek ļiem izpļāpāt šo lo lieku, lai tā iztaustītu pamatu.

Biedrs N. Rachmelovs avīzē „Golos Trūda" rada iespaidu, ka viņš ir tieši tāds jauneklis, kas veic viņam nospraustu misiju. Un tieši tāpēc tāds pilnīgi nenopietns raksts kā b. Rachmetova raksts, — mēs par lo jau vakar pasmejamies* — no vienas zināmas puses iegūst neapšaubāmu politisku nozīmi. Ja tādā ietekmīgā mūsu labējā spārna s.-d. orgānā kā „Golos Trūda" bez kādas redakcijas ierunas tiek iespiesti raksti, kas aicina sociāldemokrātiju uz savienību ar kadetiem, — tas nozīmē, ka mūsu partijā ir nopietna slimība. Lai piesardzīgie, pieredzējušie, veiklie ļaudis slēpj kā slēpdami šās slimības pazīmes, slimība tomēr liek sevi manīt. Noklusēt lo būtu vislielākais noziegums.

Sociāldemokrātijas oportunislu galvenā kļūda ir tā, ka viņi nesaprot, ko nozīmē izšķiroša buržuāziskās revolūcijas uzvara. Tāpat kā visi oporlunisli noniecinādami revolucionārā marksisma mācību un proletariāta kā avangarda nozīmi, mūsu Krievijas oportunisti pastāvīgi noklīst uz to aplamo domu, ka buržuāziskās revolūcijas „saimnieks" nenovēršami esot liberālā buržuāzijā. Viņi itin nemaz nesaprot vēsturisko lomu, kāda bija kaut vai, piem., lielajā franču revolūcijā Konventam kā proletariāta un sīkbur-žuazijas sabiedrisko apakšslāņu diktatūrai. Viņi itin nemaz

Samazināt

nesaprot ideju par proletariāta un zemniecības diktatūru kā vienīgo iespējamo sociālo balstu pilnīgai Krievijas buržuāziskās revolūcijas uzvarai.

Oportunisma būtība ir lā, ka tas proletariāta pastāvīgās un ilgstošās intereses upurē tā šķietamajām un acumirklīgajām interesēm. Buržuāziskās revolūcijas laikmetā opor-tunists s.-d. aizmirst buržuāziskās demokrātijās revolucionārā spārna nozīmi un verdziski dievina tās pašas buržuāziskās demokrātijās nerevolucionarā spārna panākumus. Būtiskā starpība starp liberāli monarchislisko buržuāziju (k.-d., demokrātisku reformu partija^10 u. Iml.) un revolucionāro, it īpaši zemnieku, buržuāzisko demokrātiju paslīd viņam nemanīta garām. Simtiem, ja ne tūkstošiem reižu mēs esam norādījuši mūsu biedriem no labējā spārna uz šo starpību. Boļševiku rezolūcijas projektā kongresam^5 jo skaidri bija norādīts, ka liberālā buržuāzijā nevis nejauši, bet gan savu galveno interešu dēļ liecas pēc izlīguma ar veco varu, svārstās starp revolūciju un reakciju, baidās no tautas, baidās no brīvas un vispusīgas tautas darbības attīstības. Jāizmanto šās buržuāzijas demokrātiskās frāzes, mēs teicām, jāizmanlo tās biklie soļi, ne uz mirkli neaizmirstot tās „izlīgšanas^11 un nodevības tieksmes. Turpretim zemnieku demokrātijā objeklivo apstākļu dēļ, kādos atrodas zemnieku masa, ir spiesta rīkoties revolucionāri, kaut arī viņas rindās trūkst pilnīga apzinīguma. Šās buržuāziskās demokrātijās galvenās intereses šobrīd nevirza to uz izlīgumu, bet gan spiež enerģiski cīnīties pret veco varu. Lai buržuāziski demokrātiskajā revolūcijā neupurētu proletariāta galvenās intereses, stingri jāizšķir liberālā jeb ,,kadeliskā“ un zemnieku jeb revolucionārā buržuāziskā demokrātijā.

Šo tad nu negrib saprast sociāldemokrātijas oportunisti. Bet notikumi starp citu ir spoži apstiprinājuši un joprojām apstiprina mūsu iedalījuma pareizību. Arī Domē nodalās zemnieku demokrātijā, kas ir spiesta tuvināties revolūcijai un censties atbrīvoties no kadetu jūga. Kadeti un oklob-risli pret trudovikiem un s.-d. — lūk, grupējums, kas jau ir izveidojies gan jautājumā par ievēlējamām vietējām zemes komitejām, gan jautājumā par sapulču brīvības kadelisko „savaldīšanu^14.

S.-d. labējā spārna biedri ir kurli pret šiem laktiem. Acumirklīgās situācijās pavedināti, viņi sliecas identificēt tieši Domē valdošo parti ju, t. i., k.-d., ar buržuāzisko demokrātiju vispār. N. Rachmotovs it sevišķi naivi atkārto šomeņ-ševiku veco k]ūdu. bet tai laikā, kamēr „vecie zvirbuli'* veikli noklusē nepatīkamos secinājumus no nepareizajām premisām — jaunie zvirbulēni pļāpā un izpļāpājas. Ja k.-d. tiešām reprezentē buržuāzisko demokrātiju vispār (un nevis tikai sliktākos un pie tam šaurus buržuāzijas virs-slāņus), tad dabiski, ka proletariātam nepieciešamajai kaujas savienībai ar buržuāzisko demokrātiju jābūt savienībai ar kadetiem. Proletariats var un viņam vajag būt avangarda cīnītājam par buržuāziskās revolūcijas uzvaru, pie tam stingri sargot savu šķirisko patstāvību. Bet bez buržuāziskās demokrātijās viņš nevar novest šo revolūciju līdz galam. Ar ko gan „iet atsevišķi, sist kopīgi^11? ar liberālo vai ar zemnieku demokrātiju?

Ar liberāliem, ar kadetiem, čivina Rachmetovs. Ko te vēl domāt? Kadeti ir virspusē, viņi labāk redzami, viņi spīd un trokšņo! Ar kadetiem, protams, ar kadetiem! „Kadetiem ir daudz vieglāk svārstīties un locīties, — apgalvo Rachmetovs, — kad visi pret viņiem izturas ar nelabvēlību, nekā tad, kad pie viņiem nāk, vēloties politisko kooliciju... Ar sabiedriskās domas spiedienu uz kadetiem (sūtot Domei rezolūcijas, norādījumus, peticijas, prasības, organizējot protesta sapulces, rīkojot sarunas starp strādnieku grupu un kadetiem) var izdarīt daudz vairāk nekā ar nepārdomātu un tāpēc bezmērķīgu traci, asi izsakoties". (Kursivs mūsu.)

Lūk, tas ir pilnīgs secinājums, par ko Rachmetovs ir tiešām izpelnījies uzslavas rakstu ar uzrakstu: „no pateicīgajiem boļševikiem". Politiskas savienības ar kadetiem, s.-d. sarunas ar viņiem — kāds tas ir skaidrs un precīzs lozungs! Mums atliek tikai parūpēties, lai jo plašāk izplatītu šo rneņševiku lozungu strādnieku partijā, un uzdot strādniekiem jautājumu: kas stān par savienību ar kadetiem? — Kas kaut cik pazīst proletariātu, tas nešaubi sies par to, kāda būs atbilde.

Tai pašā avīzes „Golos Trūda" numurā ievietots būtībā pareizs KSDSP CK brīdinājums no s.-d. saplūšanas ar trudovikiem. Bet „Golos Trūda" izdarīja lāča pakalpojumu mūsu partijas Centrālajai Komitejai, pārvēršot tās brīdi-

nājumu par aizsegu s.-d. un kadetu savienības sludināšanai I Nevarēja vairāk sakompromitēt sociāldemokrātiju kā ar šo rīcību: atkārtojam, būtībā pareizu — paziņojumu pret s.-d. saptūSanu ar revolucionāro buržuāziju savienot ar s.-d. un oportunisliskās buržuāzijas savienības sludināšanu!

Un kādā brīdī mūsu meņševiki ņēmušies sludināt šo savienību? Tādā brīdī, kad irst revolucionārās un oportu-nistiskās buržuāzijas savienība, trudoviku un kadetu savienība. Neko teikt, īstā laikā devies karagājienā mūsu lāga N. Rachmetovs. Taisni tad, kad — ne bez s.-d. palīdzības — trudoviki sākuši atdalīties no k.-d., gāzt viņu jūgu, balsot pret viņiem, saliedēties pret kadetu un oklobrislu „savie-nību“. Un tādi Rachmetovi vēl ar svarīgu izskatu runā par Domes revolucionizēšanu — patiesībā kalpodami šās Domes kadctiskai banalizēšanai!

Iegaumējiet, kungi: savienības ar kadetiem, sarunas ar viņiem ir sliktākais paņēmiens, kā izdarīt spiedienu uz viņiem. Patiesībā tas nozīmēs nevis s.-d. spiedienu uz viņiem, bet gan s.-d. patstāvīgās cīņas notrulināšanos. Domi revolucionizē un uz kadetiem „izdara spiedienu*1 taisni tas, kas nesaudzīgi atmasko katru viņu nepareizo soli. Atteikšanās atbalstīt šo nepareizo soļu dēļ izdara daudz lielāku spiedienu uz kadetisko Domi nekā sarunas ar kadetiem to atbalstīšanai. Strādnieku grupa atteicās balsot par atbildes adresi: to apgraizījuši kadeti. Strādnieku grupa atteicās atbalstīt kadetus. Ar to tā kompromitēja kadetus tautas acīs un morāliski pārvietoja lautas uzmanības centru no kadetiem uz Domes „kreiso** kodolu. Nesaudzīgi nosodīdami kadetiskās Domes nenoteiktību, mēs līdz ar to revolucionizējam gan Domi, gan — un tas ir vēl svarīgāk — tautu, kas tie Domei. Līdz ar to mēs aicinām nokratīt kadetu jūgu, aicinām rīkoties drošāk, enerģiskāk, konsekventāk. Līdz ar to mēs skaldām arī kadetus, ar s.-d. un trudoviku kopīgo spiedienu radīdami svārstīšanos viņu rindās.

Mēs piekopjam proletariāta kā revolūcijas avangarda cīnītāja politiku un nevis kā pašu biklāko un nožēlojamāko liberālās buržuāzijas virsslāņu piedēkļa politiku.

3. nr.. /906. 0. *24. jūnijā

Iespiests pēc avīzes ..Echo^1' teksta

KADETISKA DOME DEVA NAUDU GRAUTIŅU RĪKOTĀJU VALDĪBAI

Tam bija jānoliek, un tas nolika. Kopš vakardienas pat-valdnieciskās grautiņu rīkotāju valdības budžetā ir tāda daļiņa, ko apstiprinājusi „tautas", ja tā atļauts teikt, pārstāvji. Grūts ir tikai sākums, saka franču paruna. Vai krieviski: первая рюмочка колом, вторая соколом, остальные — мелкими пташечками (pirmā glāzīte ķeras rīklē, otrā ieslīd itin gludi, pārējās — lidot ielido). Pirmo glāzīti kadeti izdzēruši kopā ar patvaldības varasvīriem.

Atgādināsim precizāk visu šā vēsturiskā nolikuma norisi. Iekšlietu ministrs un finanču ministrs lūdza Domi asignēt 50 milj. rbļ. palīdzībai badacietējiem. Bez Domes lēmuma ministri „pēc likuma“ nebūtu varējuši dabūt šo naudu, nebūtu varējuši saņemt savās rokās pārtikas kampaņu. Par to, kam vadīt šo kampaņu, ministri Domei nejautāja: „pēc likuma“ tā jau tāpat ir grautiņu rīkotāju valdības rokās. Par to, kur ņemt naudu, ministri savā ierosinājumā arī nerunāja: ,,atļaut finanču ministram atrast" un tikai. Vienīgi komisijā ministri izvirzīja tieši aizņēmumu kā līdzekli naudas dabūšanai. Bet vakar Domes sēdē finanču ministrs tieši pateica: „Valsts domes kompetencē ietilpst dot pilnvaras avotu atrašanai, bet atrašanas veids (citējam pēc avīzes ,.Reč“ un neuzņemamies atbildību par stilu) pieder augstākajai valdīšanai". Tātad ministriem, taisnību sakot, no Domes bija jādabū asignējums vispār, bet par avotiem viņi raizējās mazāk.

Domē tūdaļ arī iezīmējās divi galvenie jautājuma atrisinājumi, ko mēs aizvakar minējām^6. Kadeti izsacījās par 15 milj. rbļ. lielu asignējumu, pieprasot pārskatu par to izlietošanu un ņemot šo slimu no „gaidāmo ietaupījumu" konta pēc 1906. gada budžeta. Tas arī viss. Un finanču ministrs gluži aukstasinīgi atbildēja kadetiem: „ja Valsts dome nolems piešķirt 15 milj. rbļ., tad finanču ministrija tos dos. tomēr dos nevis no ietaupījumu konta, bet gan no citu nodrošinātu izdevumu konta". Izdarīdams izdevumu, ministrs „tomēr atnāks uz Valsts domi un teiks: jūs mūs piespiedāt izdarīt izdevumu, kuram mēs atlikumus neatradām".

Jautājums tātad skaidrāks par skaidru. Ministrs taisni iespļāvis sejā kadetiskajai Domei: atļauju ņemt 15 milj. rbļ. mēs izmantosim, bet par „ietaupījumiem" jūsu lēmums ir tukša skaņa. Ministrs nekautrējas paziņot, ka ietaupījumu nebūs. Ministrs nekautrējas paziņot, ka viņš ir ar mieru saņemt naudu pēc Domes asignējumiem, bet uz Dornee padomiem par „ietaupījumiem" viņš uzspļauj.

Kāda tad loma faktiski bija kadetiskajai Domei? Liecinieku loma, kurus pieaicinājusi policija, lai viņi atzītu tās rīcību lautai nolaupītās naudas izdošanā. „Pēc likuma" ir vajadzīgs pieaicināto liecinieku paraksts uz naudas asignējuma. Policija pieprasīja. Kadetiskā Dome parakstījās. Policijai to vien tikai vajadzēja. Bet, ka pieaicinātie liecinieki patiepās, — tie ir nieki.

Policijas pieaicināto liecinieku loma piekrita tieši kadetiskajai Domei. S.-d. deputāti ieņēma pavisam citu, pareizu poziciju. Viņi rīkojās tieši tādā garā, kā mēs to aizvakar norādījām. „Es saku, kungi, — lieliski teica 1». Ramišvili,— ja mēs nodosim kaut vienu grasi valdības rokās, tad līdz tautai šis grasis nekad nenonāks". Un savā rezolūcijā, ko mēs vakar iespiedām, s.-d. pilnīgi pareizi paziņoja, ka nav pieļaujams dot naudu patvaldnieciskajai valdībai, ka Valsts domei jādibina sava pārtikas komiteja, jāsūta uz vietām savi locekļi, jāpiesaista „brīvās sabiedriskās organizācijas". Savu rezolūciju s.-d. padarīja par revolucionāru vēstījumu tautai, kur šaustīja valdību kā „bada posta īsto vaininieci", kas izlaupa tautas naudu un izšķiež to karam pret tautu. S.-d. prasīja likvidēt izdevumus žandarmērijai, politiskajai policijai, slražņikiem utt., prasīja samazināt algas un pensijas dižciltīgajiem liekēžiem un pārbaudīt skaidro naudu un rēķinus valsts kasē. Viņi arī pilnīgi pareizi prasīja izlielot palīdzībai badacietējiem ienākumus no kabineta, apanažas, baznīcu un klosteru muižām. S.-d. nāca ar tiešu apsūdzību pret visu veco varu un visiem tās orgāniem vispār, kā arī kritizē ja visu budžetu.

Bet kāda bija nobalsošana? Protams, kadeti uzvarēja. Par s.-d. balsoja trudoviki, kā vienprātīgi liecina vairākas avīzes (vārdiskas balsošanas diemžēl nebija). Atkal un atkal skaidri izveidojās politiskais grupējums. Oktobris!) un kadeti — par izlīgumu ar veco varu. S.-d. un Irudo-viki noteikti pret. Ar vienprātīgo rīcību s.-d. ne vien aizrāva sev līdzi zemniekus, bet radīja pat zināmu šķelšanos kadetu vidū: no policijas pieaicināta liecinieka lomas sakaunējās ne vien kreisais Gaļcckis, bet arī labējais Kuz-mins-Karavajevs. Kadeti un vienīgi kadeti apkaunojoši pielika „tautas pārstāvju" roku pie naudas asignēšanas grautiņu rīkotājiem.

Tam, ka kadeliskā Dome šādi pielika savu roku, ir milzīga principiālā nozīme. Naivi cilvēki un tuvredzīgi politiķi bieži vien saka: apsūdzēt kadetus nodevībā un izlīgšanā ar birokrātiju ir nepamatoti, pāragri. Bet naudas asignē-šana grautiņu rīkotāju valdībai ir tieši tāds — un, stingri sakot, ne jau pirmais — izlīgums. Paraugieties, ar kādu nožēlojamu izlocīšanos kadeti taisnojas. Tas ir kompromiss, kliedz avīze „Naša Zizņ", bel to attaisno pagaidu apstākļi. — Protams, kungi, visi buržuāzijas kompromisi ar policejisko patvaldību vienmēr ir izskaidroti ar pagaidu apstākļiem.

Bel zemniekiem jāpalīdz nekavējoties! — Vai zemniekus nav nodevuši zemnieku deputāti, ko, kadetu kungi? Zemnieku deputāti taču balsoja pret, labāk nekā jūs zinādami, kurp iet nauda caur policijas rokām. Un kāpēc pali Valsts dome nevarēja ķerties pie lietas?

Tas ir utopiski, tas nav realizējams, jāievēro pastāvošā organizācija, kamēr tā pēc likuma nav grozīta, — vienā balsī kliedz Heideni, Kokovcovi, Miļukovi un pat avīzes „Naša Zizņ" bernšteinieši. — Jā, kungi, buržuāzijā vienmēr uzskata par utopiju likvidēt visus vecās varas orgānus, jo buržuāzijai šie orgāni vajadzīgi pret proletariātu un pret revolucionāro zemniecību. Policejiskā šķiru valstī vienmēr būs milzums „neatliekamu" izdevumu: jābaro taču reiz nolīgtie ierēdņi, jāmaksā taču par izdarītiem pasūtījumiem utt.. u. tml. Vienmēr būs arī „pastāvoša orga-

nizacija" (proti: policejiski icrēdnieciska), ko „nevar" grozīt uzreiz, bez Valsts padomes piekrišanas, utt., u. tml.

Tādas atrunas vienmēr būs. Ar tādām atrunām liberālie buržuji visā pasaulē baro lētticīgo tautu. Tādas atrunas ir dabisks aizsegs buržuāziskajai nodevībai pret tautas brīvību.

Pret visu šo liekulīgo spēli vienmēr nostāsies proletariats. Tas sauks tautu cīņā pret visiem vecās varas orgāniem un iestādēm, cīņā ar strādnieku šķiras un revolucionārās zemniecības brīvo organizāciju palīdzību.

,Echo'", 4. nr., J906. o. 25. jūnija

Iespiests pēc avīzes Echo" teksta

KADETU PIEBALSOTĀJI

Vakar mēs iespiedām Polijas sociāldemokrātijas piektā kongresa^20 galvenās rezolūcijas. Po|u biedri, kas tagad iestājušies mūsu pariijā, 25 līdz 50 tūkstoš partijas biedru, noteikti izsacījās pret CK taktiku attiecībā uz Valsts domi. Nosodījuši šo taktiku vispār, viņi pat neatzina par vajadzīgu sīkāk aplūkot atsevišķas k|ūdas, kas izriet no nepareizās taktikas, lādas kā daudzinātā kadetu ministru kabineta atbalstīšana. Bet pats par sevi saprotams — un tie, kas bija poļu kongresā, to ļoti labi zina — ka pret šo „atbalstīšanu^14 Polijas s.-d. izturas noteikti noraidoši. Visu Pēterburgas sociāldemokrātu konference arī noteikti noraidīju kadetu ministru kabineta atbalstīšanu^21. Centrālā Maskavas rajona s.-d. apgabala konference gluži tāpat izteicās pret to^22.

Pēterburgas konferencē bija pārstāvēti ap 4 tūkst, partijas biedru, Maskavas apgabala konferencē — ap 14 tūkst. Tātad ap 20 tūkst, partijas biedru, t. i., tās lielākā puse (pēdējā kongresā bija pārstāvēti 31—33 tūkst, biedru), ir nosodījuši CK taktiku jautājumā jtar Domes ministru kabineta atbalstīšanu. Partijas vairākums ir pret atbalstīšanu. Mūsu partijas iekšējais ministru kabinets, t. i., mūsu partijas CK, vairs nepauž partijas gribu: tā elementārais politiskais pienākums ir paātrināt tūlītēja ārkārtēja kongresa sasaukšanu. Citādi tā nokļūs tādas cilvēku saujiņas stāvoklī, kas turas pie partijas varas ar formātu āķu un stiķu palīdzību, pretēji būtībā jau izteiktai partijas gribai. Katrā ziņā partija tagad pratīs panākt kongresa sasaukšanu.

Partijas vairākuma nosodīto taktiku par Domes, t. i., kadetiskā. ministru kabineta atbalstīšanu joprojām aizstāv meņševiki (kaut arī daļa viņu, kā rādija diskusijas Peter-burgā, ir pratusi šai jautājumā ieņemt patstāvīgu poziciju un novērsties no oporlunisma). Vēlreiz analizēsim s.-d. labējā spārna nodrāztos argumentus.

Panākt Domes ministru kabinetu, mums saka, nozīmē „izraut varu no kamariļas rokām", „padarīt izpildu varu atbildīgu tautas pārstāvniecības priekšā"; tā ir „pāreja no šķietami konstitucionālās iekārtas uz īstu konstitūciju" („Golos Trūda", 5. nr.).

Tie ir vislielākie meli. Domes, t. i„ kadetisku, ministru kabinetu iecels (ja kadetu prasību apmierinās) tieši kamariļa. Bet vai to, ka kamariļa ieceļ liberālus ministrus, var saukt par varas izraušanu? Ieceldama ministrus pēc savas gribas, kamariļa jebkurā brīdī var viņus atcelt: kamariļa neatdod varu, bet gan spēlē varas dalīšanu, kamariļa izmēģina, vai liberālie sulaiņi lai noderēs vai ne. Gudrie kaina-riļas locekļi, kā, piem., Pobedonoscevs un Trepovs (pēc dažu avīžu ziņām), tieši tā arī domā: mums ir visērtāk iecelt liberālus ministrus. Tā mēs nomierināsim ne vien kadetus (t. i„ Domes vairākumu), bet arī kadetizējošos s.-d. Bet ar nepatīkamiem ministriem tikt galā ir daudz vieglāk nekā kaut vai ar Domi. Mēs iegūsim laiku, sajauksim kārtis, radīsim vislielāko chaosu, savstarpēju neuzticību, ēšanos ministru portfeļu dēļ Domes labējā, t. i., lielākajā, pusē, mēs saduļķosim ūdeni, mēs vazāsim aiz deguna kadetus tāpat, kā vazājām viņus jautājumā par palīdzību badacietējiem. Tur mēs viņus piespiedām „brīvprātīgi" izpildīt policijas pieaicināto liecinieku lomu — lūk, taisni tāpat mēs viņus piespiedīsim ministru postenī izpildīt policijas sulaiņu lomu.

Kam kaut cik zināma krievu kadetu, tāpat arī citu zemju „kadetu" vēsture, tas zina, ka kamariļai vienmēr ir izdevies vazāt aiz deguna liberāli monarchistiskos buržujus. Lai to nepieļautu, ir tikai viens līdzeklis: attīstīt proletāriešos un revolucionāros zemniekos patstāvīgu politisku apziņu. Un tieši šo apziņu aptumšo un piesārņo labējie s.-d. Tieši lā-dēļ, lai nosargātu revolucionārajās šķirās pilnīgi skaidru politisko apziņu un pilnīgu kaujiniecisku patstāvību, mums, s.-d., nepieciešams atstāt kadetus vienus pašus, lai tie ministru vietiņu dēļ pinas pa kājām kamariļai. Iejaukt šai lielā proletariātu būtu proletariāta interešu un revolūcijas interešu nodevība.

Ja kamariļa ieceltu kadetus par ministriem, tā padarītu „izpildu varu atbildīgu tautas pārstāvniecības priekšā" („Golos Trūda").

Tie ir vislielākie meli. Kad tos izrunā kadetu profesori — dievs viņiem piedos. Kad tos atkārto s.-d., tad tas nav piedodams. Izpildu vara, cienījamie piebalsotāji, ir atbildīga nevis „tautas pārstāvniecības" priekšā, bet gan likumdošanas varas priekšā. To iegaumējiet. Tagad mēs jums paskaidrosim tālāk. Kam tagad Krievijā pieder likumdošanas vara? 1) Augstākajai varai; 2) Valsts padomei; 3) Valsts domei.

Vai tagad jūs saprotat savu kļūdu? Kadetu ministri būs atbildīgi gan Domes priekšā, gan Valsts padomes priekšā, gan kamariļas priekšā. Iztēlot stāvokli tā, ka viņi atbildīgi tikai Domes priekšā, nozīmē melot tautai.

Iesim tālāk. Kādā stāvoklī būs ministri, kas atbildīgi visdažādāko iestāžu priekšā? Nelāgā stāvoklī. Ministriem būs jāievēro un jāsanjn visi pastāvošie likumi, kamēr tos nav grozījušas visas iepriekš minētās trīs likumdošanas instances. Tāpēc ne velti kadetu daiļrunīgie pļāpas, tādi kā Rodičevs, jau tagad Domē zvērēdami zvēr un klaigā, ka viņi esot dinastijas vairogs. Kadeti zina, kur vēži ziemo. Bet labējie s.-d. dzied svešā meldiņā un stāvokli neizprot.

Kāpēc kadetiem tagad par aģitācijas centru kļuvis ministru kabinets? Kāpēc viņi tikpat centīgi un bieži un skaļi neklaigā: nost ar Valsts padomi? nost ar tādiem un tādiem likumiem, kas kavē tautas pārstāvniecībai kļūt par likumdošanas varu? Kāpēc viņi par pilnīgu amnestiju, par pilnīgu brīvību, par vispārējām vēlēšanu tiesībām aģitē tūkstošreiz vājāk nekā par ministru vietiņām? Vai jūs par to esat padomājuši? Nē, jūs par to neesat padomājuši. Kadeti klauvē vispirms pie paka|durvīm, tāpēc ka viņi negrib pilnīgu brīvību (atcerieties viņu likumprojektus par sapulcēm), negrib pilnīgi iznīcināt Valsts padomi (atcerieties augšpalātu viņu programā), kuras priekšā viņi ari būs atbildīgi tāpat kā Domes priekšā, un tā tālāk. Kadeti negrib izvirzīt prasību vispirms dot pilnīgu amnestiju, vispirms iznīcināt Valsts padomi, vispirms dot pilnīgu brīvību, vispirms dāvināt vispārējas utt. vēlēšanu tiesības un pēc tam iecelt viņus par ministriem. Kāpēc kadeti to negrib? Tāpēc, ka viņi zina, kur vēži ziemo, bet kadetu piebalsotāji to nezina.

Kadeti saka: lūk, kad mēs būsim ministri, tad mēs ari cīnīsimies par visām Šim brīvībām! Uzreiz taču nevar. Un piebalsotājs tic un cenšas...

Kadets saprot, ka ministrs atbildīgs tā paša vecā, policejiskā Krievijas likuma priekšā, atbildīgs gan Domes priekšā, gan kamariļas priekšā, gan Valsts padomes priekšā. Tāpēc no ministra nekā neizspiedīsi: es jau labprāt, es jau no visas sirds, bet, lūk, ,,tur“ nav ar mieru, bet, lūk, Valsts padome vēl maķenīt tiepjas. Pacietieties, kungi: labāk par mani, kadetu, jau neviens nesakauninās ne kamariļu, ne Valsts padomi.

Iegaumējiet, piebalsotāji: lai cīnītos pret šo kadetu nodevīgo taktiku, vajag nevis dziedāt viņiem līdzi, bet gan paturēt pilnīgu patstāvību, t. i., brīdināt proletariātu un zemniecību — neuzticēties kadetiem, neatkārtot kadetu lozungus. Bet jūs ar savu taktiku apgrūtināt strādnieku šķiras un revolucionārās zemniecības patstāvīgo cīņu. Jūs pārdodat revolucionāro pirmdzimtību par kadetu refor-misma lēcu virumu.

Mums nav vajadzīgs tikpat sīki izskaidrot tre&os melns, it kā tas, ka kamariļa ieceļ kadetu ministrus, būtu „noteikts lūzums^11, būtu pāreja uz „īstu konstitūciju”. Lasītājs pats tagad redz, ka no tā, ja Trepovs ieceļ RodiČevu par ministru, nemainās pat rakstītā konstitūcija. Un runāt par īstas konstitūcijas mainīšanos lādas iecelšanas dēļ — nozīmē jau pavisam, kā saka, samuldēties.

Nākošreiz mēs analizēsim otru nodrāztu argumentu: „un tomēr kadetu ministru kabinets būs labāks. Nav no kā izvēlēties. Jāatbalsta tas, kas labāks”. Mēs redzēsim, vai šis arguments ir sociāldemokrātisks un ko tas vērts.

«rEcho5. nr.» 1906. q. 27. jūnijā

Iespiests pēc aoīzes t,Hcho" teksta

i 11. sčj.

VĒL PAR DOMES MINISTRU KABINETU

„Ir jāizvēlas” — ar šādu spriedelēšanu vienmēr ir taisnojušies un taisnojas oportunisti. Nevar uzreiz panākt kaut ko lielu. Jaciņās par mazo, bet sasniedzamo. Bet kā noteikt, kas ir sasniedzams? Ar vislielākā politisko partiju skaita vai visvairāk „ietekmīgo” politiķu vienprātību. Jo lielāka daļa politisko darbinieku ir vienis prātis, lūk, ar tādu un (ādu mazu uzlabojumu, jo vieglāk to panākt, jo tas sasniedzamāks. Nevajag būt utopistam un censties pēc lielā. Jābūt lietišķīgam politiķim, kas prot pievienoties prasībai pēc mazā, un šis mazais atvieglos cīņu par lielo. Mēs uzlūkojam mazo par visdrošāko posmu cīņā par lielo.

Tā spriež visi oportunisti, visi reformisti atšķirībā no revolucionāriem. Tieši tā spriež labējā spārna s.-d. par Domes ministru kabinetu. Satversmes sapulce — tā ir liela prasība. To patlaban nevar panākt. Šo prasību vēl ne tuvu ne visi aizstāv apzinīgi*. Bet Domes ministru kabinetu aizstāv visa Valsts dome, tātad milzīgs politisko darbinieku vairākums — tātad „visa lauta”. Ir jāizvēlas — starp tagadējo ļaunumu un vismazāko labojumu tajā, jo par „vismazāko labojumu” izsakās vislielākais skaits to, kas vispār ir nemierā ar pastāvošo jaunumu. Bet; panākuši mazo, mēs atvieglosim sev cīņu par lielo.

Atkārtojam: tā ir galvenā, tipiskā visu oportunistu spriedelēšana visā pasaulē. Pie kāda secinājuma nenovēršami noved šī spriedelēšana? Pie tāda secinājuma, ka nav vajadzīga nekāda revolucionārā programa, revolucionārā partija, revolucionārā taktika. Vajadzīgas reformas, un tas ir viss. Nav vajadzīga revolucionārā sociāldemokrātijā. Vaja-

dzīga demokrātisku un sociālistisku reformu partija. Paliesi: vai nav skaidrs, ka pasaulē vienmēr būs cilvēki, kas apzinās, ka pastāvošais neapmierina? Protams, vienmēr. Vai nav skaidrs ari, ka par vismazāko labojumu šajā neapmierinošajā stāvokli vienmēr izteiksies vislielākais neapmierināto skaits? Protams, vienmēr. Tātad mūsu uzdevums, progresivo un „apzinīgo'* cilvēku uzdevums — vienmēr atbalstīt vismazākās prasības par ļaunuma izlabošanu. Tas ir visdrošākais, vispraktiskākais uzdevums, bet visādas runas par kaut kādam „radikālām" prasībām u. tml. — ir tikai ,,utopistu" vārdi, ir tikai „revolucionārās frāzes". Ir jāizvēlas — un vienmēr jāizvēlas starp pastāvošo ļaunumu un vismazāko no nodrāztajiem projektiem tā izlabošanai.

Tieši tā sprieda vācu s.-d. oportunisti. Ir, lūk, social-liberals virziens, kas prasa atcelt izņēmuma likumus pret sociālistiem, saīsināt darba dienu, nodrošināt slimību gadījumā u. tml. Sfs prasības aizstāv arī prāva da la buržuāzijas. Neatstumiet to no sevis ar netaktiskiem izlēcieniem, sniedziet tai roku, atbalstiet to — tad jūs kļūsit par lielišķīgiem politiķiem, jūs sagādāsit kaut mazu, bet reālu labumu strādnieku šķirai, un no jūsu taktikas cietīs vienīgi tukšie vārdi par „revolūciju". Revolūciju jūs tik un tā patlaban neizdarīsit. Ir jāizvēlas starp reakciju un reformu, starp Bismarka politiku un „sociālās impērijas" politiku.

Līdzīgi bernšteiniešiem sprieda franču ministrialisti sociālisti. Ir jāizvēlas starp reakciju un buržuāziskajiem radikāliem, kas sola vairākas praktiski realizējamas reformas. Ir jāatbalsta šie radikāļi, jāatbalsta viņu ministru kabineti, bet frāzes par sociālo revolūciju ir tikai „blan-kistu", „anarehistu", „utopistu" u. tml. pļāpāšana.

Kāda ir galvenā kļūda visos šajos oportunisliskajos spriedelējumos? Tāda, ka sociālistiskā teorija par šķiru cīņu kā vienīgo reālo vēstures virzītāju šajos spriedelējumos faktiski tiek aizstāta ar buržuāzisko teoriju par „solidāru", „sabiedrisku" progresu. Pēc sociālismā, t. i., marksisma, mācības (par nemarksistisko sociālismu tagad pat nopietni runāt nevar) īstais vēstures virzītājs ir revolucionārā šķiru cīņa; reformas ir šās cīņas blakus produkts, blakus tāpēc, ka tās pauž neizdevušos mēģinājumus vājināt, notrulināt šo cīņu ult. Pēc buržuāzisko filozofu mācības progresa virzītājs ir visu sabiedrības elementu solidaritāte, kuri apzinās vienas vai otras iestādes „nepilnīgumuPirmā mācība ir materiālistiska, otrā — ideālistiskā. Pirmā ir revolucionārā. Otrā — reformistiska. Pirmā pamato proletariāta taktiku mūsdienu kapitālistiskajās zemēs. Otrā — buržuāzijas taktiku.

No otrās mācības izriet parasto buržuāzisko progresistu taktika: vienmēr un visur atbalsti to, ,,kos labāksizvēlies starp reakciju un galēji labējiem no šai reakcijai opozicionārajiem spēkiem. No pirmās mācības izriet patstāvīga, revolucionārā progresivās šķiras taktika. Mēs savu uzdevumu nekādā ziņā neierobežosim ar reformistiskās buržuāzijas visizplatītāko lozungu atbalstīšanu. Mums ir patstāvīga politika, jo mēs izvirzām tikai tādu reformu lozungus, kuras visādā ziņā izdevīgas revolucionārās cīņas interesēm, kuras visādā ziņā palielina proletariāta patstāvību, apzinīgumu un cīņas spējas. Tikai ar tādu taktiku mēs padarām nekaitīgas reformas no augšas, kuras vienmēr ir nepilnīgas, vienmēr ir liekulīgas, kurās vienmēr ir daudz buržuāzisku vai policejisku lamatu.

Vēl vairāk. Tikai ar lādu taktiku mēs tiešām virzām uz priekšu nopietnu reformu jautājumu. Tas liekas paradokss, bet šo paradoksu apstiprina visa starptautiskās sociāldemokrātijas vēsture: reformistu taktika vissliktāk nodrošina reformu realizēšanu un to realitāti. Revolucionārās šķiru cīņas taktika vislabāk nodrošina kā vienu, tā otru. Patiesībā reformas tiek izspiestas tieši ar revolucionāru šķiru cīņu, ar tās patstāvību, ar tās masu spēku, ar tās neatlaidību. Tikai tādā mērā, cik stipra šī cīņa, — ir reālās arī reformas, kas vienmēr ir melīgas, divkosīgas, zubato-viska gara piesātinātas. Apvienodami savus lozungus ar reformistiskās buržuāzijas lozungiem, mēs vājinām revolūcijas lietu un tātad arī reformu lietu, jo ar to mēs vājinām revolucionāro šķiru patstāvību, izturētību un spēku.

Dažs lasītājs varbūt teiks: kāpēc gan atkārtot šo starptautiskās revolucionārās sociāldemokrātijas ābeci? Tāpēc, ka avīze „Golos Truda“ un daudzi biedri meņševiki to aizmirst.

Domes jeb kadetiskais ministru kabinets ir tieši tāda melīga, divkosīga, zubatoviska reforma. Aizmirst, ka reāli tā nozīmē kadetu mēģinājumu izlīgt ar patvaldību, tas nozīmē aizslāt marksismu ar liberāli buržuāzisku progresa filozofiju. Atbalstīdami tādu reformu, ietilpinādami to savu lozungu skaitā, mēs līdz ar to vājinām gan proletariāta skaidro revolucionāro apziņu, gan viņa patstāvību, gan viņa cīņas spējas. Uzturēdami pilnīgi savus vecos revolucionāros lozungus, mēs ar to pastiprinām īstu cīņu, tātad pastiprinām arī reformas varbūtību un iespēju vērst to par labu revolūcijai un nevis reakcijai. Visu melīgo un liekulīgo šai reformā mēs uzveļam kadetiem, — visu iespējamo pozi-tivo tās saturu izmantojam paši. Tikai ar lādu taktiku mēs izmantosim Trepovu un Nabokovu kgu abpusējās lamatas, lai abus godājamos akrobātus iegāztu bedrē. Tikai tad, ja turēsimies pie tādas taktikas, par mums vēsture leiks tā, kā Bismarks teica par vācu s.-d.: „Ja nebūtu bijuši s.-d., nebūtu bijis sociālās reformas". Ja nebūtu revolucionārā proletariāta, nebūtu 17. oktobra. Ja nebūtu bijis decembra, nebūtu atsisti visi mēģinā jumi atsacīties no Domes sasaukšanas. Būs vēl arī cils decembris, kas noteiks revolūcijas tālāko likteni...

Pēcvārds. Šis raksts jau bija sarakstīts, kad mēs izlasījām avīzes „Golos Trūda" 6. nr-a ievadrakstu. Biedri labojas. Viņi grib, lai Domes ministru kabinets, iekām ņem savās rokās portfeļus, pieprasītu un panāktu — gan kara stāvokļa un visādas apsardzības likvidēšanu viscaur, gan pilnīgu amnestiju, gan visu brīvību atjaunošanu. Ļoti labi. biedri! Palūdziet CK ietilpināt šos noteikumus tās rezolūcijā par Domes ministru kabinetu. Pamēģiniet paši to izdarīt, — tad jums iznāks: iekām atbalsta Domes jeb kadetu ministru kabinetu, jāpieprasa un jāpanāk, lai Dome jeb kadeti nostātos uz revolucionārā ceļa. Iekām atbalsta kadetus, jāpieprasa un jāpanāk, lai kadeti vairs nebūtu kadeti.

..Echo", б. иг., 1906. g. 98. jūnijā

iespiests pčc avizes .,Ec/io“ teksta

NO AVĪZĒM ON ŽURNĀLIEM

Vakar mēs norādījām, ka Trepovam nav iemesla nesa-prasties ar kadetiem vienīgi tāpēc, ka principā nebūtu pieļaujama zemes piespiedu atsavināšana zemnieku labā, ja jau kadeli ņem no zemniekiem par atsavināto zemi skaistu naudiņu „pēc taisnīga novērtējuma". Šodien avīze „SIovo"24 saka:

„Agrāru reforma ir stūrakmens visām baumām par jauna kabineta dibināšanu no Domes vairākuma. Tajās baumās, kas mūs aizsniegušas no citiem avotiem, pamats, uz kura var notikt vienošunās jautājumā par Domes kabineta dibināšanu, ir jauna aizņēmuma pamats.

Aizņēmuma mērķis ir vispirms atrisināt sasāpējušo zemes jautājumu. Pēc iepriekšējiem aprēķiniem šā jautājuma atrisināšanai, ja atmet nepieņemamo ideju par piespiedu atsavināšanu, vajadzīgi divi miljardi rubļu. liet aizņēmuma otrā puse jāasignē kara ministrijas un jūras ministrijas bczkontrolcs rīcībā armijas un flotes kaujas gatavības pastiprināšanai".

Tātad lieta kārtībā: par diviem miljardiem atlīdzībai ekspropriējamajiem muižniekiem un citiem plus divi miljardi kara ministrijas un jūras ministrijas bezkontroles rīcībā Trepovs ar mieru dot varu kadetiem, neievērojot vairs principu. Dārgi neprasa, vai nav liesa, kadetu kungi?

* *

*

„Naša 2izņ“ uztraucas sakarā ar ideju par mūsu partijas jaunu kongresu. Tā cenšas iztēlot gaidāmo kongresu par kaut kādu katastrofu, par kaut kādu nedziedējamas slimības simptomu partijā. „Atkal kongress!" — viņa šausminās. Jā, atkal kongress kā nenovēršama izeja no stāvokļa, kāds radies partijā, kad CK un tās direktivas ir izrādījušās pretrunā ar visas partijas apziņu. Partija tagad ir reorganizēta pēc demokrātiskiem principiem, un mēs gribētu jautāt demokrātiem no avīzes „Naša Zizņ", kā var izteikt demokrātiskās partijas organizētu domu, ja ne caur kongresu.

Sie kungi savā avīzē citē „Echo"24 publicētās ziņas par organizāciju un balsu skaitu, kuras izteikušās pret CK politiku, un tai pašā laikā šausminās par kongresu.

Nē, jauna kongresa ideja nav katastrofa, tā ir partijas dzīvības pazīme, sabiedriskās domas spēka pazīme partijā, pazīme tam, ka partija vienkārši un viegli atrod izeju no grūta stāvokļa, ko radījuši apstākļi. Un mēs esam pārliecināti, ka nevienam partijā un vēl mazāk mūsu atbildīgajam ministru kabinetam — CK — nevar likties, ka kongress ir katastrofa. Partijai kongress tagad ir nepieciešamība. Centrālajai Komitejai — pienākums, kadetiem un viņu piebalsotajiem, — varbūt nepatikšanas. Bet ko lai dara! Mēs zinām, lai kongress būtu kā uzvara būdams — tas būs lielas nepatikšanas buržuāzijai.

•Jķ *

*

Avīzē „Golos Trūda" (7. nr-ā) iespiests:

„No redakcijas. Mēs saņēmām no b. К. P—va^25 vēstuli sakarā ar b. Rachmetova rakstu. Uzskatām par vajadzīgu paziņot, ka mēs ne gluži pievienojamies dažiem Rachmetova uzskatiem un konkrēti nepavisam neesam ar viņu vienās domās par „politisku koalīciju" ar kadetiem.

Mēs devām b. Rachmetovam tiesības brīvi izteikties. Bet paši mēs pamatojamies uz Amsterdamas rezolūciju un esam to pietiekami skaidri un noteikti parādījuši vadošajos rakstos par visdažādākajiem kārtējās politikas jautājumiem jau kopš pirmās dienas, kad politiskās dzīves arēnā parādījās k.-d. partija".

Mēs nezinām, ko īsti rakstījis avīzes „Golos Trūda" redakcijai b. К. P—vs, bet mums neviļus rodas šaubas: vai tiešām redakcijai vajadzēja saņemt šo vēstuli, lai „saprastu" N. Rachmetova rakstu? Bet, ja tā arī bez b. К. P—va saprata, ka nav vienis pratis ar N. Raclīmelovu, kā gan tad var iespiest principiālus vadošus rakstus, nepievienojot ierunu, ka redakcija nav vienis pratis ar tiem? Turklāt vēl raksta apmēri, kurš patiesībā interesants tikai ar savu dzēlību un ar secinājumu un lozungu „galējību", maldināja ne mazumu lasītāju, kas sprieda, ka tā autors ir tuvs partijas vadošajām aprindām. Bet mūsu šaubām tomēr piejaucas zināma gandarījuma jūtas: avīzei „Golos Trūda", tiesa, bija vajadzīga nedēļa, lai atteiktos no N. Rachmetova. taču — labāk vēlu nekā nekad.

. Jtcho", 7. nr., 190G. о■ 2P. iunijā

Iespiests pēc avīzes ,,Echo" teksta

„BEZPARTEJISKO^ BOIKOTISTU NEPAREIZIE SPRIEDUMI

Avīze „Mis)" šinīs dienās mēģināja ievadrakstā pierādīt, ka Darba grupu Valsts domē nevajagot „sašķelt^11 ar partiju frakciju dibināšanu. Domes boikots, sak, jau esot noteicis, ka galējām partijām nebūs savu frakciju Domē. Bet Darba grupa tieši kā nepartejiska organizācija sagādāšot visvairāk labuma sakarā ar tādām pašām nepartejiskām „atbalsta grupām", kādas tai ir uz vielām.

Šī spriedelēšana ir pašā pamatā nepareiza. Bezpartejiskais revolucionarisms ir nepieciešama un nenovēršama parādība buržuāziski demokrātiskās revolūcijas laikmetā. S.-d. boļševiki uz to ir norādījuši jau ne vienreiz vien. Partejiskums ir augsti attīstītu šķiru pretstatu rezultāts un politiskā izpausme. Buržuāziskās revolūcijas raksturīgā īpašība ir taisni tā, ka šie pretstati nav attīstīti. Tādas revolūcijas laikmetā bezpartejiski revolucionārā demokrātijā neizbēgami aug un paplašinās.

S.-d. kā apzinīgā proletariāta pārstāvji nevar solīt, ka nekad nepiedalīsies dažādās bezpartejiskās revolucionārās savienībās. Tādas bija, piem., strādnieku deputātu Padomes, Zemnieku savienība, pa daļai skolotāju, dzelzceļnieku u. lini. Piedalīšanās tajās mums jāuzlūko par s.-d. pagaidu kaujas savienībām ar revolucionāro buržuāzisko demokrātiju. Tikai tā nostādot lielu, var neciest proletariāta neatliekamās un galvenās intereses, neapšaubāmi patstāvīga sociālistiskā marksistu viedokļa aizstāvēšana un s.-d. patstāvīgo partijas organizāciju dibināšana, tiklīdz tai rodas vismazākā iespēja.

Uzlūkot tādu patstāvīgu s.-d. organizāciju dibināšanu par bezpartejiski revolucionāro organizāciju „sašķelšanu" nozīmē parādīt, pirmkārt, tīri buržuāzisku viedokli un, otrkārt, liekulību vai nepārdomātu rīcību savā bezpartejiskuma aizstāvēšanā. Sociālistu izdalīšanos atsevišķā partijā tikai buržuāzijas ideologi var nosodīt kā „šķelšanos". Tikai nepatiesi cilvēki, f. i., tie, kas klusībā baidās par savu slēpto partejiskumu, vai ari tie, kas nav pārdomājuši jautājumu, partejisku organizāciju dibināšanā var saskatīt bezpartejisko organizāciju „sašķelšanu". Taču tas neiznāk gludi, kungi, /bezpartejiskums taču ir neitralitāte pret dažādām partijām (kopējo, revolucionāri demokrātisko mērķu ietvaros), liet partejiskuma nosodīšana, kas izteikta vārdā: „sašķelšana", jau ir atkāpšanās no neitralitātes un bezpartejiskuma, jau ir neapšaubāms partejiskums. Jūs vai nu liekuļojat, kungi, vai arī vāji domājat: būtībā jūsu klaigas pret sašķelšanu un par bezpartejiskumu slēpj jūsu bailes par jūsu partejiskumu. Īsts bezpartejisks, teiksim, satversmes sapulces piekritējs nesaskatītu šķelšanos tai apstāklī, ka daļa viņa domubiedru, pilnīgi pieņemdami šo prasību, nodibina patstāvīgu partiju.

Tātad tai bezpartejiskie revolucionāri attīsta bezpartejiski revolucionārās organizācijas. Lai viņiem labi veicas! Bet lai viņi mazāk klaigā pret partejiskajiem revolucionāriem, kas „sašķeļot" bezpartejisko revolucionarismu.

Tagad par boikotu. Mēs esam pārliecināti, ka boikots nebija kļūda. Konkrētajā vēsturiskajā situācijā 1906. gada sākumā tas bija nepieciešams un pareizs. Pēc Buligina Domes izjaukšanas un pēc decembra s.-d. pienākums bija tikpat augstu pacelt cīņas karogu par satversmes sapulci un pielikt visus spēkus, lai tāpat izjauktu Vites Domi. Mēs esam izpildījuši savu revolucionāro pienākumu. Un boikots, par spīti visādiem apmelojumiem un novēlotai grēku nožēlošanai, deva ļoti daudz revolucionārā gara un s.-d. apzinīguma uzturēšanai strādniekos. Tam vislabākais novērtējums 1) strādnieku zemāko slāņu atbalsts boikotam, 2) boikota spožā realizēšana, it sevišķi apspiestajās malienēs. un 3) tas, ka valdība izdevusi speciālu likumu pret boikotu^2®.

Nepareizs un tuvredzīgs ir uzskats, ka boikots bijis kļūda un veltīgs pasākums. Tas sagādāja ne vien morāli politisku, bet arī pašu reālāko, tiešāko labumu. Tas novirzīja visu valdības uzmanību un visus tās spēkus tieši uz cīņu pret boikotisliem. Tas nostādīja valdību smieklīgā, muļķīgā un mums izdevīgā stāvoklī: tā stāvoklī, kurš cīnās par Domes sasaukšanu. Līdz ar to tas milzīgos apmēros vājināja valdības uzmanību pret Domes sastāvu. Tas bija. ja atļauts lietot militāru salīdzinājumu, frontāls uzbrukums vai frontālā uzbrukuma demonstrēšana, bez kura nebūtu bijis iespējams apiet ienaidnieku no aizmugures. Un iznāca tieši tā, ka mēs. revolucionāri, demonstrējām frontālu uzbrukumu, no kura nāvīgi bijās neticami idiotisko likumu izdevusī valdība. Turpretim liberālie buržuji un bezpartejiskie revolucionāri izmantoja šo frontālo uzbrukumu un ienaidnieka spēku koncentrāciju centrā, lai izdarītu apiešanas kustību. Viņi no aizmugures apgāja ienaidnieku, zagšus ielīda Domē. pārģērbušies iekļuva ienaidnieka nometnē.

Katram savs. Proletariats cīnās, buržuāzijā zogas.

Un tagad politisko atbildību par kamariļas sasaukto, kamariļai pakļauto Domi. kas kaulējas ar kamariļu, mēs pilnīgi esam uzvēluši kadetiem. Tas mums katrā ziņā bija jāizdara, jo Domes sastāvā un visā tās darbības raksturā ir divdabība: ir kaut kas tāds, kas mums jāatbalsta, un kaut kas tāds, pret ko mums noteikti jācīnās. Tikai buržuāziskie politiķi aizmirst šo divdabību vai negrib to redzēt. Tikai buržuāziskie politiķi tiepīgi ignorē lomu, kāda ir Domei kā patvaldības un liberāli monarehisliskās buržuāzijas kontrrevolucionarā izlīguma organam pret proletariātu un zemniecību. Vai tāds izlīgums izdosies, kaut vai uz laiku, un kādas būs tā sekas, tas vēl nav zināms. Tas galu galā atkarīgs no tā, cik stipra, organizēta un apzinīga būs lautas kustība ārpus Domes. Bet, ka Domē pārsvarā ir tās šķiras pārstāvji, kura spējīga izdarīt tādu izlīgšanu, ka patlaban notiek sarunas par to un liek sperti sagatavošanas, mēģinājuma soļi — tas ir fakts. Nekādi kadetu „atspēkojumi”, nekādi meņševiku noklusējumi nenoslēps šo faktu.

Ja tas ir tā — un tas neapšaubāmi ir tā — tad skaidrs, ka proletariāta šķiras cīņas intereses neapšaubāmi prasīja paturēt tam pilnīgu politisku patstāvību. Viņam nevajadzēja darīt pakaļ liberālajai buržuāzijai, kas ar prieku gatava tvert katru dāvaniņu. Viņam vajadzēja cik iespējams enerģiski brīdināt tautu no lamatām, ko tai izliek kamarija. Viņam vajadzēja darīt visu, lai nepieļautu viltotas, kadetiskas „tautas pārstāvniecības" sasaukšanu. Visu to tieši arī sasniedza ar boikotu.

Tāpēc ārkārtīgi vieglprātīga un apbrīnojami nevēsturiska ir to labējā spārna s.-d. spriedelēšana, kuri buržuāzijai par uzjautrināšanos tagad atsakās no boikota un lamā savu vakarējo izturēšanos. Jo meņševiki taču arī bija boikotisti: viņi gribēja boikotēt Domi, tikai citā stadijā. Pieliek atcerēties tikai divus vēsturiskus faktus, kurus būtu nepiedodami aizmirst sociāldemokrātiem, kas kaut cik cienī savu pagātni. Pirmais fakts: mūsu partijas Apvienotā Centrālā Komiteja, kas bija sastādīta vienlīdzīgi no boļševikiem un meņševikiem, savā lapiņā tieši paziņoja, ka abas puses ir vienis pratis par boikota ideju un domas tām šķiras tikai par to, kādā stadijā boikots ir lietderīgāks. Otrais fakts: nevienā meņševiku iespiestajā darbā neviens no viņiem nav aicinājis piedalīties pašā Domē, un pat „drošais" b. Pļecha-novs nav iedrošinājies to darīt. Atteikties no boikota sociāldemokrātam nozīmē nepareizi attēlot partijas vakardienas vēsturi.

Bet vai no boikota izriet obligātā atteikšanās dibināt Domē savu partijas frakciju? Nepavisam nē. Tie boikotisti, kas līdzīgi avīzei „Misļ" tā domā, maldās. Mums bija jādara viss un mēs darījām visu, lai aizkavētu viltotas pārstāvniecības sasaukšanu. Tas tā ir. Bet, ja pretēji visām mūsu pūlēm tā ir sasaukta, mēs nevaram atteikties no uzdevuma izmantot to. Saskatīt te neloģ'iskumu var tikai buržuāziskie politiķi, kas nenovērtē revolucionāro cīņu un cīņu par pilnīgām revolūcijas sekmēm. Atgādināsim piemēru ar Libknechtu, kas 1869. gadā nosodīja, šaustīja un noraidīja vācu reichstagu, bet pēc 1870. gada piedalījās tajā. Libknechts prata novērtēt, kāda nozīme ir revolucionārai cīņai par revolucionāru, bet nevis buržuāziski nodevīgu tautas pārstāvniecību. Libknechts neatteicās mazdūšīgi no savas pagātnes. Viņš ar pilnām tiesībām teica: es esmu darījis visu cīņai pret tādu reichstagu, cīņai par vislabāko iespējamo iznākumu. Izrādījās, ka iznākums ir sliktākais. Es pratīšu izmantot arī to, nepārkāpjot savu revolucionāro tradiciju.

Tātad no boikota secināt atteikšanos izmantot Domi un atteikšanos dibināt tajā partijas frakciju nevar. Jautājums

izvirzās citādi: vajadzīga sevišķa piesardzība (tieši tā arī boļševiki nostādīja šo jautājumu Apvienošanās kongresā, kā var pārliecināties ikviens, lasot viņu rezolūcijas projektu*). Jāpaskatās, vai tagad var izmantot Domi, strādājot tajā, vai ir tam piemēroti s.-d. un piemēroti ārējie apstākļi?

Mēs domājam, ka ir. Māsu Domes deputātu rīcībā mēs esam uzrādījuši atsevišķas kļūdas, bet visā visumā viņi ir nostājušies pareizā pozicijā. Domē ir izveidojies grupējums, kas atbilst patiesi revolucionārai situācijai: oklobristi un kadeti pa labi, s.-d. un trudoviki (vai, pareizāk sakot, labākie no trudovikiem) — pa kreisi. Tādu grupējumu mēs varam un mums vajag izmantot, tieši lai brīdinātu tautu no kadeliskās Domes bīstamās puses, tieši lai attīstītu revolucionāru kustību, ko neierobežo Domes ietvari, Domes taktika, Domes mērķi uti. Pastāvot tādam grupējumam, mēs — pareizi vadot darbu — izmantosim arī bezpartejiskos revolucionāros demokrātus un tai pašā laikā pilnīgi noteikti un enerģiski uzstāsimies kā sociāldemokrātiskā, proletāriskā partija.

..Echo", 9. nr.. 1900. e• 1. fulijā Iespiests pēc avīzes ,.Echo" tekstn

Sti. Kjikstu 4. iz<i.. 10. sēj., 253. un 254. Ipp. Red.

BURŽUĀZIJAS RĀJIENI UN PROLETARIĀTA AICINĀJUMI

Valsts domē beidz apspriest ziņojumus par Belostokas grautiņu. Valdības noziegumi ir atklāti jo pilnīgi, var teikt, dažkārt pat ar pedantisku precizitāti. Valsts domes vienprātība, nosodot vietējās un centrālās administrācijas visneģēlīgāko rīcību, likās pavisam pilnīga. Cilvēki, kas spēj teikt, ka Dome „kombinē šķiru cīņu vienkop", varētu triumfēt sakarā ar tādu vienprātību.

Bet, tiklīdz nonāca līdz praktiskiem secinājumiem attiecībā uz pasākumiem, kas nepieciešami cīņai pret grautiņu rīkotāju bandas neģēlīgajiem noziegumiem, kad jau tūdaļ izputēja pīšļos ārīgā un paviršā vienprātība. Tūdaļ jau izrādījās, ka buržuāzijā un proletariats — lai kā arī liktu „kombinēta šķiru cīņa vienkop" — savā atbrīvošanās cīņā cenšas pēc būtiski dažādiem mērķiem. Buržuāzijā grib izteikt valdībai „rājienu", lai pali sāktu nomierināt revolūciju. Proletariats grib saukt tautu uz revolucionāru cīņu.

Šī izšķirība skaidri parādījās divās iesniegtajās rezolūcijās sakarā ar Belostokas grautiņu. Buržuāzijas (k.-d. partija) formula: 1) šausta valdību; 2) prasa ministru kabineta atkāpšanos un 3) uzsver to, ka „valdība atzīst savu bezspēcību cīņā pret revolūciju". Buržuāzijā grib stipru valdību cīņā pret revolūciju.

Proletariātu (s.-d. partija) formula ir citāda: 1) šausta valdību — ar šo proletariāta un buržuāzijas „vienprātību" arī parasti ierobežo savu uzmanību vientiesīši politikā: 2 paziņo, ka „vienīgais līdzeklis, kā pasargāt pilsoņu dzīvību un mantu, var būt pašas tautas apbruņošana“; 3) „aicina iedzīvotājus ņemt savas dzīvības un mantas apsardzību savās rokās" un ,,dot pretsparu nacionalajai rīdīšanai".

Buržuāzijas un proletariāta interešu izšķirība ir acīm redzama šais divās dažādajās formulās. Buržuāzijā grib apdzēst revolūciju. Proletariats grib apbruņot revolūciju. Buržuāzijā nopūšas par ierēdņu tiesu. Proletariats apelē pie tautas tiesas („tautas liesai neizbēgs šie noziedznieki un viņu aizstāvji“ — no mūsu Domes s.-d. frakcijas formulas!. Buržuāzijā aicina tikai ministrus, aicina viņus piekāpties. Proletariats aicina iedzīvotājus, aicina bruņoties un dot pretsparu.

Mūsu biedri Domē šai jautājumā ir uzņēmuši pareizu toni. Novēlēsim viņiem ari turpmāk tikpat skaidri, uzskatāmi un nesamierināmi oportunistiskās buržuāzijas frāzēm likt pretim revolucionārā proletariāta iesniegumus.

„Echo”, 9. nr., 1906. g. t. jūlijā

Iespiests pēc avizes Echo*1 teksta

ARMIJA UN TAUTA

Ziņas par kustību karaspēkā joprojām bagātīgi parādās visās avīzēs. Jau tagad ir grūti saskaitīt, cik pulkos vai karaspēka daļās ir bijuši nemieri un sacelšanās uzliesmojumi Domes ,,darba“ divu mēnešu laikā. Izdaudzinātā mierīgā parlamentārā darbība, ko izdomājuši naivi (starp citu, ne vienmēr naivi) buržuāzijas politiķi, arī militārā laukā ir izrādījusies par tādu, kas noved pie cīņas paņēmieniem, pie kustības formām, kuras nepavisam nav mierīgas un nepavisam nav parlamentāras.

Minēdama faktus un ziņas par kustību karaspēkā, mūsu liberāli buržuāziskā prese šo materiālu parasti izmanto tikai tālab, lai pabaidītu valdību. Ugunsgrēks iedegas — tā parasti spriež kadetu avīzes — skatieties taču, sargieties, ministru kungi, piekāpieties mūsu priekšā, kamēr nav par vēlu. Bet ministri atbild ar to, ka (ar avīzes „Novoje Vremja“ un citu sulainisko avīžu starpniecību) biedē kadetus: skatieties, kungi, ugunsgrēks iedegas, izlīgstiet taču ar mums, kamēr nav par vēlu. Tiklab kadeti, kā arī valdība kustību karaspēkā uzlūko par tādu, kas nāk par labu tūlītēju pasākumu nepieciešamībai revolūcijas noslāpē-šanai. Viņu uzskatu tuvredzība, kas cieši saistīta ar viņu interešu savtīgumu, kavē viņus palūkoties uz šo kustību kā uz vienu no ievērojamākajiem mūsu revolūcijas īstā rakstura, tās īsto centienu rādītājiem. Tiklab kadeti, kā arī valdība ir savtīgi armijas jautājumā. Grautiņu rīkotājiem armija vajadzīga kā grautiņa ierocis. Liberālajiem buržujiem tā vajadzīga kā buržuāziskās monarehijas sargātāja pret zemnieku un it sevišķi strādnieku „pārmērīga-jiem“ uzbrukumiem un prasībām. Nekrietnā, liekulīgā, melīgā doktrīna: „armijai jābūt ārpus politikas” ir sevišķi ērta, lai apslēptu buržuāzijas īstos centienus šai laukā.

Bet paraugieties uz karaspēka nemieru raksturu, uz zaldatu prasībām. Pamēģiniet uzlūkot zaldātus, kas iet uz nošaušanu par „nepaklausību” — kā dzīvus cilvēkus ar patstāvīgām interesēm, kā tautas daļu, kā zināmu mūsu sabiedrības šķiru nobriedušo vajadzību izteicējus. Jūs redzēsit, ka zaldati, kuri ir vistuvāk politiski vismazāk attīstītajai zemniecībai, kurus priekšniecība viscaur nomāc, notrulina, dresē, — ka zaldati, šie „svētie lopiņi”, savās prasībās iet neizmērojami tālāk par kadetiskajām programām!

Kadeti un kadctiskā Dome labprāt iztēlo sevi par visas tautas prasību izteicējiem. Daudzi vientiesīši tam tic. Bet palūkojieties uz faktiem, uz īstajām prasībām, uz plašo tautas masu īsto cīņu, — un jūs redzēsit, ka kadeti un kadctiskā Dome sašaurina sabiedrības prasības, sagroza tās.

Palūkojieties uz faktiem. Preobražcnskas pulka zaldati izvirzīja prasību — atbalstīt Darba grupu cīņā par zemi un brīvību. Iegaumējiet: nevis atbalstīt Domi, bet gan atbalstīt Darba grupu, — to pašu, ko kadeti 33-ju agrarā projekta dēl par zemes privātīpašuma iznīcināšanu^27 apsūdzēja Valsts domes „rupjā apvainošanā”! Zaldati, redzams, iet tālāk par kadetiem: „pelēkie lopiņi” grib vairāk nekā apgaismotā buržuāzijā...

Kāda Pēterburgas kājnieku pulka prasības: „...Valsts domē jāievēlē deputāti no mums, zaldātiem, kas aizstāvētu mūsu, zaldatu, vajadzības”. Zaldati negrib palikt ārpus politikas. Zaldati nav vienis prātis ar kadetiem. Zaldati izvirza tādu prasību, kas neapšaubāmi nozīmē kastu armijas, no tautas atrautas armijas iznīcināšanu un tās aizstāšanu ar pilntiesīgu pilsoņu armiju. Bet tā taču jau ir pastāvīgās armijas iznīcināšana un tautas apbruņošana.

Varšavas apgabala zaldati prasa satversmes sapulci. Viņi prasa sapulču un biedrošanās brīvību zaldātiem „bez jebkādas oficieru atļaujas un klātbūtnes”. Viņi prasa zaldātam „karaklausību nokalpot viņa dzimtenē”, tiesības valkāt civilas drēbes ārpus dienesta, tiesības izvēlēt zaldatu pārstāvjus, kas pārzinātu zaldatu pārtiku un sastādītu tiesas, kur skata cauri zaldatu pārkāpumus.

Kas tas ir? vai tas atgādina kadetu priekšstatus par militāro reformu? Vai arī tas pievirzās pavisam cieši klāt pilnīgi demokrātiskās visas tautas milicijas dibināšanai?

Zaldati labāk par apgaismotajiem buržuju kungiem izsaka tiešām tautas prasības, kam pieslienas milzīgs tautas vairākums. Kustība karaspēkā, tās raksturs un pamatīpašības pareizāk nekā kadetu taktika izsaka galveno un pašreizējos apstākļos svarīgāko atbrīvošanās cīņas formu būtību. Strādnieku un zemnieku kustība ar vēl lielāku spēku to apstiprina. Un mūsu uzdevums — nesašaurināt šo kustību ar nožēlojamās kadetu politikas šaurajiem ietvariem, nenoniecināt to, pielāgojot nožēlojamajiem kadetu lozungiem, bet atbalstīt, paplašināt, attīstīt tiešām konsekventa, noteikta un kaujinieciska demokrātismā garā.

..Echo^41, 10. nr., 1906. o. 2. jūlijā Iespiests ptc avīzes .,Echo" tekstā 5 M sēj.

NO AVĪZĒM UN ŽURNĀLIEM

Kadetu kgi turpina nevainīgi „nesaprast*1. No viņiem gandrīz vai vistiepīgāk turpina „nesaprast^11 Izgojeva kgs. Apvainotas nevainības tonī viņš izsaka sašutumu par „boļševiku kgiem^11 par viņu uzbrukumiem kadetiem.

„„Tautas brīvības'1 partija novicini nokrāps. Nevienam nav tiesību prasīt no viņas vairāk, nekā minēts partijas kongresu atzītajā programs un taktikā. Šai programs un taktikā nav ne<lz bruņotas sacelšanās, nedz monarehijas gāšanas. Boļševikiem jārēķinās ar to partiju, kas pastāv patiesībā, un no viņu puses ir mazliet dīvaini dusmoties uz cilvēkiem, kas saka viņiem patiesību un nevēlas rīkoties pēc viņu norādījuma".

Lūk, tieši tā, Izgojeva kgs; mēs jau tieši „rēķināmies ar to partiju, kas pastāv patiesībā^11. Jūs joprojām „nesa-prolat“? Hei lits taču ir tik vienkārši: „tautas brīvības partijas^11 programa buržuāziskai partijai ir gluži laba. Iegaumējiet, mēs to sakām pavisam nopietni.

Tur (prorjramā, Izgojeva kgs!) ir, piemēram, vārda brīvība, sapulču brīvība, ir loti daudz labu lietu, liet tas nekavēja kadetus izstrādāt katorgas likumprojektus gan pret vārda brīvību, gan pret sapulču brīvību, gan pret cilām labajām lietām.

Nu, bet par taktiku ...

Ka partijas kongresi Joti atzina taktiku: „vai nu ar vairogu, vai uz vairoga^11, „mirt ar slavu, vai mirt ar kaunu^11 — tas ir liesa. Tomēr kadetu taktika ne kongresos, bet darbos — ož pēc kaut kā cila. Jūs esat pret bruņotu sacelšanos? Jums, kungi, uz to ir pilnīgas tiesības, bet jūs taču esat par nelokāmu, nesamierināmu opozīciju, jūs taču esat par varas pāriešanu tautas rokās, paliekot monareham, kas sēdētu uz troņa, bet nevaldītu? Kāpēc gan tad jūs kaulējaties par ministru portfeļiem? Tas jau ir tas, Izgo-jrvu kgs, ka mēs jau tieši „rēķināmies ar to partiju, kas pastāv patiesībā", bet nevis uz papīra. Taču tad, ja jfis /1///10 apmērā cīnītos tā, kā jums liek jūsu „partijas kongresu atzītā" programa un taktika, tad mēs ar jums arī runātu citādi.

Izgojeva kga rakstā ir vēl daudz kas interesants. Bet, vispār sakot, tas ir b. A. L—a2S literārais īpašums. Mums nav nodoma to aizskart.

,Kcho ‘, 10. nr., 1006. g. 2. jūlijā

Iespiests pēc avīzes ,,Echo'' teksta

PAR MASU ORGANIZĒŠANU UN PAR GINAS MOMENTA IZRAUDZĪŠANU^2"

Mēs šodien ievietojam biedra Chrustaļeva rakstu jautājumā par īsto laiku strādnieku deputātu Padomju dibināšanai. Mums nav vajadzības runāt par to, ka raksta autora vārds ir garantija viņa ]oli labai jautājuma pārzināšanai Visi Pēterburgas strādnieki to zina. Viņi arī zina, ka tieši šobrīd jautājums par strādnieku deputātu Padomes dibināšanu jo stipri interesē galvaspilsētas proletariātu.

Tādos apstākļos b. Chrustaļeva polemika pret mūsu partijas Pēterburgas komitejas lēmumu iegūst izcilu nozīmi.

Mēs nevaram būt vienis prālis ar b. Chrustaļevu. Velti viņš it kā pret PK aizstāv strādnieku deputātu Padomju ideju vispār un viņu vēsturisko lomu 1905. g. beigās. Velti viņš atsakās likt decembri Padomes kontā. Mēs nešaubīdamies darītu to, — bet, protams, mēs decembri ierakstītu nevis „debeta*1 nodaļā, bet gan ,,kredita“ nodaļā. Par strādnieku deputātu Padomju vislielāko un vēl pienācīgi nenovērtēto nopelnu mēs uzlūkojam tieši viņu kaujiniecisko lomu.

liet SDP bija savdabīga kaujinieciska organizācija, un ar vispārīgām runām par organizācijas derīgumu nepavisam neliek virzīts uz priekšu jautājums par šās savdabīgās organizācijas derīgumu šobrīd. „Padome bija revolucionārā proletariāta revolucionārais parlaments**, raksta b. Chrustaļevs. Taisnība. Tieši šī nekādā ziņā ne techniski kaujinieciskā loma ir raksturīga Padomei. Padomes kā arodbiedrību organizatores, anketu iniciatores, kā samierināšanas kameras u.tml. loma bija pilnīgi blakus loma, otrās šķiras loma. Pilnīgi var iedomāties, ka šīs lomas tiek veiktas arī bez Padomes, liet vispārējs streiks nezin vai ir iespējams

Iи^1 / bezpartejiskas masu streika komitejas. Padome izauga no tiešās masu cīņas vajadzībām kā tās organs. Tas ir fakts. Tikai šis fakts izskaidro mums Padomes savdabīgo lomu iiii īsto nozīmi. Tieši uz šo faktu norāda vārds „kaujiniecisks" PK rezolūcijā.

Neviens pat nebūtu iedomājies radīt SDP anketām, arodj biedrību attīstīšanai u. c. Radīt Padomes nozīmē radīt tiešas proletariāta masu cīņas orgānus. Tādus orgānus nevar radīt jebkurā brīdī, kamēr arodbiedrības un politiskās partijas nepieciešamas vienmēr un katrā ziņā, tās var radīt un tās jārada jebkādos apstākļos. Tāpēc iebilst pret PK, atsaucoties uz organizāciju nozīmi vispār — ir liela kļūda. Tāpēc tāpat aplama ir arī atsaukšanās uz to, ka visi s.-d. aizstāv zemnieku zemes ierīcības komiteju ideju: šīs komitejas projektētas tieši sakarā ar vispārējo agrarās reformas ap-spriešanu, sakarā ar jau augošo agraro kustību.

Bet šis komitejas arī var novest pie „pāragras" sacelšanās! — ironizē b. Chrustaļevs. Taisni tas jau ir tas, ka starp zemnieku un strādnieku cīņu ir būtiska starpība tieši šobrīd. Plaša zemnieku cīņa šobrīd nevar būt „pāragra", bet plaša strādnieku cīņa — pat ļoti var būt. Iemesls saprotams: strādnieku šķira savā politiskajā attīstībā ir aizsteigusies priekšā zemniecībai, bet zemniecība savā gatavībā revolucionārai Viskrievijas cīņai vēl nav panākusi strādnieku šķiru. Zemniecība cenšas viņu panākt visu laiku pēc de-i cembra un lielā mērā pateicoties decembrim (lai saka ko sacīdami mazdūšīgie pedanti, kas tiecas pienācīgi nenovērtēt decembri vai pat atsacīties no decembra). Tā viņu centīsies panākt vēl drīzāk ar vietējo zemes komiteju palīdzību. Paskubināt arjergardu, kas pēdējā kaujā nebija paguvis piesteigties palīgā avangardam, ir bez šaubām derīgi un nekādā ziņā nav riskanti. Paskubināt avangardu, kam pēdējā kaujā nebija paguvis piesteigties palīgā arjergards, bez šaubām ir riskanti, un vajag septiņreiz apdomāt, iekām to dara.

Taisni šo savdabīgo politisko situāciju pēc mūsu domām nav ņēmis vērā b. Chrustaļevs. Viņam ir tūkstošreiz taisnība, novērtējot Padomju nopelnus un nozīmi vispār. Viņam nav taisnība, novērtējot pašreizējo momentu un zemnieku un strādnieku uzstāšanās attiecības. Viņš acīm redzot aizmirst cilu PK ierosinājumu cilā rezolūcijā: atbalstīt ideju par izpildkomitejas dibināšanu no Domes kreisajām grupām, lai apvienotu pašierosmes ceļā radušos tautas organizāciju darbību^7. Tādā komitejā varētu precizāk noteikt, cik visa zemniecība sagatavota un apņēmīga, un atkarīgi no tā nostādīt praktiski jautājumu par strādnieku deputātu Padomju dibināšanu. Citiem vārdiem sakot: PK tagad cenšas pēc kaut kā vairāk, ne tikai pēc kaujiniecisku proletariāta organizāciju radīšanas vien, bet arī pēc to koordinēšanas, saskaņošanas ar zemniecības kaujinieciskajām organizācijām all. PK šobrīd vilcinās ar SDP dibināšanu nevis tāpēc, ka tā nenovērtētu viņu milzīgo nozīmi, bet gan tāpēc, ka tā grib ņemt vērā vēl vienu jaunu panākuma nosacījumu, kas it īpaši izceļas tagad, proti, revolucionāro zemnieku un strādnieku kopīgo rīcību. Tātad PK ne drusku nesaista sev rokas un itin nemaz iepriekš nenosaka rītdienas taktiku. PK šobrīd ieteic avangardam: nedodies kaujā, papriekš nosūti delegātus uz arjergardu; rīt arjer-gards pienāks tuvāk, trieciens būs vienprātīgāks, rīt mēs paspēsim dot momentam atbilstošāku lozungu, kā rīkoties.

Mēs beidzam. Vispār sakot, biedrs Chrustaļevs izvirzījis vispārliecinošākos argumentus, lai aizstāvētu Padomju dibināšanu. Padomju vispārīgo nozīmi viņš ir lieliski novērtējis. Viņa cīņa vērsta galvenokārt pret Padomes lomas samazināšanu, pret revolucionārās cīņas nozīmes samazināšanu vispār, un šai cīņā b. Chruslaļevam ir pilnīgi taisnība. Tādu „samazinātāju‘‘ mums ir ne mazums ne tikai kadetu vidū vien. liet b. Chrustaļevs, kas slepkavu un grautiņu rīkotāju vainas dēļ atrauts no pastāvīgas un ciešas saskares ar proletariātu, nav varējis pilnīgi novērtēt pašreizējo momentu un revolucionāro spēku pašreizējo ,,dis-poziciju“. Šodien avangardam galvenā vērība jāvirza nevis uz tiešu uzstāšanos, bet gan uz to, lai stiprinātu un paplašinātu visciešākos sakarus ar arjergardu un ar visiem ciliem pulkiem.

„Echo", It. nr., fj. b. jūlija Iespiests pēc avīzes „Echo** teksta

NO AVĪZĒM UN ŽURNĀLIEM

Mūsu piezīmes avīzes „Echo” 9. nr-ā par boikota vēsturiskās lomas novērtējumu un par bezpartejisko revolucionāro organizāciju nozīmi^8 ir radījušas raksturīgas atbildes buržuāziskās demokrātijās galējā labējā un galējā kreisajā spārnā.

Avīze ,,Misļ“, kā jau bija gaidāms, apvainojusies par vārdu: „buržuāziskā demokrātijā^11 un dusmīgi noklusē jautājuma būtību. Tā raksta:

„Pat „strādnieku deputātu Padomēs', tīri proletāriskā, Šķiras organizācijā, ,,Echo“ atrod „buržuāzisku demokrātiju"... Liekas, tālāk vairs nav kur iet".

Atcerieties, radikāļu kungi, ka strādnieku deputātu Padomes pa lielākai daļai nepalika „tīri proletāriskās”. Tās nereti uzņēma sevi zaldatn, matrožu, kalpotāju, zemnieku delegatus. Vai nav labāk atklāti pateikt, kāpēc jums nepatīk jēdziens: „buržuāziskā demokrātijā”, nekā ar pieķeršanos sīkumiem noklusēt domstarpības?

Avīze ,,Reē“ pavisam zaudē pašsavaldīšanos. Pret mums vērstā rakstiņa sākumā kadets uzstājas baltos cimdos, „nevēlēdamies sacīt nekā apvainojoša”. Kādi džentlmeņi! liet rakstiņa beigās kadets lamājas kā... kā iecirkņa uzraugs. Mūsu novērtējumu boikotam dēvē par „ākstīšanos jeb neiespējamu stulbumu”. Ai kadeliskais džentlmenisins!

,.Reč“ raksta:

..Kairā ziņā iegaumēsim, ka boļševiku taktika bija spraudusi sev mērķi cīnīties par Domes sasaukšanu. Un visai sišanai pie krūtīm par boikota nepieciešamību ir bijis uzdevums maldināt valdību".

Pietiek, džentlmeņu kungi! Jūs ļoti labi sapratāt, ka mūsu doma bija pavisam citāda, boikota mērķis bija izjaukt Vites Domi tāpat, kā mēs izjaucām Buligina Domi. Nesasniedzis sava, t. i., tiešo un īsto, mērķi, boikots sagādāja nelieša labumu, starp cilu ar to, ka novērsa valdības uzmanību. Revolucionārā taktika arī šeit tāpat kā vienmēr vislabāk attīstīja proletariāta apziņu un kaujas spējas, netieši nodrošinādama nepilnīgas reformas gadījumā, ja netiktu sasniegta pilnīga uzvara.

.Echo", 11. r.r.. >'906. 0. i. jūlijā Iespiests pēc avīzes ..Echo" teksta

DROŠS UZBRUKUMS UN BIKLA AIZSARGĀŠANĀS

Sen zināms, ka reakcionāri ir droši ļaudis, bet liberāļi — gļēvuļi.

Šo veco patiesību no jauna apstiprina kadetu projekts Valsts domes vēstījumam tautai jautājumā par zemi. Diemžēl arī trudoviku projekts nav labāks par kadetu projektu: šoreiz Irudoviki pavisam nevarīgi iet liberālajai buržuāzijai astē. Varbūt, lūk, s.-d. Domē, vai viņi neizglābs?

Atcerieties, kā radās viss jautājums par šo Valsts domes vēstījumu tautai. Atbildes adresē Valsts dome izsacījās par privātīpašnieku zemes piespiedu atsavināšanu zemniecības labā. Gorcmikina ministru kabinets atbildēja īsi, skaidri, ar lielisku stingrumu un noteiktību: „nav pieļaujams

Taču ministru kabinets neaprobežojās ar šo rupjo, policejisko atteikumu. Nē, revolūcija ministriem bija šo to iemācījusi. Ministri negrib ierobežot savus pienākumus ar formālu atbildi uz formāliem Domes jautājumiem. Reakcionāri nav formalist!, bet lietišķīgi cilvēki. Viņi zina, ka īstais spēks ir nevis Domē, bet gan tautā. Viņi grib aģitēt tautā. Ne drusku nevilcinādamies, nezaudēdami dārgo laiku, viņi sastādīja vēstījumu tautai. Šis valdības (20. jūnija) ziņojums tad arī radīja domu par Domes vēstījumu tautai. Valdība bija parādījusi ceļu. Dome vilkās aiz valdības, — nepratusi agrāk nostāties uz īstas tautas pārstāvniecības cienīga ceļa.

Kā tad bija sastādīts valdības ziņojums? Kā īsts kaujiniecisks reakcionāras monarehistiskas partijas manifests. Tiešām, reakcionāri nekautrējas! Viņi prot rakstīt kaujinieciskā valodā. Viņi savā „ziņojumā^41 runā tieši valdības vārdā. Patiesi, ko tur kautrēties? Šie liberālie profesori apgalvo, ka mēs dzīvojot konstitucionālā iekārtā, ka Dome arī esot valdības daja. Lai profesori pļāpā! Lai iemidzina tautu ar konstitucionāliem laika kavēkļiem! Mēs, reakcionāri, esam lietišķīgi cilvēki. Mēs zinām, ka patiesībā valdība esam mēs. Mēs tā arī sakām, un uz šo liberālo pedantu blēdīgajiem trikiem un formālismu mēs uzspļaujam. Mēs sakām tieši un atklāti: zemnieki, jfis nesaprotat, kas jums izdevīgs. Piespiedu atsavināšana jums nav izdevīga, un mēs, valdība, to nepieļausim. Visas zemnieku runas par zemi ir meli, krāpšana. Vislabāk par zemniecību rūpējas valdība. Tā arī tagad grib dot dāvaniņas. liet zemnieki lai zina, ka „ne no jukām un ne no vardarbības” viņiem jāgaida apstākļu uzlabošanās, bet gan no „mierīga darba” īdarba muižnieku labā, būtu vajadzējis piemetināt) un no mūsu palvaldnieciskās valdības pastāvīgajām rūpēm par zemniecību.

Tāds bija valdības ziņojums. Tas ir īsts kara pieteikums revolūcijai. Tas ir īsts reakcionāras patvaldības manifests tautai: necietīšu! sadragāšu!

Tagad kadeti un šoreiz pilnīgi viņu valgos nokļuvušie trudoviki ir saņēmušies atbildēt uz valdības izaicinājumu. Šodien publicēts kadetu projekts un trudoviku projekts. Kādu bēdīgu, tiešām nožēlojamu iespaidu atstāj abi šie projekti!

Reakcionārā kamariļa nekautrējas samīt likumu un pasludināt formālu valdības daļiņu par reālu, veselu valdību. Kadeti un trudoviki kā Sčedrina pārgudrie grunduļi slēpjas zem likuma platajām lapām: mūs sil ar nelikumību, činkst šie, atvainojiet par izteicienu, „tautas" pārstāvji, bet mēs aizstāvamies ar likumu! Dome rīkojas pēc likuma un izsakās par piespiedu atsavināšanu. Pēc likuma bez Domes piekrišanas „nekāds valdības ierosinājums nevar iegūt spēku". Mums komisija pēc likuma ir liela, 99 cilvēki... Tā izstrādā „rūpīgi pārdomātu un pareizi sastādītu likumu"... Bet iedzīvotāji lai „mierīgi un rāmi gaida, kad beigsies tāda likuma izdošanas darbi" (trudoviki svītrojuši šīs pavisam nepieklājīgi sulainiskās beigas! Sirdsapziņa sākusi runāt. Bet toties viņi ievietojuši atsaukšanos uz ,.vietējo zemes iestāžu" organizēšanu, nodevīgi noklusēdami, ka Dome, tas ir, tās kadetiskais vairākums, neapšaubāmi grib šo iestāžu muižnieciski ierēdniecisku organizāciju).

Kauns un negods, lautas pārstāvju kungi! Kauns izlikties nesaprotam to, ko tagad saprot pat atpalikušas nomales krievu zemnieks, proti: ka papīra likums un dzīves taisnība Krievzemē pašos pamatos izšķīrušies, ka miera ee|ā ar šķietami konstitucionālu, stingri likumisku darbu new iespējams īstenībā panākt visas zemes nodošanu zemniekiem un pilnīgu brīvību visai tautai. Nevajadzēja ņemties atbildēt ministru kabinetam, ja jums nebija un nav drosmes rakstīt tikpat stingri, teikt tikpat atklāti savu revolucionāro taisnību atbildei uz kamariļas reakcionāro taisnību. Likumi par Domi neparedz vēstījumu lautai: tad sēdiet taču, pārgudrie likumu zinātāji, pie saviem ,.piepra-sījumiem“ un nelieniet tādā laukā, kur jums nav ne drosmes, ne atklātības, ne prasmes sacensties ar reakcionāriem. lietišķīgiem cilvēkiem, cīņas cilvēkiem!

Bet, ja raksta vēstījumu tautai, tad vajag rakstīt patiesību, visu patiesību, pašu rūgtāko un nekādi neizskaisti-nālu patiesību. Vajag teikt tautai:

Zemnieki! Ministru kabinets ir izdevis savu vēstījumu jums. Ministri negrib dot jums ne zemi, ne brīvību. Ministri nekautrēdamies runā visas valdības vārdā, runā pret Domi, kaut arī uz papīra Dome skaitās valdības daļa.

Zemnieki! Ministri patiesi ir tieši Krievijas patvaldnie-ciskā valdība. Jūsu tautas pārstāvjus Domē viņi ne par ko netur, viņi ņirgājas par tiem, vilcinādami lietu ar policejiski likumīgām blēdībām. Viņi zaimo tautas prasības, turpinādami, itin kā nekas nebūtu nolicis, veco slepkavošanas, varmācības, laupīšanas un grautiņu politiku.

Zemnieki! Ziniet, ka Dome ir bezspēcīga dot jums zemi un brīvību. Policejiskās valdības likumi saista Domei rokas un kājas. Jāpanāk, lai tautas pārstāvjiem būtu pilnīga vara, lai visa valsts vara būtu viņu rokās. Jūs gribat zemi un brīvību? Panāciet visas tautas satversmes sapulci, panāciet it visur pilnīgu vecās varas atcelšanu, pilnīgu vēlēšanu brīvību!

Zemnieki! Ziniet, ka jūs neviens neatbrīvos, ja jūs paši sevi neatbrīvosit. Strādnieki to ir sapratuši, un viņi ar savu cīņu izrāva 17. oktobra piekāpšanos. Taču saprotiet to arī jūs. Tikai tad jūs kjūsil par revolucionāru lautu, t. i., par tautu, kas zina, par ko jācīnās, par tautu, kas prot cīnīties, par tautu, kas prot uzvarēt apspiedējus. Izmantojiet taču savus deputātus Domē, savus uz Domi sūtītos, savienojieties ciešāk un vienprātīgāk pa visu Krieviju un gatavojieties lielai cīņai. Bez cīņas nebūs ne zemes, ne brīvības. Bez cīņas jums ar varu uzspiedīs izpirkšanu, kas jūs izputinās, jums uzspiedīs muižnieku un ierēdņu zemes komitejas, kas jūs tāpat apšmauks un aplaupīs kā 1861. gadā.

Zemnieki! Mēs Domē darām visu, ko varam, jūsu labā. Izdariet taču līdz galam paši savu darbu, ja jūs patiesi gribat, lai Krievzemē nebūtu tāda kārtība, kāda paliek arī tagad, pēc Domes.

* *

*

Bet tādu vēstījumu smieklīgi pat iesniegt Domē.

Patiesi? Bet vai nav, gluži otrādi, smieklīgi rakstīt „vēstījumus tautai^41 tai sasīkstējušā Krievijas galma ierēdņa kokainajā valodā, kādā raksta kadeti un (viņiem par kaunu jāsaka) trudoviki? Tauta Domes dē| vai Dome tautas dēj? Brīvība Domes dēj vai Dome brīvības dēļ?

* *

*

Lai kaut kurā zemnieku sanāksmē nolasa kadetu vēstījumu, trudoviku vēstījumu un mūsu vēstījumu! Paskatīsimies, ko teiks zemnieki uz jautājumu, kur taisnība?

.Echo". 12. nr.. 1906. c i. jūlijā

Iespiests pēc avīzes „Echo" teksta

DOMES PARTIJAS UN TAUTA

Vakardienas debates Domē jautājumā par vēstījumu tautai deva ārkārtīgi vērtīgu materiālu plašo masu politiskajai audzināšanai. 1

Jautājums par vēstījumu tautai izrādījās tik tuvs dzīvei, ka dažādo politisko partiju īstā būtība atklājās tik skaidri, ka neko labāku nemaz nevar vēlēties. Dome šai jautājumā atradās spīlēs starp reakcionāro patvaldību („valdības ziņo-jums“l un revolucionāro tautu, kuras cīņa ārpus Domes, var teikt, ielauzās visās Taurijas pils spraugās un visās plaisās. Tikko sākās debates, — jautājums neatturami sāka pārvirzīties no formalitātēm un sīkumiem uz pašu lietas būtību.

Kālab vajadzīgs vēstījums tautai? Šis jautājums valdonīgi izvirzījās Domē. Tas piešķīra nokrāsu visām debatēm. Tas ievirzīja visas debates tieši tai plāksnē, kādā mēs šo jautājumu formulējām vakardienas ievadrakstā*: vai uz ministru kabineta kaujiniecisko paziņojumu atbildēt arī ar kaujiniecisku Domes paziņojumu? vai neatbildēt nemaz? vai mēģināt nogludināt domstarpības un mīkstināt asumu ko devusi dzīve, jautājuma nostādnes asumu?

Sācēji izrādījās Domes labējie. Labējais kadets Pelra-žickis mēģināja atliki jautājuma apspriešanu. Labējo kadetu, saprotams, atbalstīja oktobristi. Kļuva skaidrs, ka kontrrevolūcija bīstas no Domes vēstījuma tautai.

Ar savu noteikto uzstāšanos reakcija palīdzēja saliedēties visai Domes kreisajai pusei. Ierosinājums atlikt apspriešanu noraidīts. Debatēs pilnīgi skaidri iezīmējas trīs galvenie virzieni Domē. „Labējais^44 (oktobristi un dala kadetu) — par zemnieku kustības „nomierināšanu" un tāpēc pret jebkādu vēstījumu. „Centrs" (kadeti un, jādomā, bezpartejisko vairākums) — par zemnieku kustības „nomierināšanu" un tāpēc par nomierinoša vēstījuma izdošanu. „Kreisais" virziens (trudoviki, acīm redzot tikai daļa viņu, un s.-d.) — par izskaidrošanu tautai, ka tā nevar „mierīgi un nekustīgi gaidīt", un tāpēc par revolucionāru un nevis „nomierinošu" vēstījumu.

Trudoviks Žilkins, polis Ļedņickis un s.-d. Ramišvili visspilgtāk izteica šā pēdējā virziena uzskatus. „Iedzīvotāji ķeras pie pēdējām, gandrīz bērnišķīgām cerībām", — teica Žilkins. „Es nerunāju par mieru, klusumu un kārtību, es runāju par organizētu cīņu pret veco varu... Vai tad Valsts dome radās, pateicoties mieram un kārtībai?" Un, atgādinājis oktobra cīņu, runātājs, kreisajiem aplaudējot, izsaucās: „Bet šai „nekārtībai" mums jāpateicas par to, ka mēs atrodamies šeit". „Šai vispārīgajā nozīmē — pareizi teica runātājs — ļoti neapmierinoši sastādīts vēstījums tautai, ko mums iesniedza komisija" (vajadzētu tikai piemetināt: neapmierinošs ir arī trudoviku projekts, kurā neietilpst tās domas un tezes, kas izteiktas Zilkina runā). „Jāuzsver un beigās jāizsaka tā doma, ka nevis miers un kārtība, bet gan nemiers šā vārda labajā un cildenajā nozīmē var organizēt masas"...

Ļedņickis lietoja pat vienu no visasākajiem vārdiem, kādus mēs bijām lietojuši vakar, nosaukdams iesniegto vēstījumu par „nožēlojamu". Un Ramišvili, noraidīdams „aicinājumu mierīgi un rāmi gaidīt jautājuma atrisinājumu", pateica: „tikai revolucionārais ceļš ir īstais“ (citējam pēc avīzes „Naša Žizņ" pārskata). Viņš paziņoja arī, ka nepieciešams teikt par zemes pāriešanu bez izpirkšanas.

Kadetu un „bezpartejisko" vairākums izteicās tieši par „nomierinošu" vēstījumu, nosodīja revolucionāros pasākumus (Kotļarevskis pret Ļedņicki), centās pierādīt vēstījuma derīgumu „no zemesīpašnieku viedokļa" (kadets Jakuškins).

Melnsimtnieks Volkonskis kopā ar Skirmuntu un labējo kadetu Pelražicki cenšas pierādīt, ka „bīstams" ir vēstījums, kas spēj iedegt revolūciju, un norāda uz likumu, pēc kura nepieciešams agraro projektu vēl dabūt cauri Domē. tad iesniegt Valsts padomei utt., ult., utt.

Virzieni iezīmējās lieliski. Vēl un vēlreiz noskaidrojās, ka kadeti svārstās starp reakciju un revolūciju, starp veco varu un tautu. Notikumi vēl un vēlreiz rādīja, cik tuvredzīga un muļķīga ir „kadetu atbalstīšanas" taktika, taktika, kas tikai vājina s.-d. un revolucionārās demokrātijās revolucionāro poziciju Domē. Notikumi vēl un vēlreiz rādīja, ka s.-d., uzstādamies patstāvīgi, var pievilkt savā pusē ari daļu trudoviku un pat līdz zināmam mēram sašķelt kadetus.

Pati politiskā situācijā ar nenovēršamu spēku nosaka s.-d. partijas taktiku. Pretēji s.-d. labējā spārna pūliņiem līdz šim nav iznākusi nekāda kadetu atbalstīšana, bet ir iznākusi, par laimi, proletariāta patstāvīga politika, ko atbalsta daļa zemnieku deputātu. Nav iznācis oportunistu sagudrotais, izdomātais dalījums: labējie pret kadetiem, tru-dovikiem un s.-d. kopā. Ir iznācis revolucionārs dalījums: s.-d. un trudoviki pret labējiem, kadetiem pilnīgi svārstoties.

Diemžēl mūsu s.-d. deputāti nav pilnīgi izmantojuši ārkārtīgi labvēlīgo situāciju. Viņiem vajadzēja katrā ziņā vispārējo debašu laikā iesniegt savu, s.-d. vēstījuma projektu tautai. Tikai tad viņu politika būtu bijusi proletariāta šķiras partijas kā revolūcijas avangarda pārstāvju pilnīgi un līdz galam patstāvīga politika. Tikai tad Ramišvili, 7.il-kina un Ļedņicka pareizās domas nebūtu pazudušas debatēs, bet būtu apvienotas, nostiprinātas un noformētas noteiktā uu skaidrā revolucionārās sociāldemokrātijas platformā.

Atliek izteikt novēlējumu, lai mūsu Domes s.-d. frakcija ņemtu vērā mācību no aizvien biežāk un biežāk izveidoju-šamies Domes grupējumiem, lai tā noteiktāk nostātos uz pilnīgi patstāvīgas proletariāta politikas ceļa un, apspriežot vēstījuma projektu pa pantiem, kaut daļēji izlabotu stāvokli, t. i., iesniegtu patstāvīgus, konsekventi revolucionārus formulējumus.

Sociāldemokrātiskais vēstījuma projekts tautai, pat palikdams vienīgi tikai Domē nolasīts projekts, tomēr ārkārtīgi lietderīgi ietekmētu revolucionārās cīņas saliedēšanos un attīstību un pārvilktu s.-d. pusē revolucionārās zemniecības labākos elementus.

Iespiests pēc avīzes ..Echo“ teksta

..Echo13. nr.t 1906. o. G. jūlijā

REAKCIJAS SAZVĒRESTĪBAS UN GRAUTIŅU RĪKOTĀJU DRAUDI

Avīze ,,Rossija“ dabū subsīdiju no grautiņu rīkotāju valdības par šās valdības uzskatu paušanu.

Sakarā ar Domes vēstījuma projektu tautai valdības avī-želes tonis kļūst pavisam draudīgs. Avīžele biedē Domi, cenzdamās pierādīt gan paredzētā pasākuma nelikumību, gan tā „nesaprātīgumu", gan ,,revo!ucionarismu“ utt. Kadetu avīzē ,,Reč“ šodien jau pavisam mainījusi fronti un izsakās pret vēstījumu, acīm redzot izbijusies no valdības priekšā rāpojošās preses draudiem.

Draudi birtin birst. Šodien ,,Rossija“ raksta par kadetu ministru kabineta jautājumu: „Ja Vladimiram Krasnoje Solniško ieteiktu Krievzemes pārvaldīšanu uzticēt Solove-jam Razboiņikam kā līdzekli ieviest kārtību, viņš droši vien būtu ieteicis vienkāršāku līdzekli — iznīcināt Solo-veju Razboiņiku ar IIjas Muromieša palīdzību. Tas, kā zināms, ari li<lzēja“.

Šis „lija Muromielis", kas taisās „iznīcināt" revolūciju Krievijā, izrādās, nav nekas cits kā starptautiskā kontrrevo-lucionarū armija. Rakstā: „Ārzemju lielvalstis un stāvoklis Krievijā" („Rossija", 170. nr.) valdības avīžele ne aiz naivi-tates, bet gan tais pašos draudēšanas nolūkos izskaidro jautājumu par ārzemju lielvalstu aktivo iejaukšanos Krievijas iekšējās lielās.

Valdības avīželes izskaidrojums ir ārkārtīgi pamācošs un ļoti noderīgs. Starptautiskā kontrrevolūcija uzmanīgi vēro Krieviju, saliedē un gatavo spēkus pret to „katram gadījumam". „Vācijas imperatora valdība — raksta „Rošsija" — pilnīgi apzinās šo stāvokli (proti: ka ,,pašreizējais stāvoklis Krievijā ir vispirms ārzemju revolucionāro elementu iedarbības rezultals“), un tāpēc tā izdarījusi daudzus attiecīgus pasākumus, kas katrā ziņā dos vēlamos rezultātus^11.

Šie pasākumi ir Vācijas militāro spēku sagatavošana kopā ar Austriju iebrukumam Krievijā, ja brīvības lieta uzvarētu vai taisītos uzvarēt. Berlines valdība šai jautājumā jau sazinājusies ar Austrijas valdību. Kā viena, tā otra atzinusi, ka „zināmos apstākļos aktiva iejaukšanās Krievijas iekšējās lietās nolīīkā apspiest vai ierobežot šo (t. i., revolucionāro) kustību varētu būt vēlama un derīga^1'. Pie tam noteikts, ka, lai varētu iejaukties, vajadzīga tieši un skaidri izteikta Krievi jas valdības vēlēšanās.

Austrijā, Galici jā, pie Krievijas robežas, kur arī bīstas no lā. ka varētu izplatīties agrarā kustība pēc Krievijas parauga, sakoncentrēti trīs armijas korpusi. Galicijas pārvaldnieks, būdams turklāt krievu muižnieks, 26. jūnijā pat izdevis uzsaukumu iedzīvotājiem, brīdinādams, ka jebkādi nemieri tiks apspiesti visnoteiktākā veidā.

Tātad starptautiskās kontrrevolūcijas sazvērestība nav apšaubāma. Krievijas valdība pret krievu tautu sauc palīgā ārzemju karaspēku. Sarunas par to ir notikušas un notiek, un rezultātā ir jau diezgan noteikts līgums.

Lai tad zina strādnieki un zemnieki, ka valdība nodod dzimteni, lai nodrošinātu grautiņu rīkotāju bandas kundzību. Tā vienmēr ir bijis, un lā vienmēr būs. Vēsture māca, ka valdošās šķiras vienmēr ir ziedojušas visu, itin visu: reliģiju, brīvību, dzimteni, ja runa ir bijusi par apspiesto šķiru revolucionārās kustības apspiešanu. Nav ne mazāko šaubu, ka to pašu izdarīs arī Krievijas valdītāji, grautiņu rīkotāji, ka viņi jau gatavo tādu soli.

Bet lai strādnieki un zemnieki nebaidās no tāda soļa. Krievijas valdībai ir starptautiska rezerve: Vācijas, Austrijas un citu zemju reakcionārās valdības. Bet arī mums ir varena starptautiska revolucionārā rezerve: Eiropas sociālistiskais proletariats, kas organizēts 3 miljonu lielajā partijā Vācijā, stiprās partijās visās Eiropas zemēs. Mēs apsveicam mūsu valdības griešanos pie starptautiskās reakcijas rezerves: tāds solis, pirmkārt, atvērs acis vistumšākajiem cilvēkiem Krievijā un izdarīs mums jo labu pakalpojumu, sagraujot ticību monarchijai, un, otrkārt, tāds solis

6 11. sēj.

vislabāk paplašinās bāzi un darbības lauku Krievijas revolūcijai, pārvēršot to par vispasaules revolūciju.

Laimīgu ceļu, Trepovu kgi! Šaujiet taču! Sauciet taču austriešu un vācu pulkus pret krievu zemniekiem un strādniekiem! Mēs esam par cīņas paplašināšanu, mēs esam par starptautisku revolūciju!

* *

*

Bet aiz starptautiskās sazvērestības vispārīgās nozīmes novērtējuma nedrīkst aizmirst Krievijas grautiņu rīkotāju sīkos privātos mērķus. Mēs jau minējām, ka avīzes ,,Rossija“ raksti nav radušies aiz naivitates. Avīze ,,Misļ“ kļūdās, tā domādama. Tā nav ne „naivitate", ne „cinisms^11, ne „pļāpība". Tie ir aprēķināti draudi kadetiem. Grautiņu rīkotāju valdība baidās no Domes vēstījuma lautai un draud kadetiem: „neiedrošinieties! citādi es padzīšu Domi un pasaukšu austriešu un vācu pulkus! Esmu jau sagatavojusies".

Muļķīši kadeti jau nobijušies un nelietīgi pagriezušies atpakaļ, kā pierāda šāsdienas avīze ,,Reč“. Pietiek kadetiem padraudēt — kadeti ir gatavi kāpties atpakaļ...

Proletariats nenobīsies no grautiņu rīkotāju valdības nožēlojamiem draudiem. Proletariats paturēs savu patstāvīgo kaujas poziciju, neļaujot sevi iebiedēt ar pārbiedētā kadeta rēgu.

Vēlreiz: šaujiet taču, Trepovu kungi! Paplašiniet revolucionārās cīņas lauku! Starptautiskais proletariats nekavēsies !

„Echo", 14. /ir., 1906. (j. 7. jūlijā lespiesls pēc avīzes „Echo" teksta

DOMES ATLAIŠANA UN PROLETARIĀTA UZDEVUMI^30

Sarakstīts 1906. g. jūlijā

Iespiests pēc brošūras teksta

Iespiests 1906. g. jūlijā atsevišķā brošūrā, i:d. ,, Nova ja Vaina“

Domes atlaišana izvirza strādnieku partijai daudzus jo svarīgus jautājumus. Atzīmēsim galvenos no tiem: 1) .šā politiskā notikuma vispārīgais novērtējums mūsu revolūcijas norisē; 2) tālākās cīņas satura un lozungu, ar kādiem tā jāvada, noteikšana; 3) šās tālākās cīņas formas noteikšana; 4) cīņas momenta izraudzīšanās vai, pareizāk sakot, apstākļu ievērošana, kas varētu palīdzēt pareizi izraudzīties momentu.

Aplūkosim īsumā šos jautājumus. [9] uz to tik neatlaidīgi visu 1906. gada pirmo pusi bija norādījuši kreisā spārna s.-d. Un tagad nevis kaut kādi „šauri un fanātiski" boļševiki", bet paši mierīgākie lega-listi liberāļi ir atzinuši, ar savu izturēšanos atzinuši šo Krievijas konstitūcijas īpatnējo raksturu. Kadeti to atzinuši tā, ka uz Domes atlaišanu viņi atbildēja, lielā skailā „bēgot uz ārzemēm", uz Viborgu, atbildēja ar uzsaukumu, kas pārkāpj likumus^81, — atbildēja un atbild ar rakstiem jo mērenajā avīzē ,,Reč“, kurai jāatzīst, ka faktiski notiek patvaldības atjaunošana, ka Suvorins neviļus izpļāpā patiesību, kad raksta, ka viņam diezin vai izdošoties piedzī vot jaunu Domi^32. Visas kadetu cerības uzreiz pārsviedās no „konstitūcijas" uz revolūciju — un tās ir viena paša stingri konstitucionālā augstākās varas akta sekas. Bet vēl vakar kadeti Domē lielījās, ka viņi esot „dinastijas vairogs" un stingra konstitucionālismā piekritēji.

Dzīves loģika ir stiprāka par konstitucionālu mācības grāmatu loģiku. Revolūcija māca.

Viss tas, ko „boļševiki" s.-d. rakstīja par kadetu uzvarām (salīdziniet N. Ļeņina brošuru: „Kadetu uzvara un strādnieku partijas uzdevumi")[10], ir spoži apstiprinājies. Ir kļuvis acīm redzams, cik kadeti vienpusīgi un tuvredzīgi. Konstitucionālās ilūzijas, — šis biedēklis, pēc kura pazina akmenscielo boļševiku, — ir parādījušās visu acīm tieši kā ilūzijas, kā rēgs, kā māņu redzējums.

Nav Domes! mežonīgā sajūsmas trakumā rēc avīzes „Moskovskije Vedomosti"38 un „Graždaņin"34. Nav konstitūcijas! drūmi atkārto mūsu konstitūcijas smalkie zinātāji, kadeti, kas tik prasmīgi atsaucās uz to, tā tīksminājās ap tās paragrāfiem. Sociāldemokrāti nelīksmos (mēs arī no Domes saņēmām savu), un arī nezaudēs drosmi. Tauta ir ieguvusi to, — viņi teiks, — ka zaudējusi vienu no savām ilūzijām.

Jā, k.-d. partijas personā mācās visa Krievijas tauta, mācās nevis no grāmatas, bet no savas pašas radītās revolūcijas. Mēs reiz teicām, ka kadetu personā tauta izsapņo savas pirmās buržuāziskās atbrīvošanās ilūzijas, bet tru-doviku personā tā izsapņos pēdējās buržuāziskās atbrīvoša-niis ilūzijas^11. Kadeti sapņoja par atbrīvošanos no dzimtbūšanas, patvaļas, patvarības, aziatiskuma, patvaldības bez vecās varas gāšanas. Kadeti jau ir piedzīvojuši bankrotu savos aprobežotajos sapņos. Trudoviki sapņo par atbrīvošanos no masu nabadzības, no iespējas cilvēkam ekspluatēt cilvēku bez preču saimniecības iznīcināšanas: viņi vēl piedzīvos bankrotu. — un drīzā nākotnē, ja mūsu revolūcija sasniegs pilnīgu mūsu revolucionārās zemniecības uzvaru.

Kadetu straujais uzplaukums, viņu galvu reibinošās uzvaras vēlēšanās, viņu triumfs kadetiskajā Domē, viņu pēkšņais krachs no ,.mīļotā monarclia“ viena spalvas vilciena (var teikt, ka viņš iespļāva acīs Rodičevam, kas viņam atklāja mīlestību) — visi tie ir notikumi ar ievērojamu politisku nozīmi, visi tie ir posmi tautas revolucionārajā attīstībā. Tauta, t. i., plašās iedzīvotāju masas, tās vairākums vēl nav izaudzis līdz apzinīgam revolucionaris-niam 1906. gadā. Apziņa, ka patvaldība nav panesama, bija kļuvusi vispārēja, apziņa, ka ierēdņu valdība ir nederīga — arī, apziņa, ka lautas pārstāvniecība nepieciešama — arī. Bet, ka vecā vara nav samierināma ar tautas pārstāvniecības varu, to tauta vēl nebija varējusi apzināties un sajust. Tai vēl bija vajadzīga, kā izrādījās, īpaša pieredze tam, kadetiskās Domes pieredze.

Kadetiskā Dome savā īsajā dzīves ceļā uzskatāmi parādīja tautai, cik liela starpība ir starp tautas pārstāvniecību, kurai nav varas, un tautas pārstāvniecību, kurai ir vara. Mūsu lozungs, satversmes sapulce ļt. i., tautas pārstāvniecība, kurai būtu visa vara), izrādījās tūkstošreiz pareizs, bet dzīve, t. i., revolūcija, veda uz to pa garāku un sarežģītāku ceļu, nekā mēs spējām paredzēt.

Metiet vispārīgu skatu uz lielās Krievijas revolūcijas galvenajiem posmiem, un jūs redzēsit, kā lauta pieredzē solīti pa solītim tuvojās satversmes sapulces lozungam. Lūk. „uzticēšanās" laikmets, 1904. gada beigas. Liberāļi ir sajūsmā. Viņi aizņēmuši visu avanscēnu. Ne visai stingrie s.-d. runā pat par diviem galvenajiem spēkiem attiecīgajā momentā: par liberāļiem un valdību. Bet, lūk, tauta uzņem „uzticēšanās" ideju, 9. janvarī tauta „uzticīgi" iet uz Ziemas Pili. „Uzticēšanās" laikmets izvirza trešo spēku, proletariātu, rada sākumu vislielākajai tautas neuzticībai pret patvaldniecisko valdību. „Uzticēšanās" laikmets beidzas ar tautas atsacīšanos ticēt valdības vārdiem par „uzticēšanos".

Tālākais posms. Ir apsolīta Buligina Dome. Uzticēšanās apstiprināta ar darbiem. Tiek sasaukti tautas pārstāvji. Liberāli ir sajūsmā, sauc piedalīties vēlēšanās. Liberālie profesori, kā tas arī klājas šiem buržuāzijas „idejiskajiem" dienderiem, aicina studentus mācīties, bet nevis nodarboties ar revolūciju. Ne visai stingrie s.-d. padodas liberāļu argumentiem. Uz skatuves uznāk tauta. Ar oktobra streiku proletariats aizslauka Buligina Domi un sagrābj brīvību, iekaro manifestu, pēc formas un pēc satura pilnīgi konstitucionālu manifestu. Tauta pieredzē pārliecinās, ka nepietiek dabūt brīvības solījumu, ir vēl vajadzīgs spēks sagrābt brīvību.

Tālāk. Valdība decembrī atņem brīvības. Proletariats saceļas. Pirmā sacelšanās sakauta. Bet neatlaidīgā un dros migā cīņa ar ieročiem rokās Maskavas ielās dara Domes sasaukšanu nenovēršamu. Proletariāta boikots neizdodas. Izrādījies, ka proletariātam nepietiek spēka, lai nokratītu Vites Domi. Kadeti piepilda to. Tautas pārstāvniecība ir nolicis fakts. Kadeti ir sajūsmā. Viņu sajūsmas klaigām nav ne gala. ne malas. Proletariats skeptiski nogaida.

Sāk strādāt Dome. Maziņo brīvību paplašinājumu tauta izmanto desmitreiz vairāk nekā kadeti. Kadetiskā Dome pēc sava noskaņojuma un apņēmības momentali izrādās iepakaļ lautai. Kadetiskās Domes laikmets (1906. g. maijs un jūnijs) izrādās vislielāko panākumu laikmets partijām, kas ir kreisākas par kadetiem: trudoviki Domē aizsteidzas kadetiem priekšā, tautas sapulcēs nosoda kadetus par biklumu, aug s.-d. un s.-г. prese, pastiprinās revolucionārā zemnieku kustība, rūgšana karaspēkā, aktivizējas proletariats, ko bija novājinājis decembris. Kadetiskā konstitucionālismā laikmets izrādās nevis kadetiskās un nevis konstitucionālās, bet gan revolucionārās kustības laikmets.

Šī kustība piespiež atlaist Domi. Pieredze apstiprina, ka kadeti ir tikai „putas". Viņu spēks atvasināts no revolūcijas spēka. Bet uz revolūci ju valdība atbild ar būtībā revolucionāru (kaut arī pēc formas konstitucionālu) Domes atlaišanu.

Tauta pieredzē pārliecinās, ka tautas pārstāvniecība ir nulle, ja tai nepieder visa vara, ja to sasaukusi vecā vara. ja līdzās tai vēl paliek vecā vara. Notikumu objektīvā norise izvirza dienas kārtībā ne vairs jautājumu par likumu, konstitūcijas vienu vai otru redakciju, bet gan jautājumu par varu, par reālo varu. It visi likumi un it visi vēlētie ir nulle, ja viņiem nav varas. Lūk, ko tautai iemācījusi kadetiskā Dome. Tad nu nodziedāsim mūžīgu piemiņu nelaiķei un izmantosim labi krietni tās mācību!

II

Tādējādi mēs esam pievirzījušies pavisam klāt otrajam jautājumam: par gaidāmās cīņas objektivo, vēstures diktēto saturu un par lozungiem, kas mums tai jādod.

Ne visai stingrie s.-d., meņševiki, paguvuši arī te parādīt svārstī.šanos. Viņu pirmais lozungs skanēja: cīņa par Domes sesijas atjaunošanu, lai sasauktu satversmes sapulci. Pēterburgas komiteja protestē. Lozunga muļķīgums pārāk duras acīs. Tas nav pat oportunisms, bet tā ir vienkārši nejēdzība. CK iet soli uz priekšu. Lozungs: cīņa pret valdību Domes aizstāvēšanai, lai sasauktu satversmes sapulci. Tas, protams, ir labāk. Tas jau vairs nav tālu no lozunga: cīņa par pat-valdnieciskās valdības gāšanu, lai revolucionārā ce|ā sasauktu satversmes sapulci. Domes atlaišana, bez šaubām, noder par iemeslu visas tautas cīņai par tautas pārstāvniecības varu: šai nozīmē lozungs par „Domes aizstāvēša-nu“ nav gluži nepieņemams, liet tā jau ir tā lieta, ka šai nozīmē lozungs jau ietilpst mūsu atzinumā, ka Domes atlaišana ir iemesls cīņai. Bet formulējums: „Domes aizstā-vēšanai^1*, ja tam nav īpaša izskaidrojuma šajā (t. i„ tikko minētajā) nozīmē, paliek neskaidrs un var radīt neizpratni, atgriezt pie izdzīvotā, līdz zināmam mēram vecā, pie kadetiskās Domes, ar vārdu sakot, šis formulējums rada vairākas nepareizas un kaitīgas, ,,atpakaļrāpulīgas“ domas. Tas, kas šai formulējumā ir pareizs, pilnīgi viss ietilpst mūsu lēmuma motivos par cīņu, paskaidrojumā par to, kāpēc Domes atlaišana uzskatāma par pietiekami svarīgu iemeslu.

Marksists nekādā gadījumā nedrīkst aizmirst, ka patlaban gaidāmās cīņas lozungu nevar vienkārši un tieši secināt no zināmas programas vispārīgā lozunga. Nepietiek atsaukties uz mūsu programu (sk. beigās: patvaldības gāšana un satv. sapulce utt.), lai noteiktu patlaban — tagad. 1906. gada vasarā vai rudenī, gaidāmās cīņas lozungu. Te jāņem vērā konkrētā vēsturiskā situācijā, jāpārskata visa revolūcijas attīstība un visa tās secīgā norise, jāsecina mūsu uzdevumi nevis tikai no programas principiem vien, bet arī no kustības iepriekšējiem soļiem un posmiem. Tikai tāda analizē būs tiešām vēsturiska analizē, obligātā dialektiskajam materiālistam.

Un tieši tāda analizē mums rāda, ka objektivais politiskais stāvoklis tagad ir izvirzījis jautājumu nevis par to, vai ir tautas pārstāvniecība, bet gan par to, vai šai lautas pārstāvniecībai ir vara.

Kadetiskās Domes bojā ejas objektivais cēlonis ir nevis tas, ka tā neprata izteikt tautas vajadzības, bet gan tas, ka tā nespēja veikt revolucionāro uzdevumu cīnīties par varu. Kadetiskā Dome domājās esam konstitucionāls organs, bet patiesībā tā bija revolucionārs organs (kadeti mūs lamāja par to, ka mēs uzskatījām Domi par revolūcijas posmu vai ieroci, bet dzīve pilnīgi apstiprināja mūsu uzskatu). Kade-tiskā Dome domājās esam organs cīņai pret ministru kabinetu, bet patiesībā tā bija organs cīņai par visas vecās varas gāšanu. Tā patiesībā iznāca, jo to prasīja attiecīgais ekonomiskais stāvoklis. Un, lūk, tad nu šai cīņai tāds organs kā kadetu Dome izrādījās „nederīgs^11.

Vistumšākā zemnieka apziņā tagad graužas ar cirvja pietu iedzītā doma: neko nav vērta Dome. neko nav vērta nekāda Dome, ja tautai nav varas. Bet kā iegūt varu? Gāzt veco varu un nodibināt jaunu, brīvu, ievēlējamu tautas varu. Vai nu gāzt veco varu, vai arī atzīt revolūcijas uzdevumus par nerealizējamiem tādā apjomā, kādā tos izvirza zemniecība un proletariats.

Tā jautājumu nostādīja pati dzīve. Tā jautājumu nostādīja 1906. gads. Tā jautājumu nostāda kadetiskās Domes atlaišana.

Protams, mēs nevaram galvot, ka revolūcija šo jautājumu atrisinās uzreiz, ka cīņa būs viegla, vienkārša, uzvara pilnīgi un neapšaubāmi nodrošināta. Nekad un neviens negalvos par kaut ko tamlīdzīgu pirms cīņas sākuma. Lozungs nav galvojums par vienkāršu un vieglu uzvaru. Lozungs ir norādījums uz to mērķi, kas jāsasniedz, lai realizētu attiecīgos uzdevumus. Agrāk lādi tieši attiecīgi uzdevumi bija radīt (vai sasaukt) tautas pārstāvniecību vispār. Tagad tāds uzdevums ir: nodrošināt tautas pārstāvniecībai varu. Bet tas nozīmē: likvidēt, sagraut, gāzt veco varu, gāzt patvaldnie-cisko valdību.

Ja šo uzdevumu neatrisinās pilnīgi, tad nevar būt arī tautas pārstāvniecībai pilnīgi visa vara, — tātad nevar būt arī pietiekamas garantijas tam, ka šo jauno tautas pārstāvniecību nepiemeklēs kadetiskās Domes liktenis.

Objektivais stāvoklis tagad kā aktualu izvirza cīņu nevis par tautas pārstāvniecību, bet gan par tādu apstākļu radīšanu, kuriem pastāvot nevarētu padzīt vai atlaist tautas pārstāvniecību, tāpat arī nevarētu padarīt to par komēdiju, kā Trepovi un Ko padarīja par komēdiju kadetisko Domi.

III

Gaidāmās cīņas iespējamo formu nosaka pa daļai tās saturs, pa daļai tautas revolucionārās cīņas un patvaldības kontrrevolucionarās cīņas iepriekšējās formas.

Kas atliecas uz cīņas saturu, tad mēs jau parādījām, kā divos revolūcijas gados tas patlaban ir sakoncentrējies uz vecās varas gāšanu. So mērķi pilnīgi realizēt var likai ar visas tautas bruņotu sacelšanos.

Kas attiecas uz iepriekšējām cīņas formām, tad šai ziņā „pēdējais vārds“ visas tautas masu kustībā Krievijā ir vispārējais streiks un sacelšanās. 1905. gada pēdējam ceturksnim katrā ziņā bija jāatstāj neizdzēšamas pēdas proletariāta, zemniecības, karaspēka apzinīgās daļas un dažādu profesionāli intcliģentisku savienību demokrātiskās daļas apziņā un noskaņojumā. Tāpēc ir pilnīgi dabiski, ka pirmā doma, kas pēc Domes atlaišanas nāca prātā visplašākajai cīņas spējīgo elementu masai, bija: vispārējs streiks. Neviens it kā nedomāja pat šaubīties par to, ka atbildei uz Domes atlaišanu nenovēršami vajag būt Viskrievijas streikam.

Tāda uzskata vispārējais raksturs sagādājis zināmu labumu. Revolucionārās organizācijas gandrīz visur apzinīgi un sistemātiski atturēja strādniekus no stiehiskiem un daļējiem uzliesmojumiem. Ziņas par to nāk no visdažā-dākām Krievijas vietām. Oktobra — decembra pieredze neapšaubāmi ir palīdzējusi visiem daudz vairāk nekā agrāk koncentrēt uzmanību uz vispārēju un vienlaicīgu iziešanu cīņā. Turklāt jāpiemin vēl viens ārkārtīgi raksturīgs apstāklis: spriežot pēc ziņām no dažiem lieliem strādnieku kustības centriem, piem., no Pēterburgas, strādnieki ne vien viegli un ātri ir uztvēruši ideju, ka nepieciešama vispārēja un vienlaicīga iziešana cīņā, bet bez tam arī stingri ir aizstāvējuši kaujiniecisku un enerģisku uzstāšanos. Neveiksmīgā doma par demonstratīvu (vienas dienas vai triju dienu) streiku sakarā ar Domes atlaišanu, — doma, kas bija radusies dažiem Pēterburgas meņševikiem, — šī doma sastapa visnoteiktāko opoziciju strādniekos. Cilvēki, kas ne vienreiz vien nopietni cīnījušies, ar savu pareizo šķiras instinktu un pieredzi uzreiz saprata, ka tagad vairs nevar būt it nekādas runas par demonstrāciju. Mēs nedemonstrēsim, teica strādnieki. Mēs iesim niknā, izšķirošā cīņā, kad pienāks vispārējas cīņas brīdis. Pēc visām ziņām tāds bija Pēterburgas strādnieku kopīgais uzskats. Viņi saprata, ka daļēja uzstāšanās un it sevišķi demonstrācijās būtu smieklīgas pēc visa tā, ko Krievija pārdzīvojusi kopš 1901. gada (plašas demonstrāciju kustības sākuma gads), ka politiskās krizes saasināšanās izslēdz iespējamību atkal „sākt no sākuma^11, ka valdībai, kas ar prieku „nobaudījusi asinis" decembrī, — mierīgas demonstrācijās būtu tikai bezgala izdevīgas. Tās bez kāda labuma vājinātu proletariātu, tās palīdzētu policistiem un zaldātiem pavingrināties neapbruņoto ķeršanā un nošaušanā. Tās tikai dotu zināmu apstiprinājumu Stolipina lielībai, ka viņš guvis uzvaru pār revolūciju, jo atlaidis Domi, nesaasinot ar to kustību pret valdību. Tagad šo lielību visi arī uzskata par tukšu lielību, zinādami un juzdami, ka cīņa vēl priekšā. Tad „demonstrāciju" iztulkotu par cīņu, to iztaisītu par (bezcerīgu) cīņu. bet demonstrācijās pārtraukšanu izdaudzinātu pa visu pasauli kā jaunu sakāvi.

Doma par demonstratīvu streiku bija tikai mūsu kadetu partijas Ledrī-Rolenu^33 cienīga, kuri tikpat tuvredzīgi pārvērtēja parlamentārismu kā Ledrī-Rolens 1849. gadā. Proletariats uzreiz atmeta šo domu un lieliski izdarīja, ka atmeta to. Strādnieki, kas vienmēr stāv aci pret aci ar revolucionāru cīņu, pareizāk nekā daži inteliģenti novērtēja ienaidnieka kaujiniecisko gatavību un noteiktas kaujinieciskas uzstāšanās nepieciešamību.

Diemžēl mūsu partijā, tāpēc ka tās krievu daļā tobrīd s.-d. labējais spārns bija pārsvarā, jautājums par kaujiniecisku uzstāšanos palika novārtā. Kr. s.-d. Apvienošanās kongress aizrāvās ar kadetu uzvarām, neprata novērtēt pašreizējā momenta revolucionāro nozīmi, izvairījās no uzdevuma izdarīt visus secinājumus no oktobra — decembra pieredzes. Bet nepieciešamība izlietot šo pieredzi partijai radās daudz ātrāk un daudz asāk, nekā domāja daudzi parlamentārisma dievinātāji. Apjukums, ko nopietnā brīdī parādīja mūsu partijas centrālās iestādes, bija tāda stāvokļa nenovēršams rezultāts.

Atkal stāvoklis diktē politiskā masu streika savienošanu ar bruņotu sacelšanos. Pie tam streika kā patstāvīga cīņas līdzekļa vājās puses kļūst it sevišķi uzskatāmas. Visi ir pārliecinājušies, ka ārkārtīgi svarīgs politiskā streika panākumu nosacījums ir streika pēkšņums, iespēja pārsteigt valdību negaidot. Tagad tas nav iespējams. Decembrī valdība ir iemācījusies cīnīties pret streiku, un patlaban tā ir ļoti solidi sagatavojusies šai cīņai. Visi norāda uz dzelzceļu ārkārtīgo svarīgumu vispārējā streikā. Apstāsies dzelzceļi — streikam ir visas izredzes kļūt vispārējam. Neizdosies panākt pilnīgu apstāšanos uz dz. ceļiem — un streiks gandrīz noteikti nebūs vispārējs. Bet dzelzceļniekiem streikot ir sevišķi grūti: soda vilcieni stāv pilnīgi sagatavoti; bruņotas karaspēka vienības izkaisītas pa visu līniju, pa stacijām, dažkārt pat pa atsevišķiem vilcieniem. Tādos apstākļos streiks var nozīmēt, — vēl vairāk: lielākajā daļā gadījumu nenovēršami nozīmēs, — tiešu un tūlītēju sadursmi ar bruņotu spēku. Mašinists, telegrāfists, pārmijnieks uzreiz atradīsies dilemas priekšā: tikt nošautam uz vietas (Golutvino, Ļu-berci un citas Krievijas dz. c. tīkla stacijas ne velti jau ieguvušas revolucionāru popularitāti visā tautā) vai sākt darbu un jaukt streiku.

Saprotams, mums ir tiesības gaidīt vislielāko varonību no daudziem jo daudziem dz. c. strādniekiem un kalpotājiem. kas ur darbiem ir pierādījuši savu uzticību brīvībai. Saprotams, mēs itin nemaz nedomājam noliegt dz. c. streika iespēju un izredzes uz panākumiem. Bet mums nav tiesības slēpt no sevis uzdevuma īstās grūtības: noklusēt tādas grūtības būtu visļaunākā politika. Bet, ja skatās īstenībai tieši acīs, ja neslēpj galvu zem spārna, tad kļūst skaidrs, ka no streika nenovēršami un tūdaļ pat izaugs bruņota sacelšanās. Dzelzceļu streiks ir sacelšanās, pēc decembra tas nav apstrīdams. Bet bez dz. c. streika neapstāsies dz. c. telegrāfs, nemitēsies vēstuļu pārvadāšana pa dz. c., tātad nav iespējams arī pasta un telegrāfā streiks nopietnos apmēros.

Tādējādi streika pakļautā nozīme attiecībā pret sacelšanos ar nepielūdzamu nenovēršamlbu izriet no pašreizējā stāvokļa, kāds tas izveidojies pēc 1905. gada decembra. Neatkarīgi no mūsu gribas, pretēji jebkādām „direkli vām“ saasinājies revolucionārais stāvoklis pārvērtis demonstrāciju par streiku, protestu par cīņu, streiku par sacelšanos. Saprotams, sacelšanās kā bruņota masu cīņa var iedegties tikai tad, ja aktivi piedalās karaspēks vienā vai otrā tā daļā. Tāpēc karaspēka streiks, atteikšanās šaut uz tautu neapšaubāmi var lādos vai citādos gadījumos sagādāt uzvaru mierīgam streikam vienam pašam. Bet nezin vai ir vajadzība pierādīt, ka tādi gadījumi būtu tikai ārkārtīgi sekmīgas sacelšanās atsevišķi epizodi un ka ir tikai viens līdzeklis, lai padarītu biežākus tādus gadījumus, lai iespējami vairāk tiem tuvotos: sekmīga sacelšanās sagatavošana, pirmo sacelšanās akciju enerģija un spēks, karaspēka demoralizaci ja ar ārkārtīgi pārdrošiem uzbrukumiem vai lielu armijas daļu atkrišanu utt.

Vārdu sakot, pašreizējā stāvoklī, kāds tas izveidojies tagad. Domes atlaišanas brīdī, itin nemaz nav apšaubāms, ka aktiva cīņa tieši un bez aplinkiem ved uz sacelšanos. Varbūt stāvoklis mainīsies, un tad šis secinājums būs jārevidē, bet patlaban tas ir pilnīgi neapstrīdams. Tāpēc saukt uz Viskrievijas streiku, nesaucot uz sacelšanos, neizskaidrot streika nesaraujamo sakaru ar sacelšanos būtu taisni vieglprātība, kas robežojas ar noziegumu. Tāpēc aģitācijā visi spēki jāveltī tam, lai izskaidrotu sakaru starp vienu un otru cīņas formu, lai sagatavotu apstākļus, kas palīdzētu saplūst vienā plūsmā trim cīņas straumēm: strādnieku uzliesmojumam, zemnieku sacelšanās kustībai un militārajam „dumpim". Jau sen, kopš pagājušā gada vasaras, kopš slavenās ,,Potjomkina“ sacelšanās laikiem, pilnīgi noteikti ir iezīmējušās šīs trīs formas, kādās izpaužas īsta tautas, t. i., masu, aktiva kustība, kas ir bezgala tāla no sazvērestības, sacelšanās, kura gāž patvaldību. No šo triju sacelšanās straumju saplūšanas, var teikt, visvairāk atkarīgi Viskrievijas sacelšanās panākumi. Nav šaubu, ka tāds cīņas iemesls kā Domes atlaišana stipri palīdz šai saplūšanai, jo vismazāk attīstītā zemniecības (un tātad arī mūsu lielāko liesu zemnieciskā karaspēka) daļa lika lielas cerības uz Domi.

No tā secinājums: pastiprināti izmantot tieši Domes atlaišanu kā iemeslu koncentrētai aģitācijai ar aicinājumu uz visas tautas sacelšanos. Izskaidrot politiska streika sakaru ar sacelšanos. Visus pūliņus virzīt uz to, lai panāktu strādnieku, zemnieku, matrožu un zaldatu apvienošanos un kopīgu iziešanu aklivā, bruņotā cīņā.

beidzot, runājot par kustības formu, atsevišķi jāpiemin arī zemnieku cīņa. Šeit streika sakars ar sacelšanos ir sevišķi skaidrs. Tāpat arī skaidrs, ka sacelšanās mērķim šeit jābūt ne vien pilnīgi sagraut vai likvidēt visas un visādas vietējās varas iestādes, aizstājot tās ar jaunām tautas varas iestādēm (ikvienas sacelšanās kopīgais mērķis, vienalga: pilsētās, uz laukiem, karaspēkā utt.ļ, —-*bel arī padzīt muižniekus un sagrābt muižnieku zemi. Līdz visas tautas satversmes sapulces lēmumam zemniekiem neapšaubāmi jācenšas faktiski iznīcināt muižnieku zemes īpašumu. Par to nav daudz jārunā, jo droši vien neviens pat neiedomāsies zemnieku sacelšanos bez izrēķināšanās ar muižniekiem un bez zemes sagrābšanas. Saprotams: jo apzinīgāka un organizētāka būs šī sacelšanās, jo retāki būs gadījumi, kad iznīcina ēkas, mantu, lopus u. tml. No militārā viedokļa iznīcināšana — pieņi., ēku un dažkārt arī mantas sadedzināšana — ir pilnīgi likumīgs un zināmos apstākļos obligāts pasākums zināmu kara mērķu sasniegšanai. Tikai pedanti (vai tautas nodevēji) var sevišķi apraudāt to, ka zemnieki vienmēr lieto tādus līdzekļus. Bet nav ko slēpt sev, ka reizēm mantas iznīcināšana notiek tikai neorganizētības rezultātā, aiz neprasmes paņemt seu un noturēt sev ienaidnieka mantu un nevis iznīcināt to, — vai arī vājuma rezultātā, kad karojošais atriebj ienaidniekam, jo nav spēka iznīcināt, sadragāt ienaidnieku. Mums, protams, savā aģitācijā visādi jāizskaidro zemniekiem, no vienas puses — ka ir pilnīgi likumīga un nepieciešama nesaudzīga ciņa pret ienaidnieku līdz pat mantas iznīcināšanai, bet no otras puses — jāparāda, ka no organizētības pakāpes atkarīga daudz sapratīgāka un izdevīgāka iznākuma iespēja: iznīcināt ienaidnieku (muižniekus un ierēdņus, it sevišķi policiju) un nodot visu un visādu mantu tautas īpašumā vai zemnieku īpašumā bez jebkādas mantas bojāšanas (vai ar iespējami mazāku bojāšanu).

IV

Ar jautājumu par cīņas formu cieši saistīts jautājums par organizāciju cīņai.

Un šai ziņā 1905. gada oktobra—decembra lielā vēsturiskā pieredze ir uzspiedusi neizdzēšamu zīmogu mūsdienu revolucionārajai kustībai. Strādnieku deputātu Padomēm un analoģiskām iestādēm (zemnieku komitejām, dz. c. komitejām, zaldatu deputātu Padomēm u. tml.) ir milzīga un pilnīgi pelnīta autoritāte. Patlaban nebūtu viegli atrast sociāldemokrātu vai citu partiju un virzienu revolucionāru, kas nesimpatizētu tamlīdzīgām organizācijām vispār un konkrēti neieteiktu tās dibināt šobrīd.

Liekas, par to domstarpību vai vismaz kaut cik nopietnu domstarpību nav. Tāpēc ir lieki sīkāk aplūkot tieši šo jautājumu.

liet ir viena jautājuma puse, kas jāaplūko sevišķi uzmanīgi, jo to sevišķi bieži ignorē. Lieta tā, ka strādnieku deputātu Padomju (īsuma dēj runāsim par tām kā par visu un visādu tāda veida organizāciju tipu) loma lielajās oktobra un decembra dienās piešķīra šīm iestādēm lādu pievilcību, ka pret tām dažkārt izturas gandrīz vai ar fetišismu. Iedomājas, ka šie orgāni vienmēr un visādos apstākļos ir „nepieciešami un pietiekami^11 revolucionārai masu kustībai. Te rodas nekritiska izturēšanās pret momenta izvēli tādu iestāžu radīšanai, pret jautājumu par to, kādi ir reālie nosacījumi, lai to darbība būtu sekmīga.

Oktobra—decembra pieredze šai ziņā deva vispamācošākos norādījumus. Strādnieku deputātu Padomes ir tiešas masu cīņas orgāni. Tās radās kā streiku cīņas orgāni. Ļoti drīz, nepieciešamības spiestas, tās kļuva par orgāniem vispār revolucionārai cīņai pret valdību. Notikumiem attīstoties un pārejot no streika uz sacelšanos, tās neatturami pārvērtās par sacelšanās orgāniem. Ka tieši tāda nozīme bija decembrī daudzām „padomēm" un „komitejām", tas ir pilnīgi neapstrīdams lakts. Un notikumi jo uzskatāmi un pārliecinoši parādīja, ka tādu orgānu spēks un nozīme kauju laikā pilnīgi atkarīgi no sacelšanās spēka un panākumiem.

Ne kaut kāda teorija, ne aicinājumi, vienalga, kas tos izteiktu, ne taktika, ko kāds izdomājis, ne partijas dok-trina, bet gan nolikumu loģika noveda šos bezpartejiskos masu orgānus līdz nepieciešamībai sacelties un padarīja tos par sacelšanās orgāniem.

Arī patlaban dibināt tādus orgānus — nozīmē radīt sacelšanās orgānus, aicināt uz to dibināšanu — nozīmē aicināt uz sacelšanos. Aizmirst to vai noslēpt to plašajām tautas masām būtu visnepiedodamākā tuvredzība un vissliktākā politika.

Ja tas ir tā, — un tas neapšaubāmi ir tā, — tad no tā skaidrs arī secinājums, ka sacelšanās organizēšanai ar ..padomēm" un tamlīdzīgām masu organizācijām vēl nepietiek. Tās ir nepieciešamas, lai saliedētu masas, lai kaujinieciski apvienotos, lai izplatītu partijas (vai pēc partiju vienošanās izvirzītos) politiskās vadības lozungus, lai ieinteresētu, pamodinātu, piesaistītu masas. Bet ar tām nepietiek tieSo kaujas spēku organizēšanai, sacelšanās organizēšanai vārda vistiešākā nozīmē.

Maza ilustrācijā. Strādnieku deputātu Padomes nereti ir sauktas par strādnieku šķiras parlamentiem. Bet neviens strādnieks nebūs ar mieru sasaukt savu parlamentu, lai atdotu to policijas rokās. Ikviens atzīs, ka nepieciešama tūlītēja spēka organizācija, militārā organizācija sava „parlamenta" aizstāvēšanai, organizācija bruņotu strādnieku vienību veidā.

Tagad, kad valdība pieredzē ir pamatīgi pārliecinājusies, kurp ved „padomes" un kas tās ir par iestādēm, kad tā ir apbruņojusies no galvas līdz kājām un gaida lādu iestāžu dibināšanu, lai uzbruktu ienaidniekam, neļaujot tam laiku atjēgties un attīstīt savu darbību, — tagad mums savā aģitācijā it sevišķi jāizskaidro, ka nepieciešams skaidrs skats uz notikumiem, ka lidzlekus padomju organizācijai nepieciešama militārā organizācija, lai tās aizsargātu, lai izdarītu to sacelšanos, bez kuras jebkādas padomes un jebkādi masas izvēlētie pārstāvji būs bezspēcīgi.

Šīm, ja var tā izteikties, „militārajām organizācijām", par kurām mēs runājam, jācenšas aptvert masu nevis ar izvēlētu pārstāvju starpniecību, bet gan ielu cīņas un

7 И. sēj.

pilsoņu kara tiešo dalībnieku masu. Šo organizāciju šūniņai jābūt |oti sīkām, brīvām savienībām, desmitiem, piecniekiem, varbūt pat trijniekiem. Visneatlaidīgākā veidā jāsludina, ka tuvojas kauja, kad ikviena godīga pilsoņa pienākums ir ziedot sevi un cīnīties pret tautas apspiedējiem. Mazāk formalitāšu, mazāk birokrātismā, vairāk vienkāršības organizācijā, kam nepieciešams maksimāls kustīgums un elastība. Visiem un ikvienam, kas grib būt brīvības pusē, nekavējoties jāapvienojas kaujas „piecniekos^1*, — brīvās savienībās, ko veido vienas profesijas, vienas fabrikas cilvēki vai cilvēki, ko saista biedriskums, partijas saites, beidzot vienkārši dzīves vieta (viena sādža, viens nams pilsētā vai viens dzīvoklis). Šīm savienībām jābūt gan partejiskām, gan bezpartejiskām, ko saista viens tiešs revolucionārs uzdevums: sacelšanās pret valdību. Šīs savienības jādibina plaši jo plaši un katrā ziņā pirms ieroču saņemšanas, neatkarīgi no jautājuma par ieročiem.

Nekāda partijas organizācija „neapbruņos" masas. Gluži otrādi, ja masas būs organizētas viegli pārvietojamās, sīkās kaujas savienībās, tad kustības brīdī tam būs milzīga nozīme ieroču iegūšanā.

Brīvās kaujas savienības, „družinu kaujinieku" savienības, ja ņem nosaukumu, ko tik cienījamu darījušas lielās decembra dienas Maskavā, sagādās milzīgu labumu uzliesmojuma brīdī. Šaut pratēju družina atbruņos gorodovoju, negaidot uzbruks patruļai, iegūs sev ieročus. Šaut nepratēju vai ieročus neieguvušo družina palīdzēs celt barikādes, izlūkot, organizēt sakarus, ierīkot ienaidniekam lamatas, aizdedzināt ēku, kur nocietinājies ienaidnieks, ieņemt dzīvok|us, kas var kļūt par bāzi sacelšanās dalībniekiem.— vārdu sakot, tūkstošiem visdažādāko funkciju izpildīs brīvās cilvēku savienības, kuri nolēmuši kauties uz dzīvību un nāvi, kuri lieliski pazīst apvidu un ir visciešāk saistīti ar iedzīvotājiem.

Lai katrā fabrikā, katrā arodbiedrībā, katrā sādžā atskan aicinājums organizēt tādas brīvas kaujas družinas. Cilvēki, kas labi pazīst viens otru, tādas dibinās laikus. Cilvēki, kas nepazīst viens otru, organizēs piecniekus un desmitus cīņas dienā vai cīņas priekšvakarā, cīņas vietā, ja ideja par lādu savienību dibināšanu izplatīsies plaši un to tiešām uztvers masa.

Patlaban, kad Domes atlaišana ir saviļņojusi jaunus un ntkal jaunus slāņus, jūs bieži varat dzirdēt visrevolucionārākās atsauksmes un teicienus no vismazāk organizēto, pēc savas vispārējās sejas ,,vismelnsimtnieciskāko“ pilsētas vienkāršo ļaužu parastajiem pārstāvjiem. Tad parūpēsimies taču, lai viņi visi zinātu par apzinīgo strādnieku un zemnieku lēmumu drīz sākt cīņu par zemi un brīvību, lai viņi visi zinātu, ka ir nepieciešams gatavot cīnītāju družinas, lai viņi visi gūtu dziļu pārliecību, ka sacelšanās ir neizbēgama un tai būs tautas kustības raksturs. Mēs tad panāksim — tas nemaz nav utopiski — to, lai katrā lielā pilsētā būtu nevis simtiem družinu kaujinieku kā Maskavā decembrī, bet gan tūkstošiem un tūkstošiem. Un tad nekādi ložmetēji nenoturēsies, kā runāja publika Maskavā, aizrādīdama, ka turienes kaujas družinas pēc rakstura un sastāva neesot bijušas pietiekami masveidīgas un pietiekami tuvas tautai.

Tātad: strādnieku deputātu padomju, zemnieku komiteju un analoģisku iestāžu organizēšana viscaur līdztekus visplašākai propagandai un aģitācijai par to, ka nepieciešama vienlaicīga sacelšanās, tūlītēja spēku gatavošana lai un „družinu kaujinieku^11 brīvo masu vienību organizēšana.

* *

*

P. S.* Šī nodaļa bija jau sarakstīta, kad mēs dabūjām zināt par jaunu „pagriezienu^1* mūsu CK lozungos: par Domi kā satversmes sapulces sasaukšanas orgānu.

Jautājums par organizāciju tātad papildinās ar jautājumu par revolucionārās pagaidu valdības organizēšanu, jo būtībā tāda būtu iestāde, kas tiešām spētu sasaukt satversmes sapulci. Tikai nevajag aizmirst, kā to labprāt dara mūsu kadetolili, ka pagaidu valdība vispirms ir sacelšanās organs. Vai nelaiķe Dome grib būt sacelšanās organs? vai kadeti grib būt sacelšanās organs? Laipni lūdzam, kungi! mēs cīņā esam priecīgi par ikvienu sabiedroto no buržuāziskās demokrātijās. Pal tad, ja jūsu savienība — piedodiet, — būtu mums tas pats, kas savienība ar Franciju Krievijai (I. i., naudas avots), tomēr mēs arī tad būtu ļoti priecīgi- mēs esam reāli politiķi, kungi. Bet, ja jūsu, kadetu, piedalīšanās sacelšanās cīņā ir vienkāršs un tukšs meņševis-lisks sapnis, — tad mēs tikai teiksim: kādi gan jums mazi un sīki sapņi, biedri meņševiki. Ka tikai jums nav jāiet bojā „aiz bezcerīgas mīlestības" pret kadetiem, kas nespēs piepildīt jūsu kaislību ...

Jautājums par pagaidu valdību no teorētiskās puses jau vairākkārt noskaidrots. S.-d. piedalīšanās iespēja pierādīta. Bet tagad interesantāka ir cita, i>raktiskā šā jautājuma nostādne, ko devuši oktobris—decembris. Strādnieku deputātu Padomes u. tmi. taču patiesībā bija pagaidu valdības dīgli; gadījumā, ja sacelšanās uzvarētu, tās neizbēgami iegūtu varu. Smaguma centrs jāpārvirza tieši uz šo vēsturiski doto jaunās varas dīgļu orgānu pētīšanu, uz viņu darba un viņu panākumu nosacījumu pētīšanu. Tas šobrīd ir vairāk vajadzīgs, tas ir interesantāk nekā minējumi par revolucionāru pagaidu valdību „vispār".

V

Mums vēl jāaplūko jautājums par sacelšanās laiku. Maigā mīlestība pret kadetisko Domi radījusi labējā spārna s.-d. prasību pēc tūlītējas sacelšanās. Sī ideja piedzīvoja svinīgu fiasko. Strādnieku šķiras un vispār pilsētu iedzīvotāju masu izturēšanās rādīja, ka viņi apzinās vai sa jūt, cik nopietns ir stāvoklis. Saprotams, patiesībā cīņu gaida nekādā ziņā ne par Domi, bet gan par vecās varas gāšanu. Atlikšana notika tāpēc, ka tāds bija vispārējais noskaņojums, vēlēšanās sagatavoties uz tiešām izšķirīgu un niknu cīņu, panākt saskaņotu rīcību.

Iespējams, un tas gan būs visticamāk, ka jaunā cīņa iedegsies tikpat stichiski un negaidīti kā iepriekšējās noskaņojuma pieauguma un kāda nenovēršama uzliesmojuma rezultātā. Ja notiks tā, ja tāda attīstības gaita iezīmēsies kā nenovēršama, tad mums pat neiznāks izlemt jautājumu par sacelšanās laiku, tad mūsu uzdevums būs vienīgi desmitkāršot aģitāciju un organizatorisko darbu visos iepriekš minētajos virzienos.

Tomēr var būt, ka notikumi prasīs no mums, vadītājiem, arī noteikt sacelšanās laiku. Ja izrādītos tā. tad mēs ieteiktu noteikt Viskrievijas uzstāšanos, streiku un sacelša-nos uz vasaras beigām vai uz rudens sākumu, uz augusta vidu vai beigām. Būtu svarīgi izmantot būvdarbu periodu pilsētās un vasaras lauku darbu beigu periodu. Ja izdotos panākt visu ietekmīgo revolucionāro organizāciju un savienību vienošanos par sacelšanās laiku, tad nemaz nebūtu neiespējams izdarīt to minētajā laikā. Vienlaicīgs cīņas sākums visā Krievijā būtu milzīgs pluss. Pat ja valdība būtu informēta par streika termiņu, tam, jādomā, nebūtu iznīcinošas nozīmes: tā taču nav sazvērestība, ne militārs trieciens, kam vajadzīgs pēkšņums. Karaspēks visā Krievijā, jādomā, būtu visvairāk demoralizēts, ja nedēļām ilgi to uztrauktu doma par nenovēršamo cīņu, ja viņu turētu kaujas gatavībā, bet visas un visādas organizācijas līdz ar „bezpartejisko" revolucionāru masu aģitētu aizvien vienprātīgāk. Ietekmīgie Domes locekļi no s.-d. un trudoviku vidus arī varētu sekmēt vienlaicīgas uzslāsārtās panākumus.

Atsevišķus un pilnīgi veltīgus uzliesmojumus, tādus kā zaldatu „dumpji" un bezcerīgas zemnieku sacelšanās, varbūt tad izdotos novērsi, ja visa revolucionārā Krievija noticētu šās lielās vispārējās kaujas nenovēršamībai.

Tomēr atkārtojam, ka tas iespējams vienīgi visu ietekmīgo organizāciju pilnīgas vienošanās gadījumā. Citādi atliks vecais noskaņojuma stiehiskā pieauguma ceļš. [12]

Visi apstākli ir labvēlīgi šā uzdevuma veikšanai. Proletariats gatavojas stāties cīņas priekšgalā. Revolucionārajai sociāldemokrātijai veicams atbildīgs, grūts, bet cildens un pateicīgs uzdevums: palīdzēt strādnieku šķirai kā Viskrievijas sacelšanās priekšpulkam.

Šī sacelšanās gāzīs patvaldību un radīs tautas pārstāvniecību, kurai tiešām būs vara — t. i., satversmes sapulci.

P. S. Šis raksts sarakstīts pirms Sveaborgas sacelšanas^8® sākuma.

PAR DELEGĀCIJĀS SŪTĪŠANU UZ SVEABORGU

KSDSP ГК IZPILDU KOMISIJAS LĒMUMS

KSDSP S.-Pelerburgas komitejas Izpildu komisija, sakarā ar ārkārtējām ziņām, kas saņemtas no Sveaborgas” pils. par ārkārtīgo stāvokļa saasināšanos šai pilsētā un par tūlītēja uzliesmojuma iespēju, nolemj:

1) nekavējoties nosūtīt uz Sveaborgu delegāciju NNNN biedru sastāvā;

2) uzdot šai delegācijai darīt visu iespējamo, lai uz vietas rūpīgi noskaidrotu stāvokli;

3) uzdot tai ietekmēt vietējos partijas biedrus, revolucionārus un iedzīvotājus tādā ziņā, lai panāktu sacelšanās atlikšanu, ja tikai tas iespējams bez pārliekiem iedzīvotāju upuriem tādā nozīmē, ka valdība varētu apcietināt jau paredzētas personas;

4) uzdot tai pašai delegācijai, ja gadījumā uzliesmojumu apturēt būtu pilnīgi neiespējams, jo rosīgi piedalīties kustības vadīšanā, t. i„ palīdzēt cīņu sākušajām masām patstāvīgi organizēties, atbruņot un iznīcināt reakciju, pēc pienācīgas sagatavošanās sākt noteiktu uzbrukuma darbību un dot pareizus un tiešām revolucionārus lozungus, kas spēj aizraut visu tautu.

Uzrakstīts 1906. g. 16. (29.) jūlijā

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1930. g. 20. decembri avizē „I'ravda349. /ir-d

PIRMS VĒTRAS

Pagājis mēnesis kopš Valsts domes atlaišanas. Pagā jis pirmais militāro sacelšanos posms un streiki, ar kuriem mēģināja atbalstīt sacēlušos. Šur tur sākusi jau atslābt priekšniecības dedzība, lietojot „pastiprinātu^1* un „ārkārtēju** valdības „apsardzību** pret tautu. Aizvien skaidrāka k|ūsl noietā revolūcijas posma nozīme. Aizvien tuvāk nāk jauns vilnis.

Grūts un smags ir Krievijas revolūcijas ceļš. Katriem uzplūdiem, katram daļējam panākumam seko sakāve, asinsizliešana, patvaldības zākāšanās par brīvības cīnītājiem. Bet pēc katras „sakāves** aizvien plašāka k|ūst kustība, aizvien dzi|āka cīņa, aizvien lielāka šķiru un tautas grupu masa, kuras ierautas cīņā un tajā piedalās. Katram revolūcijas uzbrukumam, katram solim uz priekšu kaujinieciskās demokrātijās organizēšanā seko taisni ārprātīgs reakcijas uzbrukums, seko solis uz priekšu tautas melnsimlniecisko elementu organizēšanā, aug kontrrevolūcijas nekaunība, ar izmisumu cīnoties par eksistenci. Bet reakcijas spēki, neraugoties uz visām tās pūlēm, pastāvīgi samazinās. Revolūcijas pusē nostājas aizvien lielāka strādnieku, zemnieku, zaldafu daja, kas vakar vēl bija vienaldzīgi vai melnsimtnieciski. Viena pēc otras brūk ilūzijas, viens pēc otra krīt aizspriedumi, kas darīja Krievijas tautu lētticīgu, pacietīgu, vientiesīgu, padevīgu, tādu, kas panes visu un piedod visu.

Patvaldībai cirstas daudzas brūces, bet tā vēl nav nogalināta. Patvaldība no visām pusēm pārklāta pārsējumiem un saitēm, bet tā vēl turas, tā vēl čīkst un pat plosās jo vairāk, jo stiprāk noasiņo. Bet lautas revolucionārās šķiras ar proletariātu priekšgalā izlieto katru klusuma brīdi, lai

Avlzcs „Projelarij" 1. nr-a raksli t.Pirms vētras'

1906. g. 21. augustā, kurā iespiesti V. I. Ļeņina . ..Par boikotu** un citi, pirmā lappuse.

Samazināts

uzkrātu jaunus spēkus, lai dotu ienaidniekam jaunu un atkal jaunu triecienu, lai beidzot ar visu sakni izrautu nolādēto azialisma un dzimtbūšanas trumu, kas indē Krieviju.

Un nav drošāka līdzekļa, lai pārvarētu jebkādu mazdūšību, lai atspēkotu jebkādus šaurus, vienpusīgus un sīkumaini gļēvulīgus uzskatus par mūsu revolūcijas nākotni, kā vispār pārskatīt tās pagātni. Krievijas revolūcijas vēsture vēl ir īsa, bet tā jau diezgan pierādījusi un parādījusi mums, ka revolucionāro šķiru spēki un viņu vēsturiskās jaunrades bagātība ir daudz lielāka, nekā liekas klusuma brīžos. Katrs uzplūdu vilnis, ko pārdzīvojusi revolūcija, uzrāda neredzamu un samērā klusu spēku uzkrāšanu jauna un augstāka uzdevuma atrisināšanai, un katrreiz visus politisko lozungu tuvredzīgos un mazdūšīgos novērtējumus ir atspēkojis šo uzkrājušos spēku uzliesmojums.

Ir skaidri iezīmējušies trīs galvenie mūsu revolūcijas posmi. Pirmais posms ir „uzticēšanās" laikmets, laikmets, ko raksturo masu lūgumi un iesniegumi par konstitūcijas nepieciešamību. Otrais posms — konstitucionālo manifestu, aktu un likumu laikmets. Trešais posms — konstitucionālismā realizēšanas sākums. Valsts domes laikmets. Sākumā caram lūdza konstitūciju. Pēc tam caram ar varu izrāva svinīgu konstitūcijas atzīšanu. Tagad... tagad pēc Domes atlaišanas pieredzē pārliecinās, ka konstitūcija, ko dāvājis cars, ko atzinuši cara likumi, ko realizē cara ierēdņi, nav plika graša vērta.

Katrā šajā laikmetā mēs sākumā redzam priekšplānā liberālo buržuāziju, trokšņainu, plātīgu, sīkpilsoniski ierobežotu un sīkpilsoniski pašapmierinātu, jau iepriekš pārliecinātu par savām „mantošanas tiesībām", augstprātīgā labvēlībā mācot „mazākajam brālim" mierīgu cīņu, lojālu opoziciju un tautas brīvības saskaņošanu ar cara varu. Un katrreiz dažus soc.-dem. (labējā spārna) mulsināja šī liberālā buržuāzijā, pakļāva viņus saviem politiskajiem lozungiem, savai politiskajai vadībai. Bet patiesībā aiz liberālā politikanisma brēkas apakšējos slāņos auga un brieda revolucionārie spēki. Patiesībā vēstures izvirzītā kārtējā politiskā uzdevuma atrisināšanu katrreiz uzņēmās proletārieši, aizraudami sev līdzi apzinīgāko zemniecību, iziedami uz ielas, atmezdami visus vecos likumus un visus vecos ietvarus, darīdami pasauli bagātāku ar jaunām tiešas revolucionārās cīņas formām, paņēmieniem, līdzekļu kombinācijām.

Atcerieties devīto janvari. Cik visiem negaidīti strādnieki ar savu varonīgo rīcību nobeidza laikmetu, kad cars „uzti-cējās“ tautai un tauta caram! Un kā viņi uzreiz pacēla visu kustību jaunā, augstākā pakāpē! Bet no ārpuses taču 9. janvāris bija pilnīga sakāve. Tūkstošiem nogalinātu proletāriešu, represiju orģijas, pār Krieviju savilkušies melnie trepovisma mākoņi.

Liberāli atkal ieņēma priekšplānu. Viņi rīkoja spožus kongresus, efektīgas deputacijas pie cara. Viņi ar abām rokām pieķērās viņiem pasviestajai dāvaniņai: Buligina Domei. Viņi jau sāka kā suņi, kas ieraudzījuši treknu kumosu, rēkt uz revolūciju un aicināja studentus mācīties, bet nevis nodarboties ar politiku. Un mazdūšīgie revolūcijas piekritēju vidū sāka runāt: iesim Domē, pēc „Potjom-kina“ bruņota sacelšanās ir veltīga, pēc miera noslēgšanas kaujinieciska masu cīņa ir neticama.

Nākošā vēstures uzdevuma īsto atrisinājumu deva atkal tikai proletariāta revolucionārā cīņa. Viskrievijas oktobra streiks izrāva konstitucionālo manifestu. Zemnieks un zaldāts atdzīvojās un, sekodams strādniekam, tiecās pēc brīvības un gaismas. Iestājās īsas brīvību nedēļas, bet pēc tam — grautiņu, melnsimtnieciska zvēriskuma nedēļas, briesmīga cīņas saasināšanās, nedzirdēti asiņaina izrēķināšanās ar visiem, kas bija tvēruši ieročus, lai nosargātu caram izrautās brīvības.

Kustība jau atkal pacelta augstākā pakāpē, bet no ārpuses atkal pilnīga proletariāta sakāve. Represiju trakums, pārpildīti cietumi, nāves sodi bez gala, liberāļu nekrietnā gaudošana, atsakoties no sacelšanās un no revolūcijas.

Lojālā liberālismā mietpilsoņi atkal ieņem priekšplānu. Viņi iedzīvojas kapitālā no zemnieku pēdējā aizsprieduma, kuri tic caram. Viņi apgalvo, ka no demokrātijās uzvaras vēlēšanās sabrukšot Jerikas mūri. Viņi ir priekšgalā Domē un atkal sāk izturēties pret proletariātu un revolucionāro zemniecību kā labi paēduši sētas suņi pret „nabagiem".

Domes atlaišana — beigas liberāļu hegemonijai, kas kavēja un noniecināja revolūciju. No Domes vairāk par visiem ir mācījusies zemniecība. Tā tagad iegūst to, ka zaudē pašas kaitīgākās ilūzijas. Un visa tauta pēc pieredzes ar Domi kļūst jau citāda, nekā bija agrāk. Gaidāmais uzdevums novērtēts konkrētāk, tas izciests pārstāvniecības neveiksmē, uz kuru daudzi lika visas cerības. Dome palīdzēja precizāk izmērīt spēkus, tā koncentrēja vismaz dažus tautas kustības elementus, tā darbos parādīja, kā izturas dažādas partijas, tā jaunām un atkal jaunām masām daudz spilgtāk iezīmēja liberālo buržuju un zemniecības partejisko seju.

Kadetu atmaskošana, trudoviku saliedēšana — tādi ir vieni no pašiem svarīgākajiem Domes perioda ieguvumiem. Kadetu viltus demokrātisms desmitiem reižu pienaglots pašā Domē, un pie tam lo izdarījuši cilvēki, kas ir ar mieru ticēt kadetiem. Pelēkais krievu zemnieks vairs nav politisks sfinkss. Neraugoties uz visiem vēlēšanu brīvības izkropļojumiem, viņš prata sevi parādīt un radīja jaunu politisku trudovika tipu. Kopš šā brīža uz revolucionāriem manifestiem^38 līdzās organizāciju un partiju parakstam, kuras veidojušās desmitiem gadu ilgi, ir pievienojies Darba grupas paraksts, kura izveidojusies dažās nedēļās. Revolucionārā demokrātijā ir kļuvusi bagātāka ar jaunu organizāciju, kas, protams, lolo ne mazumu iluziju, kādas piemīt sīkražotā jam, bet šai revolūcijā neapšaubāmi pauž tendenci uz nesaudzīgu masu cīnu pret aziatisko patvaldību un pret dzimtbūtniecisko muižnieku zemes īpašumu.

Pēc pieredzes ar Domi revolucionārās šķiras kļūst vairāk saliedētas, tuvākas cita citai, spējīgākas kopīgam triecienam. Patvaldība ir dabūjusi vēl vienu brūci. Viņa ir vēl vairāk izolēta. Viņa ir vēl nevarīgāka uzdevumu priekšā, kurus atrisināt tai nemaz nav pa spēkam. Bet bads un bezdarbs kļūst aizvien stiprāks. Zemnieku sacelšanās uzliesmo aizvien biežāk.

Sveaborga un Kronštate rādīja karaspēka noskaņojumu. Sacelšanās apspiestas, bet sacelšanās dzīvo, iet plašumā un aug. Streikam, lai atbalstītu sacēlušos, pievienojās daudzi melnsimtnieciski elementi. Šo streiku pārtrauca apzinīgie strādnieki, un viņiem bija taisnība, jo no streika iznāca demonstrācijā, bet patiesībā uzdevums bija — liela un izšķiroša cīņa.

Apzinīgie strādnieki pareizi novērtēja momentu. Viņi ātri grozīja aplamo stratēģisko kustību un pataupīja spēkus gaidāmajai kaujai. Viņi ar nojautu saprata streika-sacel-šanās ncizbēgamību un streika-demonstracijas kaitīgumu.

Noskaņojums pēc visām pazīmēm ce|as. Uzliesmojums ir nenovēršams un varbūt netāls. Nāves sodi Sveaborgā un Kronšlatē, izrēķināšanās ar zemniekiem, trudoviku — Domes locek|u vajāšana, viss tas tikai kurina naidu, sēj apņēmību un koncentrētu gatavību uz cīņu. Vairāk drosmes, biedri, vairāk ticības ar jaunu pieredzi bagātāku k|uvušo revolucionāro šķiru un vispirms proletariāta spēkam, vairāk patstāvīgas ierosmes! Mēs pēc visām pazīmēm atrodamies lielas cīņas priekšvakarā. Jāatdod visi spēki, lai padarītu to vienlaicīgu, koncentrētu, pilnu tās pašas masu varonības, kas iezīmē visus lielos posmus lielajā Krievijas revolūcijā. Lai liberāli gļēvulīgi dod mājienus uz šo gaidāmo cīņu vienīgi tikai tāpēc, lai padraudētu valdībai, lai šie aprobežotie sīkpilsoņi visu „prāta un jūtu“ spēku iegulda jaunu vēlēšanu gaidās, — proletariats gatavojas uz cīņu, vienprātīgi un moži iet pretim vētrai, traucas iekšā pašā cīņas mutulī. Mums pietiek gļēvulīgo kadetu, šo „muļķa pingvinu", hegemonijas, kuri „bikli slēpj trekno ķermeni klintīs".

„Lai spēcīgāk grand vētra!“3'

„Prolelarij", 1. nr., 1906. g. Iespiests pēc avīzes »,Proletarij'*

21. augustā teksta

PAR BOIKOTU

Kreisā spārna sociāldemokrātiem jārevidē Valsts domes boikota jautājums. Nav jāaizmirsl, ka mēs vienmēr esam aplūkojuši šo jautājumu konkrēti, atkarībā no noteiktas politiskas situācijās. Tā, piemēram, jau avīze „Proļetarij^44 (Ženevas)40 rakstīja, ka „būtu smieklīgi nozvērēties neizmantot kaut vai Buligina Domi44^13, — ja tikai tā varētu rasties. Bet sakarā ar Vites Domi brošūrā „Valsts dome un sociāldemokrātija“ (N. Ļeņina un F. Dana) N. Ļeņina rakstā lasām: „Taktikas jautājums mums katrā ziņā jāapspriež no jauna, lietišķi... Situācijā tagad nav toreizējā^41, kāda bija Buligina Domes laikā (sk. cit. brošūras 2. lpp.)[14].

P|echanova prātojumi par šo tematu. Meņševiku rezolūcija par pārstāvības iestāžu nozīmi revolūcijas laikmetā (sk. „Parlijnije Izvestija^44 2. nr-u^41) ārkārtīgi spilgti parāda šo viņu prātojumu šablonisko, antivēsturisko raksturu.

Revolucionārie sociāldemokrāti turpretim pārnes jautājuma smaguma punktu tieši uz konkrētas politiskas situācijās vērīgu pētīšanu. Nav iespējams aptvert Krievijas revolucionārā laikmeta uzdevumus, kopējot vienpusīgi izvēlētus

vācu beidzamā laika šablonus, aizmirstot 1847. un 1848. gada mācības. Nevar nekā saprast mūsu revolūcijas norisē, ja aprobežojas ar ,,anarchistiskā“ boikota kailu pretno-stādījumu sociāldemokrātu līdzdalībai vēlēšanās. Mācieties no Krievijas revolūcijas vēstures, kungi!

Šī vēsture pierādīja, ka Buiigina Domes boikots bija vienīgi pareizā taktika, kuru jo pilnīgi apstiprināja notikumi. Kas to aizmirst, kas spriež par boikotu, apiedams Buiigina Domes mācības (kā to vienmēr dara meņševiki), tas izsniedz sev pilnīgu nabadzības apliecību, apliecību, ka tas neprot izskaidrot un ievērot vienu no Krievijas revolūcijas vissvarīgākajiem un notikumu bagātākajiem laikmetiem. Uz Buiigina Domi attiecinātā boikota taktika pareizi ievēroja kā revolucionārā proletariate noskaņojumu, tā arī momenta objeklivās īpatnības, kas padarīja neizbēgamu drīzu vispārēju revolūcijas uzliesmojumu.

Pāriesim pie vēstures otrās mācības, — pie Vites kade-tiskās Domes. Šobrīd |ofi izplatītas sociāldemokrātu inteliģentu grēku nožēlošanas runas par šās Domes boikotu. To faktu, ka šī Dome sanāca un bez šaubām netieši izdarīja pakalpojumu revolūcijai, uzskata par pietiekamu, lai, nožēlojot grēkus, atzītu Vites Domes boikotu par kļūdu.

Bet tāds ieskats ir galīgi vienpusīgs un tuvredzīgs. Tas neievēro veselu virkni milzīgi svarīgu faktu laikmetā pirms Vites Domes, tās pastāvēšanas laikā un pēc tās atlaišanas. Atcerieties, ka likums par šās Domes vēlēšanām iznāca 11. decembrī^42, sacēlušos bruņotās cīņas laikā par satv. sapulci. Atcerieties, ka pat meņševistiskā avīze ,,Načalo“ toreiz rakstīja: „Proletariats noslaucīs Vites Domi tāpat, kā viņš noslaucīja Buiigina Domi". Tādos apstākļos proletariats nevarēja un nedrīkstēja bez cīņas nodot cara rokās pirmās pārstāvības iestādes sasaukšanu Krievijā. Proletariātam bija jācīnās pret patvaldības nostiprināšanu ar Vites Domes nodrošinātā aizņēmuma palīdzību. Proletariātam bija jācīnās pret konstitucionālām ilūzijām, uz kurām 1906. gada pavasarī pilnīgi dibinājās kadetu vēlēšanu kampaņa un vēlēšanas zemniecībā. Tai laikā, kad Domes nozīmi bezgala pārspīlēja, tāda cīņa nebija iespējama citādi kā tikai ar boikota palīdzību. Cik cieši konstitucionālo ilūziju izplatīšanās bija saistīta ar piedalīšanos vēlēšanu kampaņā un 190fi. gada pavasarī vēlēšanās, tas visskaidrāk redzams pie mūsu meņševikiem. Pietiek atcerēties, ka KSDSP 4. (Apvien.) kongresa rezolūcijās Dome pretēji boļševiku brīdinājumam bija nosaukta par „varu"! Otrs piemērs: Pļechanovs mierīgā garā rakstīja: „Valdība iegāzīsies bezdibenī, kad padzīs Domi". Cik drīz attaisnojās toreiz pret viņu teiktie vārdi: jāsagatavojas, lai ienaidnieku iegāztu bezdibenī, nevis līdzīgi kadetiem jācer, ka tas pats no sevis „gāzīsies^1* bezdibenī*.

Proletariātam bija visiem spēkiem jāaizstāv sava patstāvīgā taktika mūsu revolūcijā, proti: kopā ar apzinīgo zemniecību pret svārstīgo un nodevīgo liberāli monarehis-lisko buržuāziju. Bet šī taktika veselas rindas objeklivo un subjeklivo apstākļu dēļ bija neiespējama Vit es Domes vēlēšanās, jo šie apstākļi radīja to faktu, ka Krievijas apvidu milzīgais vairākums, piedalīdamies vēlēšanās, objek-tivi būtu sniedzis kadetiem klusu strādnieku partijas atbalstu. Proletariats nevarēja un nedrīkstēja pieņemt vienpusīgu un mākslīgi izgudrotu, uz „viltību** un apjukumu dibinātu, nezin kam paredzētu vēlēšanu taktiku, Domes vēlēšanas, ne lai ievēlētu Domi. Bet tas taču ir vēsturisks fakts, ko nenovērsīs nekāda tā noklusēšana, nekāda meņševiku laipošana un izlocīšanās, — tas ir fakts, ka neviens no viņiem un pat Pļechanovs nevarēja presē aicināt uz Domi. Tas ir fakts, ka presē neatskanēja neviens aicinājums iet Domē. Tas ir fakts, ka meņševiki paši apvienotās KSDSP CK lapiņā oficiāli atzina boikotu un strīdējās tikai par to, kādā stadijā jāboikotē. Tas ir fakts, ka meņševiki novirzīja smaguma punktu nevis uz Domes vēlēšanām, bet uz vēlēšanām pašām par sevi, pat uz vēlēšanu procesu kā uz organizēšanos, lai saceltos, lai noslaucītu Domi. Bet nolikumi tanī pašā laikā tieši pierādīja, ka vēlēšanu laikā nav iespējama masu aģitacija un ka ir zināma iespējamība aģitēt masas tikai no pašas Domes.

Kas patiešām mēģinās ievērot un novērtēt visus šos sarežģītos objeklivo un subjeklivo īpatnību faktus, tas redzēs, ka Kaukazija bija tikai izņēmums, kas apstiprināja vispārīgo likumu. Tas redzēs, ka grēku nožēlošanas runas un boikota izskaidrošana ar „jaunības draiskulību** ir tikar.

* Sk. Rakstu 4. izd., 10. sēj., 422. Ipp. Red.

8 11. sēj.

visšaurākais, paviršākais un tuvredzīgākais notikumu novērtēju ms.

Domes atlaišana tagad uzskatāmi parādīja, ka boikots 1906. gada pavasara apstākļos, vispār ņemot, bez šaubām bija pareiza un derīga taktika. Toreizējos apstākļos tikai ar boikota palīdzību sociāldemokrātijā varēja izpildīt savu pienākumu, proti: dot tautai tos nepieciešamos brīdinājumus sakarā ar cara konstitūciju un vērst pret kadetu šarlatānismu vēlēšanu laikā to nepieciešamo kritiku, ko kritiku un brīdinājumus) tik spīdoši apstiprināja Domes atlaišana.

Lūk, mazs piemērs, kas ilustrē sacīto. Vodovozova kgs, šis puskadets, pusmeņševiks, 1906. gada pavasarī ar pilnu krūti aizstāvēja vēlēšanas un kadetu atbalstīšanu. Vakar (11. augustā) viņš rakstīja avīzē „Tovarišč"43, ka kadeti „vēlējās būt parlamentam partija zemē, kurā nav parlamenta, un konstitucionālā partija zemē, kurā nav konstitūcijas", ka „visu kadetu partijas raksturu nosacīja pamalpretruna starp radikālu programu un pavisam neradikālu taktiku".

Lielāku triumfu boļševiki nevarēja pat vēlēties kā šo kreisā kadeta jeb labējā pļechanovieša atzīšanos.

Bet, katrā ziņā noraidot gļēvulīgās un tuvredzīgās grēku nožēlošanas runas, noraidot boikota muļķīgo izskaidrošanu ar „jaunības draiskulību", mums nebūt nenāk prātā noliegt kadetiskās Domes jaunās mācības. Baidīties atklāti atzīt un ņemt vērā šīs jaunās mācības būtu pedantisms. Vēsture parādīja, ka, Domei sanākot, rodas iespēja pašā Domē un ap to attīstīt derīgu aģitāciju; — ka Domē ir iespējama pret kadetiem vērsta tuvināšanās taktika ar revolucionāro zemniecību. Liekas, ka tas ir paradokss, bet tāda neapšaubāmi ir vēstures ironija: taisni kadeliskā Dome it sevišķi uzskatāmi parādīja masām, cik pareiza ir šī, īsi sakot, „pret-kadetiskā" taktika. Vēsture nesaudzīgi apgāzusi visas konstitucionālās ilūzijas un visu „ticību Domei", bet vēsture neapstrīdami pierādījusi arī zināmu, kaut arī nelielu tādas iestādes labumu revolūcijai, kura noder par tribini aģitācijai, lai atmaskotu politisko partiju īsto „būtību" uti.

No 1ā izriet secinājums. Smieklīgi būtu aizvērt acis īstenības priekšā. Taisni tagad pienācis laiks, kad revolucionārajiem sociāldemokrātiem vairs nevajag būt boikolis-

liem. Mēs neatteiksimies ieiet otrajā Domē, kad (vai: ,,ja“) tā liks sasaukta. Mēs neatteiksimies izmantot šo cīņas arēnu, nebūt nepārspīlējot tās nelielo nozīmi, bet, gluži pretēji, pamatojoties uz jau gūto vēstures pieredzi, pilnīgi pakļaujot to cita veida cīņai — ar streika, sacelšanās palīdzību u. tml. Mēs sasauksim piekto partijas kongresu; mēs tajā nolemsim, ka vēlēšanu gadījumā nepieciešama uz dažām nedēļām vēlēšanu vienošanās ar trudovikiem (nesasaucot piekto partijas kongresu, nav iespējama vienprātīga vēlēšanu kampaņa, bet visādus „blokus ar citām partijām'1 kategoriski aizliedz ceturtā kongresa lēmums). Un tad mēs galīgi sakausim kadetus.

Bet šis secinājums vēl nepavisam neizsmeļ mūsu priekšā stāvošā uzdevuma visu sarežģīto raksturu. Mēs apzināti pasvītrojām vārdus: „vēlēšanu gadījumā“ u. tml. Mēs vēl nezinām, vai otrā Dome liks sasaukta, kad būs vēlēšanas, kādas būs vēlēšanu tiesības; kāda tobrīd būs situācijā. Tāpēc mūsu secinājums ir ārkārtīgi vispārējs: tas vajadzīgs kā noslēgums pagātnei, lai ņemtu vērā šās pagātnes mācības, lai dotu pareizu nostādni nākamajiem taktikas jautājumiem, bet tas ir vēl pavisam nepietiekams, lai izšķirtu tuvākās taktikas konkrētos uzdevumus.

Tikai kadeti un visādi „kadetveidīgie" var tagad apmierināties ar lādu secinājumu — darināt sev „lozungu" no nopūtām pēc jaunas Domes, pierādīt valdībai, ka vēlams jo drīzāk sasaukt Domi u. tml. Tikai apzinīgi vai neapzinīgi revolūcijas nodevēji var tagad visas pūles vērst uz to, lai neizbēgamais jaunais noskaņojuma un satraukuma kāpinājums ieplūstu tieši vēlēšanu gultnē, bet nevis vispārēja streika un sacelšanās cīņā.

Mēs esam nonākuši pie kodola jautājumam par sociāldemokrātijas mūsdienu taktiku. Vai vēlēšanās vispār piedalīties, tā tagad nepavisam nav jautājuma būtība. Te sacīt: ,.jā“ vai „nē", tas nozīmē vēl nepateikt itin nekā par momenta pamatuzdevumu. Politiskais stāvoklis 1906. gada augustā ārēji ir līdzīgs stāvoklim 1905. gada augustā, bet šai laikā sperts milzīgs solis uz priekšu: daudz precizāk noteikti spēki, kas cīnās kā vienā, tā otrā pusē, kā arī cīņas veidi un daži termiņi, kas nepieciešami tādai vai citādai, ja tā var teikt, stratēģiskai kustībai.

Valdības plāns ir skaidrs. Nosakot Domes sasaukšanas

termiņu un pretēji likumam nenosakot vēlēšanu termiņu, tā aprēķinājusi gluži pareizi. Valdība negrib sev saistīt rokas un atklāt savas kārtis. Pirmkārt, lā iegūst laiku, lai apdomātu vēlēšanu likuma grozīšanu. Otrkārt, — un tas ir galvenais, — tā patur rezervē vēlēšanu termiņa noteikšanu līdz tādam brīdim, kad būs iespējams pilnīgi nosacīt jauno uzplūdu raksturu un spēku. Valdība grib noteikt jaunas vēlēšanas taisni tādā laikā (un varbūt arī tādā veidā, t. i„ tādas vai citādas vēlēšanas), lai saskaldītu un vājinātu sākušos sacelšanos. Valdība spriež pareizi: ja viss būs mierīgi, varbūt mēs nepavisam nesasauksim Domi vai arī atgriezīsimies pie Buligina likumiem. 13et, ja kustība būs spēcīga, varēs pamēģināt to saskaldīt, pagaidām noteicot vēlēšanas, ar šīm vēlēšanām atvilinot tādus vai citādus gļēvuļus vai vientiesīšus no liešas revolucionārās cīņas.

Liberālie stulbeņi (sk. avīzes ,,Tovarišč“ un ,,Reč“) tik ļoti neizprot stāvokli, ka paši lien valdības izliktajos slazdos. Viņi lien vai no ādas laukā, „pierādīdami", ka Dome nepieciešama un ka vēlams, lai uzplūdi ievirzītos vēlēšanu gultnē. Bet pat viņi nevar noliegt, ka jautājums par tuvākās cīņas veidu vēl paliek atklāts. Avīze ,,Reč“ šāsdienas (12. augusta) numurā atzīstas: „vēl nav zināms... ko teiks zemnieki rudenī". „lūdz septembrim un oktobrim, kamēr galīgi noskaidrosies zemnieku noskaņojums, grūti kaut ko vispārīgi pareģot".

Liberālie buržuji paliek sev uzticīgi. Aktivi palīdzēt cīņas veidu izvēlē, virzīt zemnieku noskaņojumu uz vienu vai otru pusi viņi nevar un negrib. Buržuāzijas interesēs ir nevis gāzt veco varu, bet tikai to vājināt un iecelt liberālu ministru kabinetu.

Proletariāta interesēs ir pilnīgi gāzt veco cara varu un sasaukt satv. sapulci, kam ir visa vara. Proletariāta interesēs ir jo aktivi iejaukties zemniecības noskaņojuma izveidošanā un visnoteiktāko cīņas veidu un tās visizdevīgākā brīža izvēlē. Mums nekādā gadījumā nav jānoņem, ne arī jānotušē lozungs: sasaukt satv. sapulci revolucionārā kādā, l. i., ar revolucionārās pagaidu valdības palīdzību. Mums jāpieliek visas pūles, lai noskaidrotu sacelšanās apstākļus, — lai to savienotu ar streiku cīņu, lai visus revolucionāros spēkus saliedētu un sagatavotu šā mērķa sasniegšanai utt.

Ar pilnīgu noteiktību mums jānostājas uz tā ceļa, kas nosprausts pazīstamajos uzsaukumos „Armijai un flotei", „Visai zemniecībai", uzsaukumos, ko parakstījis visu revolucionāro organizāciju „bloks", tai skaitā arī Darba grupa. Beidzot mums ir sevišķi jārūpējas par to, lai valdībai, noteicot vēlēšanas, nekādā ziņā neizdotos ne saskaldīt, ne apturēt, ne vājināt sākušos sacelšanos. Šai ziņā kadeliskās Domes mācībām jābūt mums noteikti obligātām, mācībām, no kurām izriet, ka Domes kampaņa ir otras šķiras cīņas forma, pakļauta tieši plašo tautas masu revolucionārai kustībai, kas momenta objektivo apstākļu dēļ paliek arī uz priekšu cīņas galvenā forma.

Protams, tādu Domes kampaņas pakļaušanu galvenai cīņai, ierādot šai kampaņai otro vielu gadījumā, ja kauja beidzas nesekmīgi, vai arī novilcinot to līdz olrās Domes pieredzes iegūšanai, — šo taktiku, ja gribat, var nosaukt par veco boikota taktiku. Formāli var aizstāvēt tādu nosaukumu. jo „sagatavošanās uz vēlēšanām" — bez vienmēr nepieciešamā aģitācijas un propagandas darba — izpaužas^ gluži sīkā techniskā sagatavošanā, ko ļoti reti var veikt jau ilgāku laiku pirms vēlēšanām. Mēs negribam strīdēties par vārdiem, bet pēc būtības tā ir konsekventa vecās taktikas attīstīšana, bet nevis tās atkārtošana, secinājums no agrākā boikota, bet nevis agrākais boikots.

Rezumēsim. Vajag ņemt vērā kadetiskās Domes pieredzi un izplatīt masās tās mācības. Vajag pierādīt Domes „nederīgumu", satv. sapulces nepieciešamību, kadetu svār-stīgumu, prasīt trudoviku atbrīvošanu no kadetu jūga, atbalstīt pirmos pret otriem. Vajag tūlīt atzīt, ka nepieciešama vēlēšanu vienošanās starp s.-d. un Irudovikiem jaunu vēlēšanu gadījumā. Visiem spēkiem vajag pretoties valdības plānam saskaldīt sacelšanos ar vēlēšanu noteikšanu. Ar vēl lielāku spēku uzturot savus pārbaudītos revolucionāros lozungus, sociāldemokrātijai jāpieliek visas pūles, lai ciešāk saliedētu visus revolucionāros elementus un šķiras, lai pārvērstu tuvākā nākotnē varbūtējos uzplūdus par visas tautas bruņotu sacelšanos pret carisko valdību.

Sarakstīts 1906. g. 12. (25.) augustā

Iespiests pēc avīzes tekst*

Iespiests 1906. g. 21. augustā avl:ē ..Proļctarij**, 1. nr-ā

POLITISKA KRĪZE

UN OPORTUNISTISKĀS TAKTIKAS IZGĀŠANĀS

I

Domes atlaišana bez šaubām iezīmēja lielu politisku krizi Krievijas revolūcijas norisē. Kā ikviena krize tā uzreiz jo spēcīgi saasināja visas politiskās pretrunas, atsedza daudzu parādību būtību un izvirzīja lautai visā pilnībā uzdevumus, kas līdz tam tikai iezīmējās, bet neiespiedās plašo masu apziņā. Kā ikvienai krizei, kas rezumē veselu iepriekšējās attīstības periodu, Domes atlaišanai nenovēršami bija jākļūsl par pārbaudes akmeni viena vai otra taktikas uzskatu virziena izmēģināšanai un pārbaudei. No vienas puses, krize noslēdz zināmu attīstības ciklu un tādējādi dod iespēju uzskatāmi noteikt, cik pareizs vai nepareizs ir šās attīstības vispārīgais novērtējums. No otras puses, krize piespiež dot tūlītējas atbildes uz daudziem asiem, uzmācīgiem jautājumiem, pie kam atbildes nereti tiek pārbaudītas turpat, tā teikt, uz vietas notikumu straujās norises dēļ.

Domes atlaišana izrādījās tieši tāds „pārbaudes akmens" divām taktikām, kas jau sen iezīmējušās Krievijas sociāldemokrātijā. „Domes perioda" laikā mēs vairāk vai mazāk mierīgi strīdējāmies par šīm divām taktikām, jo politiskais stāvoklis neradīja vajadzību pēc tūlītējiem lieliem politiskiem soļiem. Domes atlaišana uzreiz radīja tādu vajadzību. „Divām taktikām" vajadzēja izturēt pārbaudījumu politiskās krizes laikā. Nepieciešams jo uzmanīgi aplūkot šā pārbaudījuma rezu 1 latus.

II

Mūsu partijas CK ir labējā spārna s.-d. rokās. No viņiem tagad prasīja ātras, precizas un skaidras atbildes uz jaunajiem taktikas jautājumiem. Kādas tad bija šīs atbildes?

Uz galveno jautājumu par gaidāmās elpas vispārīgo raksturu CK atbildēja, dodama šādus lozungus: vispirms ,.par Domes sesijas atjaunošanu'1. Kadeti uztver šo lozungu (sk. avīzi ,,Reč“ un interviju ar Kedrina kgu avīzē ,,Oko“). S.-d. partija noraida to. Protestē CK boļševistiskie locekļi, protestē partijas S.-Pelerburgas K-ja. CK atmet pirmo lozungu un izvirza otru: ,.par Domes aizstāvēšanu pret kamariļu satv. sapulces sasaukšanai". Beidzot, no šā otrā lozunga rodas pēdējais, trešais: „par Domi kā varas orgānu, kas sasauks satv. sapulci". Neievērojot kreisā spārna s.-d. protestus, CK patur šo lozungu. Lozungu jautājumā — pilnīgs apjukums.

Otrs jautājums: kādu cīņas veidu ieteikt? CK sliecas vispirms uz strciku-demonstraciju. Tā vēlētos aicināt uz tūlītēju streiku, bet tā paliek vienskaitlī no visām revolucionārajām partijām un organizācijām. Tad tā paraksta uzsaukumus, kas aicina uz sacelšanos (uzsaukumi „Armijai un flotei" un „Visai Krievijas zemniecībai"). Bet, gājusi soli uz priekšu no streika-demonstracijas uz streiku-sacel-Šanos, tā pēc tam steidzas iet soli atpakaļ un aicina uz „daļējām masu protesta izpausmēm".

Trešais kardinālais jautājums: ar ko kopā iet cīņā? Uz kādiem buržuāziskās demokrātijās slāņiem cerēt vai ar kādiem galvenokārt rēķināties? Ar kādām partijām vai organizācijām meklēt tuvināšanos? Kā mēs redzējām, CK cenšas pielāgot tiklab savus lozungus, kā arī savus ieteiktos cīņas veidus „Domes kā tādas" līmenim, kadetu līmenim. Bet — „izdzen dabu pa durvīm, tā pa logu nāks atpakaļ"! CK spiesta parakstīt uzsaukumus tiklab karaspēkam, kā arī zemniecībai un „Visai tautai" vienīgi tikai kopā ar revolucionārajām organizācijām, vienīgi tikai kopā ar trudooikiem (no Domes drupām). Savos prātojumos par taktiku CK, tāpat kā visi meņševiki, nosaka robežlīniju starp kadetiem un oklobristiem: pa labi — „viņi", pa kreisi — „mēs" (,.inēs“ ar kadetiem). Savos taktikas aicinājumos sākt darboties, savos kaujinieciskajos uzsaukumos

CK nosaka robežlīniju starp kadetiem un Irudovikiem: kadeti atvirzās vai nu pie labējiem, vai pie cīņā neitrālajiem. ,,Mēs“ — izrādās, ka tie esam ,,mēs“ ar Irudovikiem bez kadetiem. ,,Mēs“ — izrādās, ka tas ir informācijās un koordinācijas birojs visām revolucionārajām organizācijām, ieskaitot „Darba grupas komiteju^41, bet bez kadetiem. Iznāk: „griba ir milzīga, bet liktenis sūrs^44. Labējiem s.-d. griba ir milzīga iet roku rokā ar kadetiem, bet liktenis sūrs, jo kadeti atkāpjas no kaujinieciskās vienošanās, ko diktē nolikumu norise.

Tāda galvenajos vilcienos ir meņševiku taktikas faktiskā vēsture pēc Domes atlaišanas. Šī vēsture ir saglabājusies nedaudzos dokumentos. Izlasiet CK „vēstules^44 (4. un 5.) partijas organizācijām un uzsaukumus „Armijai un flotei^44 (s.-d. frakcija un Darba grupas komiteja), „Visai Krievijas zemniecībai^44 (Darba gr. komiteja, s.-d. frakcija, Viskr. zemnieku savienība, s.-r. partijas CK, arī s.-d. CK, Viskriev. dz. c. savienība, Viskriev. skolotāju savienība), „Visai tautai^44 (tās pašas organizācijas bez trim savienībām, bet plus Pol. social, partija, — PPS, — un Bunds), beidzot izlasiet triju CK locekju protestu (izdots „tikai partijas biedriem^14)44, un jūs būsit iepazinušies ar visiem materiāliem par s.-d. oportunistisko taktiku pēc Domes atlaišanas.

Kāds ir šās meņševistisko taktikas direktivu faktiskās, ārējās vēstures kopsavilkums? Šis kopsavilkums ir skaidrs: svārstīšanās starp liberāli monarchistisko buržuāziju un revolucionāri buržuāzisko demokrātiju. Patiesi, pie kā noved CK svārstības lozungu jautājumā? Pie svārstīšanās starp legāli konstitucionālo ceļu kā bez izņēmuma vienīgo ceļu (lozungs: „Domes sesijas atjaunošana^44) un starp revolucionārā ceļa atzīšanu vai pieļaušanu (lozungs: „satversmes sapulce^44, ko vājina obligātā Domes pievienošana). Tā ir svārstīšanās starp kadetiem (kas pilnīgi pieņem un ir pieņēmuši „sesijas atjaunošanu^44) un revolucionāro zemniecību (trudoviki, eseri, zemnieku, dzelzceļnieku un skolotāju savienība, kas kopā ar KSDSP CK parakstīja aicinājumu uz sacelšanos par satversmes sapulci). Mūsu CK jeb mūsu s.-d. oportunisti ir nedaudz kreisāki par kadetiem un krietni labējāki par revolucionāro buržuāzisko demokrātiju. Tāds ir kopsavilkums, kas izriet no CK svārstībām gan jautājumā par lozungiem, gan jautājumā par cīņas veidu, gan jautājumā par politisko partiju grupējumu.

Visa Domes perioda laikā taktikas domstarpības starp s.-d. labējo un kreiso spārnu aizvien vairāk noskaidrojās un aizvien ciešāk koncentrējās galvenajā jautājumā par robežlīniju buržuāziskajā demokrātijā jeb jautājumā, ar ko kopā iet. Labē jā spārna s.-d. visas pūles virzīja uz to, lai ietu kopā ar kadetiem (Domes atbalstīšana visumā, prasības atbalstīšana par Domes ministru kabineta iecelšanu). Turpretim revolucionārie sociāldemokrāti savu taktiku virzīja uz to, lai atšķeltu no kadetiem revolucionāro buržuāzisko demokrātiju, atbrīvotu tās etementus no kadetu jūga un saliedētu tos ar proletariātu kaujinieciskiem mērķiem. Domes atlaišana rezumēja Domes periodu. Un kas nu izrādījās? Izrādījās, ka labējā spārna s.-d. bija spiesti novērsties no kadetiem un pieslieties revolucionārajai demokrātijai. Kadeliski palika tikai zināmi pielikumi pie viņu lozungiem. Dzīve piespieda novilkt robežlīniju tieši tur, kur to vienmēr norādīja kreisā spārna s.-d. CK lozungu nekonsekvence un to „nevērlīguins" parādījās sevišķi uzskatāmi.

III

Tagad analizēsim CK spriedelējumus. Vispilnīgāk tie izteikti 4. „vēstulē partijas organizācijām" (šī vēstule ir bez datuma un bez numura, bet pēc tās nākošā vēstule nosaukta par piekto). Sī vēstule ir tiešām lielisks oportu-nistiskās domas paraugs: to derētu pārdrukāt un atkal pārdrukāt, ievietot chresfomatijās, sociālismā mācības grā-malās, lai ar uzskatāmu piemēru paskaidrotu, kā sociāldemokrātiem nav jāspriež par taktiku.

Vēstules kodols ir jautājuma analizē, ko paši vēstules autori formulē tā: „kā rokās gan tagad var pāriet vara?“.

„Kas patlaban ir, —- teikts tālāk vēstulē, — vai var būt 140 miljonu lielās tautas acis dabiskais valsts varas pārņēmējs, kad tā izrauta no cara valdības rokām?... Jo, kad sākas visas tautas kustība par valsts varas iekarošanu, tad visas tautas apziņa jābūl arī priekšstatam par to, kas stāsies gāztās valdības vietā... Katrā attiecīgā kustības periodā kādam kolektivain vai organizācijai jābūl šai lomā visas tautas apziņā“.

Izrakstītajos spriedelējumos mēs pasvītrojām vietas, kas uzreiz rāda, cik tie pilnīgi nepamatoti. Jautājumā par varas iekarošanu CK uzreiz ieņem sīkpilsoniski ideālistisku viedokli un nevis proletāriski materiālistisku. Tā secina varas „dabisko pārņemšanu'1 no visplašāk izplatītās „apziņas^11 (lautas ,,acls“), — un nevis no reālajiem cīņas apstākļiem. Tā nesaprot, ka „dabiskais pārņēmējs^11 būs nevis tas, kam „ir tāda loma^11 vienalga kā ,,apziņā“, bet tas, kas lakliski gāzīs valdību, kas faktiski iekaros varu, kas uzvarēs cīņā. Ne „visas tautas apziņa^11 noteiks cīņas iznākumu, bet vienu vai otru šķiru un sabiedrības elementu spēks.

Tādējādi CK uzreiz aiziet pilnīgi sāņus no jautājuma. Kur vajadzētu aplūkot īstos cīņas apstākļus, kā tā notika un notiek, CK sāk spekulēt ar sliktāko, ideālistisko paņēmienu par „apziņu^11 un „priekšstatu^11 par to, kas „stāsies gāztā vietā^11, un nevis par to, kas gāž un gāzīs. Lai iegūtu oportimisliskus secinājumus, bija jāaizmet prom visa marksistiskā metode, kas prasa izpētīt, kādu šķiru kādas intereses prasa gāzi un kādas — ierobežot varu; kādi materiāli apstākļi rada revolucionāru cīņu („gāšanu^11) un kādi — gāžamā un gāzēju konstitucionālās kopdzīves izveidošanu. Ja CK nebūtu aizmirsusi marksisma ābeci, tā, kaut vai pamatojoties uz Krievijas revolūcijas pieredzi, būtu paskatījusies, kādas šķiras pie mums pali kustības gaita, bieži vien neatkarīgi no to „apziņas^11 (un pat pretēji to monarchistiskai apziņai), spiež gāzi varas iestādes, kas stāv tām ceļā. Strādnieku un zemnieku kustības vēsture XX gadsimta Krievijā dotu mūsu CK diezgan piemēru par varas iestāžu daļējo un vietējo gāšanu, lai par centrālās varas vispārējo un pilnīgo gāšanu spriestu marksistiski un nevis ledrī-roleniski.

Savos tālākajos spriedelējumos par šo tematu CK, izraudzījusies aplamu ceļu, sapinas aizvien vairāk un vairāk. Tā sāk pārcilāt iespējamās un varbūtējās kombinācijās par „revolucionārās pagaidu valdības^11 sastāvu.

Strādnieku deputātu Padomes, tāpat arī Darba grupas un s.-d. frakcijas izpildu komiteju, CK pasludina par nederīgām. Pirmajām nesekos „simt miljonu lielā zemniecība", otrajai — „liela daļa pilsētu sīkpilsoņu, vidējās buržuāzijas, zaldatu, kazaku, kā arī oficieri uti. Hei būtu visbīstamākā maldīšanās domāt, ka jaunu valsts varu var nodibināt prot visu šo elementu gribu".

Ieteicam lasītājam salīdzināt šā spriedelējuma pirmo daļu ar boļševiku rezolūcijas projektu par pagaidu valdību (sk. avīzes „Partijnijc Izvestija" 2. nr-u, 190(5. g. 20. martā, pārdrukāts Ļeņina „Ziņojumā par kongresu", 92. ]pp.)[15]4l>. Sai projektā bija tieši nosauktas tās organizācijas, kam faktiski bija revolucionārās varas orgānu nozīme decembra sacelšanās laikā. Tur nosauktas ne vien strādnieku depu-tatu Padomes, bet, protams, arī zaldatu, dzelzceļnieku un zemnieku komitejas un Kaukazijā un Baltijā lauku vēlētie orgāni. Tātad vēsture jau ir atbildējusi uz to jautājumu, ko tik nevarīgi tagad mēģina atrisināt CK. Vēsture jau ir parādījusi, kādas šķiras un kādi iedzīvotāju elementi piedalās sacelšanās kustībā un rada sacelšanās orgānus. Bet sociāldemokrātijas oporlunisti ne vien aizmirst (vai neprot saprast) revolūcijas neseno pagātni, bet arī vispār nesaprot, kas ir revolucionārā pagaidu valdība. Pietiek nedaudz pārdomāt, lai pārliecinātos, ka tāda valdība ir sacelšanās organs (un nevis tikai sacelšanās rezultāts, kā aplam pieņemts meņševiku rezolūcijas projektā par pagaidu valdību — sk. to pašu „Ziņojumu", 91. lpp. vai arī avīzes „Partijnijc Izvestija" 2. nr-u).

Tālāk, citētā spriedelējuma otrā daļa vēl nepareizāka. Tā veidota pēc parastā oporlunistu paņēmiena: pierādīt, ka vismērenākais lozungs ir prātīgāks tāpēc, ka ar to var apvienot lielāku skaitu sociālo elementu. Bemštems teica: par sociālo revolūciju ir tikai daļa proletariāta, bet par sociālo reformu ir daudz socialliberalo elementu. Nemaldieties, it kā sociālismu varētu nodibināt pret viņu gribu! Labāk tad kļūstiet par demokrātiski sociālistisku reformu partiju! Meņševiki saka: par īstu mūsu revolūcijas uzvaru ir tikai proletariats un sīkburžuazijas revolucionārā daļa (vispirms zemniecība). Bet par liberālu vecās monarehijas ierobežošanu — „arī vidējā buržuāzijā, arī oficieri utt.“. Tāpēc tad nu nosauksim par revolūcijas uzvaru liberāļu izlīgumu ar caru, īstu revolucionāru valdību kā sacelšanās orgānu aizstāsim ar Domi!

Nē, biedri. Politiskā aritmētika zina mazliet sarežģītākus paņēmienus nekā vienkāršu visu „opozicionāro" elementu saskaitīšanu. Svārstīgās un nodevīgās opozicijas pievienošana pie revolucionārajiem elementiem, kas patiesi cīnās, ne vienmēr dod plusu, biežāk — minušu. Tie, kuru intereses spiež censties pēc monarchijas ierobežošanas un bīties monarchijas sagrāves, nekādā gadījumā nav spējīgi radīt enerģisku un drosmīgu sacelšanās orgānu. Mēģināt priekšlaikus piegriezt nākošo sacelšanās orgānu pēc šo kadelisko elementu mēra — tas ir tas pats, kā sociālo revolūciju Eiropā griezt pēc kaut kāda Naumaņa vai Klemanso mēra.

Un kādā komiskā pretrunā mūsu oportunisti iedzinuši paši sevi! Viņi grib savienību ar vidējo buržuāziju un oficieriem, vārdu sakot, ar kadetu partijas elementiem. Bet tad jāaizmet pavisam projām salv. sapulces lozungs, jo to aizmet projām kadeti! Izvirzīt vidējai buržuāzijai un oficieriem nepieņemamo salv. sapulces lozungu un tai pašā laikā mēģināt saistīt viņus, uzspiežot mērenajai un lojalai Domei pašu revolucionārāko lomu (gāzt valdību un kļūt par revolucionāru pagaidu valdību!) — lūk, līdz. kādam absurdam nonākusi mūsu GK.

Bet, kas attiecas uz absurdiem, tad CK vēstule dod ne tādas vien pērles. Kā jums patīk: „Ja attiecīgā momentā par varas nesēju tiešām nevarētu izvirzīt neko citu kā vien strādnieku deputātu Padomes, tad var jau iepriekš teikt, ka uzvara pār valdību cīņā par varu (bet šī uzvara katrā ziņā paredz armijas piedalīšanos šai cīņā) nenovestu ne pie kā cita kā pie „lautas pusē“ pārgājušās armijas militārās diktatūras". (Kursivs oriģinālā.)

Padomājiet tikai par šo drausmīgo tirādi: ja SDP uzvarētu valdību, daļai armijas palīdzot, tad tāda armijas pāreja „tautas pusē“* novestu pie viņas militārās diktatūras!! Es nezinu, vai pat kadetu literatūrā var atrast paraugus tamlīdzīgai baidīšanai ar uzvaru nesošu cīņas iznākumu? Es nezinu, vai līdz tādām lietām aizrunājās pat Struves kgs, kad viņš 1905. gada vasarā žurnālā ,,Osvoboždeņije“4e un 1900. gada pavasarī žurnālā ,.Poļarnaja Zvezda“47 grāva bruņotās sacelšanās ideju par to, ka tā it kā esot tuva militārās diktatūras idejai? Ja GK būtu iepazinusies kaut vai ar zaldalu un matrožu parastajām prasībām viņu ne

Pēdiņas, jadomā, izsaka mūsu CK ironiju!

skaitāmo „dumpju" laikā pēdējā gadā, tad tā redzētu, ka šīs prasības patiesībā vērstas uz to, lai kastu armija tiktu pārvērsta par tautas armiju, t. i., miliciju. Zaldāti un matroži ne vienmēr prata un pat pa lielākai daļai neprata formulēt savu prasību kopsavilkumus, bet vai tiešām kādam var būt neskaidrs, ka karaklausības nokalpošana dzimtenē, pastā vot mītiņu brīvībai utt., ir tieši tas pats kā milicijas dibināšana? Vai tiešām CK tik ļoti ir zaudējusi elementāro revolucionāro instinktu, ka lai nav skaidra starpība starp dekabristu muižniecisko revolucionarismu, — narodovoļcu oficieru raznoēinciski inteligentisko revolucionarismu, — un zaldatu un matrožu dziļi demokrātisko, proletārisko un zemniecisko, revolucionarismu divdesmitā gadsimta Krievijā? Vai tiešām tai nekad nav dūrusies acīs radikālā starpība starp oficieru revolucionarismu Narodnajas Voļas laikmetā, kad zaldatu masa bija gandrīz pilnīgi vienaldzīga, un oficieru tagadējo reakcionarismu, kad ir spēcīga kustība tieši pelēkajā karavīru masā? Domāt, ka mūsdienu krievu zaldata vai matroža pāreja strādnieku deputātu Padomju pusē cīņā pret valdību varētu būt pāreja uz militāro diktatūru, — par līdzekli pret to uzskatīt oficieru saistīšanu ar mērenu lozungu „par Domi", — lai to varētu, vajag vai nu pazaudēt jebkādu īstenības izjūtu, vai arī aiziet pa labi tālāk nekā Struves kgs un komp.! Sociāldemokrātiskās partijas Centrālā Komiteja pret krievu zaldata tieksmi uz militāro diktatūru grib cīnīties, pievelkot savā pusē oficie rus: lūk, cik tālu mūs noveduši oportunisti.

Savu bezcerīgo poziciju CK mēģina tālāk aizstāvēt ar to. ka, sak, nav ko mākslīgi meklēt jaunu valdību, jo Dome jeb tās atliekas pastāv, tās „var izsludināt sevi par Valsts domi", bet „tautas doma, kas neorientējas rakstītās konsti tucijas niansēs, ir uzskatījusi un uzskata Valsts domi par varas orgānu... Ja karaspēks, kas atteicies paklausīt cara valdībai, var stāties jaunas valdības dienestā, tad šī jaunā valdība ir Valsts dome".

Lieliski! Ja rīt „tautas doma" par „varu" atzīs kādu citu likumam pakļautu iestādi, tad mums jāapņemas izplatīt tādu aizspriedumu, — neko teikt, laba revolucionārās par tijas uzdevumu izpratne. Saprotiet taču beidzot, dārgie biedri, ka vara jāņem ar spēku, ar cīņu, ar sacelšanos. Vai kadeti ar to mierā? Ja tā, tad laipni lūdzam, mēs neat-

raidīsim nekādu sabiedroto cīņā. Bet, ja nē, ja viņi baidas pat aicināt tieši uz sacelšanos (ja aicinātāji ir patiesi, tad tāds aicinājums tomēr ir pirmais solis uz darbību, un šo soli no visas Domes spēra tikai s.-d. un trudoviki), — tad visas runas par Domi kā „varas orgānu, kas sasauks satv. sapulci", ir tikai kaitīgs maņilovisms, tikai tautas krāpšana.

Citā atmosfērā Domes atliekas būtu rīkojušās citādi, saka CK, attaisnodama kadetus, kas nobijās pat no Vibor-gas uzsaukuma. — Jā, tas ir tiesa, viņi būtu rīkojušies citādi. Kas no tā izriet? Tas, ka mums jācenšas radīt šo citu atmosfēru. Kā pēc tā jācenšas? Paceļot cīnīties spējīgos elementus līdz revolucionārai apziņai, paceļot viņu apziņu augstāk par kadetu līmeni, augstāk par kadetu lozungiem. Bet jūs attaisnojat kadetu biklumu ar nerevo-lucionaru atmosfēru un tai pašā laikā noniecināt šo atmosfēru, aizslājot revolucionāros lozungus ar kadetiskiem lozungiem!

IV

CK praktiskais secinājums no viņas slavenās 4. vēsinies skan: „Nepieciešams tagad pat visur rīkot vietējas masu protesta izpausmes". To mērķis formulēts burtiski tā: „Radīt sagatavošanās atmosfēru tuvajai izšķirošajai cīņai". .. Ne sagatavoties tuvajai izšķirošajai cīņai, bet radīt sagatavošanās atmosfēru!...

Mūsu partija ar sevišķu vienprātību jau ir nosodījusi un noraidījusi šo CK lozungu. Tās kampaņa ar „daļējām masu protesta izpausmēm" jau zaudēta. Pārāk duras acīs, cik muļķīga ir demonstrēšana, protestu rīkošana tādā situācijā, kad pilsoņu karš saasinājies līdz neredzētiem apmēriem. Daudzo partijas komiteju un konferenču rezolūcijas^48, ko mēs esam ievietojuši šai numurā, pietiekami skaidri rāda, kādu sašutumu ir radījis šis CK lozungs un visa tās politika pēc Domes atlaišanas. Tāpēc mēs netērēsim liekus vārdus, lai atspēkotu dzīves jau atspēkoto un partijas noraidīto CK lozungu. Jāpiemin tikai, pirmkārt, šās kļūdas principiālā nozīme un, otrkārt, CK neveiklie mēģinājumi 5. vēstulē izlocīties no neiespējamā stāvokļa, kādā tā nokļuvusi.

No principiālās puses CK kļūda ir tā, ka CK itin nemaz neizprot starpību starp streiku-dcmonstraciju un streiku-ideja, lozungs par gatavošanos uz sacelšanos ne vien nav zaudējuši nozīmi, ne vien nav nobālējuši, bet, gluži otrādi, viscaur briest un kļūst stiprāki.

V

Rezumēsim mūsu īso analizi par meņševiku taktiku kritiskajās dienās pēc Domes atlaišanas.

Visu Domes perioda laiku meņševiki sludināja, ka jā-atbalsta Dome visumā, jāatbalsta kadeti (izlikdamies, ka atbalsta prasību pēc Domes ministru kabineta iecelšanas), boļševiki pastiprināti centās atšķelt trudovikus no kadetiem un atbalstīja ideju par „Domes kreiso grupu izpildu komitejas^11 dibināšanu.

Kā taktika tad nu tagad pēc Domes atlaišanas ir apstiprinājusies? Kopīgi ar kadetiem izdevās izdot tikai biklo Viborgas uzsaukumu. Kadeti kā partija neatbalstīja to, nepiedalījās ne partijas aģitācijā par to, ne arī tāda veida darba turpināšanā. Ka šis uzsaukums nepietiekams, to tūdaļ jau atzina pat mūsu meņševiki. Biklajam Viborgas uzsaukumam sekoja citi, noteiktāki un drošāki. Dažu atsevišķu bijušo Domes locekļu apvienībai sekoja divu Domes grupu „komiteju" apvienība, kuras parakstīja vairākus uzsaukumus un piedalījās vairākās revolucionārās apspriedēs, kuras gāja uz revolūcijas kara padomi.

Kādas tad bija šīs divas grupas, kas kā grupas, kā kolek-tivi bija paglābušās no Domes sagrāves, kas nepazuda, zaudēdamas sev zem kājām „konstitucionālo" pamatu?

Tās bija s.-d. un trudoviki. „Kreiso grupu Izpildu Komiteja", ko sludināja boļševiki, atbalstīdami tādas komitejas dibināšanas ideju, — realizējās. Darba grupa radīja jaunu revolucionāru organizāciju, kam ir jauni sakari zemniecībā, bet kadeti politiski nomira — uz mata tā, kā pareģoja boļševiki, uzsvērdami, ka „tārpi mitinās pie līķiem, ne pie dzīvajiem cilvēkiem"*.

S.-d. kaujinieciskā vienošanās ar trudovikicm, ese-riem u. trnl. kļuva par faktu, kas dokumentēts ar iepriekš nosauktajām lapiņām. Mēs zaudējām tikai no tā un, saprotams, zaudējām daudz, ka vēlu sākām šo darbu, neapdomājuši to agrāk, nesagatavojuši pamalu pamazām, kā to

* Sk. Rakslu 4. izd., 10. sēj., 220. Ipp. Red.

У 11. sēj.

ieteica darīt boļševiki jau rezolūcijas projektā Apvienošanās kongresā.

Volentcm ducunt fata, nolenlem trahunt, — krieviski tas nozīmē apmēram to: apzinīgais politiķis iet notikumiem pa priekšu, neapzinīgo tie velk sev līdzi. Boļševiki mēnešiem, ja ne gadu, jau uzstājās par to, ka ir neizbēgamus kaujinieciskas vienošanās tieši ar revolucionāro demokrātiju un ka ir svarīga proletariāta kaujinieciskā tuvināšanās tieši ar apzinīgo zemniecību. Domes atlaišana piespieda nostāties uz šā ceļa, pie kam izrādījās, ka meņševiki, kā mēs jau parādījām, analizēdami visus CK taktikas epi-zodus, nav gatavi, ka „negaidītais” notikumu pagrieziens ,,velk“ viņus sev līdzi pret viņu gribu un pretēji viņu apziņai.

Ņemiet jautājumu par sacelšanos. Meņševiki visiem spēkiem „atrunājās” no tā. Pat Apvienošanās kongresā viņi pieņēma rezolūciju pret bruņotu sacelšanos. Tagad viņi klusē par sacelšanos 4. un 5. „vēstulē”, ko raksta CK pati, bez citu revolucionāro organizāciju aizrādījuma. Bet, lūk, kad tā kaut ko raksta lcopigi ar tām, pēc to aizrādījuma, tad mēs lasām tiešus un enerģiskus aicinājumus uz sacelšanos. Tad arī lozungi ir revolucionāri. Tad jau ne vārds netiek teikts ne vien par Domes sesijas atjaunošanu, bet pat ne par satv. sapulces sasaukšanu caur Domi. Gluži otrādi, tad mēs lasām (uzsaukums „Visai tautai”): „Nevis Dome, kurai nav varas, bet gan satv. sapulce, kam būtu visa vara, pamatojoties nt t. uz balsošanu, lūk, mērķis, kas tautai sev jāizvirza. Un nevis cara ministriem, bet varai, kas balstās uz revolucionāro tautu, jāsasauc šī sapulce” (kursivs mūsu). Lūk, kādu enerģisku valodu runā mūsu CK, kad tā atrodas sīkburžuazisko revolucionāru, tādu kā Darba grupas komitejas un Polijas sociālistiskās partijas, kompānijā!

Beidzot ņemiet jautājumu par revolucionāro pagaidu valdību. Pusotra gada mūsu meņševiki ar Pļechanovu priekšgalā centās pierādīt, ka s.-d. piedalīšanās tajā kopā ar buržuāziskajiem revolucionāriem nav pieļaujama un ka izvirzīt lozungu par revolucionārās pagaidu valdības dibināšanu nozīmē blankismu, jakobinismu un visus cilus nāves grēkus.

Nu, un kas? Atlaida Domi, un CK bija spiesta izvirzīt jautājumu tieši par revolucionāro pagaidu valdību, par to.

kam tajā jābūt. Uzreiz atklājās, ka itin nemaz nav sagatavojušies uz šo jautājumu: nav pat izpratnes par to, ka revolucionārā pagaidu valdība ir sacelšanās organs. CK ieteic par revolucionāro pagaidu valdību izsludināt Domes atliekas: s.-d., trudovikus un daļu kadetu. Bet nu, biedri, palūkojieties, kas tad nu te iznāk: jās lāču ieteicat sociālistiem piedalīties revolucionārā pagaidu valdībā kopā ar buržuāziskajiem revolucionāriem! Un jūs to darāt, neievērodami, ka s.-d. trudovikn un kreiso kadetu vidū ir niecīgā mazākumā! Ak vai! Doktrinārā pļāpāšana par to, ka nav piejaujama s.-d. piedalīšanās revolucionārā pagaidu valdībā kopā ar buržuāziskajiem revolucionāriem, izkūp gaisā no pirmā īstenības pieskāriena. Visas pūles, ar kādām mēģināja attaisnot šo aplamo lēmumu ar nepareizu atsaukšanos uz Marksu, izzūd kā dūmi. Vēl vairāk: bez buržuāziskajiem revolucionāriem (trudoviki, eseri, p. p. s., daļa zemnieku, dzelzceļnieku un skolotāju savienības) mūsu „stingrie^1 it kā marksisti ar visiem taisnības un netaisnības līdzekļiem velk iekšā nākošajā pagaidu valdībā ari buržuāziskos izlīdzējus (kadetus) 1

Jā, grūti iedomāties pilnīgāku oportunistiskās taktikas izgāšanos nekā tā, ko piedzīvojusi mūsu CK pēc Domes atlaišanas. Kamēr vēl nav par vēlu, vajag izvilkt mūsu partiju no šā purva.

Iespiests pēc avīzes „Proļetaiij“ teksta

„Proļetarij1. nr., 1906. g.

21. augustā

PAR DIENAS NOTIKUMIEM

„Asiņainā diena“ Varšavā un cilās Polijas pilsētās^50, atentāts uz Slolipinu, Mina nogalināšana^51, viss tas ir modinā jis vispārēju interesi jautājumā par „partizānu darbību”, — mēs lietojam izteicienu, kas ir k|uvis parasts partijā un kas nostiprināts Apvienošanās kongresa rezolūcijā. t

Redakcijai ir nodoms tuvākajā nākotnē ievietot vienu vai vairākus rakstus, kas sīki un pēc iespējas vispusīgi analizētu šo ārkārtīgi svarīgo jautājumu^16. Pagaidām, lai nepamestu mūsu lasītājus neziņā par mūsu uzskatiem, mēs dodam tikai šīs īsās piezīmes, kas turpmākajos rakstos tiks sīki attīstītas un precizāk formulētas.

Pirmā piezīme. Galējības nekur nav labas, nevienam sociālistam nav šaubu, ka, organizējot partizānu cīņu, ir nepieciešams ievērot plašo masu noskaņojumu. Tāpēc mēs uzskatām par katrā ziņā nepieciešamu ņemt vērā Bunda (kas, šķiet, ir solidārs arī ar po|u s.-d.) uzskatu, jo Bunds pazīst darba apstākļus Varšavā un turienes masu noskaņojumu, proti, uzskatu, ka PPS ir „cirtusi pār svītru”. Tas ir fakta jautājums, vai tā ir cirtusi pār svītru, un mēs neesam koni- i petcnti izšķirt šo jautājumu. Nekad nevajag cirst pār svītru, bet no atsevišķiem „galējību” gadījumiem būtu nepareizi secināt, ka zināma cīņas forma ir nederīga.

Visā visumā mēs uzskatām partizānu cīņas saasināšanos Krievijā pēc Domes atlaišanas par plusu. Nesaudzīga, iznīcinoša partizānu cīņa pret valdības varmākām mums liekas savlaicīga un lietderīga.

Otrā piezīme. Katrā ziņā k|ūdās un dziļi kļūdās mūsu partijas CK, piezīmē pie 4. „vēstules” (partijas organiza-rijām) paziņodama: „pats par sevi saprotams, ka partija joprojām noraida tā dēvēto ,,partizanu“ kaujas darbību".

Tas nav tiesa. Mēs padodamies kongresa lēmumiem, bet mēs nekādā ziņā nepadosimies CK lēmumiem, kas pārkāpj kongresa lēmumus. Ikviens, kas papūlēsies uzmanīgi izlasīt Apvienošanās kongresa rezolūciju ar virsrakstu: „Par partizānu darbību", viegli saskatīs, ka mūsu partija noraida vienu partizānu darbības veidu, atzīst otru un ieteic trešo.

Tā pilnīgi noraida privātīpašumu ekspropriāciju. Tā nenoraida kroņa līdzekļu ekspropriāciju, bet saista to ar seviSķi stingriem nosacījumiem („gadījumā, ja dibina revolucionārās varas orgānus attiecīgā apvidū" utt.).

Tālāk, kongresa rezolūcija atzīst partizānu darbību bez mantas ekspropriācijās, t. i., atzīst „teroru", atzīst partizānu darbību ar nolūku nogalināt ienaidnieku. Šī atzīšana skaidri un nepārprotami izteikta jau pirmajos vārdos rezolūcijas tieši rezolulivajā daļā:

„Kongress nolemj: 1) atzīstot, ka līdztekus (kursivs visur mūsu) revolucionāro spēku sagatavošanai uz nākamo sacelšanos, kuras pamatā ir strādnieku masu organizēšana, ir nenovēršama aktīva cīņa pret valdības teroru un melnsimtnieku varmācibām, nepieciešams"... (tālāk seko aizliegums zagt, sagrābt privātus līdzekļus utt.).

Mūsu citētais kongresa lēmums ir pilnīgi skaidrs. „Līdztekus" darbam masās atzīta „aktiva cīņa" ar varmākām, t. i., bez šaubām, viņu nogalināšana „partizānu darbības" rezultātā.

Rezolūcijā ir tikai šāds ierobežojums šim otrajam partizānu darbības veidam (varmāku nogalināšanai): „izvairīties aizskart mierīgo pilsoņu personisko īpašumu, izņemot (klausieties!) gadījumus, kad tas ir nevilšs rezultāts cīņā pret valdību vai arī to rada tiešās cīņas vajadzības, kā, piemēram, barikāžu celšana".

Tātad, kad to prasa tiešā cīņa, tad pieļaujams arī aizskart privātīpašumu, piem., atņemt ekipāžās u. tml. barikādēm. Kad nav tiešas cīņas, tad kongress uzdod izvairīties aizskart „mierīgu" pilsoņu personisko drošību, bet kongress turpat norāda uz izņēmumu: proti, „nevilšu" personiskās drošības aizskaršanu kā rezultātu cīņā pret valdību kongress neuzskata par partizānu darbības dalībnieku vainu.

Beidzot, kongress liesi ieteic partijai partizānu darbības veidu, bez ierunām un ierobežojumiem nolemdams: „ieročus un kaujas piederumus, kas pieder valdībai, sagrābt visos iespējamos gadījumos*1.

Piemēram: gorodovojiem ir ieroči, kas pieder valdībai. „Iespēja ir“...

Trešā piezīme. Mēs ieteicam visām mūsu daudzajām partijas kaujas grupām izbeigt savu bezdarbību un uzsākt partizānu darbību uz noteiktu kongresa lēmumu pamata, t. i„ bez jebkādas mantas ekspropriācijās, cik iespējams mazāk „aizskarot** mierīgo pilsoņu „personisko drošību^1* un cik iespējams vairāk aizskarot spiegu, aktivo melnsimtnieku, policijas, karaspēka, flotes priekšnieku un tā tālāk, un tā joprojām personisko drošību. Bet „ieročus** „un kaujas piederumus, kas pieder valdībai, sagrābi visos iespējamos gadījumos**.

Iespiesta pēc avizes ..Proletwlj" teksta

„Proletarij", 1. и г., i906. q.

21. nnoustā

PAR „STRĀDNIEKU KONGRESU^44

INFORMĀCIJĀ

Avīze ,,Tovarišč“ ievieto informāciju, ka b. Akselrods aģitējot par „strādnieku kongresu^11. Mums arī ir ziņas, ka meņševiki tiešām par to aģitē. Domājam, ka partijas pienākums prasa atklāti apspriest tādus jautājumus. Jeb vai ievērojamāko meņševiku aģitācijai par atklātu strādnieku kongresu jānotiek slepus no partijas? Ja Akselrodam nav iespējas nodrukāt savu uzskatu iztirzājumu, mēs varam piedāvāt viņam savas avīzes slejas.

„Prolelarijlt> 1. nr., 1906. g.

21. augustā Iespiests pēc avīzes „Proļetarij" teksta

MASKAVAS SACELŠANAS MĀCĪBĀS

Grāmata „Maskava 1905. gada decembrī" (M. 1906.) iznākusi pašā īstajā laikā. Decembra sacelšanās pieredzes apgūšana ir neatliekams strādnieku partijas uzdevums. Diemžēl šī grāmata ir muca medus, sajaukta ar karoti deguta: materiāli, kaut arī nepilnīgi, ir ļoti interesanti, bet secinājumi neticami pavirši, neticami vulgāri. Par šiem secinājumiem mēs parunāsim atsevišķi^17, bet tagad pievērsīsimies mūsdienu politiskās dzīves akūtam jautājumam, Maskavas sacelšanās mācībām.

Decembra kustības galvenā forma Maskavā bija mierīgs streiks un demonstrācijās. Milzīgais strādnieku masu vairākums aktivi piedalījās tikai šais cīņas formās. Bet taisni decembra cīņa Maskavā skaidri parādīja, ka vispārējais streiks kā patstāvīga un galvenā cīņas forma ir novecojis, ka kustība ar stiehisku, neapturamu spēku raujas ārā no šiem šaurajiem ietvariem un rada augstāko cīņas formu — sacelšanos.

Visas revolucionārās partijas, visas arodbiedrības Maskavā, pasludinādamas streiku, apzinājās un pat sajuta, ka tas neizbēgami pārvērtīsies par sacelšanos. 0. decembrī strādnieku deputātu Padome nolēma: „censties izvērst streiku par bruņotu sacelšanos". Bet īstenībā visas organizācijas bija tam nesagatavotas, pat kaujas družinu koalīcijas Padome^62 runāja (9. decembrī!) par sacelšanos kā par kaut ko attālu, un ielu cīņa neapšaubāmi norisinājās bez tās līdzdalības un gāja pāri tās galvai. (Drganizacijas atpalika no kustības vēriena un pieauguma,[17])

Streiks izauga par sacelšanos vispirms zem objektivo apstākļu spiediena, kādi bija radušies pēc oktobra. Valdību

vairs nevarēja pārsteigt ar vispārējo streiku, tā bija jau noorganizējusi kara darbībai sagatavotu kontrrevolūciju.

Kā vispārējā Krievijas revolūcijas gaita pēc oktobra, 1ā arī notikumu secība decembra dienās Maskavā pārsteidzoši apstiprināja vienu no dziļajām Marksa tēzēm: revolūcija iet uz priekšu ar to, ka rada saliedētu un stigru kontrrevolūciju,, t. i., spiež ienaidnieku izmantot arvien stiprākus aizstāvēšanās līdzekļus un tādā kārtā izstrādā arvien varenākus uzbrukuma līdzekļus^03. \J

7. un 8. decembrī: mierīgs streiks, mierīgas masu demonstrācijās. 8. decembra vakarā: Akvārijā aplenkšana.

9. decembra dienā: dragūni piekauj pūli Straslnajas laukumā. Vakarā — Fidlera nama sagrāve. Noskaņojums kāpinās. Neorganizētais ielas pūlis pilnīgi stiehiski un nedroši ceļ pirmās barikādes.

10. decembrī: artilērija sāk apšaudīt barikādes un pūli ielās. Barikāžu celšana kļūst droša un ne vairs individuālā, bet bez vārda runas masveidīga. Visi iedzīvotāji iziet ielās, visus pilsētas galvenos centrus klāj barikāžu tīkls. Vairākas dienas norisinās sīva partizaniska družinu kaujinieku cīņa pret karaspēku, cīņa, kas nogurdina karaspēku un piespiež Dubasovu lūgt pastiprinājumus. Tikai ap 15. decembri valdības spēki guva pilnīgu pārsvaru, un 17. decembrī semjonovieši sagrāva pēdējo sacelšanās balstu — Presņu.

No streika un demonstrācijām līdz atsevišķām barikādēm. No atsevišķām barikādēm līdz masveidīgai barikāžu celšanai un ielu cīņai pret karaspēku. Pāri organizāciju galvām proletāriskā masu cīņa izvērtās no streika par sacelšanos. Tas ir vislielākais 1905. gada decembrī panāktais Krievijas revolūcijas vēsturiskais ieguvums, — ieguvums, kas prasījis, tāpat kā visi iepriekšējie, milzīgus upurus. No vispārējā politiskā streika kustība pacelta augstākā pakāpē.

Tā piespieda reakciju noiet savā pretestībā lidz (/alum un ar to milzīgi tuvināja to brīdi, kad arī revolūcija noies līdz galam uzbrukšanas līdzekļu lietošanā. Tālāk par barikāžu, паТшГйп ļaužu pūļa apšaudīšanu ar artilēriju reakcijai vairs nav kur iet. Revolūcijai ir vēl iespējams iet tālāk, nekā ir gājuši Maskavas družinu kaujinieki, ir vēl iespējams iet gan plašumā, gan dziļumā. l)n kopš decembra revolūcija ir aizgājusi tālu už priekšu. Revolucionārās krizes pamats

neizmērojami paplašinājies, — asmenim tagad jābūl asāk trītam.

Pārmaiņu objektivajos cīņas apstākļos, kas prasīja pāreju no streika uz sacelšanos, proletariats sajuta agrāk nekā viņa vadītāji. Prakse kā jau vienmēr gāja teorijai pa priekšu. Mierīgs streiks un demonstrācijās uzreiz vairs neapmierināja strādniekus, kuri jautāja: kas tad būs tālāk? — kuri prasīja, lai rīkojas akfivāk. Direktiva par barikāžu celšanu nonāca rajonos milzīgi novēlojusies, kad centrā jau cēla barikādes. Strādnieku masas ķērās pie darba, bet neapmierinājās arī ar to, jautāja: kas tad būs tālāk? — prasīja aktivu rīcību. Mēs, s.-d. proletariāta vadītāji. decembrī izrādījāmies līdzīgi tam karavadonim, kas savus pulkus bija izvietojis tik nejēdzīgi, ka lielākā daļa viņa karaspēka aktivi nepiedalījās kaujā. Strādnieku masas meklēja un neatrada direktivas aktivai masu darbībai.

Tātad nav nekā tuvredzīgāka par visu oporlunistu uztverto' Pļechanovajieskatu, ka nebija vērts sāktpesavlaicīgu streiku, ka „nevajadzēja ķerties pie ieročiem“[Gluži otrādi, vajadzēja daudz noteiktāk, enerģiskāk un uzbrūkoši ķerties pie ieročiem, vajadzēja noskaidrot masām, ka mierīgs streiks vien nav iespējams un ka nepieciešama bezbailīga un nesaudzīga bruņota cīņa. Un tagad beidzot mums atklāti un visiem dzirdot jāatzīst, ka nepietiek ar politiskiem streikiem vien, jāaģitē visplašākajās masās par bruņotu sacelšanos, neaizsedzot šo jautājumu ne ar kādām „iepriekšējām pakāpēm", neslēpjot to ne zem kāda plīvuraTilēpt no masām, ka nepieciešams pārdrošs, asiņains, iznūfnošs karš kā nākamās cīņas tiešais uzdevums, nozīmē krām gan sevi, gan lautu. T *

Tāda ir decembra nolikumu pirmā mācībaljOtra mācība skar’laeclšanāsrrakslurujtāsffealizacijas vekruķķaraspeka pāriešanas apstākļus tautas ņugfl^Pic mums partijas labējā spārnā stipri izplatīts ļoti vienpusīgs ieskats par šo pāriešanu. Nevarot, lūk, cīnīties pret mūslaiku karaspēku, vajagot, lai karaspēks k|ūtu revolucionārs. Protams, ja revolūcija netaps masveidīga un neaizraus pašu karaspēku, tad nevar būt arī runas par nopietnu cīņu. Protams, darbs karaspēkā ir nepieciešams. Bet šo karaspēka pāriešanu tautas pusē nedrīkst iedomāties kaut kāda vienkārša, atsevišķa akta veidā, kas būtu, no vienas puses, pārliecības

un, no otras puses, apziņas rezultāts. Maskavas sacelšanās mums uzskatāmi rāda, cik šāds ieskats ir šablonisks un sastindzis. Katrā patiesā tauLas kustībā neizbēgamās karaspēka svārstīšanās, revolucionārai cīņai paasinoties, taktiski noved līdz īstai cīņai par karaspēku. Maskavas sacelšanās rāda mums taisni vispārdrošāko, vistrakāko reakcijas un revolūcijas cīņu par karaspēku. Dubasovš pats paziņojāpka Maskavas karaspēkā no 15 tūkstošiem uzticami ir tikai 5 tūkstoši. Valdība atturēja svārstīgos visdažādākiem, vis-izinisīgākiem līdzekļiem: viņus mēģināja pārliecināt, viņiem glaimoja, viņus uzpirka, dāvājot pulksteņus, naudu u. tml., viņus piedzirdīja ar degvīnu, viņus mānīja, viņus biedēja, viņus ieslēdza kazarmās, viņus atbruņoja, ar vardarbību un nodevību izrāva no viņu vidus tos zaldātus, kas šķita vismazāk uzticami. Un vajag rast drosmi, lai tieši un atklāti atzītu, ka mēs šai ziņā nelikām valdībai līdz. Mēs nepratām izmantot mūsu rīcībā esošos spēkus tādai pašai aktivai, drošai, uzņēmīgai un uzbrūkošai cīņai par svārstīgo karaspēku, kādu uzsāka un veica valdība. Mēs gatavojām un vēl neatlaidīgāk gatavosim idejisku karaspēka „apstrādāšanu". Bet mēs izrādīsimies par nožēlojamiem pedantiem, ja aizmirsīsim, ka sacelšanās brīdī vajadzīga arī fiziska cīņa par karaspēku.

Maskavas proletariats deva mums decembra dienās lielisku mācību, kā idejiski „apstrādāt" karaspēku, — piem.. S. decembrī Strastnajas laukumā, kad pūlis ielenca kazakus, sajaucās ar viņiem, brāļojās ar viņiem un pamudināja aizjāt atpakaļ. Vai arī 10. decembrī Presņā, kad divas jaunietes — strādnieces, kas nesa sarkano karogu 10 000 cilvēku lielajā pūlī, metās kazakiem pretim ar saucienu: „Nogaliniet mūs! Dzīvas mēs karogu neatdosim!", Un kazaki apjuka un aizauļoja, pūlim kliedzot: „lai dzīvo kazaki!". Šiem drosmes un varonības paraugiem uz visiem laikiem jāiespiežas proletariāta apziņā.

Bet, lūk, piemēri, kur mēs esam atpalikuši no Dubasova. 9. decembrī pa Lielo Serpuchovas ielu, dziedot marseļezi. dodas zaldati, lai pievienotos nemierniekiem. Strādnieki sūta pie viņiem delegātus. Malachovs pats pa galvu pa kaklu aulekšo pie viņiem. Strādnieki nokavējās, Malachovs ieradās laikā. Viņš teica dedzīgu runu, viņš radīja svārstības zaldātos, viņš ielenca tos ar dragūniem, aizveda uz

kazarmām un ieslēdza tur. Malachovs paspēja ierasties, bet mēs nepaspējām, kaut gan divu dienu laikā mūsu aicinājums sacēla kājās 150 000 cilvēku, kuri varēja un kuriem vajadzēja organizēt patruļas ielās. Malachovs ielenca zaldātus ar dragūniem, bet mēs neielencām Malachovus ar bumbu metējiem. Mēs varējām un mums vajadzēja to izdarīt, un s.-d. prese (vecā ,,Iskra“) jau sen ir norādījusi, ka nesaudzīga civilo un kara priekšnieku iznīcināšana sacelšanās laikā ir mūsu pienākums. Tas, kas nolika Lielajā Serpuchovas ielā, galvenos vilcienos acīm redzot atkārtojās gan Nesvižas, gan Krutickas kazarmu priekšā, gan proletariāta mēģinājumos „noņemt" jekaterinoslaviešus, gan sūtot delegatus uz Aleksandrovu pie sapieriem, gan atgriežot atpakaļ Rostovas artilēriju, kas bija ceļā uz Maskavu, gan atbruņojot sapierus Kolomnā un tā tālāk. Sacelšanās brīdī cīņā par svārstīgo karaspēku mēs nebijām uzdevuma augstumos.

Decembris uzskatāmi apstiprināja vēl vienu dziļu un oporlunistu aizmirstu Marksa rakstītu tēzi, ka sacelšanās ir māksla un. кa—šās _mākslas galvenais noteikums ir pat; gatVTģTdrosīnīgs, neatlaidīgs un noteikts uzbrukumi*! So patiesību mes neesam pietieiēāmi apguvuši. So mākslu, šo noteikumu — uzbrukt, lai notiktu kas nolikdams — mēs neesam pietiekami mācījušies paši un neesam to mācījuši masām. Tagad mums ar visu enerģiju jāatgūst nokavētais. Nepietiek ar grupējumiem pēc poļHiskiem lozungiem, nepieciešama vēl nogrupēšanās jautājumā par bruņotu sacelšanos, Kas ir pret to. kas negatavojas uz to, — tas nesaudzīgi jāizincl no revolūcijas piekritēju skaita, jāizmet pie tās pretiniekiem, nodevējiem vai gļēvuļiem, jo tuvojas diena, kad nolikumu vara, kad cīņas apstākļi piespiedīs mūs šķirot pēc šās pazīmes draugus un ienaidniekus. Mums jāsludina nevis pasivitāte, nevis vienkārša „gaidīšana", kamēr karaspēks „pāries", nē, mums jāzvana ar visiem zvaniem, ka nepieciešams droši uzbrukt, uzbrukt ar ieročiem rokās, ka nepieciešams pie tam iznīcināt prickšnic-cībuun jo enerģiskāk cīnīties par svārstīgo karaspēku.

|TrēSTlīCtS fnāčība7 ko mums deva Maskava, skar sacelšanās taktiku un spēku organizāciju. Kara taktika alkarī-' ga no kara technikas līmeņa, — šo patiesību sagremoja un ielika marksistiem mutē EngelssS0. Kara lechnika tagad nav tāda, kāda tā bija 19. gadsimta vidū. Būtu muļķība pūlim uzstāties pret artilēriju un ar revolveriem aizstāvēt barikādes. Un Kautskim bija taisnība, kad viņš rakstīja, ka pēc Maskavas notikumiem pienācis laiks no jauna skatīt cauri Engelsa secinājumus, ka Maskava izvirzījusi „jaunu ķarikažu taktikuŠī taktika bija partizānu kara taktikā. Kustīgas uirvisai sīkas vienības: desmit, trīs un divi cilvēki bija tā organizācija, kuru nosacīja šī taktika. Tagad pie mums bieži var saslapt sociāldemokrātus, kas smejas, kad sāk runāt par piecu un triju cilvēku vienībām. Bet smiešanās ir tikai lēts paņēmiens, lai aizdarītu acis un neredzētu jauno taktikas un organizācijas jautājumu, ko izvirza ielu cīņas modernās kara fechnikas laikā. Iedziļinieties, kungi, stāstā par Maskavas sacelšanos, un jūs sapratīsit, kāds sakars ir „piecu cilvēku vienībām'* ar jautājumu par „jauno barikāžu taktiku".

t

Maskava to izvirzīja, bet ne tuvu neattīstīja un ne tuvu neizvērsa kaut cik plasos.' patiesi masveidīgos apmēros. ГГПТ/ttmi-fcTiīijmīekīi bija maz, strādnieku masa nesaņēma lozungu par drosmīgu uzbrukumu un to arī nelietoja, partizānu nodalu raksturs bija pārāk vienveidīgs,.viņu ieroči un viņu paņēmieni nepietiekami, viņu prasme vadīt pūli gandrīz pavisam neizkopta. Viss tas mums jāpanāk, un iries td panāksim, mācoties no Maskavas pieredzes, izplatot šo pieredzi masās, izraisot pašu masu ierosmi šās pieredzes tālākajam izveidojumam. Un tas partizānu karš, tas masu terors, kas pēc decembra dienām noliek it visur Krievijā gandrīz nepārtraukti, bez šaubām palīdzēs iemācīt masām pareizu taktiku sacelšanās brīdī. Sociāldemokrātijai jāalzīsl un jāuzņem savā taktikā šis masu terors, protams. organizējot un kontrolējot to, pakļaujot to strādnieku kustības un vispārējās revolucionārās cīņas interesēm un apstākļiem, novēršot un nesaudzīgi apkarojot šā partizānu kara „pašpuicisko" izkropļošanu, ar kuru tik lieliski un tik nesaudzīgi izrēķinājās maskavieši sacelšanās dienās un latvieši izdaudzināto latviešu republiku dienās.

Kara technika pašā beidzamu laikā iet vēl jaunus soļus uz priekšu. Japaņu karš izvirzīja rokas._granulu. Ieroču fabrika izlaidusi tirgū patšauleņi. Kā vienu, tā otru sāk jau sekmīgi lielot Krievijas revolūcijā, bet vēl visai nepietiekamos apmēros. Mēs varam un mums vajag izmantot

V. I. Ļ E N I N S

142

modernizēto techniku, iemācīt strādnieku vienības gatavot bumbas lielā daudzumā, palīdzēt viņām un mūsu kaujinieku družinām iegādāties sprāgstvielas, dcg|us un patšaute-nes. Ja strādnieku masas piedalīsies sacelšanās cīņā pilsētā, ja masveidīgi uzbruks ienaidniekam, ja noteikti un pras-(' mīgi cīnīsies par karaspēku, kas pēc Domes, pēc Sveabor-gas un Kronštates notikumiem vēl vairāk sācis svārstīties, ja būs nodrošināta lauku piedalīšanās kopējā cīņā, — tad/ Viskrievijas nākamās bruņotās sacelšanās uzvara būs mūsu!/

Tad nu izvērsīsim plašāk mūsu darbu un izvirzīsim drošāk savus uzdevumus, apgūdami Krievijas revolūcijas lielo dienu mācībās. Mūsu darba pamatā ir šķiru interešu un visas tautas attīstības vajadzību pareiza uzskaite pašreizējā brīdī. Jāgāž cara vara, un revolucionārajai valdībai jāsasauc satversmes sapulce, — ap šo lozungu mēs grupējam un grupēsim arvien lielāku proletariāta, zemniecības un karaspēka daļu. Masu apziņas attīstība joprojām paliek kā jau vienmēr par visa mūsu darba bāzi un galveno sa* turu. Bet neaizmirsīsim, ka šim vispārējam, pastāvīgajam un galvenajam uzdevumam tādi momenti, kādus patlaban pārdzīvo Krievija, pievieno īpatnējus, speciālus uzdevumus. Nekļūsim par pedantiem un filistriem, neatteiksimies no šiem īpatnējiem momenta uzdevumiem, no šiem zināmo cīņas formu speciālajiem uzdevumiem, tukši aizbildinādamies ar mūsu ikdienišķajiem, visos laikos un visos apstākļos negrozāmiem pienākumiem.

Paturēsim prātā, ka tuvojas liela masu cīņa. Tā būs bruņota sacelšanās. Tai jānotiek pēc iespējas vienlaicīgi. Masām jāzina, ka tās dodas bruņotā, asiņainā, sīvā cīņā. Nāves nicināšana lai pārņem masas un nodrošina uzvaru. Pret ienaidnieku jāvērš visenerģiskākais uzbrukums; uzbru-knmSv.bjel-U.evis aizstāvēšanās — tādam jabūf māsu lozungam, ienaidnieka nesaudzīga iznīcināšana kļūs to uzdevums; cīņas organizācija izveidosies kustīga un elastīga; svārstīgie karaspēka elementi tiks ierauti aktivā cīņā. Apzinīgā proletariāta, partijai jāveic savs pienākums šai lielajā cīņā.

Iespiests pčc avīzes .,Proļclarij,‘ teksta

,,Prolctnrij2. лг.. 1906. g.

'29. augustā

SVĀRSTĪBAS taktika

Mēs saņēmām Pļechanova žurnālā „Dņevņik" 6. nr-u — divpadsmit Žcnevā iespiestu lappusīšu. Mils patīkami pārsteidza tas, ka Krievijas liberāli buržuāziskā prese šoreiz izņēmuma veidā atturējusies slavināt Pļeclmnovu. Droši vien Domes padzīšana ir padzinusi b. Pļechanova optimismu — mēs domājām, lasīdami liberālajās avīzēs ziņas par žurnālā ,,Dņevņik“ 6. nr-a iznākšanu bez parastajiem līdzjūtīgajiem citātiem.

Un tiešām, žurnālā ,,Dņevņik“ 6. nr-ā b. Pļechanovs pamet to meņševisma galējā labējā spārna poziciju, kāda viņam (kopā ar b. Rachmetovu) bija Domes laikā. Viņam ir gluži sveša meņševiku tieksme vājināt revolucionāro lozungu: „par salv. sapulci" ar piemetinājumiem: „caur Domi" un „par Domi" u. tml. Pļechanovs pamatoti pierāda, ka par lozungu var būt tikai satv. sapulces sasaukšana, un pamatoti kritizē Viborgas manifestu par to, ka tajā trūkst šā lozunga. Pļechanovam tāpat ir gluži sveša meņševiku tieksme katrā ziņā saislit „cīņu" ar Domi, kaut arī daļēju cīņu un nevis vispārēju, kaut arī tūlītēju un nesagatavotu un nevis vēlāku un vairāk nobriedušu cīņu. Beidzot, Pļechanovš šoreiz ne vien nepielāgo sociāldemokrātijas lozungus kadetu lozungiem, ne vien neidentificē kadetus ar buržuāzisko demokrātiju vispār, bet, gluži otrādi, tieši un atklāti kritizē kadetu nenoteiktību (tad tāpēc kadetu avīzes arī apklusa par Pļechanovu!), stādot viņiem pretim visiioteiktākā veidā „darba" zemniecību.

Viss tas mūs ļoti iepriecina. Bet bēdīgi ir tas, ka Pļechanovam paliek daudz taktikas nenoteiktību un taktikas svārstību.

P|cchanovs pamaloti pārmet Viborgas uzsaukuma autoriem, ka viņi „ierobežojušies*1 ar aicinājumu atsacīties maksāt nodevas un dot rekrūšus, ka viņi cenšas paturēt likumības pamatu. Vajadzēja, viņš saka, teikt: „Gatavojieties, jo laiks tuvojas^11. Vajadzēja izvirzīt satv. sapulces lozungu.

Bet atsacīšanās maksāt nodevas u. c. ir cīņas līdzeklis. Satv. sapulces sasaukšana — tuvākais cīņas mērķis. Pārmetot kadetiem cenšanos ierobežoties ar vienu pašu līdzekli, vajadzēja norādīt cilus līdzekļus un analizēt to lietošanas nosacījumus, to nozīmi utt. Apiet šo jautājumu, kā to dara Pļechanovs, ar piezīmi, ka „katrai dienai pietiek savu rūpju^11, ir nepareizi. Sociāldemokrātijas pienākums ir vadīt proletariātu ne vien pareizu lozungu izvirzīšanā, bet arī visnoteiktāko un vislietderīgāko cīņas līdzekļu izraudzīšanā. Krievijas revolūcijas pieredze devusi mums jau ne mazumu maleriala par to, kā līdz ar cīņas uzdevumu paplašināšanos, līdz ar to, ka pieaug masa, kas piedalās cīņā, mainās arī cīņas līdzekli, paņēmieni un metodes, kļūdami noteiktāki, uzbrūkošāki. Tieši tādā brīdī kā tagad mums vajag nevis noklusēt, bet gan it sevišķi uzmanīgi izpētīt jautājumu par dažādiem cīņas līdzekļiem, piemēram: par politisko streiku, par bruņoto sacelšanos utt. Tas ir akūts dienas jautājums, un apzinīgie strādnieki pamatoti prasa no mums atbildes uz šiem jautājumiem.

Analizēdams jautājumu par to, kādas ir dažādu šķiru interešu attiecības pret prasību pēc satv. sapulces, P|echa-novs norāda starpību starp trim šķirām. (1) Attiecībā uz proletariātu viņš konstatē, ka tā šķiras intereses pilnīgi saskan ar visas tautas interesēm. (2) Attiecībā uz „darba zemniecību^11 viņš atzīmē iespēju, ka tās intereses zināmos apstākļos atšķirsies no visas tautas interesēm, bet uzsver, ka „tās šķiras intereses^11 prasa sasaukt satv. sapulci. f3) Attiecībā uz ,.tiem slāņiem, ko pārstāv k.-d. partija^11, P|echa-novs atzīst, ka viņu „šķiras intereses^11 spiedīs viņus izturēties ar neuzticību pret satv. sapulces sasaukšanu, ka to pierādīs viņu „samierināšanās^11 ar Stolipinu kgu rīcību, viņu bailes zaudēt muižnieku zemi bez jebkādas atlīdzības utt. Un P|echanovs paziņo, ka „viņš negrib sākt pareģot^11,, vai kadetiem šķiras intereses ņems pārsvaru pār visas tautas interesēm vai otrādi.

Pareģo nākotni, bet kadetu atsacīšanās no satv. sapulces lozunga un no revolucionārās cīņas par to ir tagadne. To noklusēt ir ne vien veltīgi, bet arī kaitīgi. Bet, ja to nenoklusē, lad acīm redzot jāatzīst: „Proletariats kopā ar apzinīgo darba zemniecību pret neuzticamajiem un svārstīgajiem kadetiem". Pļechanovs ir piegājis cieši klāt šai taktikas direktīvai, kas neizbēgami izriet no viņa tagadējās jautājuma nostādnes.

Viņš raksta: „Visām partijām, kas piedalās šai kustībā (cīņā par satv. sapulci) vajadzētu tūdaj vienoties savā starpā, lai viena otrai palīdzēlu šai darbā". Pareizi! Bet kas 1ās ir par partijām? Tās, kas ir kreisākas par kadetiem un kas jāsauc par revolucionārās buržuāziskās un sīkburžua-ziskās demokrātijās partijām (jo satv. sapulces lozungs ir revolucionārs lozungs atšķirībā no kadetu opozicionārā un ,,lojalā“ lozunga: „drīzāk jaunu Domi"). Tātad proletariāta partijas kaujinieciska vienošanās ar revolucionārās demokrātijas partijām.

Tas ir tieši tas, ko mēs vienmēr esam neatlaidīgi prasījuši. Atliek tikai vēlēties, lai no šā brīža Pļechanovs konsekventi ievērotu šo viedokli. Lai to ievērotu konsekventi, par tādas kaujinieciskas vienošanās nosacījumu būs jāizvirza ne vien revolucionāri demokrātiskā lozunga (satv. sapulces) atzīšana, bet arī tā revolucionārā cīņas līdzekļa atzīšana, līdz kuram jau izaugusi mūsu kustība un kurš tai nenovēršami būs jālieto cīņā par satv. sapulci, t. i., visas tautas sacelšanās atzīšana. Tālāk, lai tiešām izskaidrotu .satv. sapulces lozungu un nevis to tikai atkārtotu, būs jāizvirza arī jautājums par revolucionāro pagaidu valdību. Neizvirzījis šo jautājumu, Pļechanovs nenorobežos pareizi „darba" zemniecības intereses no „to slāņu" šķiras interesēm, „kurus pārstāv kadetu partija". Neizvirzījis šo jautājumu, Pļechanovs atstās tukšu robu mūsu propagandā un aģitācijā, jo ikvienam aģitatoram jautās: kam lad pēc strādnieku partijas domām jāsasauc satv. sapulce?

Jautājumu par sacelšanos un tāpat arī jautājumu par cīņas līdzekļiem vispār Pļechanovs, kā mēs jau minējām, pavisam nepamatoti apiet. Viņš raksta: „Šobrīd sacelšanās varētu būt tikai lautas sašutuma uzliesmojums, tikai dumpis, ko varas iestādes bez pūlēm apspiestu; bet mums

io и st-i nav vajadzīgi dumpji, uzliesmojumi; mums vajadzīga uzvaroša revolūcija".

Tas ir tas pats, kas būtu, ja Nogi 190o. gada augustā būtu teicis: „Mums vajadzīgi nevis trieciena uzbrukumi Port-Arlurai, bei Port-Arturas ieņemšana". Var stādīt pretim nesavlaicīgus trieciena uzbrukumus savlaicīgiem, nesagatavotus sagatavotiem, bet nevar stādīt pretim trieciena uzbrukumus vispār cietokšņa „ieņemšanai". Tā ir kļūda. Tas nozīmē apiet jautājumu par līdzekļiem, kā ieņemt cietoksni Un tieši šo kļūdu izdara biedrs Pļechanovs.

Viņš vai nu nepasaka visu, vai arī jautājums viņam pa šam nav skaidrs.

Streika-demonstracijas atšķirība no streika-sacelšanās ir skaidra. „Daļēju masu protesta izpausmju" atšķirība no kopīgas Viskrievijas cīņas ir skaidra. Daļēju un vietēju sacelšanos atšķirība no kopīgas Viskrievijas sacelšanās, ko atbalsta visas revolucionārās partijas un elementi, arī ir skaidra. Ja jūs nosauksit demonstrācijās, daļējus protestus, daļējas sacelšanās par „uzliesmojumiem", tad jūsu doma arī būs skaidra un jūsu protests pret „uzliesmojumu taisīšanu" būs pilnīgi pamatots.

liet teikt: „mums vajadzīgi nevis uzliesmojumi, bet gan uzvaroša revolūcija", nozīmē neko nepateikt. Vēl ļaunāk: tas nozīmē piešķirt niekiem daudznozīmīgu izskatu. Tas nozīmē apreibināt lasītāju ar efektīgas, bet tukšas frāzes skaņām. Ļoti grūti atrast divus prātu nezaudējušus revolucionārus, kas nebūta vienis pratis par to, ka mums vajadzīgi „nevis uzliesmojumi, bet gan uzvaroša revolūcija". Hei tai pašā laikā ne visai viegli atrast divus pilnīgi veselīgi domājošus revolucionārus, kas būtu vienis pratis par to, tieši kāds cīņas līdzeklis tieši kādā bridi būs nevis „uzliesmojums", bet gan drošs solis uz uzvarošu revolūciju. Ar efektīgu izskatu atkārtodams to, par ko neviens nešaubās, un apiedams to, kas ir jautājuma īstās grūtības, Pļechanovs ne visai virzās uz priekšu.

Noslēgumā nevar neatzīmēt, ka Pļechanovs, protams, cenšas garām ejot „iekniebt" boļševikiem: viņi esot gan blankisti, jo boikotējuši Domi, gan „vieglprātīgi", jo viņi it kā neesot zinājuši (līdz b. Pļechanova pamācībai žurnālā „Dņevņik" (>. nr-ā), ka nepieciešams pastiprināts darbs karaspēkā. Pietiek uz šiem kniebieniem norādīt. — atbildēt uz tiem nuv vērts. Ja b. Pļechanovs domā, ka ar savu tagadējo taktikas poziciju viņš stiprina meņševikus mūsu partijā un vajina boļševikus, tad mums nav nekas pretim atstāt viņu šais patīkamajos maldos.

,,Prolelarij2. nr., 7906. p

V9. augustā Iespiests pēc avīzes „Proletarij“ teksta

VALDĪBAS politika UN SAGAIDĀMA Cl->A

Kāda no humoristiskām avīzēm, ko izdod vācu social-demokrati, priekš gada pusotra bija ievietojusi karikatūru par Nikolaju II. Cars bija attēlots militārā formā ar smejošu seju. Viņš ar maizes riecienu kaitināja skrandainu zemnieku, gan bāzdams viņam šo riecienu gandrīz vai mutē, gan atraudams to atpakaļ. Skrandainā zemnieka seja te atplauka apmierinātā smaida, te nikni saraucās, kad maizes riecienu, ko viņš gandrīz jau bija dabūjis, atrāva atpakaļ. Uz šā rieciena bija uzraksts: „konstitūcija^1*. Bet pēdējā ,,aina“ attēloja zemnieku, kas saņēmis visus spēkus, lai nokostu gabaliņu maizes, un — nokodis Nikolajam Romanovam galvu.

Karikatūra trāpīga. Patvaldība tiešām nu jau vairākus gadus „kaitina** Krievijas tautu ar konstitūciju, nupat nupat dos šo konstitūciju „gandrīz pavisam** un pēc tam uzreiz ievieš visu veco patvaļu, visas policijas nekrietnības un bezlikumību visļaunākajā veidā. Vai gan sen mums bija vai pats demokrātiskākais „parlaments** pasaulē? Vai sen, ka visa prese apsprieda jautājumu par kadetu ministru kabinetu kā par pašu tuvāko un reālāko iespēju? Grūti ticēt, ka tas bija tikai priekš divi trim mēnešiem. Pārītis ukazu, manifestu, rīkojumu, — un vecā patvaldība valda, saujiņa visu nosodītu, apkaunotu un publiski apspļaudītu valsts apzadzēju, benžu un grautiņu rīkotāju atkal cik jaudas ņirgājas par tautu, atkal rīko grautiņus, laupa, pie kauj, aizbāž muti un saindē gaisu ar neciešamu dzhnt-būtniecisku smaku.

No visas tautas revolucionārās cīņas attīstības viedokļa šī straujā īso „brīvības dienu** maiņa ar garajiem negantās reakcijas mēnešiem izskaidrojama ar to spēku līdzsvaru, kas cīnītāju starpā nodibinājies kopš pagājušā gada rudens. Patvaldībai vairs nav pa spēkam pārvaldīt tautu, tautai vēl nav pa spēkam tiešām nokratīt no sevis grautiņu rīkotāju valdību. Abas karojošās puses stāv viena otrai pretim gluži kā divas naidīgas armijas, gan laiku pa laikam atpūzdamās no cīņas un kopodamas spēkus, gan mezdamās jaunā kaujā ar nīsto ienaidnieku.

Kadetu preses un avīzes „Novoje Vremja“ publicisti būtībā ir vienis prātis moralizējošā šo svārstību novērtējumā. Gan vieni, gan otri nosoda, apraud valdības svār^ stības, nenoteiktību, nedrošību, aicinādami to būt „sting-rai“ — vieni — būt stingrai represijās, otri — būt stingrai solītās konstitūcijas realizēšanā. Kā vieni, tā otri itin nemaz neizprot šķiru cīņu, kas maina īstās sabiedrisko spēku attiecības.

Bet šās cīņas attīstības norisē neizbēgams ir apzinīguma un vienotības pieaugums revolūcijas rindās un reakcijas rindās, neizbēgama ir pāreja uz aizvien asākiem un nesaudzīgākiem cīņas veidiem. Straujās pārejas no „brīvības die-nām“ uz „apšaušanu mēnešiem" visvairāk piemērotas, lai mazinātu pasivo un vienaldzīgo skaitu, lai ierautu cīņā aizvien jaunus slāņus un elementus, attīstītu masu apziņu, it sevišķi uzskatāmi parādot tām gan vienu, gan otru patvaldības pusi ar dažādu Viskrievijas eksperimentu piemēriem. Jo straujākas un krasākas ir šīs pārejas, jo drīzāk viss nonāks līdz tam pēdējam kopsavilkumam, ko nenovēršami nosaka sabiedrisko spēku pārsvars brīvības pusē.

Un apzinīgie strādnieki tāpēc var pilnīgi mierīgi noraudzīties uz pārsteidzoši straujo patvaldības „progresu" represiju lietošanā. Turpiniet tai pašā garā, Romanovu, Tre-povu, Ignatjevu un Stolipinu kungi! Jo cītīgāk jūs iesit šo ceļu, jo drīzāk jūs līdz galam izlietosit savas pēdējās rezerves. Jūs draudat ar militāru diktatūru, ar kara stāvokli visā Krievijā? Bet no tāda kara stāvokļa visvairāk iegūs, bez šaubām, revolūcija. Militārā diktatūra un kara stāvoklis piespiedīs mobilizēt jaunas karaspēka masas, bet jau tagad paša „uzticamākā" karaspēka, kazaku karaspēka, atkārtotās mobilizācijas ir radījušas stipru rūgšanas pieaugumu izputinātajās kazaku staņicās, pastiprinājušas šā karaspēka „neuzticamību". Kara stāvoklis maksā naudu

bet patvaldības finances arī tagad jau ir izmisīgā stāvokli. Kara slāvoklis noved pie tā, ka pastiprinās aģitacija zaldatu vidū un iedzīvotāji pierod nebīties no pašiem „briesmīgākajiem" represiju veidiem; Polija un Baltija gaiši liecina par to.

Mēs teicām, ka reakcija „draud" ar militāru diktatūru. Tas, taisnību sakot, nav tiesa, jo tagad, pēc tam kad visās guberņās ar „malieni", t. i., 82 no 87 impērijas guberņām, ir nodibinātas lauku kara tiesas, ir smieklīgi runāt par militāro diktatūru kā par nākotni. Tā jau ir tagadne, un nosaukuma maiņa, „briesmīgāka" vārda lietošana (,.tiik-lalura“ „ārkārtējās apsardzības" vietā), viena diktatora iecelšana gluži itin neko vairs nevar pievienot masu arestiem, izsūtīšanām bez tiesas, soda ekspedicijām, kratīšanām uz ielas, nošaušanai pēc oficieru sprieduma. Krievi jā jau tagad valda militāri policejiska diktatūra. Represijas jau tagad ir nonākušas tiktāl, ka revolucionāri, kas pie tādas „izturēšanās" pieraduši kopš Plēvēs laikiem, no šīm represijām cieš neproporcionāli maz, bet viss smagums gāžas virsū „mierīgajiem" iedzīvotājiem, kurus Stolipinu kgi „aģitē" ar jebkuras atzinības cienīgiem panākumiem.

Ziemas represijas sekoja pēc tiešām revolucionārās sacelšanās, kurai nesimpatizēja liberāli monarehistiskā buržuāzijā, un tomēr šīs represijas sagatavoja viscaur opozicionāru Domi, no kuras visvairāk labuma guva revolucionārie elementi. Rudens represijas seko pēc legālā „konstitucionālismā" perioda. Nevar būt, ka tās sagatavotu tikai kreisāku Domes sastāvu.

Grautiņu rīkotāju banda jūt represiju nespēku un šaudās šurp un turp, meklējot atbalsta. No vienas puses, mēģinājumi vienoties ar okfobrisliem neizdevās. No otras puses, Pobedonoscevs un Ko gatavo pilnīgu jebkādas „konstitūcijas" atcelšanu. No vienas puses, atver universitātes un pērkamā prese kliedz, ka nepieciešams slingrs liberalisms. No otras puses, aizliedz pat kadetu partijas kongresu (taču palīdz šiem kadetiem Stolipini!) un presi vajā tā. kā to nevajāja Durnovo. No vienas puses, lauku kara tiesas. No otras puses, plaši iecerēts mēģinājums vie nolies ar lauku buržuāziju^57.

Valdība jūt, ka tās vienīgais glābiņš ir stiprināt lauku buržuāziju no zemniekiem pašā obščinā. lai balstītos uz

viņiem pret zemnieku masu. Bet uz to mērķi, uz kuru Gučkovi ietu gudri un piesardzīgi, uz kuru kadeti zogas smalki un veikli, policijas dūres varoņi iet tik rupji, muļķīgi un neveikli, ka visticamākā gan liekas visas viņu .kampaņas^41 izgāšanās. Zemnieku buržuāzijas elementu skaitā nav daudz, bet uz laukiem tie ir ļoti stipri ekonomiski. Muižnieku un citas zemes izpirkšana pēc kadetu agrārreformas tipa pasmērētu medu uz lūpām visai zemniecībai un lieliski sasniegtu to mērķi, uz kuru lācīgi „laužas^44 patvaldība, proti: briesmīgi nostiprinātu zemnieku buržuāziju, padarot to par „kārtības^44 balstu.

Bet Romanovi, Trepovi, Ignaljevi un Stolipini ir pārāk dumji, lai to saprastu. Viņi Domē atbildēja ar rupju atteikumu zemniekiem attiecībā uz zemi, bet tagad laiž pārdošanā caur ierēdņiem apanažas un kroņa zemi. Vai no tā iznāks lauku buržuāzijas ietekmīgo slāņu patiesa pāreja tagadējās valdības pusē, tas ir liels jautājums, jo ierēdņu bars tāpat vilcinās lielu, laupīs un ņems kukuļus, kā to vienmēr ir darījuši Romanovi un viņu banda. Bet, ka ziņa par apanažas un kroņa zemes izpirkšanu vēl vairāk „sakurinās^44 zemnieku masu, tas nav apšaubāms. Sās zemes pārdošana ļoti daudzos gadījumos nozīmēs, ka palielināsies zemnieku maksājumi, jo nomas maksa pārvērtīsies par izpirkšanas maksājumiem. Bet palielināt zemnieku maksājumus par zemi, tas ir vislabākais, ko varēja izdomāt valdība, lai atvieglotu mūsu aģitāciju pret viņu. Tas ir lielisks līdzeklis vēl vairāk saniknot zemniekus un pievilkt viņus mūsu lozunga pusē: pilnīga atteikšanās no jebkādiem maksājumiem par zemi, kurai visai jānonāk zemnieku rokās revo lucijas uzvaras gadījumā.

Valdība ne visai gudri ir koķetējusi ar zemnieku buržuāziju pa daļai aiz muļķības, kas piemīt ikvienai police jiskai valdībai, pa daļai aiz ārkārtīga naudas trūkuma, finances ir gauži bēdīgā stāvoklī. Draud bankrots. Ārzemēs naudu nedod. Iekšējais aizņēmums neiet. Tas ar varu un slepeni jānovielo krājkašu kapitālā, — slepeni, jo noguldītāji krājkasēs vismazāk sliektos tagad pirkt valsts aizņēmumu. Patvaldības sulaiņi jau sāk apjaust, ka nenovēršams ir zelta valutas bankrots un pāreja atkal un atkal uz ne ierobežotu papīra naudas izlaišanu.

Turpiniet tai pašā garā. Stolipinu kungi! Jūs labi strādājat mūsu labā! Jūs uztraucat iedzīvotā jus labāk, nekā mēs būtu varējuši to izdarīt. Jūs esat noveduši represijas līdz galam un tā esat visiem uzskatāmi parādījuši, ka nepieciešams novest līdz galam arī kaujiniecisku, revolucionāru cīņu.

Iespiests pie avīzes „Proletarij" teksta

„Preļetarii". 3. nr.. 1906. о I. septembri

ROKAS NOST!

Grāmata: „Maskava 1905. g. decembrī" ir veltīta notikumiem, kam ir milzīga nozīme Krievijas revolūcijas vēsturē. Pozitivos secinājumus, kas izriet no Maskavas sacelšanās, mēs galvenajos virzienos iztirzājām jau iepriekšējā numurā*. Šai rakstiņā mēs pakavēsimies pie tām šā svarīgā, bet vāji veiktā darba pusēm, kas it se višķi cieši skar s.-d. maskaviešus.

Grāmatas „sastādītāji" priekšvārdā paziņo, ka viņi izmantojuši s.-d. organizāciju materiālus, kurām tomēr „kā tādām nav nekāda sakara ar šo darbu". Pats par sevi saprotams, ka līdz pēdējam nenormālā ir parādība, ka s.-d. organizācijas tādējādi piegādā materiālus personām, kas nav atbildīgas šo organizāciju priekšā. Strādnieku partijas organizācijas tagad bez šaubām ir nokļuvušas neveiklā stāvoklī, jo viņu materiāli ir pavirši apstrādāti un „izdaiļoti" ar veselu pušķi banalitašu. Visām Maskavas š.-d. organizācijām un vispirms, protams, to vadošajai organizācijai, MK, pēc mūsu domām jāizskata šis jautājums un jādara nepieciešamais, lai minētā nenormalība nevarētu atkārtoties.

Lūk, viens no daudzajiem paraudziņiem, kā grāmatas anonimie sastādītāji „apstrādā" materiālu, ko tiem devušas s.-d. organizācijas. Runa ir par revolucionāro organizāciju lomu Maskavas notikumos un konkrēti par Kaujas organizācijas pie KSDSP MK uzsaukumu, kas bija ievietots 11. decembri avīzes „Izvesfija Soveta Rabočich Depula-lov“68 5. nr-ā. Sastādītāji, nedodami nekādu pilnīgu šās avīzes „Izvestija" satura un rakstura iztirzājumu, vingrina

savu dziļdomību ar šādas kritikas palīdzību. Viņi citē 5. nr-u: „Kauja iedegas visā spēkā. Maskavas ielās daudzas stundas no vietas sacēlusies tauta izcīna vairākas asiņainas kaujas pret cara karaspēku". Sastādītāji „kritizē": ,.Mēs zinām, ka Maskavas ielās bija tikai karaspēka sadursmes ar nedaudzām družinu kau jinieku vienībām". Un viņi ar viltotu patosu brēkā par „masu cīņas aizstāšanu (sic![18]) ar bruņotu pulciņu cīņu", izsaucas: „Kur gan bija jābūt masām, kā varēja izpausties to aktivitāte?" utt., u. tml.

Kas tas ir?? Vai tiešām šīs krampjainās pūles parādīt savu dzi|domību ar tādiem „kritikas" paņēmieniem var saukt par zinātnisku analizi?? Padomājiet tikai: nopietnā vēstures darbā, speciālā noda|ā par revolucionāro organizāciju lomu, autori nopūlas pieķerties tam, ka 11. de ccmbrī, t. i., dažas dienas pirms krizes, pašā jauno cīņas paņēmienu sākumā strādnieku deputātu Padome iedrošinājusies runāt par „sacēlušos tautu"! Jādomā, lai vajadzēja par „nedaudzajām družinu kaujinieku vienībām" runāt ar dziļdomīgas iecietības izskatu un nevis saukt tautu un masas atbalstīt kauju, kas sākās? Kā gan lai nesauc par nekrietnām šīs krampjainās pūles doktrināri „prātot", šīs pieķeršanās pie vārdiem, kad tiem pašiem sastādītājiem viņu grāmatā jūs atradīsit daudzas vietas, kur runāts par tautu vispār, par „visu iedzīvotāju" iziešanu uz ielas? Saprotiet taču, nožēlojamie cilvēki, ka būt 11. decembrī Maskavā revolucionārā organizācijā un norunāt par sacēlušos tautu varētu tikai melnsimtnieki vai pedanti ar pilnīgi tukšu dvēseli, tādi kā Polaks Leonida Andrejeva darbā „Pie zvaigznēm"!

Iesim tālāk. Sakarā ar Kaujas organizācijas uzsaukumu tajā pašā avīzes „Izvestija" 5. nr-ā sastādītāji ņirgājas: „3 vai 4 cilvēku lielām vienībām pēc uzsaukuma autoru domām vajadzēja uzdāvināt (!) tautai no varmāku simtgadu kundzības atbrīvoto galvaspilsētu". „Kaujas organizācija bija nolēmusi, ka masām nav ko rīkoties".

Palūkosimies uzsaukumā. Sastādītāji iespiež to nevis visu, bet tikai izvilkumus. Bet pat arī šo „pētnieku" izraudzītajos izvilkumos mēs lasām tiešu Kaujas organizācijas aicinājumu: „Lai šo vienību būtu pēc iespējas vairāk“

Tātad domu par kaul kādu „uzdāvināšanu" tautai, par to, ka „masām лор ko rīkoties^11, piedēvē cilvēkiem, kas jau pirmajā bruņotās cīņas dienā sauc „pēc iespējas lielāku" skaitu strādnieku kaujas vienībās...

Kas tas ir? literārā nejēdzība vai džigitiska literatūra?

Autori itin nemaz nemēģina analizēt jautājumu par kara organizācijas sakaru ar kara lechniku, par tiešās bruņotās un blakus cīņas lomu šo cīņu savstarpējās attiecībās. Viņi nemēģina palūkoties pagātnē, viņi aizmirst, ka tiklab vispārējie streiki Krievijā, kā arī demonstrācijās sākās ar ļoti nelielu, pēc tagadējās mērauklas niecīgu dalībnieku skaitu. Nav pat jausmas par nopietnu vēsturisku pētīšanu, ir tikai izlēcieni, kas iedveš taisni derdzīguma sajūtu. Kaujas organizācijas uzsaukums, lai sagrozītu tā jēgu, citēts tikai izvilkumos 145. Ipp.; tikai tālākajā iztirzājumā garām ejot norādīts, ka las pats uzsaukums „ieteic saudzēt kājniekus" (154. Ipp.), t. i„ tieši ņem vērā masu psicholoģiju, tieši šķir melnsimtniecisko karaspēku no svārstīgā karaspēka. Toties, lūk, oktobristu uzsaukums, kam nav gluži nekāda sakara ar Maskavas sacelšanās pētīšanu, tiek pārdrukāts pilnīgi!

S.-d. organizācijas ir uzticējušas materiālu personām, kas oktobristu uzsaukumu iespiež visu un no strādnieku deputātu Padomes Kauj. org. uzsaukumiem izrauj gabaliņus, lai banali vingrinātos banalā asprātībā...

Aplūkosim sastādītāju kgu secinājumus. „Proletariats kā masa neizgāja cīņā" (245. lpp.l. „Maskavas proletariats neizgāja cīņā ne 9., ne 10. decembrī..., ne nākošajās dienās. Un las dara godu tā apzinīgumam un organizē fībai" (244.).

Dzirdiet, biedri strādnieki: kopš šā brīža jūsu „godu" ieteic saskatīt tai apstāklī, ka masa nav pietiekami cīnījusies!! Tas, ka strādnieku masa nav pietiekami piedalījusies aklivā uzbrukuma cīņā, las, redziet nu, ir pluss. Bet tas, ka strādnieku masa, aizsteigdamās garām saviem vadītājiem, sāka plašos apmēros celt barikādes, ka tā visu laiku prasīja no vadītājiem, lai tie aicina uz enerģiskāku rīcību, tas, jādomā. ir minuss...

„Tas, kas nolicis Maskavā, rāda, — sastādītāji raksta,— ka vēstures periodā, ko mēs pārdzīvojam un ko raksturo militārismā kolosālā attīstība, nepieciešams nosacījums,

lai sacēlusies lauta varētu uzvarēt, ir ievērojamas karaspēka daļas akliva pāriešana sacēlušās tautas pusē vai ari karaspēka masu kategoriska atsacīšanās lietot ieročus cīņā pret tautu“.

Cīņu par svārstīgo karaspēku mūsu gudrinieki nav pamanījuši un nav to sapratuši. Viņi, šķiet, iedomājas sacelšanās iespēju bez cīņas pret karaspēka melnsimtniecisko daļu, bez revolucionārās tautas aklivas cīņas, kura rada sajukumu karaspēka rindās. Viņi ir pieņēmuši kadetu viedokli, kuri ir ar mieru apsveikt karaspēka „pāriešanu^41, bet paziņo, ka bruņota sacelšanās un tās sludināšana ir „bez prātīga un noziedzīga^44...

...„Bet tāda armijas izturēšanās iespējama tikai revolu cijas beigās (sic!) un pie tam tikai tad, ja revolūcijā piedalās visa tauta. Proletariāta decembra sacelšanos, kam tikai pasivi (?) simpatizēja buržuāzisko iedzīvotāju masa, viņa cīņu par saviem paša lozungiem (kursivs mūsu) nevarēja (1) atbalstīt armija, un tāpēc „cenšanās pārvērst vispārējo streiku par bruņotu sacelšanos^44 nevarēja vainagoties ar panākumiem un tā jāatzīst par vēsturisku kļūdu^44.

Te nu jums ir pamācība, Maskavas strādnieki! Necīnieties „par saviem pašu lozungiem^44!...

Grūti iedomāties, kā cilvēki varēja nonākt līdz tādam pedantismam, līdz tādai kadeliskai domas nabadzībai un tik banalizētiem secinājumiem no ļoti nopietna vēstures materiala. Lai Maskavas sociāldemokrāti izsaka savu sašutumu grāmatas autoriem un aicina visus partijas biedrus un visus revolūcijas piekritējus par jaunu savākt materiālus, lai dotu pienācīgu iztirzājumu, lai dotu nopietnu decembra sacelšanās kritiku. Lai nesaudzīgi tiek atklātas visas sacelšanās kļūdas un trūkumi cīnītāja proletariāta pamācīšanai, bet kadetiem un literāriem džigitiem proletariāta partija lai pasaka: rokas nost!

Iespiests pēc auizes „Proļelarii" tekstu

„Prolelariļ". 3. nr., 1906. и 3. septembri

PAR PPS PARTIZANISKO RĪCĪBU^54

Mūsu Apvienošanās kongress neapšaubāmi noteikti noraidīja jebkādu „ekspropriāciju", tā ka šai ziņā Polijas sociālistiskās partijas atsaukšanās uz KSDSP ir absolūti nepamatota. Tāpat arī nav apšaubāms, ka PPS, organizēdama 2. (15.) augusta „uzstāšanos", nav ņēmusi vērā ne tās lietderību, ne plašo masu noskaņojumu, ne strādnieku kustības apstākļus. Nepieciešamība ņemt vērā visus šos apstākļus ir acīm redzama, un boļševiku rezolūcijas projektā par partizānu darbību tā uzsvērta speciālā punktā. Bet nosodāma pēc mūsu domām ir partizānu darbības taktikas PPS-iskā izkropļošana, nevis pati šī „taktika" vispār. Tādu partizānu darbību kā melnsimlnieciskās tējnīcas ,,Tvera“eo izdemolēšanu, ko pagājušā gadā izdarīja Pēterburgas strādnieki, mūsu Polijas sociāldemokrātijas biedri droši vien atzītu.

Iespiests pēc avīzes „1‘roļetarij" tekstu

,,Prolelarij", 3. nr., 1906. p. 8. septembri

BUNDA SAVIENOŠANAS AR KRIEVIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTISKO STRĀDNIEKU PARTIJU

Nesen notika Bunda, Krievijas ebreju s.-d. strādnieku organizācijas, 7. kongress. Viss Bunda biedru skaits pēc šā kongresa pārskatiem sasniedz 33 000 257 organizācijās. Pārstāvība kongresā bija organizēta pēc demokrātiskiem principiem, pa 1 delegātam no 300 partijas biedriem. Vēlēšanās piedalījās ap 23 000 biedru, kas arī sūtīja uz kongresu 08 delegātus ar lēmēja balsstiesībām.

Galvenais jautājums, kas kongresam bija jāizšķir, bija jautājums par Bunda apvienošanos ar KSDSP. Kā zināms, KSDSP Apvienošanās kongress izteicās par apvienošanos un apstiprināja šās apvienošanās noteikumus. Tagad Bunda 7. kongress ir pieņēmis šos noteikumus. Par apvienošanos ar KSDSP balsoja 48, pret 20. Tātad Krievijas sociāldemokrātiskā strādnieku partija beidzot ir kļuvusi tiešām vienota Viskrievijas partija. Mūsu partijas biedru skaits tagad pārsniedz 100 000 cilvēku: 31 000 bija pārstāvēti Apvienošanās kongresā, tad ap 20 000 poļu s.-d., ap 14 000 latviešu un 33 000 ebreju.

Bunda CK pārstāvji iegāja KSDSP CK. Vēl veicams grūts darbs, izdarot uz vietām Bunda organizāciju apvienošanu ar KSDSP organizācijām.

Otrais jautājums, ko apsprieda Bunda kongresā, bija jautājums par pašreizējo politisko momentu. Sīkā rezolūcijā, ko pieņēma ar lielu balsu vairākumu, Bunda 7. kongress par taktikas lozungu atzina satversmes sapulces sasaukšanu, noraidīdams jebkādas ierunas, kas vājina šo lozungu, tādas kā „caur Domi“ u. tml. Domes boikots noraidīts nosacīti. I. i„ atzils, ka nepieciešams piedalīties

vēlēšanās tai gadījumā, ja proletariāta partija spēs pat stāvīgi veikt vēlēšanu kampaņu.

Trešais jautājums bija jautājums par „partizānu dar-bību“, neiedalot to „ekspropriācijās^11 un teroristiskos aktos. Ar lielum lielu balsu vairākumu pieņemta rezolūcija pret partizānu darbību.

Pēdējais jautājums bija jautājums par Bunda organizāciju. Pieņēma organizācijas statūtus.

Pagaidām apmierinādamies ar šo īso informāciju, mēs ceram tuvākajā nākotnē tuvāk iepazīstināt lasītājus ar Bunda 7. kongresa lēmumiem.

Sarakstīts /906. y. septembri Pirmoreiz iespiests 1937. q.

Ļeņina rakstu un materiālu

krāļutnā XXX Iespiests pēc rokraksta

\

ESERU MEŅŠEVIKI

Sociāldemokrāti jau 1905. gada sākumā norādīja, ka

s.-r. („sociālistu revolucionāru*1) partijas programas projekts iezīmē neapšaubāmu pāreju „no narodņicisma uz marksismu***. Bija acīm redzams, ka ir neizbēgams iekšējs sairums partijā, kas izdara šo pāreju.

Tagad šis s.-r. partijas idejiskais un politiskais sairums ir noticis fakts. „S.-г. partijas pirmā kongresa protokoli**, kas šogad iznākuši Parizē atsevišķā grāmatā, skaidri iezīmēja visas šā sairuma līnijas. „Maksimalistu** un dzimstošās „darba tautas sociālistu partijas** pārstāvju kārtējā politiskā literatūra ir galīgi parādījusi, cik pilnīgs šis sairums.

Sociāldemokrātijā divas lielās šķelšanās, ko tā ir pārdzīvojusi — šķelšanos starp „ekonomistiem** un veciskrie-šiem 1900.—1903. gadā un šķelšanos starp „mcņševikiem** un „boļševikiem** 1903.—1906. g. bija izsaukusi asā cīņa starp diviem virzieniem, kas raksturīgi visam starptautiskajam sociālismam, proti: starp oportunistisko virzienu un revolucionāro virzienu to savdabīgajā veidā, kas atbilst tādam vai citādam Krievijas revolūcijas periodam. Pretēji tam s.-r. partija jau pirmajā mēģinājumā uzstāties kaut cik atklāti un tā, lai kaut cik apliecinātu īstu partejis-kumu, saira trijos virzienos: 1) kreisais — „maksimalisti**, 2) centrs — vecā tipa s.-r. un 3) labējais — oportunisti (citādi: „legalisli**, „darba tautas sociālisti** u. tml.), ar kuriem mēs arī nodarbosimies šinī rakstā. Pēc s.-r. partijas I kongresa Protokoliem skaidri redzami visu triju virzienu apveidi. Tagad jau no „centra** atdalījušies (vai atdalošies?) virzieni ir spilgti izteikušies literatūrā. Maksimalisti

* Sk. Kakslu 4. izd., 8. sēj., 63,—69. lpp. lieti.

ir izdevuši „Tieši uz mērķi" un Tag—ina kga" pamatīgo programas brošūru: „Darba teorijas principi". Eseru opor-lunisti ir gandrīz līdz galam izteikušies Pešechonova kga un Ko rakstos. „Centra" pārstāvis Cernova kgs ir pilnīgi pamatoti nosaucis maksimalistus par „vulgārajiem sociālistiem" avīzē „Mis)" (vai varbūt avīzēs „Golos", „Djelo Naroda"®2 utt.), bet par s.-r. oportunistiem, ja mēs nemaldāmies, viņš presē pagaidām ir klusējis. Jādomā, ne par velti lika noklusēts eseru „purva" un eseru „galēji labējo" konkubinats iepriekš minētajās avīzēs.

„Darba principa" piekritēju, Lavrova un Michailovska pielūdzēju, sairšana trijos virzienos ir ievērojams politisks fakts Krievijas sīkburžuaziskā radikālisma vēsturē. Marksistiem jo vērīgi jāizturas pret 'šo faktu, kas netieši rāda arī, kādā politiskā virzienā briest doma Krievijas zemniecībā, kas patlaban mostas.

Visas s.-r programatiskās pozicijas galvenā pretruna ir svārstīšanās starp narodņicismu un marksismu. Marksisms prasa skaidri norobežot maksimālo programu no minimālās programas. Maksimums ir sociālistiskā sabiedrības pārveidošana, kas nav iespējama, neiznīcinot preču ražošanu. Minimums ir pārveidošana, kas iespējama preču ražošanas ietvaros. Pirmā un otrā sajaukšana nenovēršami noved pie visdažādākā veida sīkburžuaziskiem un oporlu-nisliskiem vai anarehistiskiem proletāriskā sociālismā izkropļojumiem, nenovēršami aptumšo sociālās revolūcijas uzdevumu, kurš realizējams, proletariātam iekarojot politisko varu.

No vecā krievu narodņicisma, Lavrova, V. V., Michailovska un Ko principu, viedokļa maksimālās programas un minimālās programas norobežošana ir nevajadzīga un nesaprotama, jo narodņicisma teorija noliedz, ka preču ražošanas likumi un kategorijas būtu piemērojami Krievijas zemnieka saimniecībai. Kaut cik konsekventiem Lavrova un Michailovska (tāpat arī V. V. un Nikolaja —ona*3, kurus gluži veltīgi aizmirst, jo mūsdienu narod-ņikiem nav cita ekonomisko ideju avota) piekritējiem nenovēršami bija jāsaceļas pret šo marksistisko progra-mas sadalīšanu maksimālajā un minimālajā. Un jau pirmais eseru mēģinājums pāriet no pulciņu savrupibas uz parlejiskumu atklāja šās sacelšanās spēku un virzienu. [19]

Narodņicisma revolucionāro tendenču piekritēji paziņoja: kāpēc prasīt tikai zemes socializaciju vien? Mēs gluži tāpat prasām fabriku un rūpnīcu socializaciju! Nost ar minimālo programu! Mēs esam maksimalisti! Nost ar preču ražošanas teoriju I

Būtībā šis maksimalistiskais virziens, kā jau bija gaidāms, gandrīz saplūst ar anarchismu.

Oporlunistisko virzienu piekritēji narodņicisma, narod-ņiki asloņdesmitnieki, sāka brēkt: kam vajadzīga minimālā programa, kaut kādas proletariāta diktatūras? Socialisms, tas ir — perspektiva, kas sniedzas tālēs! Kam vajadzīgs masām briesmīgais nosaukums: „sociālisti revolucionāri^20'? Kam vajadzīga prasība pēc „republikas^21? Kam vajadzīga nelegālā partija? Nost ar visu tol Nost ar maksimālo programu! Nost ar „bīstamajām^21 vietām minimālajā pro-gramā! Jebkādas programas vietā lai būtu atklātas, legālās, nercpublikaniskas „darba lautas sociālistu partijas^21 „plat-forma“I^20

Eseru centristi, vecie eseri nevar aizsargāties pret abiem šiem virzieniem citādi, kā vien atsaucoties uz preču ražošanas likumiem, kā vien būtībā pieņemot marksisma viedokli. Tāpēc pilnīgi pamatotas bija tās apsūdzības, kas s.-r. partijas I kongresā atskanēja gan pa labi, gan pa kreisi pret eseru centru, apsūdzot to marksismā, gribā sacensties ar s.-d., sākt ar to pašu, ar ko sāk s.-d. Jautājums par šā centra pāriešanu pie s.-d. tagad ir vienīgi tikai laika jautājums. Un jo drīzāk sāksies revolucionāro partiju pilnīgi atklātas pastāvēšanas laikmets, jo drīzāk pienāks šis laiks. Nekādi aizspriedumi pret marksistisko „dogmatismu^21 nenoturēsies pret nolikumu nepielūdzamo loģiku.

Kadetiskās Domes īslaicīgā pastāvēšana bija laikmets, kad Viskrievijas politiskajā arēnā pirmoreiz iznāca zemnieku masas pārstāvji. Eseriem neizbēgami bija jāmeklē tuvināšanās ar šiem pārstāvjiem un jāmēģina politiski organizēt viņus ap savu programu. Pie tam atklājās.

ka s.-d. samērā drīz izveidoja s.-d. partijas frakciju. Gluži otrādi, s.-г. visu laiku varēja darboties tikai aiz trudoviku muguras. Tūda| izrādījās, ka sīkražotājam ir nesalīdzināmi mazāk spēju politiski saliedēties nekā strādnieku šķirai. Vēl vairāk: pat aiz trudoviku muguras s.-г. nebija spējīgi realizēt vienota politisku kampaņu. Zemniecības pamatjautājumā par zemi drīz vien atklājās šķelšanās starp eseru oportunistiem un centristiem. Pirmie uzvarēja „parlamenta rās“ cīņas arēnā masas pārstāvju priekšā: viņi savāca 104 trudoviku balsis par oportunistisko agraro projektu, kamēr par agraro projektu, kas tuvs s.-r. partijas programai, vēlāk izteicās tikai 33 trudoviki (no to pašu 104 skaita).

Šī šķelšanās atklātas politiskas uzstāšanās laikā visas lautas priekšā nenovēršami skubināja sistematizēt domstarpības, kas bija radījušas šo šķelšanos. Pešccbonova kgs, viens no eseru oporlunistu vadoņiem, šai sistematizācijā ir gājis vistālāk. Lūk, viņa uzskati, lūk, viņa izklāstītie... zemnieku kadetu „platformas apveidi un apmēri*1:

„Revolucionārajām prasībām jābūt saskaņotām un samērīgām ar revolucionārajiem spēkiem** '(„R. Bog.“, 8. nr., 194. lpp.). Tāpēc „zemes un brīvības līni ju** nevar „virzīt pārāk tālu uz priekšu**. „Abu sociālistisko partiju: s.-d. un s.-r.“ maksimālās programas un minimālās pro-gramas vietā sīkburžujam vajadzīga vienota „platforma“ kā „kampaņas plāns, kas paredzēts nevis ilgākam periodam, līdz pat sociālismam, bet tikai tuvākajam laikam**. Pārējais ce|š līdz galamērķim, tas ir „perspektiva, kas sniedzas tālēs“ (196. lpp.). Tāpēc no „platformas** vajag aizvākt republiku: „mums jāņem vērā psieholoģiskais faktors... Monarehijas ideja pārāk cieši iespiedusies tautas apziņā"... „Tūkstoš gadu nav aizritējuši velti"... ,,Sī plašo masu psieholoģija jāņem vērā"... „Jautājumā par republiku vajadzīga ārkārtīga piesardzība" (198.). Tas pats nacionālajā jautājumā. „Mums atkal jāņem vērā tautas psiehologija, ko audzinājusi tās tūkstoš gadu ilgā vēsture"... „Tāpēc mēs atzīstam par nepieciešamu iet masās nevis ar tautību neatkarības lozungu" (un nevis ar viņu pašnoteikšanās lozungu, pasaka atklāti autors citā vietā), „bet ar to prasību, ko izvirza dzīve, — ar viņu autonomijas prasību". Vārdu sakot, Pešechonova kgs tieši

ir

izvirza jautājumu: „Vai var ņemt visu brīvību?" un tieši atbild: nevar.

Tālāk viņš izvirza jautājumu: „Vai var ņemt visu zemi?“ un arī atbild: nevar. Piesardzību, piesardzību, piesardzību, kungi! Zemnieku deputāti Domē teica Pešechonova kgm: „Mūs sūtīja dabūt zemi, bet nevis atdot to". Zemnieki tagad negrib ne zemes socializaciju (vienlīdzību), ne nacionalizāciju. Viņi bīstas no tās. Viņi grib tikai zemes pielikumu. „Tāpēc būtu lietderīgāk ,,zemes" līniju platformā nenovest līdz galam" (20<>. lpp.). „Man izliekas pat bīstami patlaban ierosināt jautājumu par vispārēju zemes vienlīdzību" (205.). „Iedalītā zeme un privātīpašuma zeme darba normas robežās jāatstāj līdzšinējiem īpašniekiem" saskaņā ar 104-u projektu, bet visas zemes nodošanu kopīgā tautas īpašumā vajag atvirzīt, — acīm redzot arī kā „perspektīvu, kas sniedzas tālēs".

Piesardzība, mērenība un akuratība vajadzīga gan cīņas līdzekļos, gan organizācijas veidā. Bruņota sacelšanās? „Es (Pešechonovs) nenoguris skandinu: lai mums šis biķeris iet secen!... Būtu pārāk skumji, ja kādam liktos, ka sacelšanās ir ne tikai bēdīga iespēja, bet arī liktenīga nepieciešamība". .. „Ir bīstami... izlietot to nepiesardzīgi... visa kustība var aizlūzt" (7. m\, 177. un 178. Ipp.). Galvenais kārtējais uzdevums — organizēt „lautas spēkus". „Es maz ticu tam, ka šo uzdevumu kaut cik apmierinoši varētu atrisināt divas sociālistiskās partijas, kas pastāv pie mums. Ir laiks pārliecināties, ka konspiratīva organizācija nevar aptvert masas. K.-d. partija arī ir parādījusi šai darbā savu nespēju. Acīm redzot pie tā jāķeras vēl kādam, un tādēļ vajadzīga, kā es domāju, atklāta sociālistiskā partija" (7. nr., 179. un 180. lpp.).

Kā lasītājs redz, nevar noliegt, ka Pešechonova kga uzskati ir viengabalaini, harmoniski un izveidoti. Šim monar-chijas aizstāvim, šim politikānim, kas attaisno pātagu, pamatojoties uz to, ka šai pātagai ir tūkstoš gadu ilga vēsture, nav daudz palicis no s.-r. oficiālās programas. Un, ja „īstie" eseru kungi* visu Domes perioda laiku varēja veikli slēpi tādas domstarpības, ja lo slēpšanai viņi varēja pat ierīkoties kopīgā darbā vienās un tajās pašās avīzēs,

Ar visam viņu skaļajām revolucionārajām frāzēm.

tad las mums tikai rāda, cik tālu sniedzas politiska liekulība.

Kāds ir eseru oportunisma sociāli ekonomiskais, šķiris-kais pamats? Tāds, ka Pešechonovu kgi un Ko pielāgojas saimnieciskā zemnieciņa interesēm, pārtaisa sociālismu pēc viņa interesēm.

Ņemiet galveno jautājumu: par zemi. Pešechonova kgs divreiz atkārto un tīksminādamies zelē zemnieku trudoviku izteicienu, kas viņam ārkārtīgi iepaticies: „mūs sūtīja dabūt zemi, bet nevis atdot to“. Tiešām, tie ir ārkārtīgi ievērojami vārdi. Bet šie vārdi pilnīgi atspēko narodņi-cisma sīkburžuaziskās ilūzijas un apstiprina visas marksistu tezes. Šie vārdi uzskatāmi rāda, ka jau mostas vidējā zemnieka īpašnieciskie instinkti. Bet taču tikai pilnīgi nejēgas politiskajā ekonomijā un Rietumeiropas vēsturē var nezināt, ka šie instinkti toties vairāk nostiprinās un attīstās, jo plašāka ir politiskā brīvība un tautas vara.

Kāds tad secinājums no šiem sapratīga, ,,masas“ izvēlēta saimnieciskā zemnieciņa vārdiem bija jātaisa tam, kam socialisms nav tukša frāze? Acīm redzot tāds secinājums, ka tamlīdzīga saimnieķeļu šķira nevar būt sociālismā nesēja; — ka sociālisti var un viņiem vajag atbalstīt sīk-saimnieķeju šķiru viņu cīņā pret muižniekiem vienīgi tikai šās cīņas buržuāziski demokrātiskās nozīmes un buržuāziski demokrātisko rezultātu dēj; — ka sociālistā pienākums ir nevis notušēt, bet gan atklāt, cik pretrunīgas ir visas strādnieku masas un šo saimnieķeļu intereses, kuri vēlas darīt stiprāku un drošāku savu saimnieka stāvokli, kuri būs naidīgi jebkādai idejai par zemes vai vienalga kā cita „atdošanu** nabago, plikatu masai, tiem, kam nav saimniecības. „Mēs gribam dabūt zemi, bet nevis atdot to“! Vai gan ir iespējams vēl spilgtāk izteikt sīkburžua-ziskos Ipašnieciskos instinktus un tieksmes?

Sociāldemokrāts no tā secina: mums jāatbalsta šie sīk-saimnieki viņu cīņā pret muižniekiem un patvaldību šās cīņas revolucionārā, buržuāziski demokrātiskā rakstura dēļ. Viņu uzvaras gadījumā visas tautas stāvoklis uzlabosies, bet uzlabosies kapitālistiskās iekārtas uzlabošanās un attīstīšanās virzienā. Tāpēc mums nevis jāglaimo šās šķiras īpašnieciskajicm jeb saimnieku instinktiem, bet, gluži otrādi, tūlīt pat jāsāk cīņa pret šiem instinktiem, izskaidrojot proletariātam to nozīmi, brīdinot proletariātu un organizējot to patstāvīgā partijā. Mūsu agrarā programa: palīdzēt sīksaimniekiem revolucionārā ceļā nokratīt dzimtkungus, norādīt viņiem, kādos apstākļos realizēt zemes nacionalizāciju, jo tā ir vislabākā agrarā iekārta, kas ir iespējama, kapitālismam pastāvot, un noskaidrot, cik atšķirīgas ir proletārieša un sīksaimnieķeļa intereses.

Sīkā bodnieķeļa socialisms nonāk pie cita secinājuma: „jāņem vērā“ ,,masas“ (saimnieķeļu masas un nevis to masas, kuriem nav saimniecības) psicholoģija, verdziski jāklanās pret saimnieku vēlēšanos „dabūt" no muižnieka, bet ,,nc-atdot“ proletārietim, izpatīkot saimnieķelim, jāatvirza socialisms miglainās „tālēs", jāatzīst saimnieķeļa cenšanās nostiprināt savu saimnieka stāvokli: — vārdu sakot, par „sociālismu" jāsauc pakalpība sīksaimnieķeļu šaurajam savtīgumam un^1 Iuncināšanās viņu aizspriedumu priekšā.

Monarchistiskās jūtas ir aizspriedums. Varbūt jūs domājat, ka sociālistu uzdevums ir cīnīties pret aizspriedumiem? Maldāties: „darba sociālismam" vajag pielāgoties aizspriedumiem.

Varbūt jūs domājat, ja monarchistiskais aizspriedums ir tik sens un „stiprs" (??), tad ir nepieciešama it sevišķi nesaudzīga cīņa pret to? Maldāties: no tā, ka pātaga ir sena, „darba socialisms" secina tikai nepieciešamību „ārkārtīgi piesardzīgi" izturēties pret pātagu.

Tiesa, Pcšechonova kgs, kas karo — it kā karo — pret kadetiem, pilnīgi atkārto tieši kadetisko spriedelējumu par labu inonarchijai. Bet kāda tur nelaime? Vai tiešām jūs līdz šim vēl nezinājāt, ka buržuāziskais radikālis karo pret buržuāzisko liberāli tikai tādēļ, lai ieņemtu viņa vietu, bet nepavisam ne tādēļ, lai aizslātu viņa progratnu ar būtiski citādu programu? Vai tiešām jūs esat aizmirsuši traucu trudoviku sociālistu... tas ir: radikalsocialistu, vēsturi, kuri „karoja" pret franču kadetiem tādēļ, lai, tikuši par ministriem, rīkotos gluži tāpat kā franču kadeti? Vai tiešām jūs neredzat, ka Pešechonova kgs no Struves kga neatšķiras ne drusku vairāk, kā atšķīrās Bobčinskis no Dobčinska?

Varbūt Pešechonova kgs nojauš, ka starp vēlēšanos „dabūt zemi, bet nevis atdot to“ nn monarchiju pastāv zināms materials sakars. Lai „neatdotu", vajag aizstāvēt.

liet monarchija taču nav nekas cils kā algota policijas apsardzība tiem, kuri vēlas „neatdot", pret tiem, kas spēj ņemt^22. Kadetiem vajadzīga monarchija lielburžuazijas aizstāvēšanai. „Darba sociālistiem" vajadzīga monarchija saimniecisko zemnieciņu aizstāvēšanai.

Pats par sevi saprotams, ka no tāda „darba sociālistu" pasaules uzskata nenovēršami izriet pedantiski banalas attiecības pret sacelšanos („bēdīga iespēja"; salīdziniet Struves kga rakstus 1905. g. vasarā žurnālā „Osvobožde-ņije" par „neprātīgo un noziedzīgo sacelšanās sludināšanu"). No tā paša rodas lielmanīgā nicināšana pret „konspiratīvo organizāciju" un nopūtas 1906. gada augustā pēc „atklātas sociālistiskās partijas". Par tiem objektīvajiem vēstures apstākļiem, kas dara sacelšanos neizbēgamu, — kas pretēji visiem tumšās masas aizspriedumiem tās neatliekamo interešu vārdā uzspiež lai cīņu tieši pret monar-chiju, — kas maņiloviskās nopūtas pēc „atklātas sociālistiskās partijas" pārvērš par ūdeni uz Ušakovu kgu“5 dzirnavām, — par šiem objektīvajiem, vēstures apstākļiem Pešechonovu kgi nedomā. Lavrova un Michailovska pielūdzējiem jāņem vērā nomāktās masas psicholoģija, bet nevis objektivie apstākļi, kas pārveido cīnītājas masas psi-choloģiju.

Rezumēsim. Mēs tagad zinām, ko nozīmē būt darba tautas sociālistam. Darba — tas nozīmē: rāpo saimniekoju interešu priekšā, kuri vēlas „dabūt, bet nevis atdot". Tautas — tas nozīmē: rāpo tautas monarchistisko aizspriedumu priekšā, šovinistisko baiļu priekšā, ka dažas tautības varētu likt atrautas no Krievijas. Socialists — tas nozīmē: pasludina sociālismu par perspektivu, kas sniedzas tālēs, un šauro, doktrināro programu, kas apgrūtina politikāņus, aizstāj ar plašu, brīvu, lokanu, kustīgu, vieglu, viegli apģērbtu un pat pavisam izģērbtu „platformu". Lai dzīvo „darba tautas sociālisti"?

Pešechonovu kgi ir Krievijas zemniecībā sākušās sabiedriskās reakcijas pirmās bezdelīgas. Dieviņš ir nosūtījis uz zemi Pešechonovus, lai uzskatāmi paskaidrotu marksisma tēzi par ikviena sīkražotāja divpusīgo dabu. Zemniekam ir saprāts un aizspriedums, ir ekspluatēta cilvēka revolucionārās spējas un saimnicķeļa reakcionārās tieksmes, kurš vēlas „dabūt, bet nevis atdot“. Pešechonovu kgi ir zemnieka saimnieķeja reakcionāro tieksmju idejiskie izteicēji. Pešechonovu kgi ir krievu zemnieciņa „pakaļpuses“ vērotāji. Pešechonovu kgi — idejiski dara lo pašu darbu, ko Gurko un Stišinsku kgi dara rupji materiāli, uzpirkdami zemnieku buržujus ar apanažas un kroņa zemes pārdošanu.

Bet tas ir vēl liels jautājums, vai ar tādiem ielāpiem izdosies kaut cik ievērojami vājināt masu neizbēgamo sadursmi ar to ekspluatatoriem asā cīņā. Tas ir vēl liels jautājums, vai tradicionālajam un visādu oportunistu atjauninātajam zemnieku aizspriedumam izdosies pārspēt trūcīgo zemnieku saprātu, kas mostas revolūcijas ugunī. Katrā ziņā sociāldemokrāti veiks savu pienākumu, attīslī-dami un attīrīdami zemniecības revolucionāro pašapziņu.

Bet labējā spārna sociāldemokrātiem Pešechonovu kgi lai noder par brīdinājumu. Kritizēdami darba tautas sociālistus, mēs dažkārt varētu sacīt dažiem s.-d. meņševikiem: mutato nomine de ite fabula narratur (fabula stāsta par tevi, mainīts ir tikai vārds). Mums arī ir lādi, kas nopūšas pēc atklātas partijas, kas gatavi aizstāt programu ar platformu, noslīdēt līdz masai. Mums ir PJechanovs, kas ir devis slaveno decembra sacelšanās novērtējumu: „Nevajadzēja ķerties pie ieročiem". Mums ir žurnālā „Olkļiki Sovremennosti“00 līdzstrādnieks Maļiševskis, kas lūkoja pielavīties (tiesa, ne žurnālā „Olkļiki Sovremennosti") pie republikas izstumšanas no programas. Šiem ļaudīm gauži noderīgi labi krietni ielūkoties visā Pešechonovu kungu „dabiskajā skaistumā".

Iespiests pēc avīzes ,.Proļetarij" teksta

Prolctarij'*, 4. ш\, 1906. (j. t9. septembri

GATAVOJAS JAUNS VALSTS APVĒRSUMS!

Gučkova vēstule Trubeckojam ilgi nodarbināja un pa dajai vēl joprojām nodarbina mūsu politisko presi, ja ar so vārdu var apzīmēt rāpuļu un nedaudzās paglābušās liberāļu avīzes. Šai vēstulei tiešām ir zināma nozīme. Tā iezīmē lielu soli kontrrevolucionarā virziena attīstībā plašajos Krievijas lielburžuazijas slāņos. Šais slāņos jau oktobra politiskajam streikam bija noteikta pagrieziena punkta nozīme. Lielburžujs jau tūdaļ pēc 17. oktobra pateica: „diezgan!1*. Un tāpēc izrādījās, ka oriģināls — un ļoti raksturīgs — vilciens Krievijas revolūcijā ir tas, ka konstitucionālā manifesta datumu izmantoja kā partijas nosaukumu iielburžuaziskie elementi, kas nostājās cara valdības pusē, kura ņēmās pielāgot jauno konstitūciju patvaldībai. Oktobris — līdz šim revolūcijas vienīgās, daļējās uzvaras datums Krievijā. Par oklobristiem pie mums saucas kontrrevolucionarās lielburžuazijas partija.

Krievijas revolūcijas šķiriskās pretrunas uzskatāmi izpaužas šajā pretrunīgajā salīdzinājumā. Izskaidrojumu tam dod marksistisks skats uz mūslaiku revolūciju Krievijā. Tā ir buržuāziskā revolūcija. Tā katrā ziņā notīra augsni plašākai un straujākai kapitālisma attīstībai. Revolucionārās zemniecības pilnīgo uzvaru cīņā par zemi uzlūkot par „darba principa** uzvaru, par pāreju uz „socializaciju“ ir viena vienīga sīkburžuaziska ilūzija. Bet nenovēršamā augsnes tīrīšana kapitālismam var noliki divos lielos vir zienos. Dzimtbūtnieciskās Krievijas pārveidošana par buržuāzisku Krieviju iespējama apstākļos, kas nodrošina vislielāko labklājību zemniecības un proletariāta masām, kāda vien iespējama, kapitālismam pastāvot. Tā iespējama

arī apstākļos, kas visvairāk nodrošina mantīgo šķiru, muižnieku un kapitālistu, intereses. Līdz šim mūsu revolūcija iet pa otro ceļu. Un, ja tā negūs vairs nevienas lielas uzvaras, tad nav apšaubāms, ka par Krievijas revolūcijas testamenta izpildītājiem, izrādīsies, būs kontrrevolucionarie buržuji oktobristi — gluži tāpat, kā 1848. gada nekonsekventās vācu revolūcijas testamenta izpildītājs bija junkurs Bismarks.

Gučkova kgs nav gluži dumjš cilvēks. Viņš jau tagad iz jūt šo prieku — pēc revolūcijas galīgās sakāves saņemt savās rokās valdības grožus un savienot veikalniecisku, šeftinieku buržuāzisko „liberālismu" ar nesaudzīgu militāri policejisku represiju pret neapmierinātajiem „apakšslāņiem". Kā praktisks, bezidejisks buržuāzisks veikalnieks Gučkova kgs ir labāk aptvēris īsto politisko stāvokli nekā daudzi mūsu buržuāziskās ihleliģenees filozofi un frāžu varoņi. (L’ignorance est moins eloignēc de la veritē que le prēju-dicel — nezināšana nav tik tālu no patiesības kā aizspriedums.) Gučkova kgs novelk zemes virsū kadetu buržuāziskos ideālus. Šai ziņā it īpaši ievērojama ir šāda vieta viņa vēstulē, ko mūsu verdziskā prese nav novērtējusi:

„Tagad nav šaubu, — raksta Gučkovs Trubeckojam, — ka revolūcijas uzvara vai pat jauns revolucionārās krizes saasinājums apraks gan mūsu jauno politisko brīvību, gan mūsu kultūras un labklājības atliekas".

Tas ir izcili pareizs un izcili trāpīgs tagadējā politiskā stāvokļa novērtējums no kapitālista un muižnieka interešu viedokļa. Gučkova kgs ņem vērsi aiz ragiem. Tagadējā politiskā stāvokļa būtība tiešām ir tas, vai mums ir gaidāms jauns revolucionārās krizes saasinājums. Mēs pateicamies jums par atklātību, Gučkova kgsl Mēs pilnīgi saprotam, ka buržuāziskajiem profesoriem un diplomātiem no avīzes „Reč" nepatīk jūsu noteiktība, atklātība, straujums un uzbrukums, jūsu — piedodiet par vulgāru izteicienu — spējas „izmuldēt", bet mēs, sociālisti, esam milzīgi sajūsmināti par šīm spējām. Mums tās izdevīgas.

Tātad, kas grib nopietni izvirzīt jautājumu par pašreizējo politisko stāvokli, tam pilnīgi skaidri jānosaka savas attiecības pret jaunu revolucionārās krizes saasinājumu. Gučkova kgs tā ari dara. „Es esmu pret", viņš paziņo ar visu savu vēstuli. Es it visu pakļauju cīņai pret šo saasinājumu.

visa tā apspiešanas interesēm, kas ved uz šo saasinājumu Cēlonis ir skaidrs. Jauns saasinājums draud ar revolūcijai uzvaru, kas savukārt apdraud Gučkovu, Romanovu, Stoli-pinu kgu un pārējās grautiņu rīkotāju bandas muižu ,,at-liekas", buržuāzisko privilēģiju „atliekas", kas var noderēt par aizsargu pret proletariāta tālāko cīņu, vārdu sakot. „mūsu (Gučkovu, Romanovu, Stolipinu) labklājības atliekas".

Gučkova kgs spriež pareizi, daudz pareizāk un konsekventāk nekā kadeti, kas tagad klaigā pret viņu un kas dažādu Vinogradovu, Struvju, Izgojevu, Berdjajevu, Miju-kovu personā simtiem reižu ir apraudājuši „brīvības un kultūras" gaidāmās bēres, ja uzvarētu „bezprāta stichija".

Un revolucionāriem arī nekait pamācīties no reakcijas māku konsekventi izvirzīt jautājumu par mūsdienu politisko stāvokli, tas ir, par „jaunu revolucionārās krizes sa asinājumu". Šis saasinājums nenovēršami nozīmēs vēl plašāku masu cīņu nekā agrāk, kura kļūs bagātāka ar Krievijas lielās revolūcijas lielā gada pieredzi. Bet šā gada pieredze, sākot ar oktobra streiku caur decembra sacelšanos, caur mierīgo Domi un tās padzīšanu, ved uz uzbrūkošu Viskrievijas bruņoto sacelšanos ar streiku kā cīņas palīg» un blakus līdzekli.

Valdība visu savu politiku ir pielāgojusi šim visu gaidītajam, jaunajam revolucionārās krizes saasinājumam. Nav šaubu, ka tā ar nodomu nav noteikusi jaunās Domes vēlēšanu termiņu, lai atstātu sev brīvas rokas, lai pamēģinātu gadījumā, ja visas tautas cīņa stipri saasinātos, sašķelt to, pēkšņi noteicot vēlēšanas. Tāpat nav arī šaubu, ka pašu jautājumu par to, vai sasaukt jaunu Domi un uat atstāt veco vēlēšanu likumu, valdība tagad jo vērīgi studē no tā paša viedokļa. Un sociāldemokrātijai ir vismazāk tiesību izturēties pret šo jautājumu bezrūpīgi.

Valdības priekšā ir dilema: pamēģināt vēlreiz sasaukt Domi uz spēkā esošā vēlēšanu likuma pamata, pastiprinot represijas, spiedienu uz vēlēšanām, organizējot melnsimtniekus, — vai pirms otrās Domes grozīt vēlēšanu likumu tā. lai pilnīgi nodrošinātu „darba spējīgu", t. i., melnsimtnie-cisku, Domi. Reakcija muižnieku šķirā, melnsimtniecisko muižnieku uzvaras zemstē, neapšaubāmais nemiera pieaugums lautā, — viss tas tieši diktē valdībai nekavējoties

atcelt spēkā esošo vēlēšanu likumu, ierobežot vēlēšanu tiesības tādā garā, kas būtu atgriešanās no Vites Domes pie Buligina Domes, un pat vēl Jaunāk — vai ari vienkārši sasaukt otrajā Domē zemstu izvēlētus pārstāvjus. Mūsu preses rāpuļi jau izpļāpājas par tādiem plāniem ,,sfe-rās“, t. i., galmam tuvu stāvošajā bandā, un gatavo augsni, cenzdamies pierādīt patvaldības „tiesības" izdot bez Domes jaunu vēlēšanu likumu.

Aplūkosim, kurš no šiem valdības politikas „kursiem" ir ticamāks. 11. decembra vēlēšanu likuma paturēšanai par labu runā konstitucionālā „likumība", politiska piesardzība, lojalitāte. Kā redzat, tie visi ir „ideāli" apsvērumi, uz kuriem Romanovi un Pobedonoscevi ir pieraduši uzspļaut. Un patiesi, būtu taču smieklīgi domāt, ka cilvēki, kas no galvas līdz kājām klāti asinīm un dubļiem, kas pēdējā izmisīgā cīņā aizstāv savas vergturu tiesības, sāks ievērot tādus apsvērumus. Smieklīgi domāt, ka cara banda uztrauktos par „likumību", kad šī banda neuztraucās pat ne par tā paša 11. decembra likuma, 20. februāra likuma®7 izdošanu ult., neuztraucas ari par pašreizējo nepārtraukto zākāšanos par „likumu". Nē, visi šie argumenti ir niecīgi!

Eiropas domas? Nepieciešamība dabūt aizņēmumu? Šī nepieciešamība ir visspiedīgākā. Un Eiropas kapitāls naudu dos tikai tad, ja būs garantēta „kārtība". Bet, kāda ir šī „kārtība", — tas kapitalam vienalga, un kapsētas kārtība tam pat simpātiskākā. Bet otra kadetiska (vai, pasarg dievs, vai kreisāka!) Dome taču sola jaunus financialus atmaskojumus, jaunu „nekārtību"! Nē, tieši no Eiropas aizņēmuma viedokļa valdībai ir pilnīgs aprēķins atcelt pašreizējo vēlēšanu likumu, lai nodrošinātu melnsimtniecisku Domi un lai tā pieņemtu visus un visādus aizņēmumus.

Protams, nedrīkst aizmirst, ka būtībā vienošanās starp patvaldību un liberāli monarchistisko buržuāziju nepieciešama pašu dziļāko ekonomisko un politisko cēloņu dēļ. Ka pirmais mēģinājums vienoties caur pirmo Domi neizdevās, tas nepavisam vēl neliecina un nevar liecināt, ka neviens tāds mēģinājums neizdosies, — un tādu mēģinājumu būs vēl ļoti ļoti daudz. Bet vienošanos tieši caur kadc-tisku Domi tagad nedrīkst uzskatīt (un patvaldība nevar uzskatīt) par sevišķi ticamu.

Revolucionāri mācās no revolūcijas pieredzes, bet ari patvaldība lāpai mācās no tās un mācās ]oli uzmanīgi. Paliekot spēkā pašreizējam vēlēšanu likumam, cerības uz lahējāku Domes sastāvu ir pavisam niecīgas, to visi redz. Otrās Domes sasaukšanas laiks iekrīt taisni ziemas beigās, kad bads, bezdarbs, plašo tautas masu posis parasti sevišķi saasinās. Partijas, kas ir kreisākas par kadetiem, tagad neapšaubāmi daudz mazāk nekā agrāk slieksies iet liberāli monarchistiskās buržuāzijas pavadā, tās būs daudz spējīgākas patstāvīgi, enerģiski un aktivi politiski darboties. Nē! Mums nav jālolo ilūzijas, nav jāiedomājas ienaidnieks jau pavisam nesaprātīgs, neattapīgs, nepiesardzīgs. Mums nav jāšaubās par to, ka melnsimlnieciskās valdības „domas un darba milzeņi" tagad pūlas cik spēdami, lai padarītu neiespējamu kadetiskās Domes pieredzes atkārtošanos.

Domes padzīšana valdībai rādīja, ka tūlītēja plaša visa? tautas sacelšanās nenotika. „Sieram" iepatikās klusībā un slepenībā sagatavotais coup d’ētat (valsts apvērsums). Viņas tagad jo stipri iespaido tas, kas viņām šķiet veiksmīgs un drošs uzbrukums revolūcijai. Viņas tagad nevar nedomāt par tāda paša uzbrukuma atkārtošanu laikus, lai novērstu „jaunu revolucionārās krizes saasinājumu". Cara galma ļaudis ir militāri cilvēki. Pāriet uzbrukumā, saņemt savās rokās kara darbības iniciativu, — tādas taktikas priekšrocību viņi ļoti labi saprot. Rīties sacelšanās? Bet tādā vai citādā apmērā tā ir neizbēgama — strādnieku streiki, karaspēka un zemnieku sacelšanās vesela gada laikā to ir [nerādījušas. Otrā kadetiskā Dome radīs tautai vēl izdevīgāku situāciju sacelties: „lauku kara tiesu liberālismā" politikas galīgais sabrukums, iedzīvotāju nogurums no represijām utt., utt. Ja „jauns revolucionārās krizes saasinājums" ir nenovēršams, tad mums jāuzbrūk pirmajiem, — tā spriež Ignatjevs, droši vien tā. Un viņš uzbruks, — vēlēšanu priekšvakarā cars atcels 11. decembra vēlēšanu likumu un izdos jaunu likumu, kas nodrošinās melnsimtniecisku Domes sastāvu.

Mēs nepretendējam būt pareģi un paredzēt visas iespējamās izejas no pašreizējā loti sarežģītā politiskā stāvokļa. Bet sociāldemokrātijas pienākums ir stingri apsvērt visu politikā darbojošos spēku tendences, lai sapratīgi virzītu savu taktiku. Tāda apsvēršana noved pie negrozāmā sēci-

nājuma: strādnieki! esiet gatavi uz to, ka ap vēlēšanu laiku valdība ievedīs melnsimtniecisku vēlēšanu likumu! Zemnieki! ziniet, ka valdība apdomā plānu grozīt vēlēšanu kārtību tā, lai zemnieku deputāti, lai trudoviki nevarētu iekļūt Domē!

Mēs nedrīkstam ļaut valdībai pārsteigt mūs. Mums jo enerģiski jāaģilē masās, izskaidrojot draudošās briesmas,— mums jāizklīdina naivā ticība vēlēšanu likuma kā ,,kon-stituciona!a“ iestādījuma stiprumam, — mums jāsagrauj konstitucionālās ilūzijas, — mums jāatgādina Eiropas revolūciju piemēri ar to biežajām vēlēšanu likumu maiņām, — mums visiem spēkiem jāallīsta apziņa, ka krize, kas tagad saasinās, ir nevis parlamentara. nevis konstitucionālā, bet gan revolucionārā krize, ko atrisinās tikai spēks, ko atšķetinās tikai ar uzvaru vainagota bruņota sacelšanās.

Iespiests pēc avīzes ,,Proļelarij“ lekstc

,'Prolelarij". 5. nr1906. о

SO. septembri

PARTIZĀNU KARŠ

Jautājums par partizānu darbību stipri interesē mūsu partiju un strādnieku masu. Mēs šo jautājumu jau vairākkārt esam skāruši garām ejot un tagad gribam stāties, kā to esam apsolījuši, pie mūsu uzskatu pilnīgāka iztirzājuma

I

Sāksim no gala. Kādas pamatprasības jāizvirza katram marksistam, apskatot jautājumu par cīņas formām? Pirmkārt, marksisms atšķiras no visiem primitīvajiem sociālismā veidiem ar to, ka tas nesaista kustību ar kaut kādu vienu noteiktu cīņas formu. Tas atzīst visdažādākās cīņas formas, pie kam tās „neizdomā*1, bet tikai vispārina, organizē, piešķir apzinīgumu tām revolucionāro šķiru cīņas formām, kas rodas pašas par sevi kustības gaitā. Marksisms, kas noteikti naidīgs jebkurām abstraktām formulām, jebkurām doktrinārām receptēm, prasa uzmanīgu izturēšanos pret notiekošo masu cīņu, kas ar kustības attīstību, masu apzinīguma pieaugšanu, ekonomisko un politisko križu paasināšanos rada aizvien jaunus un aizvien dažādākus aizsargāšanās un uzbrukšanas veidus. Tāpēc marksisms nekādā ziņā neatsakās ne no kādām cīņas formām. Marksisms nekādā gadījumā neaprobežojas tikai ar pašreizējā momentā iespējamām un esošajām cīņas formām, bet atzīst, ka, mainoties pašreizējai sociālai konjunktūrai, neizbēgami rodas jaunas, pašreizējā perioda darbiniekiem nezināmas cīņas formas. Šinī ziņā marksisms mācās, ja tā var izteikties, no masu prakses un ir tālu no pretenzijām mācīt masām kabineta „sistematiķu** izdomātās cīņas formas. Mēs zinām, — teica, piemēram, Kautskis, aplūkojot

sociālās revolūcijas formas, — ka nākošā krize mums nesīs jaunas cīņas formas, kuras mēs tagad nevaram paredzēt.

Otrkārt, marksisms noteikti prasa jautājumu par cīņas formām aplūkot vēsturiski. Nostādīt šo jautājumu ārpus vēsturiski konkrētiem apstākļiem nozīmē nesaprast dialektiskā materiālisma ābeci. Dažādos ekonomiskās evolūcijas momentos atkarībā no dažādiem politiskiem, nacionāli kulturāliem, sadzīves ult. apstākļiem dažādas cīņas formas izvirzās pirmajā vietā, kļūst par galvenēm cīņas formām, un sakarā ar lo savukārt mainās cīņas mazāk svarīgās, blakus formas. Mēģināt atbildēt jā vai nē uz jautājumu par noteiktu cīņas līdzekli, sīki neaplūkojot zināmas kustības konkrētos apstākļus tās zināmā attīstības pakāpē — nozīmē pilnīgi atmest marksisma pamalu.

Tādas ir divas teorētiskās pamattēzēs, no kurām mums jāvadās. Marksisma vēsture Rietumeiropā dod mums bezgala daudz piemēru, kas apstiprina teikto. Eiropas sociāldemokrātijā pašlaik uzskata parlamentārismu un arodkuslību par galvenajām cīņas formām, tā atzina sacelšanos pagātnē un. mainoties konjunktūrai, pilnīgi gatava atzīt lo nākotnē, — pretēji liberālo buržuju, lādu kā krievu kadeti un bez-zaglavci”8, ieskatiem. Sociāldemokrātijā noliedza vispārējo streiku 70. gados kā sociālu universallīdzckli, kā līdzekli uzreiz gāzt buržuāziju nepolitiskā ceļā, — bet sociāldemokrātijā pilnīgi atzīst masu politisko streiku (sevišķi pēc Krievijas 1905. g. pieredzes) kā vienu no cīņas līdzekļiem, kas nepieciešams zināmos apstākļos. Sociāldemokrātijā atzina ielu barikāžu cīņu XIX gadsimta 40. gados, — noraidīja to, pamatojoties uz noteiktiem datiem, XIX gadsimta beigās, — izteica pilnīgu gatavību no jauna skatīt cauri šo pēdējo uzskatu un atzīt barikāžu cīņas lietderību pēc Maskavas pieredzes, kas pēc K. Kautsku vārdiem izvirzīja jaunu barikāžu taktiku.

II

Noteikuši vispārīgās marksisma tezes, pāriesim pie Krievijas revolūcijas. Atcerēsimies tās izvirzīto cīņas formu vēsturisko attīstību. Sākumā strādnieku ekonomiskie si reiki (18915.—1900.), pēc tam strādnieku un studentu politiskās demonstrācijās (190t. un 1902.), zemnieku dumpji (1902.), masu politisko streiku sākums dažādās kombina-cijās ar demonstrācijām (Rostovā 1902. g., vasaras streiki 1903. g., 1905. g. 9. janvāris), Viskrievijas politiskais streiks ar vietējiem barikāžu cīņas gadījumiem (1905. g. oktobris), masu barikāžu cīņa un bruņota sacelšanās (1905. g. decembris), mierīga parlamentara cīņa (1906. g. aprilis— jūnijs), daļēja sacelšanās armijā (1905. g. jūnijs — 1906. g. jūlijs), daļēja zemnieku sacelšanās (1905. g. rudens — 1906. g. rudens).

Tāds ir stāvoklis 1906. g. rudenī, raugoties no cīņas formu viedokļa vispār. Patvaldības cīņas „atbildes" forma ir melnsimtnieciskie grautiņi, sākot ar Kišiņevu 1903. gada pavasari un beidzot ar Sed|ecu 1906. gada rudenī. Visā šinī periodā melnsimtniecisko grautiņu, ebreju, studentu, revolucionāru, apzinīgo strādnieku piekaušanas organizēšana arvien vairāk progresē, k|ūst pilnīgāka, apvienojot meln-simtnieciskā karaspēka varmācību ar uzpirktās salašņu bandas varas darbiem, noejot līdz artilērijas lietošanai ciemos un pilsētās, saplūstot ar soda ekspedicijām, soda vilcieniem un tā tālāk.

Tāds ir ainas pamatfons. Sai fonā iezīmējas, — neapšaubāmi kā kaut kas atsevišķs, ar otrās šķiras, blakus nozīmi, — tā parādība, kuras pētīšanai un novērtēšanai veltīts šis raksts. Kas ir šī parādība? kādas ir tās formas? tās cēloņi? izcelšanās laiks un izplatīšanās apmēri? tās nozīme vispārējā revolūcijas gaitā? tās attiecības pret sociāldemokrātijas organizēto un vadīto strādnieku šķiras cīņu? Tādi ir jautājumi, kuriem mums tagad jāpievēršas pēc ainas vispārējā fona raksturojuma.

Mūs interesējošā parādība ir bruņota cīņa. To izcīna atsevišķas personas un nelielas personu grupas. Pa da|ai tās pieder pie revolucionārām organizācijām, pa daļai (dažos Krievijas apvidos lielāko tiesu) nepieder ne pie kādas revolucionārās organizācijas. Bruņotai cīņai ir divi dažādi mērķi, kurus nepieciešams stingri šķirt vienu no otra; — proti, šī cīņa, pirmkārt, vērsta uz atsevišķu personu — kara un policijas dienesta priekšnieku un vienkāršu darbinieku, nonāvēšanu; — otrkārt, uz valdības, kā arī privātpersonu, naudas līdzekļu konfiskāciju. Konfiscētos līdzekļus daļēji nodod partijai, daļēji izlieto speciāli bruņošanās vajadzībām un sacelšanās gatavošanai, da|ēji lo personu uzturam, kuras ved mūsu raksturoto cīņu. [23]

Lielās ekspropriācijās (Kaukazijā vairāk nekā 200 tūkst, rubļu, Maskavā — 875 tūkst, rubļu) izlietoja vispirms tieši revolucionārām partijām, — sīkās ekspropriācijās izlieto vispirms, bet dažreiz arī pilnīgi „ekspropriatoru" uzturam. Šī cīņas forma plaši attīstījās un izplatījās neapšaubāmi 1 ikai 1906. gadā, t. i„ pēc decembra sacelšanās. Politiskas krizes saasināšanās līdz bruņotas cīņas pakāpei un sevišķi trūkuma, bada un bezdarba saasināšanās sādžās un pilsētās ieņēma ievērojamu vietu to cēloņu skaitā, kas radīja minēto cīņu. Šo cīņas formu kā galveno un pat vienīgo sociālās cīņas formu pieņēma iedzīvotāju baskāju elementi, skrandu proletārieši un anarehistu grupas. Kā cīņas „atbildes" forma no patvaldības puses jāuzlūko kara stāvoklis, jaunu karapulku mobilizācijā, inelnsimtnieciskie grautiņi (Sedļeca), lauku kara tiesas.

III

Parastais aplūkojamās cīņas novērtējums ir šāds: tas ir anarchisms, blankisms, vecais terors, no masam atrautu vieninieku darbība, kas demoralizē strādniekus, atstumj no tiem plašās iedzīvotāju aprindas, dezorganizē kustību, kaitē revolūcijai. Piemēri, kas apstiprina tādu novērtējumu, viegli atrodami avīžu ikdienas notikumu ziņojumos.

Bet vai šie piemēri ko pierāda? Lai to pārbaudītu, ņemsim apvidu, kur aplūkojamā cīņas forma visvairāk attīstīta — Latviešu novadu. Lūk, kā sūdzas par Latviešu sociāldemokrātijas darbību avīze „Novoje Vremja" (9. un 12. sept.). Latviešu sociāldemokrātiskā strādnieku partija (KSDSP daļa) regulāri izlaiž 30000 eksemplāros savu avīzi. Oficiālajā nodaļā ievieto spiegu sarakstus, kuru iznīcināšana ir katra godīga cilvēka pienākums. Tos, kas sadarbojas ar policiju, izsludina par „revolūcijas pretiniekiem", tie ir sodāmi ar nāvi, atbildot ari ar savu mantu. Naudu s.-d. partijai pavēl iedzīvotājiem nodot tikai pret kvīti ar zīmogu. Pēdējā parti jas pārskatā no 48 000 rbļ. gada ienākuma 5 600 rbļ. ir no Liepājas nodaļas, kuri iegūti ekspropriācijās ceļā ieroču iegādāšanai. Saprotams, „Novoje Vremja" met zibeņus pret šo „revolucionāro likumdošanu", šo „bargo valdību".

Nosaukt par anarehismu, blankismu, terorismu šo latviešu s.-d. darbību neviens neiedrošināsies. Bet kāpēc?

Tāpēc, ka šeit ir skaidrs jaunās cīņas formas sakars ar sacelšanos, kas nofika decembrī un kas briest no jauna. Attiecībā uz visu Krieviju šī sakarība nav tik skaidri saskatāma, bet tāda pastāv. „Partizānu'* cīņas izplatīšanās tieši pēc decembra, tās sakarība ne tikai ar ekonomiskās, bet arī ar politiskās krizes paasināšanos ir neapšaubāma. Vecais krievu terorisms bija inteligenla-sazvērnieka lieta; tagad partizānu cīņu parasti ved strādnieks kaujinieks vai vienkārši strādnieks bezdarbnieks. Blankisms un anarchisms viegli ienāk prātā ļaudīm, kas tiecas uz šabloniem, bet sacelšanās apstākļos, kas tik skaidri saskatāmi Latviešu novadā, šo no galvas iemācīto etiķešu nederīgums ir skaidri redzams.

Latviešu piemērā spilgti redzams, ka partizānu kara analizē ārpus sacelšanās apstākļu kopsakarības, kas pie mums tik parasta, ir pilnīgi nepareiza, nezinātniska un nevēsluriska. Vajag ievērot šos apstākļus, padomāt par lielo sacelšanās aktu starpperioda īpatnībām, vajag saprast, kādas cīņas formas pie tam nenovēršami rodas, nevis atkratīties ar iemācītu vārdu izlasi, ko vienādi lieto ir kadets, ir novovremenists: anarchisms, laupīšana, baskāju iecība!

Saka: partizānu darbība dezorganizē mūsu darbu. Piemērosim šo prātojumu apstākļiem pēc 1905. g. decembra, mclnsimtniecisko grautiņu un kara stāvokļa laikmetam. Kas vairāk dezorganizē kustību tādā laikmetā: vai pretspara trūkums, vai organizēta partizānu cīņa? Salīdziniet centrālo Krieviju ar tās rietumu nomali, ar Poliju un Latviešu novadu. Neapšaubāmi, ka partizānu cīņa daudz plašāk izplatīta un augstāk attīstīta rietumu nomalē. Un tāpat neapšaubāmi, ka revolucionārā kustība vispār un s.-d. kustība it īpaši ir vairāk dezorganizēta centrālajā Krievijā nekā tās rietumu nomalē. Protams, mums nenāk prātā no tā secināt, ka poļu un latviešu s.-d. kustība ir mazāk dezorganizēta, pateicoties partizānu karam. Nē. No šejienes izriet tikai, ka partizānu karš nav vainīgs s.-d. strādnieku kustības dezorganizacijā 1906. gada Krievijā.

Šeit nereti atsaucas uz nacionālo apstākļu īpatnībām. Bet tāds norādījums sevišķi spilgti izceļ šās parastās argumentācijas bezspēcību. Ja runa ir par nacionāliem apstākļiem, lad runa nav par anarehismu, blankismu,

terorismu — Viskrievijas un pat speciāli krievu grēkiem, bet par kaut ko cilu. Analizējiet šo kaut ko citu konkrēti, kungi! Tad jūs redzēsit, ka nacionālie spaidi vai antagonisms neko neizskaidro, jo rietumu nomalēs tas vienmēr ir bijis, bet partizānu cīņu ir radījis tikai pašreizējais vēsturiskais periods. Ir daudz vietu, kur ir nacionālie spaidi un antagonisms, bet nav partizānu cīņas, kas dažreiz attīstās bez kādiem nacionāliem spaidiem. Jautājuma konkrēta analizē parādīs, ka cēlonis nav nacionālos spaidos, bet sacelšanās apstākļos. Partizānu cīņa ir nenovēršama cīņas forma tādā laikā, kad masu kustība īstenībā jau nogājusi līdz sacelšanās pakāpei un kad pilsoņu karā iestājas lielāki vai mazāki „lielo kauju" starpbrīži.

Kustību dezorganizē nevis partizānu darbība, bet partijas vājums, kad partija neprot šo darbību ņemt savās rokās. Lūk, kāpēc pie mums, krieviem, tik parastā partizānu cīņas nolādēšana saistās ar partiju patiesi dezorganizējošu slepenu, nejaušu, neorganizētu partizānu darbību. Nespēdami saprast, kādi vēsturiski apstākļi rada šo cīņu, mēs nespējam arī paralizēt tās sliktās puses. Bet cīņa tomēr noliek. To rada vareni ekonomiski un politiski cēloņi. Nav mūsu varā novērst šos cēloņus un novērst šo cīņu. Mūsu žēlošanās par partizānu cīņu, tā ir žēlošanās par mūsu partijas bezspēcību sacelšanās lietā.

Par dezorganizaciju sacītais attiecas arī uz demoraliza-ciju. Demoralizē ne partizānu karš, bet partizānu cīņu neorganizētiba, nekārtība, bezpartejiskums. No šās visneapšaubāmākās demoralizacijas mūs nepavisam neglābj partizānu cīņas nopelšana un nolādēšana, jo šī nopelšana un šie lāsti ir absolūti bezspēcīgi apturēt parādību, ko rada dziļi ekonomiski un politiski cēloņi. Iebildīs: ja mēs esam bezspēcīgi apturēt nenormālu un demoralizējošu parādību, tad tas vēl nav iemesls, lai partija ķertos pie anormaliem un demoralizējošiem cīņas līdzekļiem. Tāds iebildums būtu jau tīri liberāli buržuāzisks, bet ne marksistisks, jo marksists nevar uzskatīt pilsoņu karu vai partizānu karu kā vienu no pilsoņu kara formām par vispār anormalu un demoralizējošu. Marksists stāv uz šķiru cīņas, bet ne uz sociālā miera pamata. Zināmos asu ekonomisku un politisku križu periodos šķiru cīņa attīstās līdz tiešam pilsoņu karam, t. i., bruņotai cīņai starp divām tautas daļām. Tādos

periodos marksista pienākums ir stāvēt uz pilsoņu kara viedokļa. Katra tā morāliskā nosodīšana no marksisma viedokļa ir pilnīgi nepieļaujama.

Pilsoņu kara laikmetā proletariāta partijas ideals ir karojošo partija. Tas ir absolūti neapšaubāms. Mēs pilnīgi piejaujam, ka no pilsoņu kara viedokļa var parādīt un pierādīt pilsoņu kara tādu vai citādu formu nelietderīgumu vienā vai otrā momentā. Dažādu pilsoņu kara formu kritiku no kara lietderīguma viedokļa mēs pilnīgi atzīstam un bez ierunas piekrītam, ka tāda jautājumā lēmēja balsstiesību pieder katra atsevišķa apvidus s.-d. praktiķiem. Bet marksisma principu vārdā mēs kategoriski prasām, lai no pilsoņu kara apstākļu analizēs neatkratītos ar nodrāztām un šabloniskām frāzēm par anarchismu, blankismu, terorismu, lai partizānu darbības aplamie paņēmieni, ko lietojusi tāda un tāda PPS organizācija tādā un tādā momentā, netiklu izcelta kā biedēklis jautājumā par pašu s.-d. piedalīšanos partizānu karā vispār.

Pret atsaukšanos uz partizānu karu kā kustības dezor-ganizēlāju jāizturas kritiski. Katra jauna cīņas forma, kas saistīta ar jaunām briesmām un jauniem upuriem, nenovēršami „dezorganizē^11 šai jaunajai cīņas formai nesagatavotās organizācijas. Mūsu vecos propagandistu pulciņus dezorganizēja pāreja uz aģitāciju. Mūsu komitejas vēlāk dezorganizēja pāreja uz demonstrācijām. Katra kara darbība jebkurā karā ienes zināmu dezorganizaciju karojošo rindās. No šejienes nav jāsecina, ka nevajag karot. No šejienes jāsecina, ka vajag iemācīties karot. Tas arī ir viss.

Kad es redzu sociāldemokrātus, kas lepni un pašapmierināti paziņo: mēs neesam ne anarehisti, ne zagļi, ne laupītāji, mēs stāvam augstāk, mēs neatzīstam partizānu karu, tad es sev jautāju: vai šie ļaudis saprot, ko viņi runā? Visā zemē notiek melnsimtnieciskās valdības bruņotas sadursmes un kauliņi ar iedzīvotājiem. Šī parādība ir absolūti nenovēršama tagadējā revolūcijas attīstības pakāpē. Iedzīvotāji stiehiski, neorganizēti — un tieši tāpēc bieži neveiksmīgās un sliktās formās — reaģē uz šo parādību arī ar bruņotām sadursmēm un uzbrukumiem. Es saprotu, ka mūsu organizācijas vājuma un nesagalavolības dēļ mēs varam atteikties zināmā apvidū un zināmā momentā no partijas vadības šajās stiehiskajās cīņās. Es saprotu, ka šis

jautājums jāizlemj vietējiem praktiķiem, ka vāju un nesagatavotu organizāciju pārveidošana nav viegla lieta. Bet, kad es redzu, ka sociāldemokrātijas teorētiķis vai publicists nevis skumst šās nesagatavotības dēļ, bet uzpūtīgi, pašapmierināti un kā Narciss jūsmīgi atkārto agrā jaunībā iemācītas frāzes par anarchismu, blankismu, terorismu, tad es izjūtu apvainojumu par pasaulē visrevolucionārākās doktrinas pazemošanu.

Saka: partizānu karš tuvina apzinīgo proletariātu paklīdušiem dzērājiem, baskājiem. Tas pareizi. Bet no šejienes izriet tikai tas, ka proletariāta partija nekad nevar uzskatīt partizānu karu par vienīgo vai pat par galveno cīņas līdzekli; ka šis līdzeklis jāpakļauj citiem, jāpieskaņo galvenajiem cīņas līdzekļiem, jāpadara cēlāks ar izglītojošo un organizējošo sociālismā ietekmi. Bet bez šā pēdējā nosacījuma visi, pilnīgi visi cīņas līdzekļi buržuāziskā sabiedrībā tuvina proletariātu dažādiem neproletariskiem slāņiem vai nu uz augšu, vai arī uz leju no tā, un, ja šie līdzekļi atstāti stichiskai lietu norisei, tic nonēsājas, izvirst, prostiluējas. Streiki, kas atstāti stichiskai norisei, izvirst par „Alliances" — par strādnieku izlīgumiem ar saimniekiem pret patērētājiem. Parlaments izvirst par atklāto namu, kur buržuāzisko politikāņu banda tirgojas vairumā un mazumā ar „tautas brīvību", „liberālismu", „demokrātiju", republikanismu, anliklerikalismu, sociālismu un visām citām ejošām precēm. Avīze izvirst par visiem pieejamu savedēju, par masu samaitāšanas ieroci, par rupju glaimu ieroci pūļa zemiskiem instinktiem utt., utt. Sociāldemokrātijā nepazīst universālus cīņas līdzekļus, tādus, kas nožogotu proletariātu ar Ķinas mūri no slāņiem, kuri stāv mazliet augstāk vai mazliet zemāk par to. Sociāldemokrātijā dažādos laikmetos lieto dažāda veida līdzekļus, vienmēr šo lietošanu ietverot stingri noteiktos idejiskos un organizatoriskos nosacījumos^24.

IV

Krievijas revolūcijas cīņas formas, salīdzinot ar Eiropas buržuāziskām revolūcijām, atšķiras ar milzīgu dažādību. Kautskis pa daļai to pareģoja, runājot 1902. gadā par to, ka nākošā revolūcija (viņš piemetināja: varbūt izņemot Krieviju) būs ne tik daudz tautas cīņa pret valdību kā cīņa starp divām tautas daļām. Krievijā mēs neapšaubāmi redzam šās otras cīņas plašāku attīstību nekā Rietumu buržuāziskās revolūcijās. Mūsu revolūcijas ienaidnieku no tautas vidus ir skaitliski ļoli maz, bet līdz ar cīņas saasināšanos viņi organizējas arvien vairāk un vairāk un dabū atbalstu no buržuāzijas reakcionārajiem slāņiem. Tāpēc ir gluži dabiski un nenovēršami, ka tādā laikmetā, visas tautas politisko streiku laikmetā, sacelšanās nevarēs pieņemt veco vienreizīgo aktu formu, kuri ierobežoti ar ļoli īsu laika sprīdi un ļoti nelielu apvidu. Gluži dabiski un nenovēršami, ka sacelšanās pieņem ilgstoša un visu zemi aptveroša pilsoņu kara augstākas un sarežģītākas formas, t. i., bruņotas cīņas formas starp divām tautas daļām. Tādu karu nevar iedomāties citādi kā rindu nedaudzu lielu kauju, ko vienu no otras atdala samērā lielāki laika starpbrīži, un kā daudzas sīkas sadursmes šo starpbrīžu laikā. Ja tas tā, — un tas tā ir neapšaubāmi, — tad sociāldemokrātijai visādā ziņā jāsprauž sev par uzdevumu radīt tādas organizācijas, kurām būtu vislielākās spējas vadīt masas gan šinīs lielajās kaujās, gan pēc iespējas arī šinīs sīkajās sadursmēs. Laikmetā, kad šķiru cīņa saasinājusies līdz pilsoņu karam, sociāldemokrātijai jāsprauž sev par uzdevumu ne tikai piedalīties, bet arī uzņemties vadošo lomu šajā pilsoņu karā. Sociāldemokrātijai jāaudzina un jāsaga-tavo savas organizācijas tā. lai tās tiešām cīnītos kā karojoša puse, kas izmanto katru gadījumu, lai nodarītu ienaidnieka spēkiem zaudējumu.

kontrolē un līdzekli liek izlietoli sacelšanās vajadzībām. Partizānu teroristiska darbība liek rekomendēta pret valdības varmākām un aktīviem melnsimtniekiem, bet ievērojot Šādus noteikumus: 1) rēķināties ar plašo masu noskaņojumu; 2) ievērot strādnieku kustības apstākļus zināmā apvidū; 3) rūpēties par lo, lai proletariāta spēkus neizšķiestu velti. Apvienošanās kongresā pieņemtās rezolūcijas praktiskā atšķirība no šā projekta ir vienīgi tā, ka netiek pieļauta kroņa īpašuma „ekspropriācijā".

Tas ir grūts uzdevums, nav vārdam vietas. To nevar atrisināt uzreiz. Kā pilsoņu kara gaitā visa tauta cīņā pāraug un mācās, tā arī mūsu organizācijas jāaudzina un uz pieredzes pamata jāpārkārlo tā, lai tās šo uzdevumu varētu veikt.

Mums nav ne mazāko pretenziju uzspiest praktiķiem kaut kādu izdomātu cīņas formu vai kabinetā izlemt jautājumu par to, kāda loma ir vienai vai otrai partizānu kara formai pilsoņu kara vispārējā gaitā Krievijā. Mēs esam tālu no domām redzēt tādas vai citādas partizānu cīņas konkrētā novērtējumā sociāldemokrātijas virziena jautājumu. Bet mēs uzskatām par savu uzdevumu palīdzēt, cik tas ir mūsu spēkos, pareizi teorētiski novērtēt cīņas jaunās formas, ko izvirza pali dzīve, nesaudzīgi cīnīties pret šabloniem un aizspriedumiem, kas traucē apzinīgos strādniekus pareizi nostādīt jauno un grūto jautājumu, pareizi pieiet tā atrisināšanai.

Iespiests plc avīzes „Prolclarij" teksta

,.Proletarij", 5. nr., 1906. g.

30- septembri

JAUTĀJUMĀ PAR PARTIZĀNU RAKU

Mēs alzīslam šo rezolūciju principā par pareizu un aizrādām, ka lā ir solidārā ar tēzēm, ko mēs attīstījām rakstā „Partizānu karš“. Pašā rezolūcijas tekstā mēs ieteiktu tikai dažus mazāk svarīgus labojumus un papildinājumus. Motivu 3. p. mēs teiktu: „revolūcija, nespēdama patlaban“ utt. Tieši rezolutivajā daļā mēs piemetinātu „ekspropriācijās" noliegšanu saskaņā ar kongresa lēmumu un tad vēl norādījumu, ka partizānu darbība jāsaskaņo ar plašo masu noskaņojumu un ar strādnieku kustības apstākļiem. Starp citu skaidrs, ka Maskavas biedri uzskata to pašu par sevi saprotamu.

Iespiests pēc avires ,.Proletarij" teksta

Proletarij", 5. nr., 1906. о 33. septembri

KRIEVIJAS POLITISKO PARTIJU KLASI FI К ACI J AS MEĢ INA J UMS

KSDSP Apvienošanās kongress, kā zināms, izvairījās no uzdevuma šķiriski analizēt politiskās partijas Krievijā un noteikt proletariāta attiecības pret tām. Amsterdamas rezolūcijas^7" vispārīga apstiprināšana nav nekas cils kā izvairīšanās forma. Ret revolūcija no mums aizvien neatlaidīgāk un neatlaidīgāk prasa lietot marksistisko metodi un marksistisko teoriju tā dziļā un jo interesantā partiju veidošanās procesa apgaismošanā, kurš aiz saprotamiem iemesliem Krievijā norisinās straujāk un asāk nekā jebkur citur.

Protams, šis process vēl ne tuvu nav beidzies un nav vēl devis nekādus pilnīgi stabilus rezultātus. Bet kapitālistiskajā sabiedrībā taču šis process nelaid arī nevar beigties, un tā rezultāti varētu kļnt „stabili" tikai tad, ja sastingtu revolūcija kā strauja visas vecās politiskās virsbūves salaušana. Tāpēc mēs nekādi nevaram atlikt uzdevumu — analizēt buržuāziskās partijas, vēl jo vairāk tāpēc, ka oktobra brīvību periods, no vienas puses, un pirmās Domes periods, no otras puses, neapšaubāmi jau ir devis ievērojamus rezultātus, kas katrā ziņā jāņem vērā. Tiklab atklāta revolucionārā cīņa streika, sacelšanās u. tml. veidā, kā arī jauna vēlēšanu kampaņa prasīs, lai mūsu partija skaidri un noteikti formulētu savas attiecības pret dažādām partijām, bet tas iespējams, tikai pamatojoties uz šo partiju zinātnisku, t. i., šķirisku, analizi.

Sāksim ar to, ka nosauksim kaut cik ievērojamās politiskās partijas (vai, ja patīk, partiju tipus^25) pēc kārtas no „labējām" līdz „kreisām". 1) Krievu lautas savienība, monarchist! u. lini. 2) Tiesiskās kārtības aizstāvji. 3) Oklob-risli. 4) Mierīgie atjauninātāji. 5) Demokrātisku reformu partija. 6) Kadeti. 7) Brīvdomātāji, radika|i, bezzaglavci ii. lini. 8) Darba lautas sociālisti. 9) Sociālisti revolucionāri. 10) Maksimalisti. 11) Sociāldemokrāti — meņševiki un boļševiki. Anarchistus mēs neminam, jo saukt viņus (jā, un varbūt arī maksimalistus) par politisku partiju būtu pārāk riskanti.

No šās raibās partiju virknes gaiši izceļas pieci galvenie mūsu politisko partiju tipi: 1) melnsimtnieki; 2) oktobristi; 3) kadeti; 4) trudoviki un 5) sociāldemokrāti. Ka šāds grupējums pareizs, to pierāda vienas vai otras partijas šķi-riskās dabas analizē.

Nav nekādu šaubu, ka sociāldemokrātiju nepieciešams izdalīt atsevišķā tipā. Tas ir vispār eiropisks tips. Tā ir vienīgā strādnieku partija Krievijā, proletariātu partija tiklab pēc sava sastāva, kā arī pēc sava stingri izturētā proletāriskā viedokļa.

Tālāk tāpat skaidri redzams, ka atsevišķā tipā jāizdala trudoviki. Šeit pieder: „darba tautas sociālistu partija", tieši eseri un beidzot maksimalisti. Principā viņiem visiem ir „darba principa" viedoklis. Viņiem visiem raksturīga cenšanās apvienot un sapludināt proletārieti ar sikražotāju vienā „Darba grupā". Viņi cenšas galvenokārt balstīties uz zemniecību. Un Valsts dome, izdalīdama Darba grupā zemnieku deputātu vairākumu, faktiski ir pierādījusi, ka minētajiem virzieniem ir izdevies (tādā vai citādā mērā) tiešām likt pamatu politiskai zemniecības organizācijai.

Tiesa, šā tipa politiskās parti jas, salīdzinot ar s.-d., ir neizmērojami mazāk noformētas un pabeigtas savā izveidojumā. Nomināli maksimalistu partija nepastāv, kaut gan viņu atšķelšanās no soc..-rev. ir nolicis fakts, ko dokumentē patstāvīga gan literārā, gan teroristiska uzstāšanās. Valsts domē eseri neizveidoja savu frakciju, darbodamies aiz dalos Irudoviku muguras. „Darba tautas sociālistu partija" arī

kaut kādas progresīvas rūpnieku partijas vai diska” atšķirība no tiesiskās kārtības partijas ir niecīga), otrkārt, aplam būtu ievērot tikai tās partijas, kas formāli darbojušās, pametot novārtā pilnīgi iezīmējušos politiskos virzienus. Vajadzīga tikai kaut kāda jo niecīga pānnuiijui politiskajā atmosfērā, un šie virzieni dažās nedēļās iegūs partiju veidu.

vēl tikai taisās rasties, lai gan literāri tā jau darbojas ne vien blokā ar tīra jiem eseriem, bet arī pilnīgi patstāvīgi; Domē tās lideri arī darbojās pa daļai kopā ar eseriem, pa daļai neatkarīgi no tiem. „S.-г. partijas pirmā kongresa pro-tokoli“ (Parize, 1906.) arī rāda šo darba tautas sociālistu uzstāšanos kā īpašas „grupas“ uzstāšanos, kura turas neatkarīgi no s.-r. partijas. Vārdu sakot, šai nometnē mēs redzam (1) konspirativo partiju (s.-г.), kas ir pilnīgi nespējīga radīt kaut cik stabilu un kaut cik plašu masu organizāciju, — nespēj darboties patstāvīgi ar savu karogu ne Valsts domē, ne brīvību perioda literatūrā; (2) legālo partiju (darba tautas sociālisti), kas taisās rasties, kas s.-r. kongresā (decembrī, 1905. g.) uzstājās kā grupa, nebūdama līdz šim laikam spējīga pat iesākt masu organizācijas veidošanu un darbodamās literatūrā un Valsts domē lielāko tiesu blokā ar eseriem.

To faktu, ka pēc diviem relalivas brīvības periodiem („oktobra" periods un „Domes" periods) trudoviki joprojām paliek vēl aizvien politiski nenol'ormējušies, protams, nevar izskaidrot ar nejaušību. Nav šaubu, te ietekmē sīk-buržuazijas (it sevišķi uz laukiem) mazākās spējas organizēties. salīdzinot ar proletariātu. Nav šaubu, ka trudoviku idejiskais sajukums arī atspoguļo sīkražotāju ārkārtīgi nestabilo stāvokli mūsdienu sabiedrībā: trudoviku galēji labējais spārns („darba tautas sociālistu partija" ar Peše-ehonovu kgiem tās priekšgalā) ļoti maz atšķiras no kadetiem, jo izmet no programas gan republiku, gan prasību pēc visas zemes; trudoviku galējais kreisais spārns, maksi-malisti, ļoti maz atšķiras no anarehisliem.

Šīs divas galējības iezīmē, tā teikt, darba sīkbur-žuazijas politisko svārstību amplitūdu. Ekonomiski ir pilnīgi izskaidrojams, ka tieši sīkburžuazija parāda tādu nestabilitāti. Nav šaubu, ka Krievijas revolūcijas tuvākā nākotne drīzāk pastiprinās nekā vājinās šo nestabilitāti. Bet, konstatējot un izskaidrojot to, mums, protams, nav jāaizmirst trudoviku tipa partiju milzīgā politiskā nozīme. Īstā politiskā brīvība visvairāk stiprinās tieši šīs partijas, tāpēc ka, trūkstot politiskajai brīvībai, viņu spējas organizēties ir vājākas nekā buržuāzijai, tāpat arī vājākas nekā proletariātam. No otras puses, tādā lielāko liesu sīkbur-žuaziskā un zemnieciskā zemē kā Krievija ir gluži neizbē-guma idejiski svārstīgu un politiski nestabilu, bet ārkārtīgi lielu sīkburžuazisku jeb „darba" partiju izveidošanās.

Tādā zemē kā Krievija buržuāziskās revolūcijas iznākums visvairāk atkarīgs no sīkražotāju politiskās izturēšanās. Ka lielburžuazija kļūs nodevīga, tas nav apšaubāms (tā jau par divi trešdaļām ir kļuvusi nodevīga). Ka proletariats būs visuzticamākais cīnītājs, tas attiecībā uz Krievijas strādniekiem pēc oktobra un decembra nav pat vairs jāpierāda. Bet sīkburžuazija ir tieši tas mainīgais lielums, kas noteiks iznākumu. Tāpēc sociāldemokrātiem it sevišķi vērīgi jāielūkojas tās pašreizējā politiskajā svārstībā starp kadetisko lojālo gara nabadzību un drošo, nesaudzīgo revolucionāro cīņu. Un ne vien jāielūkojas šai procesā, bet, protams, arī cik iespējams jāietekmē tas proletāriskā garā.

Iesim tālāk. Nav nekādu šaubu, ka atsevišķā tipā jāizdala kadeti. Demokrātisko reformu partija pa labi no viņiem, brīvdomātāji, radikāli u. tml. pa kreisi — nav nekas vairāk kā vien pavisam niecīgi nozarojumi. Mūsdienu politiskajā laikmetā kadeti ir patstāvīgs politisks tips. Viņa atšķirība no trudovika ir skaidra. Tipisks trudoviks ir apzinīgais zemnieks. Viņam nav sveši centieni pēc izlīguma ar monarchiju, pēc apmierināšanās savā zemes stūrītī buržuāziskās iekārtas ietvaros, bet patlaban viņš galveno spēku atdod cīņai pret muižniekiem par zemi, cīņai pret dzimtbūtniecisko valsti par demokrātiju. Viņa ideals ir ekspluatācijas iznīcināšana; tikai šo iznīcināšanu viņš iedomājas sīkburžuaziski, un tāpēc patiesībā no viņa centieniem iznāk nevis cīņa pret jebkādu ekspluatāciju, bet tikai cīņa pret muižniecisko un lielfinancialo ekspluatāciju. Kadets ir tipisks buržuāziskais inteliģents un pa daļai pat liberālais muižnieks. Izlīgšana ar monarchiju, revolūcijas izbeigšana — tie ir viņa galvenie centieni. Pilnīgi nespējīgs cīnīties, kadets ir īsts mākleris. Viņa ideals ir buržuāziskās ekspluatācijas iemūžošana nokārtotās, civilizētās, parlamentārās formās. Viņa politiskais spēks ir apvienota buržuāziskās inteliģences milzīgā masa, kas nepieciešama ikvienā kapitālistiskajā sabiedrībā, bet kas, protams, absolūti nespēj kaut cik nopietni ietekmēt patiesu šās sabiedrības kārtības mainīšanu.

Tipisks oktobrists ir nevis buržuāziskais inteliģents, bet gan lielburžujs. Viņš ir nevis buržuāziskās sabiedrības ideologs, bet gan tās tiešais saimnieks. Vistiešākajā veidā ieinteresēts kapitālistiskajā ekspluatācijā, viņš nicina jebkādu teoriju, spļauj uz inteliģenci, atmet jebkādas kadetiem raksturīgas pretenzijas pēc „demokrātismā". Tas ir buržuju veikalnieks. Viņš arī cenšas, tāpat kā kadets, pēc izlīguma ar monarehiju. bet ar šo izlīgumu viņš saprot nevis vienu vai otru politisku sistēmu, nevis parlamentārismu, bet gan dažu personu vai barvežu vienošanos ar galma kamariļu, lai neveiklo, stulbo un aziatiski pērkamo Krievijas ierēdni tieši pakļautu valdošajai buržuāzijai. Oktobrists ir kadets, kas praktiskā dzīvē lieto savas buržuāziskās teorijas. Kadets ir oktobrists, kas brīvajās stundās, kad nav jānodarbojas ar strādnieku un zemnieku aplaupīšanu, sapņo par ideālu buržuāzisku sabiedrību. Oktobrists maķenīt vēl iemācīsies parlamentāru uzvešanos un politisku liekulību ar demokrātismā spēli. Kadets maķenīt vēl iemācīsies praktisku buržuāzisku šel'tēšanos, — un viņi saplūdīs vienkop, neizbēgami un nenovēršami saplūdīs vienkop pilnīgi neatkarīgi no tā, vai tieši tagadējā momentā un tieši tagadējiem „mierīgajiem atjauninātajiem" izdosies realizēt šo saplūšanu vienkop.

Bet nerunāsim par nākotni. Mūsu uzdevums ir iemācīties saprast tagadni. Pilnīgi visai varai paliekot galma neliešu bandas rokās, ir gluži dabiski, ka vienas pašas kadetu demokrātiskās frāzes vien un viņu „parlamentārā" opozi-cija patiesība daudz vairāk kalpoja elementiem, kas ir kreisāki par viņiem. Dabiski ir arī tas, ka oktobrists, kas ir tieši naidīgs šiem elementiem, dusmīgi novēršas no ka-dela un atbalsta (pirmās Domes vēlēšanās) valdības melnsimtniekus.

Melnsimtnieki veido mūsu politisko partiju pēdējo tipu. Viņi grib nevis „17. oktobra konstitūciju" kā Gučkovu kgi, bet gan saglabāt un lormali atjaunot patvaldību. Viņu interesēs ir visi tie netīrumi, tumsība un pērkamība, kas zeļ, pastāvot dievināmā monareha visvarenībai. Viņus cieši vieno neganta cīņa par kamariļas privilēģijām, par iespēju tāpat kā agrāk laupīt, rīkoties varmācīgi un aizbāzt muti visai Krievijai. Tagadējās cara valdības aizstāvēšana par katru cenu viņus viscaur cieši vieno ar oklobristiem, un tāpēc par kaut kādiem tiesiskās kārtības aizstāvjiem ir tik grūti pateikt, kur te beidzas melnsimtnieks un kur sākas oktobrists.

Tādējādi Krievijas revolūcija pavisam īsā laikā ir iezīmējusi lielus politisko partiju tipus, kas atbilst visām galvenajām Krievijas sabiedrības šķirām. Mums ir apzinīgā, sociālistiskā proletariāta partija, — radikālās jeb radikalizējošās sīkburžuazijas un vispirms lauku, t. i., zemniecības, partijas, — liberāli buržuāziskās partijas, — reakcionāri buržuāziskās partijas. Politiskie veidojumi neatbilst ekonomiskajiem, šķiriskajiein dalījumiem tikai tādā ziņā, ka divām pēdējām grupām pretim stāv nevis divas, bet gan trīs politisko partiju grupas: kadeti, oklobristi un melnsimtnieki. Bet šo nesamērību pilnīgi izskaidro pašreizējā momenta pārejošās īpatnības, kad revolucionārā cīņa ir ārkārtīgi saasinājusies, kad praktiski ir bezgala grūti atdalīt patvaldības aizstāvēšanu no monarchijas aizstāvēšanas par katru cenu, kad grupējums pēc ekonomiskām pazīmēm (par progresivu un par reakcionāru kapitālismu) dabiski krustojas ar politisko grupējumu (par pašreizējo valdību un pret to). Bet kadetu un oklobrisfu radniecība ir pārāk acīm redzama, un nezin vai kāds var apstrīdēt, ka nenovēršama ir lielas un „lietišķīgas" liberāli buržuāziskās partijas izveidošanās.

Kopsavilkums: politisko partiju veidošanās process Krievijā visai spilgti apstiprina marksisma teoriju.

P. S.* Raksts sarakstīts pirms šķelšanās 17. oktobra savienībā. Tagad Šipova izstāšanās un gaidāmā mēreni liberālās partijas dibināšanās (kreisie oklobristi, mierīgie at-jauninātāji un labējie kadeti) galīgi sola ierobežot visas Krievijas politiskās partijas ar ikvienas kapitālistiskas zemes četriem galvenajiem tipiem.

Iespiests pēc avīzes ,,Proletarij^4‘ teksta

„Proletari;“, 5. /ir., 190G. o-SO. septembri

— Postscriptum — pierakstījums. Red.

PIEZĪMES SAKARĀ

AR AVĪZES „SOCIĀL DEMOKRĀT4^26” 1. NR-U

Raksts ,.Partizaniska rīcība^11 avīzes ,,Socia]-Demokrat“ 1. nr-ā (KSDSP CK izdevums), ko mēs tikko kā saņēmām, vislabāk apstiprināja to. ko mēs avīzes „Proletarij" 5. nr-ā bijām teikuši par šabloniskumu un nevēsluriskumu. kas piemīt nodrāztajiem, mietpilsoniskajiem spriedelējumiem par šo tematu^26. Autors grauj laupīšanas, anarehismu, blan-kismu, tkačevismu”, lielceja bandītismu (,,ce|a laupītājus", kā skan slikta is tulkojums no vācu valodas), grauj gluži tāpat, kā to dara liberāli. Liberāli ir uzticīgi sev, kad viņi noraida jebkādu bruņotu cīņu pret valdību kā „anarehiju". Sociāldemokrāts, kas vārdos nenoraida lādu cīņu. bet darbos neanalizē jautājumu no Sā viedokļa, faktiski pāriet liberālismā pozicijā. Lūk, raksturīgs piemērs. „Tā kā revolucionārās partijas pašas ņem anarehiju savā aizgādībā, tās vērš buržuāzisko un sīkburžuazisko šķiru sanikno jumu pret sevi un tā palīdz reakcijai". Tātad vai nu ņemt aizgādībā annrehistisku bruņotu cīņu. vai arī novērsties no bruņotās cīņas pavisam! Pēc autora domām citas izejas nav. Viņš nepieļauj organizētu, plānveidīgu, idejisku bruņotu cīņu, kas politiski audzina. Kāda gan viņam nabadzīga izvēle!

„Vienu no revolucionāru partizaniskās rīcības veidiem: privātās un kroņa mantas ekspropriāciju dzīve jau apbedījusi". liet tā taču ir skaidra nepatiesība, biedri! Nevar būt, ka jūs nezinātu tādas meņSevistiskas organizācijas, kas pēc Apvienošanās kongresa tieši vai netieši ir piedalījušās kroņa mantas ekspropriācijā, ieguvuma „utilizācijā" u. tml. Kad sociāldemokrātam vārdi nesaskan ar darbiem, tad tas jau ir pavisam slikti. Tas ved uz liekulību. Tas ir atkarīgs vai nu no netīras sirdsapziņas (tādu izskaidrojumu mēs noraidām), vai arī no nepārdomātas, nesakarīgas teorijas.

Biedrs Akselrods avīzē ,,Social-Demokrat“ nikni atbild mums uz informāciju avīzes „Proļetarij" 1. nr-ā*. Pus-olras slejas petita veltītas izbrīnam, izsaucieniem, iegalvojumiem, pārmetumiem, kas izteikti mums par to, ka mēs viņa aģitāciju par strādnieku kongresu esam nosaukuši par „slēptu" no partijas. Akselrods nekādi nevar saprast, ko tas nozīmē. Un tai pašā laikā viņš pats saka: „ī'uvākajā nākotnē es izmantošu to (iespēju, kas man ir), lai izvirzītu jautājumu par strādnieku kongresu politiskās apspriešanas arenā“ (kursivs mūsu). Nu, lūk, sen jau tā vajadzēja! Vajadzēja sākt ar „jautājuma izvirzīšanu politiskās apspriešanas arēnā", bet nevis ar čukstēšanos pulciņos. Tad jūsu aģitacija būtu partejiski pareiza, atklāta, revolucionārās šķiras cienīga. Tad buržuāziskā prese nevarētu radīt jukas sociāldemokrātijā un graut tās prestižu, sniedzot sensacionālas informācijās par šo čukstēšanos pulciņos un radot tūkstošiem neskaidrību. Ļoti bēdīgi, ka pat tagad savā novēlotajā un ārkārtīgi plašajā „vēstulē redakcijai" Akselrods noklusē jautājuma būtību, ne vārda neteikdams par to, tieši kādu kongresu viņš ieteic, kad, pēc kādiem principiem, kam tas jāsasauc, ar kādu īsti mērķi. Akselrods atkratās ar frāzēm, tādām kā: kongresa sagatavošanas darbs dzīvinoši ietekmēs sociāldemokrātiju „taisni tik daudz, cik šis darbs būs piesātināts ar patiesi sociāldemokrātisku saturu, t. i., ciktāl sociālpolitiskie jautājumi un uzdevumi, kam ir vistiešākais sakars ar strādnieku šķiras vitālajām interesēm, šai darbā izspiedīs pulciņu intereses un frakciju rēķinus".

Apžēlojieties, biedri! Tās taču ir īstas blēņas, ietērptas svarīgos vārdos. Kongresa sagatavošana atdzīvinās sociāldemokrātiju taisni tik daudz, cik tā būs patiesi sociāldemokrātiskā! Ir neparasti, ir gudri. Sociālpolitiskajiem jautājumiem un uzdevumiem jāizspiež „frakciju rēķini", —

* Sk. šā sējuma 135. Ipp. Red.

13 11. sēj

bet šo jautājumu un uzdevumu dažādā izpratne jau tieši sadalīja partiju frakcijās! īsta pasaka par balto bullīti.

Bet līdzās Pjechanovs rupji un vulgāri insinuē attiecībā uz motiviem, kādi ir cīņai par partijas kongresu, un tik pat rupji slavē Akselroda „laimīgo domu" par strādnieku kongresa sasaukšanu „pēc iespējas drīzāk“. Jā, jā ... patiesi, kas gan var būt laimīgāks par domu, ka patiesi social demokrātisks darbs atdzīvina sociāldemokrātiju?

Avīzes „Social-Demokrat" redakcijas ievadrakstā lasām: „Tagad tāpat kā pēc 1Г kongresa abas frakcijas (boļševiki un meņševiki), jādomā, ir vienādi stipras skaita ziņā" un mazliet tālāk otrreiz: „Tagad tāpat kā pēc II kongresa abām frakcijām ir vienāda ietekme partijā". Autora doma ir skaidra. Oficiālā „СК izdevuma" ievadrakstā tā iegūst svarīgu nozīmi. Strādnieku šķiras partijai precizi jāzina. no kā sastāv tās „frakcijas" un cik tās stipras. Uz ko gan pamatots uzskats par to vienlīdzību?

Viens no diviem: vai nu autors domā tikai partijas krievu daļu (plus Kaukazija), vai arī viņš pievieno poļus, latviešus un Bundu. Ja pieņem pirmo iztulkojumu, tad tas nozīmē, ka autors atzīst milzīgu „vairākuma" pastiprināšanos uz „mazākuma" rēķina pēc IV (Apvienošanās) kongresa, jo šai kongresā bija pārstāvēti ap 13 000 boļševiku un ap 18 000 meņševiku. Bet tāds iztulkojums nav ticams, jo visas nacionālās sociāldemokrātiskās partijas jau vairāk nekā pirms mēneša apvienojušās ar KSDSP. Tātad jāņem otrais iztulkojums. Tad ir acīm redzams, ka autors poļus un latviešus pieskaita pie boļševikiem, bet Bandu pie mep-ševikiem. Skaitot pēc nacionālo sociāldemokrātisko par liju pēdējo kongresu ziņām ap 40 000 poļu un latviešu un ap 33 000 Bunda biedru, mēs tad tiešām dabūsim aptuvenu abu frakciju vienlīdzību.

Bet jājautā, vai ir pareizi pieskaitīt Bundu pie meņše-vikiem? Protams, ja CK to apgalvo, tad mums tai jātic. Bet nepieciešams sev noskaidrot tāda grupējuma nozīmi Taktikas laukā to neapstiprina Bunda pēdējās rezolūcijas, ja tās ņem visā kopumā. Tātad izskaidrojums jāmeklē Bunda organizatoriskajā pozicijā. Acīm redzot CK izde vums ņem vērā kā reālu faktu to apstākli, ka Bunds ne prasa ārkārtējo kongresu. Kas tiešām grib grozīt partijas kā vienas veselas vienības politiku, t. i., CK politiku, tam jāprasa kongress; kas neprasa, tas nopietni negrib gro zīt, — tāda ir šā domu gājiena būtība.

Šī argumentācija ir neatspēkojama, un mēs uzskatām par savu pienākumu palīdzēt visām mūsu partijas organizācijām to sev noskaidrot un pareizi novērtēt. Tiešām, demokrātiskā organizācijā neitralitāte ir gandrīz neiespējama un atturēšanās bieži vien līdzinās darbībai. Šās „darbības" rezultāts ir visiem redzams. CK izdevums propagandē visjuceklīgākās idejas par „strādnieku kongresu^1' un ieņem noteikti un konsekventi meņševislisku poziciju taktikā. Ar kādām sekām tas draud visai partijai gadījumā, ja būs vēlēšanu kampaņa vai jauni aicinājumi uz cīņu, to pietic kāmi parādīja CK „lozungi" Domes laikā un pēc tās padzīšanas. Ar savu pašreizējo „atturēšanos" Bunds tiešām ir padarījis sevi par CK ineņševistiskās taktikas un poli likās līdzdalībnieku.

Sarakstīts 1006. g. oktobra sakumā

Pirmoreiz iespiests 1931. g.

Ļeijina rakstu un materiālu Iespiests pēc rokraksta

krājumā X V f

KRIEVU RADIKĀLIS APĶĒRĪGS PEC NOTIKUŠA!74

Avīzē „Tovarišč" 20. septembri ievietota ārkārtīgi pamācoša kadeta „saruna" ar kādu kreisāku politiķi (trudoviku?), kas pauž šās avīzes līdzstrādnieka V. V. Gh—ova kga^7" viedokli. Lūk, kā radikālis strostē kadetu:

„Vai gan ne otrādi?" — jautā viņš kadetam, kas plātās, ka tikai pārliecība par savām tiesībām var <lot spēku. „Vai gan ne spēks dod pārliecību par tiesību nesatricināmību?" ,.Jūsu partijas darbību... es uzskatu par politisku don-kichotismu... Jūs stiprinājāt fikcijas"... „Vainīgas ir jūsu konstitucionālās ilūzijas... Tas, ko jūs runājāt un kā runājāt, radīja pārmērīgu ticību Domes visvarenībai. Hct tas neveicināja sabiedrisko spēku uzkrāšanos... Vienmēr, kad es klausījos jūsu runas Domē un ārpus Domes, man gribējās, lai jūs mitētos uzskatīt Domi par konstitucionālu orgānu, bet saskatītu tajā vienīgi sabiedriskas gribas orgānu, kura karo ar cilu gribu... Stāvoklis vairāk par visu prasīja organizēt savus spēkus... Domei vajadzēja pūlēties visiem spēkiem, lai pali radītu aparatu, ko likums tai nebija devis... Jūs atklājat savu Achila papēdi — konstitucionālās ilūzijas... Es vienmēr pārliecinājos tikai par to, cik cieši jūsu partijā iekodušās konstitucionālās fikcijas... Es rāju (jūs, kadetus), jo jūs mitējāties sajust sevi par cīnītāju pusi un bijāt kaut kādi cīņas likvidatori. Jūs starp cilu ieteicāt to, kas citās zemēs radās jau pretējo pušu cīņas rezultātā".

Vai nav liesa, kādas pamācošas runas? Velti tikai mūsu brašais bernšteinietis „attēlojis" jau gauži dumju kadetu, lai „sarunā" to sakautu. Ir tomēr gudrāki. Ir tādi, kas uzmanīgi vēro meņševistisko literatūru un it īpaši Pļecba nova rakstījumus. Tads kadets citādi atbildētu savam sarunas biedram.

Viņš sacītu: mans mīļais radikalil Qui prouve trop, ne prouve rien. Kas pārāk daudz pierāda, tas neko nepierāda. Bet jūs, bez šaubām, pierādāt parūk daudz no jūsu pašu pozīcijas viedokļa. Vai gan ne jūs atbalstījāt mūs Domes vēlēšanās un cīnījāties pret boikotistiem? Bet vēlēšanas lāču uzlika pienākumus. Šīs vēlēšanas pilnīgi raksturojās ar to, ko jūs tagad saucat par „konstitucionālām ilūzijām" (fi! fi! vai tikai jūs neesat salasījušies boļševistiskus sacerējumus?). Es taču varētu parādīt jums, mans mīļais radikāli, tādu vietiņu — un ne vienu vien! — jūsu pašu avīzē „Tovarišč", kur jūs (ne jau katrā ziņā jūs pats, bet jūsu domubiedri) iegalvojāt lētticīgajam krievu mierīgajam iedzīvotājam, ka sliktiem ministriem būšot jāatkāpjas, ja vēlēšanās uzvarēšot „tautas brīvības" partija. Nu? Ko? Jūs to esat aizmirsuši, mans mīļais radikāli? Bet mēs to atceramies, ļoti labi atceramies. Nevarēja vēlēt, cienījamais, nedodot solījumus būt lojāliem, nezvērot lietot tikai konstitucionālus cīņas paņēmienus vien. Bet mēs, mēs, tautas brīvības partija, mēs dodam solījumus tikai tādēļ, vienīgi tādēļ, lai tos izpildītu!

Jūs sakāt, ka mēs esot pārāk ticējuši Domes visvarenībai, ka tas neesot veicinājis „savu pašu" spēku uzkrāšanos? Bet izlasiet taču, dieva dēļ, ko rakstījis Pļechanovs, rakstnieks, kas jums, bez šaubām, ir autoritāte. Taču tieši jūs, jūsu domubiedri un nepavisam ne kadeti inlimās sarunās labprāt izsakās, ka viņi, taisnību sakot, esot pavisam, pavisam sociāldemokrāti un pasludinātu sevi par tādiem, ja .. ja sociāldemokrātijā pilnīgi pieņemtu Pļechanova viedokli. Un vai gan ne Pļechanovs KSDSP Apvienošanās kongresā teica, ka klaigāt par konstitucionālām ilūzijām varot tikai anarchisti? Vai gan ne Pļechanovs ieteica rezolūciju, kurā Dome bija nosaukta ne vien par varu — un šo nosaukumu apstiprinājis s.-d. Apvienošanās kongress!! — bet turklāt par varu, „ko pats cars izsaucis dzīvē un ko likums apstiprinājis"? Vai gan ne Pļechanovs rakstīja godājamā meņševiku orgānā, — un jūs, kungi no avīzes „Naša Žizņ", taču vienmēr slavējāt šīs meņševiku tendences! — ka vislielākā aģitatoriskā nozīme esot organiskajam darbam Domē? Un jūs aplaudējāt Pļechanovam, jūs presē sajūsmi nājāties par viņa „vīrišķību*- (jā! jā! jūs izteicāties tieši tā!) cīņā pret ,,blankismu“! Jūs vārda burtiskajā nozīmē neesat vēl pazoles novalkājuši kopš tā laika, kad viss tas nolika, un jūs jau atkārtojat pašus bēdīgākos blankistiskos maldus!!

Ja kadets sāktu aizstāvēties tādā veidā, tad viņa aizstā vešanās pārvērstos par uzbrukumu, un radikālis būtu galīgi sakauts ...

Sis radikālis ar savu tagadējo partizanisko uzstāšanos pret konstitucionālām ilūzijām atgādina to tautas epa varoni, kas, redzēdams bēru gājienu, kliedza: „lai jūsu gaitām nebūtu gala“. Paliesi, padomājiet: kad bija svarīga un neatliekami nepieciešama cīņa pret konstitucionālajām ilūzijām? Acīm redzot tad, kad tās uzplauka un varēja sagādāt, tiešām sagādāja plašu ļaunumu, savaldzinot visādus no „šiem mazajiem*'. Citiem vārdiem: lad, kad plašajai masai varēja un vajadzēja likties, ka konstitūcija ir, bet patiesībā nekādas konstitūcijas nebija. Tieši tāds laiks bija pirmās Domes vēlēšanu periodā un Domes sēžu laikā, t. i., 1906. gadā no marta līdz jūnijam. Tieši tad konstitucionālās ilūzijas arī sagādāja plašu ļaunumu. Bet tad pret tām sistemātiski cīnījās tikai s.-d. boļševiki vieni paši, iedami pret straumi. Tad Ch—ovu kgi un citi rakstnieki no avīzes „Naša Žizņ“ atbalstīja šīs ilūzijas, ,,ka-rodami*1 pret boļševikiem, rādami viņus par kadetu aso kri tizēšanu.

Tagad Dome ir padzīta. Kadeti ir sakauti. Nevienam ari neliekas, ka ir konstitūcija. Tagad pat ne visai cēli dzīvnieki var iespert kadetiem („es rāju viņus" — skaties „sarunu") un pēc katriem četriem vārdiem piektajā nolādēt konstitucionālās ilūzijas. Ai radikāļu kungi! Oliņa dārga lieldienās!...

Ch—ova kga un Ko piemērs ir pamācošs paraudziņš tam, kā cilvēki, kas uzskata sevi par izglītotiem politiķiem un pat par brīvdomātājiem vai radikāļiem, nevarīgi un bezidejiski, gļēvi un nespēcīgi peld pa straumei. 1906. gadā no marta līdz jūnijam viņi atbalsta konstitucionālās ilūzijas, saukdami Domi par varu, velkas kadetiem astē, ar riebumu rauc degunu par šās toreiz modē esošās partijas nesaudzīgu kritizēšanu. 1906. g. septembrī viņi „rāj" kade lus un ..karo" pret konstitucionālajām ilūzijām, nesapraz clami, ka viņi atkal palikuši iepakaļ, ka tagad ar to nepietiek, bet vajadzīgs tiešs aicinājums uz noteiktu (iepriekšējās vēsturiskās attīstības noteiktu) revolucionārās cīņas formu.

Būtu labi, ja no tādu kungu piemēra Krievijas inteliģence, kas rada milzum daudz tamlīdzīgu gļēvuļu, iemācītos apzināties, cik ļoti kaitīgs ir oporlunisms. Velti pie mums šo vārdu nereti uzskata „vienkārši par lamām“, neiedziļinoties lā nozīmē. OporLunists nenodod savu partiju, nekļūst tai neuzticīgs, neaiziet no tās. Tas joprojām sirsnīgi un uzticīgi kalpo tai. Bet viņa tipiskā un raksturīgā īpašība ir pakļaušanās acumirkļa noskaņojumam, nespēja pretoties modei, politiska tuvredzība un rakstura trūkums. Oporlunisms ir partijas ilgstošo un būtisko interešu upurēšana tās acumirklīgajām, pārejošajām, mazāk svarīgajām interesēm. Zināms kāpinājums rūpniecībā, relativs tirdzniecības uzplaukums, buržuāziskā liberālismā viegla aktivizēšanās, — un oporlunists jau kliedz: neiebiedējiet buržuāziju, nevairieties no tās, atmetiet ,,i'razes“ par sociālo revolūciju! Sanāca Dome, kļuva jūtama policejiski konstitucionālā „pavasara^11 vēsma, — un oportunists jau sauc Domi par varu, steidzas nolādēt „pazudinošo^11 boikotu, steidzas izvirzīt lozungu par to, ka jāatbalsta prasība pēc Domes, t. i., kadetiska, ministru kabineta. Atplūda vilnis,— oporlunists tikpat sirsnīgi un tikpat nevietā sāk ,,rāt“ kadetus un pelt konstitucionālās ilūzijas.

Valdot tamlīdzīgiem inteliģentiskiem noskaņojumiem, nav iespējama nekāda izturēta politika, kas ir tiešām revolucionārās šķiras cienīga, kas cauri visiem sīkajiem novirzieniem un svārstībām stingri ved uz to, lai sagatavotu enerģisku un pašaizliedzīgi drosmīgu kauju ar ienaidnieku. Lūk, kāpēc apzinīgajam proletariātam jāprol kritiski izturēties pret inteliģenci, kas stājas viņa pusē, jāiemācās nesaudzīgi cīnīties pret oportunismu politikā.

Iespiests pēc žurnata teksta

/espicsfs 1906. g. IH. oktobri iurnatā Vcstņik ZizņV\ 12. nr-ā Paraksts: N. Ļeņins

PAR KADETU KONGRESA REZULTĀTIEM

Mēs jau ne vienreiz vien esam skaidrojuši, ka patvaldības cīņa pret proletāriski zemniecisko revolūciju neizbēgami vēršas arī pret liberālo opoziciju. Ja klusē proletariats, grautiņu rīkotāju valdība, protams, nepalaidīs garām izdevību piežmiegt arī kadetu. Tagad tā žņaudz mierīgo atjauninātāju. Tā tagad ne sevišķi vēlīgi uzlūko pat oktob-ristu. Un, ja, pateicoties lauku kara tiesām, uz laiku pat apklusīs brauniņi un bumbu sprādzieni un ja vairs neatskanēs klasiskais „rokas augšā!" — tad tas, protams, itin nemaz nebūs ķīla tam, ka kadets un mierīgais atjauninātā js beidzol iegūs kāroto legālās, konstitucionālās cīņas mieru.

Varēja likties, ka negantās reakcijas rezultātā liberālās opozīcijas vadošās aprindas, izrādīsies, liks atsviestas tālu pa kreisi. Domes padzīšana pašā pamatā satrieca konstitucionālās ilūzijas. Nav tāda līdzstrādnieka avīzēs „Tovarišč" vai „Sloļičnaja Počta"1®, kurš tagad to nesaprastu. Kadetu preses (visas provinces un lielas daļas no galvaspilsētas preses) bojā eja, kongresa aizliegšana, atteikšanās legalizēt partiju, visu, kas parakstījuši Viborgas uzsaukumu, nodošana tiesai — visam tam, likās, vajadzēja piespiest kadetus atmest sabiedriskās domas organizēšanas viedokli un pieņemt beidzot sabiedrisko spēku organizēšanas viedokli. Un tālāk likās, ka gadījumā, ja kadetu vadoņiem nepietiks varonīgas apņēmības lepni aiziet pagrīdē, tad armija turpat uz vietas pametīs šos vadoņus.

Kadetu kongress parādīja, ka šie aprēķini ir nepareizi. Vismaz pagaidām. Kongress sankcionēja, tiesa, ne gluži labprāt, to „soli uz vietas" jeb, pareizāk, „ne soli no vietas", ko tam ieteica centrālā komiteja. Kongress pieņēma rezo

PAR KADETU KONGRESA REZULTĀTIEM

201

luciju par sabiedrisko spēku organizēšanu, bet pilnīgi platonisku rezolūciju, kas itin nevienam neuzliek itin nekādus pienākumus, kas nemaz nenorāda pat to uzdevumu, kura dēļ un ap kuru šie spēki var un tiem vajag organizēties. Kongress pieņēma, — tiesa, ar samērā, nenozīmīgu balsu vairākumu, — slaveno taktikas rezolūcijas 4. punktu, kurš pasludina pasivu partijas pretestību tai pasi-vajai pretestībai, kas stiehiski pieaug tautas apakšslāņos un ko ieteic Viborgas uzsaukums. Kongress beidzās kā vienotas, nedalītas „tautas brīvības partijas" kongress.

l'n tā tam bez šaubām arī bija jābūt. Vēl nav silusi kadetu partijas šķelšanās stunda. Ja šķiru pretrunas jau paguvušas uz neatgriešanos iespiest atklātas kontrrevolūcijas ietvaros plašus lielburžuazijas slāņus, tad tās vēl nav paguvušas pieliekami lielā mērā sairdināt tās vidējās un sīkās buržuāzijas plašos slāņus, kas vēlēšanās balsoja par kadetiem. Pagaidām nav objektīvu pazīmju par to, ka mietpilsonisko provinci būtu pārņēmušas tās buržuāziskās bailes revolūcijas priekšā, kas jau pilnīgi sagrābušas Guē-kova stila „slepkavīgos humānistus".

Šī sairšana strauji virzās uz priekšu. Un paši kadetu vadoņi, prolams, nav pārliecināti, ka raibais „tautas brīvības" bloks, ko viņi radījuši, izturēs sociāli politiskās cīņas pārbaudījumu, kura saasinās.

Krievijas revolūcijā bez šaubām jābūt tai liktenīgajai robežai, aiz kuras šā bloka sašķelšanās būs katrā ziņā neizbēgama. Šī robeža tiks sasniegta un pārieta tad, kad proletāriski zemnieciskās sacelšanās virpulis neglābjami ieraus sevī sīkās un daļēji arī vidējās pilsētu buržuāzijas vispla sākos slāņus. Tad, bet tikai tad, no milzīgā kadetu bloka tiešām paliks pāri tikai tā mantīgā vidējā buržuāzijā, kam bez šaubām no dzimšanas nolemts galu galā dalīties ar Gučkova kgu viņa buržuāziskajās bailēs. Tad izklīdīs tas nacionālās revolūcijas rēgs, kas tagad vēl aizvien ir tik stiprs un kas daudzus kavē pienācīgi novērtēt šķiru pretrunu patiesi gigantisko, radošo lomu Krievijas revolūcijā. Aiz šās robežas milzīgā politiskā partija, kas bāzējās uz sabiedriskās domas organizēšanu, kļūs par sen pārdzīvotu anachronismu, bet visi īslās masu kustības elementi, tiklab pa labi, kā arī pa kreisi, piešķirs spēkam, kailam, materiālam spēkam, to lielo ne vien graujošo, bet arī

radošo lomu, bez kuras, protams, nav iespējams tiešām pabeigt revolūciju. Bet tur, kur materiālais spēks sāk izmantot savas augstākās tiesības, tur nav vietas kadetiski buržuāziskajai hegemonijai. To liecina visa mūsu cīņas pagātne; nevajag būt pravietim, lai nekļūdīgi pareģotu, ka tas pats notiks, ja mums būs jāpiedzīvo jauni revolūcijas uzplūdi. Kadeta figūra ir „likumīgais" dalībnieks revolūcijas ieguvuma dalīšanā, — bet tas ari ir viss.

Un, lūk, kāpēc, objektivi bija taisnība tiem kadetu vadoņiem, kas ieteica atzīt Viborgas uzsaukumu vienkārši par aizraušanās kļūdu, jo šis uzsaukums tieši aicina uz pasivās pretošanās taktiku. Jo tagadējā cīņas saspīlējumā nav un nevar būt tādas masu pasivās pretošanās, kas tieši nepārietu aktivā uzbrukumā. Struves kgm ir pilnīga taisnība, kad viņš saka, ka tāds kulturāls cīņas paņēmiens (pretstatā, redziet, tīri revolucionārajam uzbrukšanas paņēmienam) lietojams tikai pret kulturālu, konstitucionālu valdību. Kas gan kaut vai uz mirkli šaubīsies par to, ka Stolipina banda laidīs darbā savas soda ekspedīcijas, tikko būs pirmās pazīmes, ka nodevu nemaksāšanai un rekrušu nedošanai ir masveida raksturs. Bet kas tad atturēs iedzīvotājus pāriet uz aizsargāšanos, pāriet aktivā uzbrukumā ar ieročiem rokās?

Un Viborgas uzsaukums, pat pašā tā parakstīšanas brīdī tīri kadetiskā izpratnē, labākajā gadījumā bija lādas pārejas draudi valdībai un nepavisam ne praktisks lozungs. Un Miļukovu un Struves kgi šai gadījumā itin nemaz nav atbildīgi par to provinciālo kadetu politisko naivitati, kuri šo uzsaukumu pieņēma par praktisku lozungu. Uzsaukuma liktenis provincē apliecina to. Terorizētā prese par šo likteni runāja ļoti maz un ļoti klusu, bet tas, ko tā teica, mums šķiet, parāda, ka „tautas brīvības" partija kā partija pastiprināti praktizēja šā uzsaukuma pasludināto pasivās pretošanās principu pret pašu šo uzsaukumu. Ja tas tā, tad kongress varēja tikai nostiprināt šo kadetu poziciju. Kongresa mazākums, kas patrokšņoja pret šo nostiprināšanu, galu galā padevās un palika partijā.

Bet no valsts attālajām vietām katru dienu nāk ziņas, ka pasivās pretošanās ideja ir guvusi atbalsi tautas masās. Nodevu nemaksāšana, rekrušu nedošana, varas iestāžu

1'АК KAUKTU KONGRESA REZULTĀTIEM 203

boikots sāk kļīīl par tiešām praktisku lozungu. Neviens neaizver acis to milzīgo organizatorisko trūkumu priekšā, kuriem pastāvot pieaug šī kustība. Neviens neapstrīd, ka tajā ir nenovēršams chaotisms. liet šis chaoss rada kār libu — revolūcijas kārtību, šo chaotisko, stichisko tautas uzliesmojumu augstāko pakāpi. Naids, kas tagad kūsā lautas masās zem lauku kara tiesu konstitūcijas gigantiskā spiediena, nevar neizlauzties un tiešām izlaužas drīz te, drīz tur atklātas bruņotas cīņas uzliesmojumos. Mums nav ziņu, uz kuru pamala varētu nekļūdīgi paredzēt, ka iesaukuma un nodevu ievākšanas brīdī uzliesmos visas tautas sacelšanās kaut vai tikai tīri pasivas pretošanās formā, bet, ka šās cīņas izpausme būs, tas ir neizbēgams. IJn kadeti laikus noiet maliņā. „Sirdsapziņa neatļauj sankcionēt šo bīstamo eksperlizi", paziņoja kadetu kongress ar partijas centrālās komitejas locekles Tirkova kdzes muti.

Bet, protams, atsaukšanās uz sirdsapziņu lietu negroza. Ja notikumi, kas strauji tuvojas, pat ar matemātisku precizitāti liecinātu par tautas revolūcijas tuvo uzvaru, kadetu vadošās aprindas neizturētos pret to citādi. Tam ķīla ir visa kadetu partijas pagātne, un sarunas ar grautiņu rīkotājiem par ministru portfeļiem bija kulminācijas punkts kadetu partijas vēsturē; tās bija viņai objektivi nesalīdzināmi raksturīgākas nekā Viborgas uzsaukums. Un viens no • visautoritatīvākajiem partijas pārstāvjiem, profesors Gredeskuls, to mums apliecina visnoteiktākā veidā (avīze Reč“, 180. nr.): „Mēs dzīvojām kopā ar mūsu tautu, — viņš saka, — mēs dalījāmies tās vētrainajās dziņās^11. Bet tas bija „vētrainas, dedzīgas jaunības" laiks; tagad ir pienācis „stingra un neatlaidīga brieduma" laiks. Un šā brieduma paladijs — vēlēšanu kampaņa ar Domes atbildes adresi uz troņa runu platformas veidā.

„Vētrainajās dziņās" kadetu partija ar tautu nekad nav dalījusies un nevarēja dalīties, cienījamais profesors to vienkārši samelsis skaistu vārdu dēļ. Bet kadetu partija savā kongresā neaizgā ja arī pa labi. Tā palika uz vietas. Tā joprojām domā piedalīties pašreizējā revolucionārajā krizē tikai tiktāl, ciktāl šī krize var izvirst par 1iri parlamentam krizi.

Mēs varam tikai apsveikt to noteiktību, to skaidrību, kādu kongress ir piešķīris saviem lēmumiem šai nozīmē.

Protams, tam jārada stipra vilšanās tajos, kas Viborgas uzsaukumā saskatīja kadetu „novirzīšanās pa kreisi sā-kumu“ un spilgtu pazīmi topošajam Krievijas revolūcijas nacionalajam raksturam.

Paziņodams, ka tas iedomājas revolūciju tikai kā par lamentaru ciņu, kongress līdz ar to plašās demokrātijās masas priekšā krasi nostādīja jautājumu par atklātu cīņu varas dēļ. Visa Krievijas revolūcijas norise liecina, ka demokrātijā uz šo jautājumu neatbildēs kadetiski. Un sociāldemokrātijai jāgatavojas uz to, lai šās atbildes brīdī pilsētu un lauku trūcīgie ļaudis atrastu tieši viņā, socialdemokra tijā, savu dabisko hegemonu revolūcijas periodā.

„Prolelarii", 6. nr„ 1906. o. Iespiests pēc auizes „Prolelarij" teksta

29. oktobrī

%

MIETPILSONISKUMS REVOLUCIONĀRĀ VIDĒ

Konlrrevolucionaros periodus starp citu iezīmē kontr-revolucionaro ideju izplatīšanās ne vien rupjā un tiešā formā, bet arī smalkākā formā, proti, tādā veidā, ka pieaug mietpilsoniski noskaņojumi revolucionārajās partijās. Ar Šo pēdējo nosaukumu b. Martovs savā jaunajā brošūrā „Politiskās partijas Krievijā" apvieno s.-d. un s.-r. partiju. Mēs ceram citreiz atgriezties pie interesantās Martova brošūras, kur viņš ar meņšcvistiskajā literatūrā neparastu atklātību un noteiktību kritizē kadetus, bet tai pašā laikā dod pilnīgi nepareizu, nemarksislisku klasifikāciju mūsu politiskajām partijām un parāda ineņševisma galveno kļūdu, pieskaitīdams oktobristu tipa partijas „centra" partijām.

Bet tas tā garām ejot. Patlaban mūs interesē daži citi jaunumi s.-d. un s.-r. lileraturā. Mums ir nodoms atzīmēt kontrrevolucionaro noskaņojumu visievērojamākos izpaudumus, pareizāk, atspoguļojumus šai vidē. Pēc decembra sacelšanās sakāves visievērojamākais kontrrevolucionaro noskaņojumu izpaudums demokrātijā bija kadetu pagrieziens, kuri pārmeta pār bortu satversmes sapulces lozungu un žurnālā „Poļarnaja Zvezda“ u. tml. izdevumu slejās visvisādi nozākāja un apmētāja dubļiem bruņotās sacelšanās dalībniekus un ideologus. Pēc Domes padzīšanas un jūlija tautas kustību neveiksmes kontrrevolucionaro noskaņojumu ziņā demokrātijā jaunums bija eseru labējā spārna galīgā atdalīšanās no viņiem, puskadetiskās „tautas sociālistu" partijas nodibināšanās. Pēc pirmajiem un lielajiem uzplūdiem oktobrī — decembrī no kaujinieciskās, karojošās demokrātijās atkrita kadeti. Pēc otrajiem, mazajiem uzplūdiem maijā un jūnijā no tās sāka atkrist enesi.

Avizes „Proļelarij"77 4. nr-ā mēs uzmetām šo enesu^27 idejiski politiskās sejas galvenās līnijas. Kopš tā laika viņi ir paguvuši parādīties pilnīgi formāli, ir publicējuši „darba (lautas sociālistu)1' partijas programu — eseru programas pārtaisijums no revolucionārās par oportunistisku, sīk pilsoniski legālu, — ir publicējuši jaunās partijas organizācijas komitejas sastāvu. Tiesa, šās organizācijas komi lejas 17 locekļu skaitā (Aņenska, Jelpatjevska, Mjakotina, Pešechonova kgs u. c.) figurē pavisam tikai viens bijušais Domes loceklis no „Darba grupas", Krjukova kgs, reālskolās skolotājs un publicists rakstnieks. Neviena kaut cik ievērojama īsta „trudovika" vārds nav lasāms jaunās darba partijas dibinātāju vidū! Nav brīnums, ka enesus daži dēvē par viltus trudovikiem. Nav brīnums, ka avīzēs ir parādījušās jau ziņas par citām darba partijām. Avīze „Tovarišc." ziņoja, ka Sedeļņikova kgs, kas, saprotams, ir daudz ievē rojamāks „trudoviks" un tautai daudz vairāk pazīstams pēc darbības Domē nekā pilnīgi nepazīstamais Krjukova kgs, dibinot tautas darba partiju. Plaši apmeklētā sapulcē, par ko ziņoja avīze ..Tovarišc", Sedeļņikova kgs atklāti un tieši aizstāvējis savas idejas, nepretendēdams uz socia lista nosaukumu un paceldams „demokrātiskās monar chijas" karogu. Trudovika, kas nāk no tautas, atklātība un vaļsirdība radījusi, pēc tā paša ziņojuma, jo lielu niknumu trudovika, kurš nāk no žurnālistikas, Mjakotina kgā, kurš iebildumos aizstāvējis enesu uzskatus.

Šā ģimenes strīda sīkumi mūs neinteresē. Mums svarīgi tikai norādīt uz oportunislisko tendenču dažādām izpaus mēm vakardienas eseru un dažu „trudoviku" vidū. Peše-chonova kgs šai ziņā „progresē" (escricm ir daudz drosmīgāki „novatori progresisli" nekā mums) vairāk par visiem Žurnālā „Russkoje Bogatstvo" septembra burtnīcā viņš iet tālāk un tālāk savā ceļā no revolucionāriem pie kadetiem. Viņš cenšas izdzēst starpību starp revolucionāro „ņemt" un kadetisko „dabūt". Augustā „pierādījis", ka nedrīkst ņemt ne visu brīvību, ne visu zemi, viņš tagad „pierāda", ka nedrīkst „ņemt brīvību no apakšas". Ce n’csl que le premier pas qui coute^28 jeb krieviski: первая чарочка колом, вторая — соколом, а остальные — мелкими пташечками (pirmā glāzīte ķeras rīklē, otrā — ieslīd itin gludi, pārējās — lidot ielido). Legālā žurnālu slejās jaunkadetiskais (publicists! nozākā bruņotās sacelšanās ideju, revolucionārās pagaidu valdības ideju, saprotams, nesaukdams lietas īstajā vārdā, necilādams pilnīgi revolucionāro partiju manifestu, ko viņš „atspēko'*, izkropļodams un vulgarizē-dams brīvībā to domas, kuri nelegālajā presē aizstāvējuši sacelšanās ideju, revolucionārās pagaidu valdības ideju. Un patiesi, kaut kādā nolūkā taču enesu kgi legalizēja savu partiju! Saprotams, viņi to legalizēja nevis tādēļ, lai aiz stāvētu sacelšanās ideju, bet gan tādēļ, lai to atspēkotu!

S.-d. literatūrā ievērojams jaunums konlrrevolucionaro noskaņojumu atspoguļošanas laukā bija Maskavas nedēļas avīze „Naše Djolo“. Kadetu prese jau visas ausis pietaurē-jusi par šo meņševiku jauno un lielo „progresu**; — viņi, kā zināms, progresē no revolucionāriem pie kadetiem. ,,Reč“ ievietoja īpašu apsveikuma rakstu, „Tovarišč** ar sajūsmu atkārtoja avīzes „Naše Djelo“ galvenās domas. ,,Reč“ atkārtoja avīzes „Tovarišč** atsauksmes, „Tovarišč** apstiprināja savus uzskatus ar atsaukšanos uz avīzi ,,Reč“, — vārdu sakot, Krievijas revolūcijas izglītoto nodevēju smalkajā sabiedrībā sacēlies neparasts līksms satraukums. ,,Reč“ pat no kāda uzzinājusi, ka avīzes „Naše l)jc!o“ priekšgalā stāvot ievērojami meņševiki, Maslova, Cerevaņina, G romānā, Valentinova kgs.

Mēs nezinām, vai šīs avīzes ,,Reč“ ziņas ir pareizas, kaut arī tā parasti nāk ar lielām pretenzijām uz to, ka tā esot informēta par visām meņševiku darīšanām. Bet mēs zinām Cerevaņina ievadrakstu avīzes „Naše Djelo“ 1. nr-ā. Ir vērts citēt vielu, kas iepriecinājusi kadetus:

„Būtu muļķība un neprāts proletariātam mēģināt, kā to daži ieteic, kopā ar zemniecību sākt cīņu gan pret valdību, gan pret buržuāziju par visas lautas satversmes sapulci, kurai būtu visa vara'* (4. lpp.j. „Jāuzstāj, lai tiktu sasaukta jauna Dome**. Ministru kabinetam jābūL no Domes vairā kūma. „Un, ievērojot to pilnīgo neorganizētību un hries mīgo tumsību, no kuras tagad cieš zemniecība, uz kaut ko vairāk grūti pat cerēt" (0. lpp.). Kā redzat, tas ir vaļsirdīgi... līdz svētumam. Biedrs Čerevaņins, palikdams revolucionārajā partijā, ir aizgājis daudz tālāk pa labi

nekā Pešcchonova kgs, kas nodibinājis jaunu „legālu par-liju“. Pešeclīonova kgs vēl neatsakās no satversmes sapulces lozunga un vēl aizvien kritizē prasību pēc Domes ministru kabineta kā nepietiekamu.

Nevēlēdamies apvainot savus lasītājus, mēs, protams, neatspēkosim Čerevaņina pozīcijas. Viņš jau tā ir kritis visu s.-d. ,,valodās“ bez frakciju izšķirības. Bet mēs aicinām lasītājus visnopietnākā veidā iedziļināties cēloņos, kas izskaidro šo pazīstamā un atbildīgā meņševika neticami vieglo pārvēršanos par liberāli. Nav grūti nosodīt un noraidīt opor-tunisma „galējību", „ekscesu", kas duras acīs. Daudz svarīgāk ir atklāt, no kā radušās kļūdas, kas sociāldemokrātam liek sarkt. Mēs aicinām lasītājus pārdomāt, vai paliesi starp Čerevaņinu un mūsu CK ir dziļāka izšķirība nekā starp Sedeļņikovu un Pešechonovu?

Visa šā „četrinieka" centienu īstais pamats ir viens un tas pats. Mietpilsoniska, sīkburžuaziska lipa cilvēkus revolūcija ir nokausējusi. Labāk maziņa, pelēka, nožēlojama, bet mierīga likumība nekā vētraina revolucionāru dziņu un kontrrevolucionara trakuma maiņa. Revolucionāro partiju iekšienē šie centieni izpaužas kā vēlēšanās pārveidot šīs partijas. Lai par partijas pamatkodolu kļūst mietpilsonis: „partijai jābāt masu partijai". Nost ar nelegalismu, nost ar konspirāciju, kas kavē konstitucionālu „progresu"! Jālegalizē vecās revolucionārās partijas. Bet tad radikāli jāreformē to programas divos galvenajos virzienos: politiskajā un ekonomiskajā. Jāizmet prasība pēc republikas un zemes konfiskācijas, jāizmet uzskatāmi skaidrais, nesamierināmi asais, taustāmais sociālistiskā mērķa formulējums, jāiztēlo socialisms par „perspektivu, kas sniedzas tālēs", kā ar neatdarināmu grāciju izteicās Pešecho-nova kgs.

Dažādie pārstāvji mūsu nosauktajā „četriniekā" dažādā sakarībā un dažādā formā izsaka tieši šos centienus. Sedeļ-ņikova demokrātiskā monarehija; — „tautas sociālistu" partijas „progress" no trudovika pie kadeta; — Čerevaņina atsacīšanās no revolucionārās cīņas par satversmes sapulci; — Akselroda un Pļcchanova strādnieku kongress; — mūsu CK lozungs „par Domi"; — spriedelēšana tās pašas CK izdodamās avīzes „Social-Demokrat" 1. nr-0 par lo, ka konspirācijā un pagrīde esot konservativa.

ka pāreja „uz vispār nacionālu buržuāzisku revolūciju" esot progresiva — viss tas ir viena kopīga galvenā centiena izpausmes, viss tas ir viena mietpilsoniskuma straume, kas ceļ galvu revolucionāro partiju vidē.

No tā viedokļa, ka partija jālegalizē, ka tā „jātuvina" masai, ka jāvienojas ar kadetiem, ka jātuvinās vispār nacionālai buržuāziskai revolūcijai, Čerevaņins cīņu par satversmes sapulci pilnīgi loģiski pasludināja par „muļķību un neprātu". Mēs jau avīzes „Proļetarij" 1. nr-ā norādījām*, ka mūsu CK ir kliedzošā pretrunā pati ar sevi, savās slavenajās „Vēstulēs partijas organizācijām" (4. un 5. nr.) sludinādama savienību ar vidējo buržuāziju, oficieriem u. tml. un tai pašā laikā izvirzīdama viņiem nepieņemamo satversmes sapulces lozungu. Čerevaņins šai ziņā ir konsekventāks un spriež pareizāk vai godīgāk, atklātāk nekā Pešechonovu kgi vai mūsu CK. Čekas avīze „Social-Demokrat" vai nu izliekas, vai arī parāda pārsteidzošu muļķību, kad, no vienas puses, grauj „maršrutus, kas novirza proletariātu nost. no vispār nacionālās kustības", „kas notiesā to uz politisku izolāciju", bet, no otras puses, atbalsta satversmes sapulces lozungu un saka: „jāgatavojas uz sacelšanos".

Ņemiet strādnieku kongresu. Nesen (t>. oktobrī) kadetu avīze „Tovarišč" beidzot izpļāpāja šā kongresa noslēpumu. Lūk. ko pēc šās avīzes ziņām teicis šinīs dienās nolasītajā referātā „viens no vecākajiem sociāldemokrātijas vadoņiem, kas izvirzījis jautājumu par strādnieku kongresu": „Viņi („strādnieku kongresa" locekļi) var pieņemt visu s.-d. programu, varbūt ar dažiem grozījumiem, tad partija izkļūs no savas pagrīdes organizācijas". Lieta skaidra. Vecākie vadoņi kaunas sacīt atklāti, ka viņiem gribas grozījumu partijas programā, lai tā pārietu legālā stāvoklī. Nu, teiksim, izmest republiku, satversmes sapulci un norādījumu uz sociālistisko proletariāta diktatūru, piemetināt, ka partija cīnās tikai ar likumīgiem līdzekļiem (kā tas bija rakstīts vācu s.-d. programā līdz izņēmuma likumam) u. tml. „Tad partija izklās no savas pagrīdes organizācijas" — sapņo „vecākie vadoņi", tad būs pabeigta pāreja no „konservalivā" nelegalisma, revolucionarisma.

M II. sēj.

pagrīdes uz progresīvo" konstitucionālo likumību. Tieši tāda ir strādnieku kongresa kaunīgi slēpjamā būtība. Strādnieku kongress ir chloroforms, ko vecākie vadoņi paraksta „konservatīvajiem" s.-d., lai viņiem bez sāpēm izdarītu operāciju, kādu Pešechonovu kgi izdarījuši s.-r. partijai. Starpība tikai tā, ka Pešechonovu kgi ir praktiski, lietišķīgi un zina, kurp iet, bet par mūsu vecākajiem vado ņiem būtu grēks to teikt. Viņi nesaprot, ka tagadējā politiskajā situācijā strādnieku kongress ir tikai tukši vārdi: kad šī situācijā mainīsies revolucionāru uzplūdu nozīmē, strādnieku kongress nepavisam nesagādās mietpilsoniski nomierinātās likumības uzvaru, ja tikai revolucionārās s.-d, partijas paplašināšanās tad nepadarīs strādnieku kongresu lieku, bet, ja mūsdienu situācijā mainīsies reakcijas pilnīgās un stabilās uzvaras nozīmē, tad strādnieku kongress varēs sašaurināt s.-d. programu līdz tādiem apmēriem, kas radīs šausmas pat Akselrodā.

Ka kadetu prese visiem spēkiem atbalsta strādnieku kongresa ideju, tas ir pilnīgi saprotams, jo tā ar nojautu uztver šā pasākuma mietpilsoniskās un oportunistiskās tendences. Ne velti Portugalova kgs — kadets, kas uzskata sevi par bezpartejisku sociālistu — sajūsminās par Aksel-roda „gudro poziciju", uztver viņa nievājošos vārdus par partiju kā par „pulciņu organizāciju" („pulciņš" ar 100—150 tūkstoš biedriem, t. i., pēc Eiropas mēroga no viena līdz pusotra miljona balsu vēlēšanās!) un jautā ar svarīgu izskatu: „šķira partijas dēļ vai partija šķiras dē|7“. Uz šo gudro jautājumu mēs atbildēsim arī ar jautājumu buržuāziskajiem rakstniekiem: galva vēdera dēj vai vēders galvas dēļ?

Beidzot, ņemiet Čekas avīzes „Social-Demokrat" spriedelējumus. Tas pats Portugalova kgs pareizi uztvēris šo spriedelējumu būtību, citēdams vietu, kas ir tikpat ievērības cienīga kā Čerevaņina paziņojums. ,,Sis (mcņševis-liskais virziens) centās iet pretim tam, ka inteliģences revolucionārajai pagrīdes cīņai, kas balstās uz apzinīgajiem proletariāta slāņiem, neizbēgami jāpārvēršas par vispār nacionālu buržuāzisku revolūciju". Portugalova kgs komentē: „Vēl nesen tādus draudus (? iespiedkļūda? lādas idejas?) bez ierunām pasludināja par „buržuāziski demokrātiskā" rakstura ķecerību. Tagad ..buržuāziskajiem

demokrātiem^41 neatliek nekā ko piemetināt pie šim pie

zīmēm^44.

Porlugalova kgm ir taisnību. Gan nesen, gan tagad, gan vienmēr avīzes ,,S.-D.“ ievadrakstu autora spriedelējums lika pasludināts, tiek pasludināts un tiks pasludināts par buržuāziski demokrātisku ideju augli. Patiesi, padomājiet par šo spriedelējumu. Pagrīdes ciņa var pārvērsties par atklātu cīņu; inteliģences cīņa par tautas jeb masu ciņu: šķiras apzinīgo slāņu cīņa par visas šķiras cīņu; bet revolucionārās pagrīdes cīņas pārvēršanās par vispār nacionālu buržuāzisku revolūciju ir vienkārši bezjēdzība, liet šā spriedelējuma reālā nozīme ir proletariāta viedokļa aizstāšana ar buržuāziskās demokrātijās viedokli.

„Divi gadi pilsoņu kara ir radījuši pie mums nacionālu revolūciju. Tas ir lakts^44... saka ,,S.-I).“ ievadraksta autors. I’as ir nevis lakts, bet frāze. Pilsoņu karam Krievijā, ja šo vārdu saprot nopietnā nozīmē, nav divu gadu. 1904. gada septembrī nekāda pilsoņu kara nebija. Nesamērīgi paplašināt pilsoņu kara jēdzienu ir izdevīgi tikai tiem, kas ignorē strādnieku partijas sevišķos uzdevumus īsta pilsoņu kara periodā. Krievijas revolūcija līdz 1905. gada 17. oktobrim bija daudz vairāk vispār nacionala nekā tagad. Pietiek norādīt uz muižnieku pāriešanu reakcijas pusē. Pieliek atcerēties „oktobristu^44 tipa kontrrevolucionaro partiju rašanos un kontrrevolucionaro pazīmju neapšaubāmo pastiprināšanos 190(5. gada vasaras kadetos, salīdzinot ar 1905. gada vasaras osvoboždenciem. Osvoboždenci pirms gada nerunāja un nevarēja runāt par revolūcijas pārtraukšanu, Struve svērās uz revolūcijas pusi. Bet kadeti tagad atklāti runā. ka viņu mērķis ir pārtraukt revolūciju.

Kas gan tādējādi patiesībā iznāk no šās revolucionārās pagrīdes cīņas pārvēršanas par vispār nacionālu buržuāzisku revolūciju? Krievijas revolūcijas norisē jau atklāto šķiru pretrunu ignorēšana vai notušēšana. Proletariāta pārvēršana no avangarda cīnītāja, kam ir patstāvīga revolucionārā politika, par tās buržuāziskās demokrātijās Irak cijas piedēkli, kura ir visredzamākā, kura visvairāk pro lendē uz „vispār nacionālo^44 centienu pārstāvēšanu. No tā saprotams, kāpēc buržuāziskajam liberālim arī bija jāsaka: mums nekas neatliek ko piebilst pie tā, mēs esam pilnīgi vienis pratis, mēs tieši aizstāvam proletāriskās cīņas pār

ir

vēršanu vispār nacionālajā. Pārvērst vispār nacionālā cīņā (jeb, kas ir 1as pats, vispār nacionālā revolūcijā) nozīmē ņemt to, kas ir kopīgs kadetiem un citām, kreisākajām partijām, un atzīt šo kopīgo par obligātu; turpretim visu pārējo atmest kā tādu, kas ,,notiesā proletariātu uz politisku izolāciju". Citiem vārdiem sakot: pieslieties kadetu prasībām, jo jebkādas citas prasības jau vairs nebūs „vis pār nacionālas". No tā dabiski izriet s.-d. nenoteiktā opor-tunisina lozungi: „par Domi kā varas orgānu, kas sasauc satversmes sapulci", vai par Domi kā „sviru satversmes sapulces iekarošanai" (avīzes „Social-Demokrat" 1. nr.). No tā izriet s.-d. konsekventā oportunisma lozungs: muļ ķība un neprāts ir cīnīties par satversmes sapulci, jo satversmes sapulces prasība „notiesā proletariātu uz politisku izolāciju", pāriet „vispār nacionālas buržuāziskās revolūcijas" robežas u. tml.

Revolucionārajiem s.-d. jāspriež citādi. Mums jāsaka nevis pārāk vispārīgas un pārāk viegli buržuāziskiem izkropļojumiem pakļau jamas Crazes par „vispār nacionālu buržuāzisku revolūciju", bet jāanalizē precizi noteiktu šķiru un partiju konkrētais stāvoklis dažādos revolūcijas momentos. 1900. un 1901. g. vecā „Iskra" un ,.Zarja“ ar pilnīgām tie sībām runāja par sociāldemokrātiju kā par vispār nacionālas atbrīvošanās ideju paudēju, kā par avangarda cīnītāju, kas saista savā pusē visus līdz pat liberālajiem muižniecības maršaliem. Toreiz tā bija patiesība, jo valdības politikā vēl nebija nekā, absolūti nekā. kas spētu apmierināt vispieticīgāko buržuāzisko liberālismu. Viskrievijas oktobra streiks pierādīja šo patiesību, jo proletariāta cīņa tad kļuva par pievilkšanas centru ikvienam, tai skaitā arī vispieticīgākajam, buržuāziskajam liberālismam.

Pēc 17. oktobra tas kļuva un tam bija jākļūst citādi. Liberāli monarehistiskajai buržuāzijai (velti b. Martovs to sauc par „liberāli demokrātisko") bija jāceļas aizstāvēt monarehiju un muižnieku zemes īpašumu, jāceļas tieši (oktobristi) vai netieši (kadeti), jo revolūcijas turpmākās uzvaras nopietni un tieši apdraudēja šos mīļos institūtus. Lielu kļūdu dara tie. kas aizmirst, ka līdz ar revolūcijas progresu un tās uzdevumu pieaugšanu mainās arī šķiru un tautas elementu sastāvs, kas spēj piedalīties cīņā par šo uzdevumu realizēšanu. Proletariats iet caur buržuāzisko

revolūciju uz sociālismu. Tāpēc tam buržuāziskajā revolūcijā aizvien vairāk un vairāk jā saceļ un jāiesaista revolu cionarā cīņā revolucionārie tautas slāņi. 1901. gadā viņš modināja zemstes liberāļus. Tagad objektivo apstākļu dēļ viņa galvenais uzdevums ir modināt, izglītot un iesaistīt cīņā revolucionāro zemniecību, visādi atbrīvojot to ne vien no tīro kadetu, bet arī no Pešechonova tipa trudoviku idejiskās un politiskās aizbildniecības. Ja revolūcija var uzvarēt, tad vienīgi iikui pateicoties proletariāta savienībai ar tiešām revolucionāro un nevis oportunistisko zemniecību. Tāpēc, ja mēs nopietni runājam, ka esam par revolūciju (un nevis tikai par konstitūciju), nopietni runājam par „jauniem revolucionāriem uzplūdiem", tad mums noteikti jācīnās pret jebkuriem mēģinājumiem pilnīgi izmest laukā satversmes sapulces lozungu vai vājināt to, obligati pievienojot Domi (Dome kā varas organs, kas sasauc satversmes sapulci, vai Dome kā svira satversmes sapulces iekarošanai u. Iml.), noniecinot proletariāta uzdevumus līdz kadetiskas vai it kā vispār nacionālus buržuāziskās revolūcijas ietvariem. No zemnieku masas tikai turīgā un vidējā zemniecība katrā ziņā kļūs oportunistiska un beidzot pat reakcionāra. Bet tas ir zemniecības mazākums. Trūcīgie zemnieki kopā ar proletariātu ir tautas, nācijās lietum lielais vairākums. Šis vairākums var uzvarēt un pilnīgi uzvarēs buržuāziskajā revolūcijā, tas ir, saņemt visu brīvību un visu zemi, realizēt strādnieku un zemnieku labklājības maksimumu, kāds iespējams kapitālistiskajā sabiedrībā. Ja gribat, var tādu nācijās vairākuma revolūciju saukt par vispār nacionālu buržuāzisku revolūciju, bet ikvienam skaidrs, ka šo vārdu parastā nozīme ir pavisam citāda, ka to īstenā nozīme patlaban ir kadetiska nozīme.

Mēs esam ,,konservativie“ s.-d. tādā nozīmē, ka esam par veco revolucionāro taktiku. „Proletariātam jānoved iīdz galam demokrātiskais apvērsums, pievienojot sev zemniecības masu, lai ar spēku salauztu patvaldības preto Sanos un paralizētu buržuāzijas svārstīšanos" („Divas taktikas")*. Tas rakstīts 1905. gada vasarā. Tagad vēlēšanās cīnīties ir lielāka, uzdevums ir grūtāks, cīņa gaidāma asāka. Jāparalizē ikvienas, arī inteliģentiskās, arī zemnieku

buržuāzijas svārstības. Proletariātam jāpievieno sev trūcīgās zemniecības masas, kas spēj piedalīties izšķirošā revolucionārā cīņā. Ne mūsu vēlēšanās, bet objektivie apstākli izvirzīs „jaunajiem revolūcijas uzplūdiem" tieši .4os cildenos uzdevumus. Apzinīgajam proletariātam savs pienākums jāveic līdz galam.

P. S.* Šis raksts jau bija nodots iespiešanai, kad mēs izlasījām b. Martova vēstuli avīzē „Tovarišč". L. Martovs atsakās no Cerevaņina jautājumā par bloku ar kadetiem. Tas ir ļoti labi. Bet pārsteidzoši un ļoti bēdīgi, ka L. Martovs neatsakās no Cerevaņina atklājuma: „mujķība un neprāts ir cīnīties par satversmes sapulci", kaut gan viņš nevarēja nezināt šo atklājumu no avīzes „Tovarišč" 73. nr-a, ko viņš citē. Vai tiešām arī Martovs jau ir aizprogresējis līdz Cerevaņinam?

„Proletarij6. nr., 1906. p. 29. oktobri

Iespiests pēc avīzes .,Proletarij" teksta

Postscriptum — pierakstījums, Kcd.

MARTOVA UN ČEREVAŅINA UZSTAŠANAS BURŽUĀZISKAJĀ PRESE^78

STĀSTS PAR TO, KA DAŽI S.-D. IZMANTO BURŽUĀZISKĀS, KADETISKAS avīzes, tādas ka avīzi ..tovarisc* un caur to ari avīzi ..novij |>UTJ“7». LAI IZPLATĪTU MELU ZINAS PAR REVOLUCIONĀRO SOCIĀLDEMOKRĀTIJU. — ATSPĒKOJUMS. — NOVĒRTĒJUMS. — SECINĀJUMI

NEPATIESĪBA, KO IZPLATA L. MARTOVS AR BURŽUĀZISKĀS PRESES STARPNIECĪBU

Buržuāziskajā, kadetiskajā avizē ,,Tovarišč“ 12. oktobri (85. nr.) bez jebkādas ierunas pārdrukāti kadetiskās avīzes ,,Novij Putj“ vārdi: „Mēs („Novij Putj“) nevaram neatzīt, ka, neatlaidīsi prasot pastāvīgu bloku ar galējiem kreisajiem (par to mēs dabūjām zināt no Martova kga vēstules), viņi (boļševiki) ir konsekventāki nekā Martova kgs“.

Tātad avīze „Novij Putj“ tieši atsaucas uz L. Marlovu, lai apstiprinātu savu melu ziņojumu par boļševikiem.

Nepieciešams atgādināt faktus.

,.Bo]ševistiskās“ avīzes ,,Pro]etarij“ 1. nr-a rakstā „Par boikotu'1 bija teikts (3. Ipp.): ..Mēs sasauksim piekto partijas kongresu; mēs tajā nolemsim, ka vēlēšanu gadījumā nepieciešama uz dažām nedēļām vēlēšanu vienošanās ar trudovikiem (nesasaucot piekto partijas kongresu, nav iespējama vienprātīga vēlēšanu kampaņa, bet visādus „blokus ar citām partijām" kategoriski aizliedz ceturtā kongresa lēmums). Un tad mēs galīgi sakausim kadetus"*.

Lūk, viss, kas pagaidām ir mums zināmajā s.-d. literatūrā par boļševiku attiecībām pret vēlēšanu vienošanos. Skaidrs, ka L. Martovs ir maldinājis avīzi „Novij Putj“.

I3o|ševiki nekad ne tikai nav neatlaidīgi prasījuši, bet nav pat pieminējuši „pastāvīgu bloku ar galējiem kreisajiem*4. Tas ir pirmais. Otrais: lai ,,bloki“ būtu kādi būdami, boļševiki prasīja jaunā kongresā revidēt jau notikušā kongresa lēmumu. To velti noklusē tie, kam bail no s.-d. strādnieku partijas jaunā kongresa. To tāpat velti noklusē arī buržuāziskās avīzes, kas dod saviem lasītājiem melu ziņas vai rada aplamu iespaidu, it kā sociāldemokrātiem nebūtu formālā jebkādu bloku aizlieguma.

Trešais: L. Martovs, kas raksta buržuāziskajās avīzēs, ar nodomu vai aiz paviršības, vai aiz nezināšanas ar kadetu avīzes „Tovarišč** starpniecību iedveš lasītājiem domu, ka boļševiki pieļaujot vienošanos arī zemākajā vēlēšanu stadijā, l. i., aģ'itacijā masu priekšā, kamēr viņš pals, L. Martovs, atzīstot par lietderīgām tikai „atsevišķas vienošanās mūsu daudzpakāpju vēlēšanu sistēmas augstākajās sta-di jās“.

Nekāda panada šim apgalvojumam L. Marlovam nav. L. Martovs ar buržuāziskās preses starpniecību izplata nepatiesību, jo tikai augstākajām stadijām boļševiki ieteica vienošanos un tikai ar trudovikiem, un tikai uz dažām nedēļām, un tikai ar piektā kongresa atļauju.

Lai izplatītu šo nepatiesību, kas viegli var iespiesties masās, jo visiem zināma kadetu avīžu tieksme simpatizēt meņševikiem un simpatizējot pārdrukāt visu, ko meņše-vikiem labpatikas samelot par boļševikiem, — L. Martovs izmantoja „saīsinātu“ avīzes „Proļetarij** uzskatu atstāstījumu. Lai gan visi šie uzskati pilnīgi ievietojami piecās iespiedrindās, kas iepriekš pārdrukātas pilnīgā veidā, tomēr L. Martovs ir atzinis par vajadzīgu saīsināt tos un pie tam vēl atstāstīt saviem vārdiem. Un lasītājs redz, ka L. Martova saīsinātais atstāstījums līdzinās pilnīgam sagrn zī jumam.

Avīzes „Proļetarij** piecās rindiņās jautājums skarts garām ejot. Te nav speciāli pieminētas ne zemākās, ne augstākās vēlēšanu pakāpes, stadijas. Varbūt man tāpēc iebildīs, ka arī man nav nekāda pamata apgalvot, ka šais piecās rindiņās nav runas par vienošanos pirmajā stadijā? Tomēr šādu iebildumu varētu izteikt tikai cilvēks, kas grib pieķerties pie burta un izkropļot cila cilvēka sprieduma neapšaubāmo saturu.

Nav šaubu, ka jautājuma iztirzājumā piecās rindiņās ir daudz trūkumu, bet vai raksta vispārējais gars un viss tā saturs atļauj iztulkot līdz galam neizteikto paplašināšanas (attiecībā uz vienošanos) un nevis ierobežošanas nozīmē?

Un arī minētā citātā ,,burts“ (ja citātu „nesaīsina" ā la* L. Martovs), bez šaubām, liecina pret paplašinātu iztulkojumu, jo ikviens, kas mazlietiņ iepazinies ar vēlēšanām, saprot, ka vienošanās pirmajā stadijā nevar aprobežoties ar „dažām nedēļām", bet prasa mēnešus. Pieliek norādīt, ka Pēterburgā jau tagad min partijas, kas grib vēlēšanās bloķēties ar kadetiem, jau tagad ziņo par Pēterburgas pilsētas deputātu vietu aptuveno sadalījumu starp kadetiem un šīm partijām. Runā, ka vēlēšanas paredzētas 17. decembrī. Cilvēki, kas tiešām vēlas vienošanos zemākajā stadijā, jau divi mēneši priekš tam sāk tieši vai caur starpniekiem aprunāties. Tālāk ņemiet vērā pašu vēlēšanu ilgumu, pieskaitiet laiku jautājuma izlemšanai partijā, partijas direklivu izziņošanai no centra pa visu Krieviju,— un jūs redzēsit, ka vienošanās starp partijām vēlēšanu zemākajā stadijā prasa mēnešus, bet „dažās nedēļās" var tieši tikai izdarīt vienošanos augstākajās stadijās, t. i„ sadalīt vietas pēc cīņas, pamatojoties uz spēku samēru, kāds izpaudies tieši pašu vēlētāju balsošanā.

Beidzot, ja jau mani ir piespieduši izteikties presē par šo jautājumu, tad atzīstu, ka ir neērti atturēties no savu personīgo uzskatu izteikšanas. Pašreizējā politiskajā situācijā es piektajā kongresā aizstāvētu sekojošo: vēlēšanu zemākajā stadijā sociāldemokrātiem kategoriski nav pieļaujami nekādi bloki un vienošanās ne ar kādām citām partijām. Mūsu darbībai masās vēlēšanu laikā jābūt absolūti patstāvīgai. Augstākajās stadijās pieļaujama vienošanās ar trudovikiem vienīgi tikai par vielu proporcionālu sadalīšanu, pie kam bezpartejiskos trudovikus mums vajag ,,padarīl“ par partejiskiem, stādot pretim oportunistus no viņu vidus un puskadetus (enesi, п.-s., „tautas sociālistu partija" u. tml.) revolucionārajiem buržuāziskajiem demo krātiem.

— lū kā. Red

MARTOVS UN CEREVAŅINS

L. Martovs avīzē „Tovarišč^11 atspēkoja Cerevaņinu, kas bija runājis par vienošanos ar kadetiem. Cerevaņins tai pašā avīzē „Tovarišč^11 tagad izskaidro „pārpratumu^11. No šiem izskaidrojumiem izriet, ka avīzes ,.Naše Djelo^11 1. numurā Cerevaņins, patiesību sakot, neko pilnīgi noteiktu nav teicis par to, vai viņš pieļauj vienošanos zemākajās vai augstākajās pakāpēs. Bet būtībā viņš izsakās par to, ka vienošanās ir pieļaujama arī zemākajos pakāpēs tiklab uz laukiem, kā arī pilsētās. Ar kādām partijām Cerevaņins pieļauj vienošanos, par to viņš nerunā. Viņam (kā liekas, arī Martovam) nav starpības starp revolucionāro un oportunistisko buržuāziju, starp s.-r. un k.-d., starp Domes „33-ju“ tipa trudovikiem un ,,enesu“ tipa trudovi-kiem u. tml. Vēl vairāk, Cerevaņins pat pieļauj bez vienošanās balsošanu par buržuāzijas kandidatūrām zemākajās pakāpēs!

Cerevaņina pozicija tādējādi noskaidrojas pilnīgi. Šis ne tikai ievērojamais (kā viņu atestēja buržuāziskā prese), bet arī atbildīgais meņševiks, kas pie tam atrodas nedēļas izdevuma „Naše Djelo^11 priekšgalā, atzīst visādus blokus, atzīst pat sociāldemokrātu balsošanu par buržuāzijas kandidatūrām. Boļševikiem tātad bija pilnīga un neapšaubāma taisnība, kad viņi teica, ka meņševiki padara strādnieku šķiru par liberāli monarehistiskās buržuāzijas dienderi, pazemina sociāldemokrātiju līdz kadetu piebalsotāja lomai.

Lai nu tagad neviens nemaldina sevi par to, kāda ir īstā nozīme parastajam meņševiku lozungam: par Domi kā revolūcijas orgānu vai sviru, vai ieroci u. tml. Lai atbalstītu revolūciju, meņševiki atbalsta „Domi^11 vispār. Bet, lai atbalstītu Domi vispār, viņi ir ar mieru pat bez vienošanās balsot par kadetu partijas kandidatūrām, kura grib izbeigt revolūciju!

Atcerieties traucu sociālistus, tādus kā Miljerans, Viviani, Brians, kas tagad ar Klemanso priekšgalā laimīgi pārvalda archiburžuazisko Franciju, sūta karaspēku pret streikotājiem utt. Lai atbalstītu sociālismu, viņi aicināja atbalstīt republiku vispār, republiku kā tādu. Lai atbalstītu repub liku, viņi balsoja gan pēc vienošanās, gan bez vienošanās par visparastākajiem buržuāziskajiem politikāņiem, par oportunistiem. Un tādā kārtā viņi pakāpeniski un neatvairāmi nonāca tiktāl, ka paši kļuva gluži par tādiem pašiem visparastākiem buržuāziskās apspiešanas piekritējiem.

Uz plata ceļa, uz iemīta ceļa izgājis Cerevaņins un tic, kas ar viņu!

Bet Martovs? Viņš ir pret vienošanos zemākajās pakāpēs. Viņš atspēkoja Cerevaņinu. Tas ir lielā mērā iepriecinoši. Tikai... tikai palūkojieties, kā viņš to atspēkojis. Ikviens sapratīgs politiķis vienmēr pakļauj savu vēlēšanu taktiku savai vispārējai politiskajai taktikai. Cerevaņina taktika, pateicoties kadetu avīžu pakalpībai, tagad zināma visiem: „Būtu muļķība un neprāts proletariātam mēģināt, kā to daži ieteic, kopā ar zemniecību sākt cīņu gan pret valdību, gan pret buržuāziju par visas tautas satversmes sapulci, kurai būtu visa vara“. Šī Cerevaņina slavenā teze bija citēta arī tai avīzes „Tovarišč" numurā, uz kuru „atbildēja" L. Martovs. Un, lūk, atspēkodams Cerevaņina vēlēšanu taktiku. L. Martovs nevienu skaņu neizdvesa prot :o Cerevaņina visas politiskās taktikas pamattēzi.

Kurš gan no šiem diviem konsekventāks? Kurš stingrāk slāv uz kājām? Par Domi vai par revolūciju? Par Domi vispār — tātad: par kadetiem — tātad: pret satversmes sapulci. Par revolūciju — tātad: tikai par zināmu Domes daļu ar zināmiem nosacījumiem — tātad: pret kadetiem — tātad: muļķīgi un neprātīgi tagad atmest nost vai pat tikai vājināt satversmes sapulces lozungu.

SOCIĀLDEMOKRĀTI BURŽUĀZIJAS AVĪZĒS

Vai sociāldemokrātam ir atļaujams piedalīties buržua zijas avīzēs?

Nē. Gan teorētiskie apsvērumi, gan politiskā pieklājība, gan Eiropas sociāldemokrātijas prakse izsakās pret tādu piedalīšanos. Kā zināms, šis jautājums tika izvirzīts un apspriests vienā no nesen nolikušajiem vācu s.-d. kongresiem. Kā zināms, mūsu vācu biedri stinr/ri nosoda s.-d. piedalīšanos buržuāzijas presē, enerģiski cīnās par to, lai revolucionārā proletariāta partija arī šai laukā nepieļautu ne blokus, ne vienošanās, bet lai saglabātu patstāvību, lai strādnieku partijas literāti darbos, bet ne tikai vārdos būtu organizēti, pakļauti kontrolei, vārdu sakot, būtu stingri partejiski.

Vai mums ir tiesības pie mums Krievijā atkāpties no šiem noteikumiem?

Mums iebildīs: vienmēr ir iespējams izņēmums no noteikuma. — Tas nav apstrīdams. Nevar nosodīt izsūtīto, kas griežas pie kaut kuras avīzes. Grūti dažreiz nosodīt s.-d., kas pelņas dēļ strādā kaut kādā mazāk svarīgā nodaļā buržuāziskā avīzē. Var attaisnot steidzama un lietišķīga atspēkojuma ievietošanu utt., u. tini.

Bet palūkojieties, kas notiek pie mums. It kā atspēkojot „pārpratumus'[29], ko rada sociāldemokrātu avīze „Naše Djelo“, L. Martovs raksta gandrīz divas slejas kadetu avīzē, pavisam mierīgi iztirzādams vienu s.-d. uzskatus, polemizēdams ar citiem s.-d., izkropļodams viņam nepalī kamo s.-d. uzskatus, ne drusciņas neraizēdamies par to prieku, ko viņa literārais ,,bloks“ ar kadetiem sagādā visiem proletariāta ienaidniekiem. Kadetu avīzes uztver L. Mar lova rakstu kadetu presē, slavina to. piemetina no sevis šo to pie viņa palaistajiem meliem par revolucionārajiem s.-d., sit Martovam uz pleca (,,Heč“) utt. Cerevaņins iekārdināts. Ja Martovs avīzē „Tovarišč” ir atspēkojis Cereva-ņina „pārpratumus^29^1 un pie tam runājis par tūkstoš lielām un par daudz ko citu, tad kāpēc gan lai Cerevaņins arī nenodarbotos avīzē „Tovarišč” ar L. Martova ,.pārpra-tumu“ atspēkošanu? Pie tā paša, kāpēc gan neizmantot šo gadījumu, lai sāktu kadetu presē (sociāldemokrātu presē tomēr par kaunu!) apspriest jautājumu par to, vai sociālistiem nav pat bez vienošanās jābalso par buržuāzijas kandidatūrām^29?

Un. lūk, kadetu avīzēs atklāta īpaša nodaļa: sociāldemokrātisko oporlunistu literārā ģimenes sarakstīšanās. Tā kā tās priekšmets ir — vai pieļaujami bloki ar k.-d. un pat balsošana par k.-d., tad kadeti labprāt dod kaktiņu šiem bezpajuintes ,.progresīvajiem” s.-d., kas aiziet no revolu cionarās sociāldemokrātijas „konserva li vājiem” notei kūmiem.

Meņševiku literārie ģenerāļi iekārtojas divās mājās. Kungu galā viņi runā ar labiem kungiem par blokiem ar k.-d un pie reizes stāsta anekdotus par revolucionārajiem s.-d

Kalpu galā — kaut kādā strādnieku avīzē vai soc.-dem. izdevumā, vai skrejlapā, vai kur — tur viņi pasniedz strādniekiem „bezpartejisko strādnieku kongresu^41 un apgaismo viņus par to, ka cīņa par satversmes sapulci esot muļķība un neprāts. Lai nu strādnieki mazlietiņ pagaida un paciešas: kad kadetu avīzē „Tovarišč^44 beigsies sociāldemokrātu diskusija par sociālistu blokiem ar buržuāziju, tad arī strādnieki kaut ko uzzinās... Un, sekodami kāda Turgeņeva varoņa dzīves likumam, mūsu strādnieku kongresa piekritēji raksta avīzei „Tovarišč^44 vēstuli pēc vēstules, atkārtodami: mūsu partija ir inteliģentu partija...

Vai tiešām strādnieki sociāldemokrāti neiejauksies, lai darītu galu šai nekrietnībai? Vai tiešām tas ir vienalga visiem mūsu partijas biedriem vispār?

Iespiests pēc brošūras teksta

Sarakstīts 1906. g. oktobri Iespiests 1906. g. oktobri atsevišķa brošūrā Prole tarskoje Djelo" izd.

PAR PARTIJAS ĀRKĀRTĒJĀ KONGRESA SASAUKŠANU^80

Abos Centrālās Komitejas izdotās avīzes „Social-Demu i krāt" numuros ievietoti Pļechanova un Martova raksti prel ārkārtējā kongresa sasaukšanu. Raksti uzrakstīti tādā satrauktā, niknā tonī, ar tādu rūgtuma, dusmu, personīgu mājienu, aizdomu pārpilnību, ka uzreiz atjauno sliktākā emigrantu ķildu laikmeta atmosfēru. Ievietojot .šos un vienīgi šos rakstus par kongresu savā izdevumā, mūsu partijas CK nostāda sevi patiešām nepieklājīgā stāvoklī. ļ| Padomājiet tikai: demokrātiski organizētas strādnieku partijas atbildīgais ministru kabinets sakarā ar aģitāciju par jaunu kongresu sprāgst pušu no dusmām, zaudē katru pašsavaldīšanos! Tas taču, biedri, ir tiešām nepieklājīgi. Jo tieši ar to, ka jūs dusmojaties un lamājaties sakarā ar aģitāciju par jūsu pilnvaru un jūsu taktikas revidēšanu, jūs paši sevi visbargāk nosodāt. Dažs kongresa piekritējs, ļauna prieka vadīts, nevarētu vēlēties nekā labāka kā Pļechanova un Martova rakstu jaunu izdošanu un plašu izplatīšanu!

Rodas jautājums, kāpēc CK vārdā prel kongresu uzstājas ļaudis, kas spējīgi runāt tikai aizvainotā tonī un gandrīz vai šņukstot? Tāpēc, ka jau pārāk skaidri un vienkārši ir divi galvenie fakti, kas nenovēršami izraisa aģitāciju par jaunu kongresu. Viens no šiem faktiem attiecas uz partijas sastāvu, otrs — uz tās taktiku.

Apvienošanās kongresu laikā mušu partijā pēc tās sastāva skaitījās 13000 boļševiku un 18000 meņševiku. CK un vēl vairāk СО redakcija izteic 18 000 cilv. gribu Tagad iegājuši partijā 14 000 latviešu. 20 000 poļu un 33000 bundislu^30. Avīzes „Social-DemokraU^1 1. иг-а ievadrakstā divas reizes un turklāt pilnīgi kategoriski tiek atzīts, ka tagad abas frakcijas partijā ir apmēram vienādas. Tāds atzinums acīm redzot pamatots uz to, ka poli un latvieši pieskaitīti boļševikiem, bet Bunds — meņševikiem. Pieļausim, ka Bunda pieskailīšana ņieņševikiem pareiza. Bet arī tad skaidra ir brēcošā nenormalība, ka meņševistiska CK pārstāv irisu mūsu partiju (CK ieiet septiņi meņševiki, trīs boļševiki, viens latvietis, divi lnindisti; viens polis skaitās ar СО locekļa tiesībām; visos politiskos jautājumos vēl piedalās ar lēmēja balsstiesībām pieci meņševiki, СО redaktori).

Kas attiecas uz taktiku, tad 5—6 mēnešu laikā pēc kon gresa partija ir pārdzīvojusi divus lielus mūsu revolūcijas periodus: Domes periodu un „Domes padzīšanas ministru kabinetu^1'. Mūsu CK taktika Domes jautājumā izgāja uz visas (kadetiskās) Domes atbalstīšanu visā visumā. Šās taktikas augstākais sasniegums bija lozungs atbalstīt prasību pēc Domes (t. i„ kadetu) ministru kabineta un tā iecelšanu. Ka partijas vairākums neatzina šo taktiku un šo lozungu, tas ir fakts. Domes perioda laikā s.-d. partija cīnījās pret sanas CK taktiku. Šo faktu komentēt un runāt par tā nozīmi ir lieki.

Tālāk, pēc Domes padzīšanas CK izteicās par daļēju masu protesta izpausmju sarīkošanu. Par vispārējās taktikas lozungu kļuva: par Domi kā varas orgānu, kas sasauc salv. sapulci. Un atkal tāpat ir neapšaubāms vēsturisks fakts, ka partija savā lielākajā vairākumā nepieņēma ne savas CK konkrēto lozungu, ne vispārējo taktiku. Bet, kas uzmanīgi lasa avīzes „Social-Demokrat" 1. un 2. nr-u, tas nevar neredzēt, ka te šī vispārējā taktika liek aizstāvēta, attaisnota un pamatota (par Domi kā sviru satv. sap sasaukšanai; kadeti, salīdzinot ar zemniecību — progresiva pilsētas buržuāzijā ull.l.

No šejienes skaidrs, ka partijai jaunas Domes kampaņas gadījumā stāv priekšā cīņa pret CK lozungiem Domes

jautājumā, bet tuvu revolucionāru ciņu gadījumā — spēku sadrumstalošana un cīņas dezorganizacija, jo CK nepārstāv partijas vairākuma gribu. Tātad katra jaunā partijas kongresa aizkavēšana tagad ir ne tikai tieša visa partijas demokrātiskās organizācijas gara un visa satura neievērošana, bet arī visbīstamākais kavēklis tuvākai proletariātu vispār revolucionārai cīņai un cīņai Domē.

P. S.* Avīzes ,,Social-Demokrat“ 3.—5. nr., kas iznākuši pēc šā rakstiņa uzrakstīšanas, vēl vairāk apstiprina visu teikto. Attiecībā uz vienošanos vēlēšanu jautājumā meņ-ševikiem radusies pilnīga šķelšanās, un viņu CK svārstās no Martova uz Čerevaņinu. Martovs publiski atspēkojis Cerevaņinu. P|echanovs sācis darboties Ildzi kadetu avīzē, lai atbalstītu Čerevaņinu. Avīzes ,,Social-Demokrat“ 4. nr-a ievadraksts pierāda, ka CK jau gatavojas atkal izvirzīt pret partiju savus lozungus — atbalstīt Domi visumā un atbalstīt prasību par Domes ministru kabineta iecelšanu.

,.Prolelarii" 7. nr., l'J06. у

10. novembri Iespiests pēc avīzes „ProletariJ" teksta

— Poslscriptum — pierakstījums. Red.

KA RAKSTA VĒSTURI...

Tas ir vecs slāsts: par Valsts domes boikotu. Avīzes ,,Social-Demokrat“ 3. nr-ā kāds biedrs meņševiks raksta to šādā veidā (raksts „Situācijā vai pozicija?“):

„Kad vēsture mums pasniedza Buligina Domes projektu, mēs, balstīdamies uz savu vispārīgo principiālo poziciju, ieteicām organizēt paralēlas, patvaļīgas tautas domes vēlēšanas pretsvarā Buligina Domei, kas mums nebija pieejama. Bet, kad pēc decembra sacelšanās mēs nokļuvām"...

Pagaidiet, cienījamo vēsturniek, — vienu acumirkli! Ka jūs lecat pāri faktiem no Buligina projekta uz decembra sacelšanos — tas vēl nav nekas, tas ir tikai chronoloģisks lēciens. Bet, ka jūs lecat pāri savai taktikai un „principiālajai pozicijai** — tas vairs nav tas, tas ir vismaz... diplomātisks lēciens. Jūs ieteicāt tikai „patvaļīgas vēlēšanas*4? jūs pret Buligina Domi izturējāties tikai kā pret tādu, kas „jums nebija pieejama**? Tātad jūs savas, tautas domes vārdā taisījāties boikotēt Buligina Domi ? vai ignorēt to? Bet vai jūs toreiz necīnījāties pret kādiem boikolisliem? Jūs neaizstāvējāt pozilivu piedalīšanos gaidāmajā „Buligina** vēlēšanu kampaņā? neprasījāt, lai partija vēlēšanās atbalstītu kreisos liberālus ult.? Kā gan jūs esat aizmirsuši visu to?

„Kad pēc decembra sacelšanās mēs nokļuvām**... Pagaidiet, vēl izlaidāt vienu sīkumu. Krievija noboikolēja Buligina Domi, bet tautas domes vēl līdz šim laikam nav... Nu ko, vai jūs esat atzinuši par aplamu savu toreizējo taktiku? Nē, jūs atbildējāt boikolisliem, ka jūsu Buligina Domes taktika bijusi laba, bet tikai revolūcija aizkavējusi tai parādīties visā spožumā... Lūk, tagad, atcerējušies visu to, rakstiet tālāk savu vēsturi.

„Bet, kad pēc decembra sacelšanās mēs nokļuvām jaunas, Vītes Domes sasaukšanas fakla priekšā, mēs ieteicām piedalīties vēlēšanu pirmajās stadijās, ņemdami vērā divas iespējas: vai nu pats mūsu piedalīšanās fakts radīs revolucionārus uzplūdus, kas aizslaucīs Vilcs Domi...“ [31]

Pagaidiet, godājamo vēsturniek, pagaidiet, kas ar jums notiek? „Mūsu piedalīšanās fakls radīs revolucionārus uzplūdus"... Nē, jūs droši vien vienkārši pajokojātl Jūs vienmēr esat apsūdzējuši boļševikus naivā mūsu spēku pārspīlēšanā — un lai jūs sāktu nopietni runāt par to, ka revolucionārus uzplūdus — un vēl kādus: „kas aizslaucīs"... utt., — varētu radu „mūsu piedalīšanās fakts". Nē. protams, ne nopietni.

Tātad: „...vai nu pats mūsu piedalīšanās fakts radīs revolucionārus uzplūdus, kas aizslaucīs Vites Domi un dos dzīvību mums labvēlīgākai pārstāvniecības iestādei; vai arī revolucionārie uzplūdi tieši nesāksies, — un tad mums ne vien būs iespēja, tad stāvoklis pats mūs piespiedīs iet Domē? kā tas notika Leforta rajonā Maskavā".

Piedodiet, bet par šo otro „vai" jūs, cik atceros, toreiz nekā nerunājāt?

Jā, nerunājām, — atbild mūsu vēsturnieks.

„Tiesa, brošūrā, ko izdeva apvienotā redakcija, mēs paziņojām, ka mēs neieteicam vēlēt tieši Domi. Ret mēs to darījām, mēs iepriekš saistījām sev rokas tikai kompromisa dē|, cerēdami uz kaut kādu vienošanos ar bņikotistiem, tai izstrādātu vienotu taktiku. No mūsu puses tas bija ,,oporlunisms“, proti — apzinīga pielāgošanās biedru boikolistu atpalikušajiem un tuvredzīgajiem uzskatiem, un to mēs no tīras sirds nožēlojam".

Tad, lūk, kas! Jūs runājāt vienu, bet domājāt ko citu. Un runājāt proletariāta un visas revolucionārās tautas priekšā... Jūs to „nožēlojat"! Bet vai jūs zināt izteicienu: „Reiz sameloji, kas tev vairs ticēs?" Un kas tad, ja jūsu „nožēlošanu" arī radījusi „pielāgošanās" kādu „atpalikušajiem" vai „tuvredzīgajiem" uzskatiem? Kur ir robeža tādam „oportunismam", tādiem „kompromisiem"? Kā lai izturas pret kaut kuru jūsu lozungu, ja jau jūs paši sakāt, ka jūsu lozungs vienā no vissvarīgākajiem taktikas jautājumiem bijis dots liekulīgi? Tagad taču dažs nodomās, varbūt, ka arī par sociāldemokrātiem jūs sevi dēvējat tikai tādē|, lai „pielāgotos" revolucionārā proletariāta „atpalikušajiem un tuvredzīgajiem uzskatiem".

Nē, man jāsāk jūs aizstāvēt. Polemikas karstumā jūs esat sevi neganti apmelojuši. Jūs bijāt pārliecināti boikolisti vēlēšanu trešajā stadijā, kā mēs bijām pārliecināti boikolisti visās stadijās. Bet boikolisti gan mēs bijām kopā. Nebst ge-fangen, nebst gehangen. Kopā noķerts, kopā pakārts. Jums lagad gribas ,,pakārl“ mūs par to, ka mēs bijām boikolisti. Bet tad, dārgie biedri, jums vajadzēs pakārt arī sevi: arī jūs esat noķerti turpat. „Bet mēs esam nožēlojuši 1“ — jūs paziņojat. Nu, ko, tas tiešām mīkstina jūsu vainu. Bet tas jūs neattaisno un neatbrīvo no soda. Nu, jūs nepakārs, bet, piem., nopērs, vai. Vai to jūs gribai panākt?

Bet, lūk, mēs — tā arī neesam nožēlojuši. Mēs teicām un sakām: boikotēt vai neboikotēt — tas ir nevis principa, bet gan lietderības jautājums. Pirmās Domes boikots bija lietderīgs. Tas deva tautas masām dzīvā, konkrētā formā proletārisku novērtējumu par Domi kā par iestādi, kas nespēj atrisināt revolūcijas pamatjautājumus. Tagad Domes padzīšana un viss, kas tai sekoja, apstiprina šo novērtējumu; tautas masas skaidri redz, ka proletariats arī šeit ir izrādījies to dabiskais vadonis revolūcijā, laikus brīdinādams tās no neauglīgām konstitucionālām ilūzijām. Boikots novirzīja uz sevi valdības uzmanību un spēkus — un tā palīdzēja buržuāziskajai opozicijai uzvarēt vēlēšanās. Boikots saliedēja plašās proletariātu masas vienotā revolucionārā protesta aklā. Tā aģitatoriskā un organizatoriskā nozīme bija milzīga.

Boikots veicis lielu darbu, — bet tas jau ir paveicis to. Domes novērtējums ir dots, Domes ilūzijām dots izšķirošs trieciens — nav vajadzīgs vēlreiz to darīt. Valdības spēkus boikots lagad neatvilktu — valdība, protams, spēja saprast pagājušo vēlēšanu mācību. Aģitācijās un organizēšanas darbu var veikt ar piedalīšanos vēlēšanās ne sliktāk kā ar boikotu — ja tikai vēlēšanu likums netiks vēl krietni pasliktināts. Bet šai pēdējā gadījumā varbūt būs atkal jā-boikolē. Gluži tāpat var izrādīties, ka nebūs laika domāt par Domes vēlēšanām, ja atkal sāksies lielas revolucionārās cīņas.

Tādējādi boikots arī turpmāk paliek mums lietderības jautājums. Mēs tikai pagaidām neredzam pieliekama pamata boikotam.

Kas jūtas vainīgs, tas var nožēlot. Bet pie tam lai viņš kaisa pelnus uz savas galvas un plēš savas drēbes un nevis citu. Bet sagrozīt vēsturi un nožēlu uzplūdumā apmelot, — kaut arī sevi, — nepavisam neklājas.

,,Pro\etarij'*, 7. лг-» 1006. p.

(0. novembrī Iespiests pčc avīzes „Proļetorlj" teksta

15*

POSTSKRĪPTUMS PIE RAKSTA: „SOCIĀLDEMOKRĀTIJĀ UN VĒLĒŠANU KAMPAŅA^41

Šis raksls bija jau sarakstīts, kad avīzē „Tovarišč" parādījās G. V. Plechanova „Atklāta vēstule apzinīgajiem strādniekiem". Šai vēstulē Pļechanovs, „manevrēdams" starp buržuāzijas kreiso spārnu un sociāldemokrātijas labējo spārnu, galīgi sarauj sakarus gan ar starptautiskās revolucionārās sociāldemokrātijas principiem, gan ar partijas Apvienošanās kongresa lēmumiem. Partijas kongress formāli aizliedza jebkādus blokus ar buržuāziskajām partijām. Apzinīgais, organizētais proletārietis savās partijas sapulcēs jebkādus blokus ar buržuāziju sauc par „nodevību pret proletariātu"; savā rakstā avīzē „Tovarišč" un vēstulē partijas organizācijām L. Martovs, pieņemdams 1 boļševistisku, t. i„ konsekventi revolucionāru, viedokli, ! noteikti izsakās pret jebkādiem blokiem pirmajā stadijā. „Pirmajā jautājumā („bloki" vai vienošanās vēlēšanu gaitā), — raksta Martovs, — es ieteiktu aizstāvēt, balstoties uz kongresa rezolūciju, mūsu piedalīšanās pilnīgu patstā- i vību vēlēšanu pirmajā stadijā, t. i., tur, kur mēs uzstājamies masu priekšā". Tāda jautājuma nostādne Pļcchanovam šķiet „nepareizi saprastas nesamierinālības" izpausme. „Tur, kur mēs nevaram būt droši par sava kandidata uzvaru, — raksta Pļechanovs, — mūsu pienākums ir pieņemt vienošanos ar citām partijām, kas vēlas cīnīties pret mūsu veco kārtību"[32]. Tādejādi, pretēji kongresa lēmumam pieļaudams vienošanos ar buržuāziskajām partijām, Pļechanovs tomēr savā „politiskajā gudrībā" paredz gadījumus, kad lādas vienošanās mums nevajag pieņemt. „Tur, — viņš

POSTSKRĪPTUMS PIE RAKSTA: „S.-D. UN VELĒŠANU KAMPAŅA" 229

raksta, — kur nav jāšaubās par to, ka mums izdosies dabūt cauri pašiem savu kandidātu^33, mēs varam un mums vajag darboties neatkarīgi no citām partijām". Apbrīnojama „politiska gudrība"! Kur mēs esam pārliecināti, ka dabūsim cauri paši savu kandidātu, tur mēs to dabūjam cauri paši. Kur neesam pārliecināti, tur lūdzam palīdzību no tiem, kas... „vēlas cīnīties pret veco kārtību", vai arī tur palīdzam šiem, „kas vēlas", dabūt cauri savu kandidātu, bet tur, kur šie, „kas vēlas cīnīties", ir pārliecināti, ka viņi paši dabūs cauri savus kandidātus, kā jūs domājat, ak kadetu avīžu līdzstrādniek Pļechanov, vai viņi centīsies panākt vienošanos ar mums? Ja jau runa ir par vienošanos, tad taču katram politiskam zīdainim ir skaidrs, ka vienošanās vajadzīga tikai tādos gadījumos, kad partija nav pārliecināta, ka tā pali saviem spēkiem dabūs cauri savus kandidātus. Bet mēs arī tādos gadījumos esam pret jebkuru vienošanos. Taču G. V. Pļechanovs kā īsts brīvības bruņinieks sit trauksmi kadetu avīzē „Tovarišč" un sauc kopā visus, „kas vēlas cīnīties"... Esiet tik laipni, visi, „kas vēlas"! Proletariats cīnās, jūs — „vēlaties" cīnīties! Un skaisti... Ja arī tā proletārietim par maz, tad, protams, viņš ir „brīvības ienaidnieks".

Tā mazpamazām, pakāpienu pēc pakāpiena, kadetu iemīļotais meņševiku vadonis, aizmirsis, ko viņš teica pēc Domes padzīšanas, nolaižas līdz... Cerevaņinam... Ar viņam raksturīgu „ātrumu, triecienu un acumēru" Pļechanovs traucas pie pašiem labējiem no mūsu labējā spārna. Tālu iepakaļ paliek Martovs; savam idejiskajam vadonim tikko līdzi tiek avīze „Social-Demokrāt". Vēl Centrālās Komitejas organs pēc ilgiem spriedelējumiem par m.Qsu vēlēšanu kampaņas šķirisko raksturu ieteic mums sarežģītu vienošanās sistēmu, taisa kāpnītes, pa kurām sociāldemokrātijai jānolaižas līdz kadetiem. Sākumā, ieteic „Social-Demokral", patstāvīga, t. i., škiriska, rīcība tur, kur mums ir izredzes uz panākumiem; nav izredžu uz panākumiem — mēs apvienojamies ar buržuāziskajām partijām, „kas kopā ar mums cenšas pēc satversmes sapulces sasaukšanas"; negrib šīs partijas satversmes sapulci — jo ļaunāk — (tas ir pēdējais, trešais, pretšķiriskais un pret-

demokrātiskais pakāpiens) — mēs apvienosimies ari ar tām. Kā Centrālā Komiteja, ko kongress izvēlējis, lai tā realizētu kongresa lēmumus, izmanās pārkāpt šos lēmumus, — tas ir viņas noslēpums. Bet fakts ir tas, ka patlaban mūsu priekšā atklā jas sociāldemokrātijai visapkaunojošākā aina, kad viena un tā paša vadošā, centrālā organa redakcijā „vēzis rāpjas atpakaļ^1*..., bet „gulbis traucas mākoņos**, kad tādā mums svarīgā jautājumā kā vēlēšanu taktika ne vien partijā, bet pat „vadošajā** frakcijā nav ne vienotas domas, ne vienolas rīcības. Kādā zemē un kāda sociālistiskā partija, izņemot varbūt vienīgi pašas oportu-nisliskākās, būtu pieļāvusi lādu politisku izvirtību? Un zīmīgi, ka tieši visi šie vēži, līdakas un gulbji, šie Martovs un Pļechanovs, kuri cenšas pārspēt viens otru, ka tieši viņi piekopj visnegantāko kampaņu pret ārkārtēja partijas kongresa sasaukšanu, kongresa, kas mums tagad vairāk vajadzīgs nekā jebkad.

..Prolelarij7. nr., 1906. g. Iespiests pēc avīzes „Proletari/"

10. novembri teksta

SOCIĀLDEMOKRĀTIJĀ UN VĒLĒŠANU VIENOŠANĀS^81

Sarakstīts 1906. g. oktobra beigās

Iespiests 1906. g. novembri atsevišķā brošūrā avīzes ..Vperiod" izd. iespiests pēc brošūras teksta

Jautājums par otrās Domes vēlēšanu kampaņu tagad stipri interesē strādnieku partiju. It sevišķi daudz uzmanības pie tam saista „bloki", t. i„ sociāldemokrātu pastāvīgās vai pagaidu vēlēšanu vienošanās ar citām partijām vēlēšanās. Buržuāzijas, kadetu prese — gan ,,Reč“, gan „Tovarišč", gan „Novij Putj", gan ,,Oko“ utt. — visādi cenšas pārliecināt strādniekus, ka nepieciešams „bloks" (vēlēšanu vienošanās) starp s.-d. un kadetiem. S.-d. meņ-ševiki pa daļai izsakās par tādiem blokiem (Čerevaņins avīzēs „Naše I)je!o“ un „Tovarišč"), pa daļai pret (Martovs avīzē „Tovarišč"). S.-d. boļševiki izsakās pret blokiem, tikai vēlēšanu kampaņas augstākajās pakāpēs pieļaudami atsevišķas vienošanās par vielu sadalīšanu, pamatojoties uz revolucionāro un opozicionāro partiju spēkiem sākotnējā vēlētāju balsošanā.

Lūkosim īsi iztirzāt šā pēdējā viedokļa pamatojumu.

I

Sociāldemokrātijā parlamentārismu (piedalīšanos pārstāvniecības sapulcēs) uzlūko par vienu no līdzekļiem, kā izglītot, audzināt un organizēt proletariātu patstāvīgā šķiras partijā, uzlūko par vienu no līdzekļiem politiskai cīņai par strādnieku atbrīvošanu. Sis marksistiskais uzskats noteikti nošķir sociāldemokrātiju, no vienas puses, no buržuāziskās demokrātijās, no otras puses, no anarehisma. Buržuāziskie liberāļi un radikāļi parlamentārismā redz „dabisko" un vienīgo normālo, vienīgo likumīgo valsts lietu kārtošanas veidu vispār, noliegdami šķiru cīņu un mūsdienu parlamentārisma šķirisko raksturu. Buržuāzijā visiem spēkiem, visādiem paņēmieniem un aiz visādiem iemesliem cenšas

uzliki strādniekiem uz acīm aizsegus, lai viņi neredzētu, kādā veidā parlamentārisms ir buržuāziskās apspiešanas ierocis, lai viņi nesaprastu parlamentārisma vēsturiski nosacīto nozīmi. Anarchisti arī neprot novērtēt parlamentārismu tā vēsturiski noteiktajā nozīmē, atsakoties vispār no tāda ciņas līdzekļa. Tāpēc sociāldemokrāti Krievijā noteikti cīnās gan pret anarchismu, gan pret buržuāzijas cenšanos pēc iespējas drīzāk pabeigt revolūciju, noslēdzot uz parlamenta pamata izlīgumu ar veco varu. Visu savai parlamentāro darbību viņi pilnīgi un bez iebildumiem pakļauj strādnieku kustības vispārējām interesēm un proletariāta īpašajiem uzdevumiem mūsdienu, buržuāziski demokrātiskajā revolūcijā.

No tā vispirms izriet, ka s.-d. piedalīšanās Domes kampaņā iegūst pavisam citādu raksturu nekā citu partiju piedalīšanās. Atšķirībā no tām mēs neatzīstam, ka šai kampaņai būtu kaut kāda patstāvīga vai pat dominējoša nozīme. Atšķirībā no tām mēs šo kampaņu pakļaujam šķiru cīņas interesēm. Atšķirībā no tām mēs par šās kampaņas lozungu izvirzām nevis parlamentārismu parlamentāro reformu dēļ, bet gan revolucionāru cīņu par satversmes sapulci un pie tam cīņu tās augstākajās formās, kas izriet no cīņas formu vēsturiskās attīstības pēdējos gados^34.

II

Kāds secinājums izriet no sacītā attiecībā uz vēlēšanu vienošanos? Vispirms tas, ka mūsu galvenais un svarīgākais uzdevums ir attīstīt proletariāta kā vienīgās līdz galam revolucionārās šķiras, kā uzvarošās buržuāziski demokrātiskās revolūcijas vienīgā iespējamā vadoņa šķiras apziņu un patstāvīgu šķiras organizāciju. Tāpēc visas vēlēšanu un visas Domes kampaņas šķiriskā patstāvība ir mūsu svarīgākais vispārējais uzdevums. Tas nenoliedz

cilus, atsevišķos uzdevumus, bet šiem uzdevumiem vienmēr jābūt pakļautiem lam, saskaņotiem ar to. Uz šo vispārīgo premisu, ko apstiprina ir marksisma teorija, ir visa starptautiskās sociāldemokrātijas pieredze, mums katrā ziņā jāpamatojas.

Var likties, ka proletariāta īpašie uzdevumi Krievijas revolūcijā uzreiz apgāž šo vispārīgo premisu. Proti, liel-buržuazija oktobristu personā jau ir kļuvusi neuzticīga revolūcijai vai arī ir spraudusi sev par mērķi ar konstitūcijas palīdzību apturēt revolūciju (kadeti); revolūcijas uzvara iespējama tikai tad, ja proletariātu atbalsta zemniecības masas visattīstītākā un visapzinīgākā daļa, kuru tās objektīvais stāvoklis skubina uz cīņu un nevis uz izlīgumu, skubina novest revolūciju līdz galam un nevis to notrulināt. No tā — varētu secināt — ir obligātā s.-d. vienošanās ar zemnieku demokrātiju visā vēlēšanu laikā.

Bet lādu slēdzienu vēl nekādi nevar secināt no pilnīgi pareizās premisas, ka pilnīga mūsu revolūcijas uzvara iespējama tikai proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskās diktatūras veidā. Vēl jāpierāda, ka bloks ar zemnieku demokrātiju visā vēlēšanu laikā ir iespējams un izdevīgs no pašreizējo partiju attiecību viedokļa (zemnieku demokrātiju pie mums jau tagad pārstāv nevis viena, bet gan dažādas partijas) un no pašreizējās vēlēšanu sistēmas viedokļa. Vēl jāpierāda, ka caur bloku ar vienu vai otru partiju mēs labāk izteiksim un aizstāvēsim paliesi revolucionārās zemniecības intereses nekā ar pilnīgu mūsu partijas patstāvību, kritizējot lādas an tādas zemnieciski demokrātiskās partijas, zemnieku demokrātijās vienus elementus nostādot pretim citiem. No premisas, ka pašreizējā revolūcijā proletariats slāv vistuvāk revolucionārajai zemniecībai, bez šaubām izriet s.-d. vispārējā politiskā ,.līnija": kopā ar zemnieku demokrātiju pret nodevīgo lielburžuazijas „demokrātiju“ (kadetiem). Bet vai no tā izriet, ka tūliņ jānodibina vēlēšanu bloks ar enesiem (n.-s. — tautas sociālistu partija) vai ar eseriem, to vēl nevar pateikt, neanalizējot šo partiju atšķirību vienai no otras un no k.-d., neanalizējot pašreizējo vēlēšanu sistēmu ar tās daudzajām pakāpēm. No tā tieši un neapšaubāmi izriet tikai viens: mēs savā vēlēšanu kampaņā nekādā ziņā nevaram ierobežoties ar kailu un abstraktu proletariāta

nostādīšanu pretim buržuāziskajai demokrātijai vispār. Gluži otrādi, mums visa vērība jā velti tam, lai, pamatojoties uz mūsu revolūcijas vēstures datiem, precizi šķirolu liberāli monarchistisko un revolucionāri demokrātisko buržuāziju, lai šķirotu kadetus, enesus (tautas sociālistus) un eserus, ja grib runāt konkrētāk. Tikai ar lādu šķirošanu mēs vispareizāk noteiksim savus tuvākos „sabiedrotos^14. Pie tam mēs neaizmirsīsim, pirmkārt, ka sociāldemokrātam ikviens sabiedrotais no buržuāziskās demokrātijās jāuzmana kā ienaidnieks. Un otrkārt, mēs vēl atsevišķi iztirzāsim, kas mums ir izdevīgāk: vai saistīt sev rokas vispārējā blokā ar kaut kādiem enesiem (piemēra pēc teiksim), vai paturēt jo pilnīgu patstāvību, lai izšķirošā brīdī mums vienmēr būtu iespēja sašķelt bezpartejiskos „trudovikus^44 oportunis-tos (enesos) un revolucionāros (s.-г.), pirmajiem nostādīt pretim otros u. tml.

Tādējādi apsvērums par mūsu revolūcijas proletāriski zemniecisko raksturu vēl nedod tiesības secināt, ka nepieciešama vienošanās ar vienu vai otru zemnieciski demokrātisko partiju otrās Domes vienā vai otrā vēlēšanu pakāpē. Šis apsvērums nepavisam vēl nav pietiekams, pat lai ierobežotu proletariāta šķirisko patstāvību vēlēšanās vispār, nemaz jau nerunājot par šās patstāvības noliegšanu.

III

Lai piekļūtu tuvāk mūsu uzdevuma atrisinājumam, mums, pirmkārt, jāaplūko galvenais partiju grupējums otrās Domes vēlēšanās un, otrkārt, jāiedziļinās pašreizējās vēlēšanu sistēmas īpatnībās.

Vēlēšanu vienošanās mēdz būt starp partijām. Kādi tad nu ir galvenie partiju tipi, kas cīnīsies vēlēšanās? Melnsimtnieki bez šaubām apvienosies kopā vēl ciešāk nekā pirmās Domes vēlēšanās. Oklobrisli un ,,meoni“ (m. o. — mierīgās atjaunināšanas partija) vai nu piesliesies šiem vai kadetiem, vai arī (visticamāk) svārstīsies starp melnsimtniekiem un kadetiem. Katrā ziņā uzskatīt oktobristus par „centra partiju" (kā to dara L. Martovs jaunajā brošūrā: „Politiskās partijas Krievijā") ir pamatkļūda: īstajā cīņā, kam galīgi jāizšķir mūsu revolūcijas iznākums, centrs ir kadeti. Kadeti ir organizēta partija, kas patstāvīgi piedalās vēlēšanās, pie tam būdama noreibusi no panā-

kumiem pirmās Domes vēlēšanās. Bet šī partija disciplinas ziņā nav nekāda stingrā un saliedējuma ziņā nav nekāda stiprā. Kreisie kadeti ir nemierā ar sakāvi Helsingforsā un skaišas. Dala no viņiem (nesen Aļeksinska kgs Maskavā) aiziet pie enesiem. Pirmajā Domē pagadījās tādi „ārkārtīgi reti sastopami^41 kadeti, kas parakstījās pat zem 33-ju projekta par jebkura zemes privātīpašuma iznīcināšanu (Badamšins, Zubčenko, Ložkins). Tātad ir cerības atšķelt kaut vai niecīgu šā „centra^44 daļiņu un pievilkt kreiso pusē. Kadeti ļoti labi jūt, cik viņi vāji tautas masās (nesen kadetu avīze „Tovarišč^44 pali bija spiesta to atzīt), un labprāt pieņemtu blokus ar kreisajiem. Ne par velti kadetu avīzes prieka aizgrābtībā atvēra slejas sociāldemokrātiem Martovam un Čerevaņinam, lai apspriestu jautājumu par s.-d. bloku ar k.-d. Mēs, protams, nekad neaizmirsīsim un vēlēšanu kampaņas laikā izskaidrosim masām, ka kadeti nepildīja savus solījumus pirmajā Domē, traucēja trudovikus, spēlēja konstitucionālās spēles ult., utt., līdz pat čelrastes^85 noklusēšanai, līdz katorgas likumprojektiem u. c.

Tālāk nāk „trudoviki^44. Šā tipa, t. i„ sīkburžuazijas un lielāko tiesu zemnieku, partijas sadalās bezpartejiskā „Darba grupā^44 (kam nesen bija savs kongress), enesos un eseros (p. p. s. — „polu sociālistiskā partija^44 u. tml. vairāk vai mazāk atbilst eseriem). Kaut cik konsekventi un noteikti revolucionāri un republikāņi ir tikai eseri. Enesi ir daudz ļaunāki oportunisti par mūsu meņševikiem, stingri sakot, puskadeti. Bezpartejiskai „Darba grupai^44 varbūt zemnieku masā ir lielāka ietekme nekā šiem vieniem un otriem, bet, cik noteikts tās demokrātisms, to grūti noteikt, kaut arī viņi bez šaubām ir daudz kreisāki par kadetiem un, kā liekas, pieder pie revolucionārās demokrātijās.

Sociāldemokrātijā ir vienīgā partija, kas, neraugoties uz savām nesaskaņām, vēlēšanās iziet disciplinēti līdz galam, — kam ir pilnīgi noteikta un stingra šķiriska bāze,— kas apvienojusi visu Krievijas tautu visas s.-d. partijas.

Bet kā lai nodibina kopīgu bloku ar trudovikiem, ja šā tipa partiju sastāvs ir tāds, kā iepriekš attēlots? Kur ir garantijas par bezpartejiskajiem trudovikiem? Vai tad iespējams partijas bloks ar bezpartejiskajiem? Kā lai mēs zinām, ka Aļeksinsku kgi rīt neatgriezīsies no enesiem pie kadetiem?

Skaidrs, ka īsta partejiska vienošanās ar trudovikiem nav iespējama. Skaidrs, ka mēs nekādā ziņā nevaram palīdzēt apvienoties oportunistiem enesiem un revolucionāriem s.-г., bet mums viņi jāsaskalda un jānostāda viens otram pretim. Skaidrs, ka, pastāvot bezpartejiskajai Darba grupai, mums visādā ziņā ir izdevīgāk palūrēt pilnīgu patstāvību, lai iedarbotos uz viņiem noteikti revolucionārā garā, nekā saistīt sev rokas un notušēt atšķirības starp monar-chistiem un republikāņiem ult. Tāda notušēšana sociāldemokrātiem absolūti nav pieļaujama, un jau šā viena apsvēruma dēļ vien katrā ziņā jānoraida bloki, ja jau esošais partiju grupējums savieno bezpartejiskos trudo-vikus, enesus un s.-r.

Vai viņi tiešām ir savienojami un savienojas? Bez šaubām ir savienojami, jo sīkburžuaziskā šķiriskā bāze ir viena un tā pati. Īstenībā savienojās pirmajā Domē, gan oktobra perioda avīzēs, gan Domes perioda avīzēs, gan balsošanās studentu vidū (si licet parva componere mag-nis — ja pieļaujams salīdzināt mazo ar lielo). Patiesi, tas ir sīks, bet sakarā ar ciliem raksturīgs simptoms, ka „autonomo^11 studentu balsošanās bieži vien sadūrās trīs saraksti: k.-d., tad trudoviku, ene.su, eseru un p. p. s. bloks un beidzot s.-d.

No proletariāta viedokļa partiju šķiriskā grupējuma skaidrība ir svarīgāka par visu, un tas, ka patstāvīga iedarbība uz bezpartejiskajiem trudovikiem (vai uz tiem, kas svārstās no enesiem uz s.-r.) ir izdevīgāka, salīdzinot ar mēģinājumiem panākt partijas vienošanos ar bezpartejiskajiem, tas ir acīm redzams. Dali par partijām negribot liek secināt: noteikti nekādas vienošanās zemākajā stadijā, aģitācijā masās: augstākajās stadijās visus pūliņus virzīt uz to, lai, sadalot vietas, sakautu kadetus ar s.-d. un trudoviku atsevišķas vienošanās palīdzību, — lai sakautu enesus ar s.-d. un eseru atsevišķas vienošanās palīdzību.

Mums iebildīs: kamēr jūs, nelabojamie utopisti boļševiki, sapņojat par to, lai sakautu kadetus, jūs visus sakaus melnsimtnieki, jo jūs sašķelsit balsis! Esdeki, trudoviki un kadeti kopā droši vien galīgi sakautu melnsimtniekus, bet, darbodamies atsevišķi, jūs varat sagādāt vieglu uzvaru kopīgajam ienaidniekam. Iedomāsimies, ka melnajiem ir 20 balsis no 100, trudovikiem un kadetiem pa 25, esde-

Idem 24. Ievēlēs melnsimtnieku, ja nebūs s.-d., Irudoviku un k.-d. bloka.

Šo iebildumu bieži vien uzskata par nopietnu, un to vajag uzmanīgi analizēt. Bet, lai to analizētu, vajag aplūkot attiecīgo, t. i., tagadējo, Krievijas vēlēšanu sistēmu.

IV

Domes vēlēšanas mums ir nevis tiešas, bet gan daudzpakāpju. Daudzpakāpju vēlēšanās balsu sadrumstalošana bīstama tikai zemākajā pakāpē. Tikai tad, kad vēlēt iet sākotnējie vēlētāji, mēs nezinām, kā skaldīsies balsis; tikai aģitācijā masās mēs darbojamies „pa tumsu". Augstākajās stadijās, vēlēšanās caur balsotājiem, generalkauja jau beigusies, atliek vietu sadalīšana pēc atsevišķas partiju vienošanās, pie kam partijas precizi zina savu kandidātu un savu balsu skaitu.

Vēlēšanu zemākā pakāpe ir balsotāju ievēlēšana pilsētās, desmitsēlu pārstāvju ievēlēšana uz laukiem, pilnvaroto ievēlēšana strādnieku kūrijā.

Pilsētās mēs katrā vēlēšanu vienībā (iecirknis u. tml.) uzstājamies lielas vēlētāju masas priekšā. Neapstrīdami pastāv balsu saskaldīšanās briesmas. Nav apstrīdams, ka pilsētās melnsimtnieku balsotāji šur tur var tikt iekšā vienīgi tikai tāpēc, ka nav „kreiso bloka", vienīgi tikai tāpēc, ka, piemēra pēc teiksim, esdeki atvelk da|u balsu no kadeta. Nāk prātā, Maskavā Gučkovs dabūja tā apmēram 900 balsu, kadeti ap I 400. Pietiktu esdekam atņemt no kadeta 501 balsi, un Gučkovs būtu izrādījies uzvarētājs. Un nav nekādu šaubu, ka mietpilsoniskā publika ņems vērā šo vienkāršo mechaniku, baidīsies no balsu skaldīšanās, tādēļ vien slieksies nodot balsis par pašu mērenāko no opozicijas. Iznāks tas, ko Anglijā sauc par „trijstūra" vēlēšanām, kad pilsētu sīkie ļaudis baidās balsot par sociālistu, lai neatņemtu balsis liberālim un tā nedotu uzvaru konservatīvajam.

Kāds var būt līdzeklis pret šīm briesmām? Tikai viens: vienošanās zemākajā stadijā, t. i., kopīgs balsotāju saraksts, kurā partijas kandidāti ir izraudzīti tādā skaitā, kāds noteikts ar partiju norunu pirms cīņas. Visas partijas, kas vienojušās, tad aicina visu vēlētāju masu balsot tieši par šo vienu kopīgo sarakstu.

Analizēsim argumentus par un pret tāda paņēmiena lietošanu.

Argumenti par: aģitēt var stingri partejiski. Lai s.-d. kritizē kadetus masu priekšā, cik patīk, tikai lai piemetina: un tomēr viņi ir labāki par melnsimtniekiem, un mēs esam vienojušies par kopīgu sarakstu.

Argumenti pret: kopīgs saraksts būs briesmīga pretruna visai patstāvīgai, šķiriskai s.-d. politikai. Ieteikdami masai kopīgu k.-d. un s.-d. sarakstu, mēs nenovēršami galīgi sajaucam škirisko un politisko dalījumu skaidrību. Mēs ārdām mūsu kampaņas principiālo un vispār revolucionāro nozīmi, lai iegūlu Domē vietiņu liberālim! Mēs šķiras politiku pakļaujam parlamentārismam tā vielā, lai parlamentārismu pakļautu šķiras politikai. Mēs atņemam sev iespēju aprēķināt savus spēkus. Mēs zaudējam to, kas ir ilgstošs un stabils visās vēlēšanās: sociālistiskā proletariāta apziņas un saliedētības attīstību. Mēs iegūstam to, kas ir pārejošs, nosacīts un nepareizs: kadeta pārākumu pār oktobristu.

Un kā labad gan mēs pakļaujam briesmām izturētu sociālistiskās audzināšanas darbu? Melnsimtnieku kandidatūru briesmu labad? Bet visas Krievijas pilsētas dod pavisam konā 35 deputātu vietas Domē no 524 (S.-Pēterburga — G, Maskava — 4, Varšava un Taškenta — pa divi, pārējā 21 pilsēta — pa vienai). Tātad pilsētas pašas par sevi nekādā gadījumā nevar kaut cik būtiski grozīt Domes seju. Un turklāt nevar taču ierobežoties ar formāliem apsvērumiem vien par balsu skaldīšanās aritmētisko iespēju. Jāpalūkojas, vai ir liela tās politiskā varbūtība. Un tāds aplūkojums rāda, ka melnsimtniekiem pat pirmās Domes vēlēšanās bija niecīgs mazākums, ka tādi gadījumi kā iepriekš minētais ,,Gučkova“ gadījums ir izņēmums. Pēc žurnālā „Veslņik k.-d. partiji“83 ziņām (1906., 19. IV, 7. nr.) 20 pilsētās, kas sūtījušas Domē 28 deputātus, no I 761 balsotāja bija 1 468 k.-d., 32 progresisti un 25 bezpartejiskie. Oktobristu — 128, tirg.-rūpn. — 32 un labējo — 76, t. i., pavisam kopā 236 labējie, mazāk nekā 15°/o. 10 pilsētās netika iekšā neviens labējo balsotājs, 3 pilsētās — ne vairāk kā pa 10 labējo balsotājiem (no 80). Vai tādos apstākļos ir sapratīgi atteikties no cīņas par savām, šķiriskajām kandidatūrām aiz pārspīlētām bailēm no

melnsimtniekiem? Vai tāda politika, bez principiālās nenoteiktības, nebūs vainojama ari tuvredzībā pat no šauri praktiska viedokļa?

Bet bloks ar trudovikiem pret kadetiem? — mums iebildīs. Bet mēs jau parādījām tās partejisko attiecību īpatnības trudoviku vidū, kas dara tādu bloku nevēlamu un nelietderīgu. Pilsētās, kur visvairāk koncentrēti strādnieku šķiras iedzīvotāji, mums bez ārkārtīgas vajadzības nekad nav jāatsakās no pilnīgi patstāvīgām s.-d. kandidatūrām Bet lādas ārkārtīgas vajadzības nav. Mazliet mazāk, mazliet vairāk kadetu vai trudoviku (it sevišķi enesu tipa!), tam nav nopietnas politiskas nozīmes, jo pašai Domei labākajā gadījumā var būt tikai otras šķiras, palīgloma. Domes vēlēšanu iznākuma noteikšanā politiski izšķiroša nozīme ir zemniecībai un balsotāju guberņu sapulcēm, bet nevis pilsētām*. Un balsotāju guberņu sapulcēs mēs daudz labāk un drošāk, itin nemaz nepārkāpjot stingro principialitāti realizēsim savu vispār politisko savienību ar trudovikiem pret kadetiem nekā vēlēšanu zemākajā stadijā uz laukiem. Tagad mēs arī aplūkosim vēlēšanas uz laukiem.

V

Lielajās pilsētās politiskā, partejiskā organizētība, kā zināms, šur tur aizslaucīja vienu no vēlēšanu pakāpēm. Pēc likuma vēlēšanas bija divpakāpju. Patiesībā iznāca dažreiz tiešas vai gandrīz tiešas vēlēšanas, jo vēlētāji skaidri zināja 1o partiju raksturu, kuras cīnās, atsevišķos gadījumos zināja pat personas, ko attiecīgā partija bija nodomājusi iedabūt Domē. Turpretim uz laukiem pakāpju tik daudz, vēlētāju blīvums tik mazs, šķēršļi atklātai partiju [35] [36]

darbībai tik milzīgi, ka pirmās Domes vēlēšanas notika un otrās notiks ārkārtīgi „aizklāti". Ciliem vārdiem sakot: šeit ļoti bieži, pat lielākajā daļā gadījumu, partijas aģitācija runās par partijām vispār, ar nodomu noklusēdama personas aiz bailēm no policijas. Uadikalie un revolucionārie zemnieki (un ne zemnieki vien) ar nodomu slēpsies aiz bezpartejiskuma vārda. Desmitsēlu pārstāvju vēlēšanās izšķirs cilvēka pazīšana, uzticēšanās tādam un tādam personiski, simpātijās viņa sociāldemokrātiskajām runām. Tādu sociāldemokrātu, kas balstās uz vidējo partijas organizāciju, mums šeit būs niecīgs skaits. liet lādu sociāldemokrātu, kas savā pusē ieguvuši vietējo lauku iedzīvotāju simpātijās, var izrādīties nesalīdzināmi vairāk, nekā varētu domāt pēc ziņām par mūsu partijas zemākajām šūniņām.

Sīkburžuaziskie romantiķi, tādi kā enesi, kuri sapņo par atklātu sociālistisku partiju mūsu iekārtā, nesaprot, kā stiprina uzticību un simpātijās pret konspirativu partiju tās izturētais, kaujinieciskais gars, kas nepazīst kompromisu, un lai pašā laikā tās nenotveramā organizācija, kura iedarbojas uz masām ne tikai vienīgi caur partijas cilvēkiem vien. Var izrādīties, ka tiešām revolucionārā, ugunīs rūdīta nelegālā partija, kura pieradusi pie Plēvēs kgiem un kuru nemulsina nekāda Stolipinu kgu stingrība, pilsoņu kara periodā ir spējīga plašāk iedarboties uz masām nekā daža Iegala partija, kas „ar zīdaiņa naivitati" spējīga nostāties uz „slingri konstitucionālā ceļa".

Sociāldemokrātiem, kas ir partijā, un s.-d., kuri nav tajā. būs daudz izredžu uz panākumiem desmitsētu pārstāvju un pilnvaroto vēlēšanās. Lai gūlu panākumus šais vēlē šanu stadijās uz laukiem, nepavisam nebūs svarīgs bloks ar trudovikiem vai kopīgs saraksts. No vienas puses, vēlēšanu vienības fe pārāk sīkas. No otras puses, tiešām partejiski trudoviki vai tādi, kas kaut cik tuvotos partejiskiem, būs ļoti reti. Esdeku stingrais partejiskums, viņu neapšaubāma pakļaušanās partijai, kas gadiem ilgi ir pratusi noturēties nelegāli, sasniegdama līdz 100—150 tūkstoš visu laulību biedru, kas vienīgā no galējiem kreisajiem izvirzīja pirmajā Domē arī partijas frakciju, šis partejiskums būs milzīga rekomendācijā un garantija visu to acīs, kuri nebīstas noteiktas cīņas, bet gan ar visu sirdi grib to.

ne gluži uzticēdamies saviem pašu spēkiem, bīdamies uzvemties iniciativu, bīdamies uzstāties atklāti. Mums visādi jāizmanto šī stingrā, „nelegālā" partejiskuma izdevīgā puse, un mums arī nav itin nekāda aprēķina kaut cik vājināt to vienalga ar kādu pastāvīgu bloku. Vienīgie konkurenti, kas arī ir partejiski, arī ir noteikti, nesaudzīgi revolucionāri, mums šeit varētu būt tikai eseri. Bet bloks ar viņiem lauku vēlēšanu pirmajā stadijā pēc īsta parlejis-kuma principiem būtu iespējams tikai kā izņēmums: pietiek reāli un konkrēti iedomāties vēlēšanu apstākļus uz laukiem, lai par to pārliecinātos^37. Ret, tā kā bezpartejiski revolucionārie zemnieki darbosies, ar nodomu nepie-sliedamies nevienai partijai kā vienīgai, tad mums visādā ziņā ir izdevīgāk iedarboties iiz viņiem mums vēlamajā nozīmē stingra partejiskuma virzienā. Savienības un aģitācijas bezpartejiskums nevar apgrūtināt partijnieku esdeku, jo revolucionārie zemnieki nekad negribēs viņu izslēgt, un piedalīties bezpartejiski revolucionārā savienībā viņam speciāli atļauj Apvienošanās kongresa rezolūcija par zemnieku kustības atbalstīšanu. Tādējādi mēs, saglabādami savu partejiskiimu, aizstāvēdami to līdz galam, iegūdami no tā visu milzīgo morālisko un politisko labumu, tai pašā laikā varam pilnīgi pielāgoties darbam bezpartejiski revolucionārajā zemnieku vidē, bezpartejiski revolucionārās savienībās, pulciņos, sapulcēs, darbam ar bezpartejiski revolucionāro sakaru palīdzību utt. Rloks ar eseriem, kuri organizatoriski aptver pavisam niecīgu revolucionārās zemniecības daļu, ierobežotu un apgrūtinātu mūsu stingro partejiskumu, bet tai vietā mēs vēl plašāk un vēl brīvāk izmantojam gan savu partijas pozīciju, gan visus labumus, ko dod darbs bezpartejiskajā ,,trudoviku“ vidē.

No tā izriet tāds secinājums, ka vēlēšanu kampaņas zemākajās stadijās uz laukiem, t. i., desmitsētu pārstāvju un pilnvaroto vēlēšanās (pilnvaroto vēlēšanas dažreiz, jādomā, patiesībā sašaurināsies līdz vēlēšanu pirmās stadijas nozīmei), mums nav vajadzības ne pēc kādas vēlēšanu vienošanās. Politiski noteiktu cilvēku, kas derīgi par

kandidātiem desmilsētu pārstāvja un ])i!nvarotā amatam, ir tik niecīgs procents, ka esdekiem, kas ieguvuši zemnieku uzticību un cieņu (bet bez šā nosacījuma nekāda nopietna kandidatūra nav iespējama), ir visas izredzes gandrīz be~ izņēmumi iekļūt desmitsētu pārstāvjos un pilnvarotos un viņiem nav vajadzīgas nekādas vienošanās ar citām par lijām.

Iīet pilnvaroto sapulcē jau varēs balstīties uz preciziem sākotnējās vēlēšanu cīņas rezultātiem, kas jau izšķīruši visu lietu. Šeit iespējami un nepieciešami... nevis bloki, protams, nevis ciešas, nevis pastāvīgas vienošanās, bet atsevišķas vienošanās par vietu sadalīšanu. Šeit, bet vēl vairāk balsotāju sapulcēs, kur jāizvēlē deputāti Domei, mums kopā ar trudovikiem jāsakauj kadeti, kopā ar eseriem jāsakauj enesi utt.

VI

Tātad pastāvošās vēlēšanu sistēmas aplūkošana rāda, ka bloki vēlēšanu zemākajās stadijās it sevišķi nevēlami ir pilsētās un nav nepieciešami. Uz laukiem zemākajās stadijās (t. i., desmitsētu pārstāvju un pilnvaroto vēlēšanās) bloki ir gan nevēlami, gan pilnīgi nevajadzīgi. Izšķiroša politiskā nozīme ir pilnvaroto apriņķu sapulcēm un balsotāju guberņu sapulcēm. Šeit, t. i., augstākajās stadijās, atsevišķas vienošanās ir nepieciešamas un iespējamas bez nevēlamās partejiskuma pārkāpšanas, jo cīņa masu priekšā ir beigusies, nekāda uzstāšanās tautas priekšā ar tiešu vai netiešu bezpartejiskuma aizstāvēšanu (vai kaut pieļaušanui šai nolūkā nav vajadzīga, no tā nedraud ne vismazākā proletariāta stingri šķiriskās patstāvīgās politikas aptumšošana^38.

Tagad aplūkosim vispirms no formālās, tā teikt, aritmētiskās puses, kāda veida būs šis atsevišķās vēlēšanu vienošanās augstākajās stadijās.

Ņemsim aptuvenas procentuālās attiecības, t. i., balsotāju (un pilnvaroto, kas domāti tālākajā iztirzājumā) sadalījumu pēc partijām katrā balsotāju simtā. Lai uzvarētu balsotāju sapulcē, noteiktam kandidātam vajag vismaz M balsi no 100. No tā rodas tāds vispārējs s.-d. balsotāju taktikas likums: jācenšas pievilkt savā pusē tāds skaits s.-d. vistuvāko buržuāziski demokrātisko balsotāju vai tādu balsotāju, kas pelna visvairāk atbalsta, lai kopā ar viņiem sakautu pārējos un tātad ievēlētu pa da]ai sociāldemokrātu balsotājus, pa daļai labākos no buržuāziski demokrātiskajiem balsotājiem^39.

Ilustrēsim šo likumu ar vienkāršiem piemēriem. Iedomāsimies, ka 49 balsotāji no 100 ir melnsimtnieki, 40 — kadeti, 11 — csdeki. Nepieciešama atsevišķa s.-d. un k.-d. vienošanās, lai pilnīgi dabūtu cauri Domes deputātu kopīgo sarakstu, protams, pamatojoties uz Domes vietu proporcionālu sadalīšanu pēc balsotāju skaita (t. i., šai piemērā piekto daļu no visas guberņas Domes mandātiem, teiksim, divus no desmit, dabūtu s.-d., bet četras daļas, astoņus no desmit, dabūtu k.-d.). .Ja būs 49 kadeti, 40 frudoviki un 11 s.-d., tad mums jācenšas pēc. vienošanās ar Irudovikiem. lai sakautu kadetus un iekarotu piekto daļu mandatu sev, bet četras piektās trudovikiem. Tāda veida gadījumā mums būtu lieliska iespēja pārbaudīt trudoviku demokrātismā konsekvenci un noteiktību: vai viņi būs ar mieru pilnīgi novērsties no kadetiem un kopā ar strādnieku partijas balsotājiem sakaut tos, vai arī viņi gribēs ,,glābt“ vienu vai otru kadetu, varbūt gribēs pat bloku nevis ar s.-d., bet gan ar k.-d. Te mēs varēsim un mums vajadzēs darbos pierādīt un parādīt visai tautai, cik stipri vieni vai otri sīkbur-žuji tiecas uz monarchistisko buržuāziju vai uz revolucionāro proletariātu.

Pēdējā piemērā trudovikiem ir vienkāršs aprēķins bloķēties ar s.-d. un nevis ar k.-d., jo tad viņi dabūs 4/ū, bet

otrajā gadījumā tikai 4/<> no kopīgā mandalu skaita. Tāpēc vēl interesantāki būtu pretējie gadījumi: tl k.-d., 40 trudo-viku, 49 s.-d. Vienkāršs aprēķins tamlīdzīgā gadījumā skubinātu Irudovikus uz bloku ar k.-d.: tad, sak, ,,mēs“ dabūsim vairāk vietiņu Domē sev. Turpretim principiālā uzticība demokrātismam un tiešām darba ļaužu masu interesēm bez šaubām prasītu bloku ar s.-d., kaut vai upurējot dažas vietiņas Domē. Proletariāta pārstāvjiem uzmanīgi jāņem vērā visi tādi un tamlīdzīgi gadījumi, izskaidrojot gan balsotājiem, gan visai tautai (nepieciešams publicēt vienošanās rezultātus pilnvaroto un balsotāju sapulcēs vispārējai zināšanai) šās vēlēšanu aritmētikas principiālo nozīmi.

Tālāk, pēdējā piemērā mēs redzam tādu gadījumu, kad esdekus tiklab vienkāršs aprēķins, kā arī principiāli apsvērumi skubina sašķelt Irudovikus. Ja viņu vidū ir, pieņemsim. divi pilnīgi partejiski eseri, tad mums visi pūliņi jāvirza uz to, lai pievienotu viņus sev un ar 51 balsi sakautu visus kadetus un visus pārējos, mazāk revolucionāros Irudovikus. Ja no trudovikiem ir 2 eseri un 38 enesi, tad mēs gūtu iespēju pārbaudīt eseru uzticību demokrātismā interesēm un darba ļaužu masu interesēm: par republikāņiem demokrātiem, mēs teiktu, pret enesiem, kas pieļauj monarehiju, — par muižnieku zemes konfiskāciju pret enesiem, kas pieļauj izpirkšanu, — par visas tautas apbru-ņošanas aizstāvjiem pret enesiem, kas pieļauj pastāvīgu armiju. Un mēs palūkotos, ko eseri atzīst par labāku: socialkadetus^40 vai sociāldemokrātus.

Tādā kārtā mēs esam nonākuši pie šās vēlēšanu aritmētikas principiāli politiskās puses un nozīmes. Mūsu pienākums šeit — dzīšanos pēc vietiņām nostādīt pretim sociālistiskā proletariāta viedokļa un mūsu buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pilnīgās uzvaras interešu nevainojami stingrai un konsekventai aizstāvēšanai. Nekādā gadījumā un ne aiz kādiem iemesliem mūsu s.-d. pilnvarotiem un balsotājiem nevajag noklusēt mūsu sociālistiskos mērķus, mūsu

kfi proletāriskās partijas stingri šķirisko poziciju. Hei nepieliek ar vārda ,,šķirisks“ atkārtošanu vien. lai pierādītu proletariāta kā avangarda lomu mūsdienu revolūcijā. Nepieliek iztirzāt mūsu sociālistisko mācību un vispārīgo marksisma teoriju, lai pierādītu proletariāta kā priekšpulka lomu. Šai nolūkā vēl vajag mācēt darbos parādīt, analizējot mūsdienu revolūcijas asākos jautājumus, ka strādnieku partijas biedri viskonsekventāk, vispareizāk, visnoteiktāk, visprasmīgāk aizslāv šās revolūcijas intereses, lās pilnīgās uzvaras inlereses. Tas nav viegls uzdevums, un sagatavoties uz lo ir ikviena s.-d., kas pošas uz vēlēšanu kampaņu, svarīgākais un galvenais pienākums.

Partiju un partiju nokrāsu atšķiršana pilnvaroto, balsotāju sapulcēs (kā arī visā vēlēšanu kampaņā, tas ir pats par sevi saprotams) būs sīks praktisks darbs, bet ne bez nozīmes. Šai darbā starp cilu dzīve pārbaudīs daudzus strīda jautājumus, kas nodarbina s.-d. strādnieku partiju. Tās labējais spārns, sākot ar avīzes ,.Naše l)jelo“ galējiem oportunistiem un beidzot ar avīzes „Social-Demokrat“ mērenajiem oportunistiem. visvisādi nolīdzina un sagroza trndoviku un kadetu izšķirību, acīm redzot nepamanot arī jauno, ļoti svarīgo parādību: trudoviku dalīšanos enesos, eseros un tādos, kas sliecas uz vieniem vai otriem. Protams, jau pirmās Domes un tās padzīšanas vēsture deva dokumentālus datus, kas katrā ziņā prasa izšķirt kadetus un trudovikus, un pierāda, ka pēdējiem ir konsekventāks un noteiktāks demokrātisms. Vēlēšanu kampaņai pirms otrās Domes vēl uzskatamāk, precizāk. pilnīgāk un plašāk tas jāpierāda un jāparāda. Vēlēšanu kampaņa pati iemācīs, kā mēs ar piemēriem centāmies parādīt, sociāldemokrātiem pareizi izšķirt vienas vai otras buržuāziski demokrātiskās partijas un faktiski atspēkos vai, pareizāk sakot, nobīdīs malā lo ļoti aplamo uzskatu, kas kadetus atzist par galvenajiem vai vismaz nopietniem mūsu buržuāziskās demokrātijās pārstāvjiem vispār.

Vēl atzīmēsim, ka vēlēšanu kampaņā vispār un slēdzot vēlēšanu vienošanās augstāka jās stadijās sociāldemokrātiem jāprot runāt vienkārši un skaidri, masai saprotamā valodā, noteikti atmetot nost gudru terminu, svešvārdu, iemācītu, gatavu, bet masai vēl nesaprotamu, tai nepazīstamu lozungu. definējumu, slēdzienu smago artilēriju. Jāprot bez frāzēm, bez izsaucieniem, ar faktiem un skaitļiem rokās izskaidrot sociālismā jautājumus un pašreizējās Krievijas revolūcijas jautājumus.

Pie tam divi šās revolūcijas pamal jautājumi izvirzīsies paši no sevis: jautājums par brīvību un jautājums par zemi. Uz šiem pamatjautājumiem, kas saviļņo visu masu, mums jākoncentrē arī tīri sociālistiskā propaganda, — kā atšķiras sīksaiinnieķeļa viedoklis un proletariāta viedoklis un kā izšķirt partijas, kas cīnās par ietekmi uz tautu. Melnsimtnieki līdz pat oktobrisliem, ieskaitot, ir pret brīvību, ir pret zemes atdošanu tautai. Viņi grib ar varmācību, uzpirkšanu, krāpšanu pārtraukt revolūciju. Liberāli nionar-chistiskā buržuāzijā, kadeti, arī cenšas ar vairāku piekāpšanos palīdzību pārtraukt revolūciju. Viņa negrib dot tautai ne visu brīvību, ne visu zemi. Viņa grib nosargāt muižnieku zemes īpašumu ar izpirkšanas palīdzību, kā arī dibinot vietējās zemes komitejas ne uz vispārējas, tiešas, vienlīdzīgas un aizklātas balsošanas pamata. Trudoviki, — I. i., sīk-buržuazija, it īpaši lauku, — grib iegūt visu zemi un visu brīvību, bet uz šo mērķi virzās nedroši, neapzinīgi, nepārliecināti,svārstīdamies starp socialkadetu (enesu) opor-tunismu, kuri attaisno liberālās buržuāzijas hegemoniju pār zemniecību, padara to par teoriju, un starp ulopismu par vienlīdzību, kas it kā esot iespējama preču ražošanas apstākļos. Sociāldemokrātijai konsekventi jāievēro proletariāta viedoklis, attīrot zemniecības revolucionāro pašapziņu no enesu oportunisma un no utopisma, kas aizsedz mūsdienu revolūcijas tiešām neatliekamos uzdevumus. Bet strādnieku šķira tāpat kā visa tauta tikai revolūcijas pilnīgas uzvaras gadījumā var īsti, strauji, droši, brīvi un plaši sākt visas civilizētās cilvēces galvenā uzdevuma risināšanu: darba atbrīvošanu no kapitala jūga.

Un jautājumu par cīņas līdzekļiem mēs arī vērīgi aplūkosim vēlēšanu kampaņā, tāpat ari atsevišķu vienošanos slēgšanā starp partijām. Mēs noskaidrosim, kas ir satversmes sapulce un kāpēc kadeti bīstas no tās. Mēs jautāsim liberāliem buržujiem, kadetiem, kādus pasākumus viņi nodomājuši aizstāvēt un patstāvīgi realizēt, lai ar tautas pārstāvjiem neviens nevarētu apieties tā, kā „apgājās" ar „pirmā iesaukuma" deputātiem. Mēs atgādināsim kadetiem un izskaid rosim pēc iespē jas plašākām masām viņu neģēlīgi nodevīgo izturēšanos pret pagājušā gada oktobra-decembra cīņas formām. Mēs jautāsim ikvienam un visiem kandidātiem, vai viņi nodomājuši visu savu darbību Domē pilnīgi pakļaut ārpusdomes cīņas interesēm, plašas tautas kustības interesēm par zemi un par brīvību. Mums jāizmanlo vēlēšanu kampaņa, lai organizētu revolūciju, f. i., lai organizētu proletariātu un tiešām revolucionāros buržuāziskās demokrātijās elementus.

Tāds ir pozitīvais saturs, kāds jācenšas piešķirt visai vēlēšanu kampaņai un it īpaši jautājumam par atsevišķu vienošanos noslēgšanu ar citām partijām.

Vil

Izdarīsim kopsavilkumu.

Sociāldemokrātijas vispārīgās vēlēšanu taktikas izejas punktam jābūt revolucionārā proletariāta šķiras partijas pilnīgai patstāvībai.

Atkāpšanās no šās vispārīgās tezes iespējama tikai ārkārtīgas nepieciešamības gadījumā un ar īpaši ierobežojošiem noteikumiem.

Krievijas vēlēšanu sistēmas un politisko grupējumu īpatnības iedzīvotāju lielum lielajā masā. zemniecībā, nerada šo ārkārtīgo nepieciešamību vēlēšanu kampaņas zemākajās stadijās, t. i., balsotāju vēlēšanās lielajās pilsētās un des mitsētu pārstāvju un pilnvaroto vēlēšanās uz laukiem. Lielajās pilsētās nav šās nepieciešamības, jo vēlēšanas šeit svarīgas nepavisam ne pēc deputātu skaita Domē, bet gan pēc s.-d. uzstāšanās visplašāko, visvairāk koncentrēto, pēc visa sava stāvokļa „visvairāk sociāldemokrātisko" iedzīvotāju slāņu priekšā.

Uz laukiem masas politiskā nealtīstība, tās politiskā ne-noformētība, sadrumstalotība, reta apdzīvotība un vēlēšanu ārējie apstākli rada bezpartejisku (un bezpartejiski revolucionāru) organizāciju, savienību, pulciņu, sapulču, uzskatu, centienu sevišķu attīstību. Tādos apstākļos bloki zemākajās stadijās vispār nav vajadzīgi. Stingrs s.-d. partejiskums visādā ziņā ir vispareizākais un vislietderīgākais.

Vispārīgā teze par to, ka nepieciešama proletariāta un revolucionārās zemniecības savienība, tādējādi prasa atzīt, ka nepieciešamas ir tikai atsevišķas vienošanās (pēc lipa: ar trudovikiem pret kadetiem) vēlēšanu sistēmas augstā

kājās stadijās, t. i., pilnvaroto un balsotāju sapulcēs. Politisko dalījumu īpatnības Irudoviku vidū runā par labu tādam pašam jautājuma atrisinājumam.

Visos šais atsevišķas vienošanās gadījumos sociāldemokrātiem stingri jāšķiro buržuāziski demokrātiskās partijas un to nokrāsas pēc viņu demokrātismu konsekvences un noteiktības pakāpes.

Vēlēšanu kampaņas un atsevišķu vienošanos idejiski politiskais saturs būs sociālismā mācības un s.-d. patstāvīgo mūsdienu revolūcijas lozungu noskaidrošana tiklab attiecībā pret tās uzdevumiem, kā arī jautājumā par šo uzdevumu realizēšanas paņēmieniem un līdzekļiem.

Šī brošūra sarakstīta pirms avīzes „Social-Demokrat-* piektā numura iznākšanas. Līdz šim numuram mūsu partijai bija pilnīgs pamats cerēt, ka mūsu partijas CK nekādā ziņā neatzīst sociālistiem nepieļaujamo vienošanos ar buržuāziskajām partijām pirmajā stadijā. Mums katrā ziņā bija tā jādomā, jo tik ietekmīgs meņševiks kā b. L. Martovs noteikti izteicās pret jebkādu vienošanos pirmajā stadijā, izteicās ne vien avīzē ,,Tovarišč“, bet arī organizācijām no CK izsūtītajā (Martova) vēstulē jautājumā par gatavošanos uz vēlēšanu kampaņu.

Tagad ir izrādījies, ka mūsu CK ir pagriezusies uz Čere-vaņina pusi vai vismaz sasvārstījusies. Avīzes „Social-Demokrat" 5. nr-a ievadraksts pieļauj blokus pirmajā stadijā, pat bez prccizas ierunas, tieši ar kādām buržuāziskajām partijām! Pļechanovs, kas pārvācies uz kadetu avīzi ,,Tovarišč“, lai aizstāvētu bloku ar kadetiem, ar šāsdienas (31. oktobra) vēstuli parāda visiem, kā ietekmē ir sasvār-slījnsies CK. Bet Pļechanovs pēc paraduma pravieto kā orākuls; sludina visbanālākos nodrāztos teicienus; pilnīgi noklusē sociālistiskā proletariāta šķiras uzdevumus (jādomā. aiz laipnības pret buržuāzijas avīzi, kas viņam devusi patvērumu) un pat nemēģina pieskarties konkrētiem datiem un argumentiem.

Vai tiešām ar šo „uzkliedzieiiu" no Ženevas izrādīsies diezgan, lai CK no Martova noslīdētu ... līdz Cerevaņinam?

Vai tiešām Apvienošanās kongresā ievēlētā CK pārkāps kongresa lēmumu, kas aizliedz jebkādu vienošanos ar buržuāziskajām partijām?

Vienprātīgai s.-d. vēlēšanu kampaņai draud vislielākās briesmas.

Sociālistiskajai strādnieku partijai draud vienošanās ar buržuāziskajām partijām pirmajā stadijā, kas demoralizē partiju un dzen postā proletariāta šķirisko patstāvību.

Lai tad cieši sakļaujas visi revolucionārie s.-d. un pieteic nesaudzīgu cīņu oporlunisliskām jukām un svārstībām!

ĪPAŠS IESKATS, KO KSDSP VISKRIEVIJAS KONFERENCE IESNIEGUŠI POLIJAS, LATVIJAS. S-PETERBURGAS, MASKAVAS, CENTRĀLĀ RŪPNIECĪBAS APGABALA UN PIEVOLGAS S.-D. DELEGĀTI^85

Valsts domes boikota taktika, kas palīdzēja lautas masām pareizi novērtēt šās iestādes bezspēcību un nepatslāvību. atrada sev pilnīgu attaisnojumu Valsts domes likumdošanas darbības komēdijā un Valsts domes padzīšanā.

Bet buržuāzijas konlrrevolucionarā izturēšanās un Krievijas liberālismā izlīgšanas taktika traucēja boikota liesos panākumus un piespieda proletariātu pieņemt cīņu pret muižnieku un buržuāzijas kontrrevolūciju arī Domes kam paņā.

Šī cīņa ārpus Domes un pašā Domē sociāldemokrātijai jāved proletariāta šķiras apziņas attīstības interesēs, lai tālāk atmaskotu konstitucionālās ilūzijas visas tautas priekšā un veicinātu revolūcijas attīstību.

Ievērojot lādu lielu stāvokli un norādīto mērķi, Krievijas s.-d. strādnieku partijai jāņem visenerģiskākā dalība tagadējā Domes kampaņā.

Sociāldemokrātu pamatuzdevumi vēlēšanu un Domes kampaņā ir, pirmkārt, izskaidrot tautai, ka Dome pilnīgi nederīga kā līdzeklis realizēt proletariāta un revolucio-nārās sīkburžuazijas, it sevišķi zemniecības, prasības. Otrkārt, izskaidrot tautai, ka politisko brīvību nav iespējams realizēt parlamentārā ceļā, kamēr reālā vara atrodas cara valdības rokās, izskaidrot, ka nepieciešama bruņota sacelšanās, revolucionārā pagaidu valdība un satversmes sapulce uz vispārēju, tiešu, vienlīdzīgu un aizklātu vēlēšanu pamata. Treškārt, kritizēt pirmo Domi un izskaidrot Krievijas liberālismā bankrotu, bet it īpaši noskaidrot to. cik bīstami un pazudinoši būtu revolūcijas lietai, ja albrī

vošanas kustības priekšgalā ielu un to vadītu liberāli monarchistiskā k.-d. partija.

Sociāldemokrātijai kā proletariāta šķiras partijai visā vēlēšanu un Domes kampaņā jāpaliek katrā ziņā patstā vīgai, nesavienojot arī šeit nekādā gadījumā ne savus lo zungus, ne savu taktiku ne ar kādu citu opozicionāru vai revolucionāru partiju.

Tāpēc pirmajā vēlēšanu kampaņas pakāpē, t. i., masu priekšā, tai pēc vispārējā noteikuma jāuzslājas katrā ziņā patstāvīgi un jāuzstāda tikai partijas kandidatūras.

Izņēmumi Šinī noteikumā pieļaujami tikai ārkārtīgi ne pieciešamos gadījumos un vienīgi ar partijām, kas pilnīgi pieņem mūsu tiešās politiskās cīņas pamatlozungus, t. i. kas atzīst bruņotas sacelšanās nepieciešamību un cīnās pa? demokrātisku republiku. Pie tam tādu vienošanos var at liecināt tikai uz kopēja kandidātu saraksta uzstādīšanu ne ar ko neierobežojot sociāldemokrātijas politiskās agila cijas patstāvību.

Strādnieku kūrijā s.-d. partija uzstājas katrā ziņā patstā ouji, nesaistoties nolīgumos ne ar kādu citu partiju.

Augstākās vēlēšanu pakāpēs, t. i., balsotāju sapulcē» pilsētās, pilnvaroto un balsotāju sapulcēs uz laukiem, pieļau jamas atsevišķas vienošanās vienīgi proporcionālās vietu sadalīšanas nolūkos pēc balsu skaita partijām, kas noslēgušas vienošanos. Pie tam sociāldemokrātijā demokrātiskās konsekvences un noteiktības ziņā izšķir šādus buržuāzisko partiju pamattipus: a) s.-г., p. p. s. un tām līdzīgas republikāniskās partijas^41; b) enesi un līdzīga tipa trudoviki^42; c) kadeti.

Sarakstīts 1906. о• [41]• (V.) novembri

j£plesJt аш.-е- ..Prolclarir. 8. ПГ-a. Iespiests rec arizes teksta

006- a- 23. novembri

aicinājuma projekts vēlētājiem

Biedri strādnieki un visi Krievijas pilsoņi! Tuvojas Valsts domes vēlēšanu laiks. Strādnieku šķiras partija, sociāldemokrātijā, aicina jūs visus piedalīties vēlēšanās, lai palīdzētu saliedēties spēkiem, kas tiešām spēj cīnīties par brīvību.

Mūsu revolūcijā tautas masas cīnās pret ierēdņu un poli cijas, muižnieku un kapitālistu kundzību, bet vispirms pret patvaldniecisko cara valdību. Masas cīnās par zemi un brīvību, par tās grautiņu rīkotāju un benžu bandas gāšanu, kura uz miljonu un desmitiem miljonu prasībām atbild ar uzpirkšanu, krāpšanu, zvērisku varmācību, cietumiem un lauku kara liesām.

Ar 1905. gada oktobra streiku visas Krievijas strādnieki ar spēku izrāva no cara brīvības un Domes likumdošanas tiesību solījumu. Cara valdība ir lauzusi šos solījumus Vēlēšanu likums ir sašaurinājis zemnieku un strādnieku tiesības par labu muižniekiem un kapitālistiem. Pašas Domes tiesības tika samazinātas gandrīz līdz nullei. Bet arī tas vēl nav galvenais. Galvenais ir tas, ka visas brīvības un tie sības ir palikušas tukšs papīriņš, jo īslā vara, īstais spēks joprojām palika pilnīgi cara valdības rokās. Nekāda Dome nevar dot un nedos lautai zemi un brīvību, kamēr īstā vara būs grautiņu rīkotāju un brīvības benžu rokās.

Lūk, kāpēc revolucionārie slrādnieki kopā ar apzinīgo brīvības cīnītāju vairākumu no citiem tautas slāņiem boikotēja Domi. Domes boikots bija mēģinājums atņemt grautiņu rīkotājiem tautas deputātu sasaukšanas iespēju. Domes boikols bija brīdinājums tautai neticēt tukšiem papīriņiem, bija aicinājums uz cīņu par īstu varu. Boikols neizdevās, tāpēc ka brīvības lietu nodeva liberālā buržuāzijā. „Tautas" brīvības partija, kadeti, šī liberālo muižnieku un „izglītoto" buržuāzisko p|āpn partija, novērsās no proletariate varonīgās cīņas, nosauca zemnieku un karaspēka labākās daļas sacelšanos par neprātu un piedalījās grautiņu rīkotāju organizētajās vēlēšanās. Kadctiskās buržuāzijas nodevības dēļ visai tautai uz laiku jāievēro likumi un vēlēšanas, ko grautiņu rīkotāji ir organizējuši, grautiņu rīkotāji ir viltojuši, grautiņu rīkotāji ir pārvērtuši par ņirgāšanos par tautu.

Hei, piedalīdamies tagad vēlēšanās, mēs varam un mums vajag atvērt tautai acis, ka ir nepieciešama cīņa par varu, ka veltīga ir kadetu rotaļa ar konstitūciju. Visas Krievijas pilsoņi! Pārdomājiet mācību, ko mums deva pirmā Dome!

Cīnītājus par brīvību un par zemi zemniekiem apkāva, nosūtīja trimdā, iesēdināja cietumos. Vairākums Domē bija kadetiem. Sie liberālie buržuji baidījās cīņas, baidījās tautas, ierobežojās ar runām un lūgumiem, aicināja pacietīgi gaidīt, centās pēc vienošanās, pēc izlīguma ar grautiņu rīkotāju valdību. Un cars, redzēdams, ka viņa priekšā ir nevis cīnītāji, bet gan rāpulīgie buržuji, aiztrieca viņus par nepatīkamām runām.

Strādnieki, zemnieki un visi darba ļaudis! Neaizmirstiet šo lielo mācību! Atcerieties, ka toreiz, kad 1905. gada rudenī cīnītājas tautas priekšgalā bija revolucionārie strādnieki, kad strādnieku streikam, strādnieku sacelšanās kustībai pievienojās zemnieku un apzinīgo zaldalu sacelšanās, — tad valdība piekāpās. Bet, kad 1900. gada pavasari un vasarā tautas priekšgalā nostājās liberāli monarchis-liskā buržuāzijā, kadeti, partija, kas svārstās starp tautas varu un grautiņu rīkotāju varu, tad piekāpšanās vietā deputāti dabūja policijas kājas spērienu, kad tā padzina Domi.

Domes padzīšana visiem rāda, cik veltīgi un neauglīgi ir kadetu lūgumi, cik nepieciešama ir proletariāta cīņas atbalstīšana. Strādnieku šķira ar oktobra streiku izrāva brīvības solījumu. Tagad tā saņem spēkus, lai ar visas lautas sacelšanos patiesi izrautu brīvību no ienaidnieka rokām, lai gāztu cara valdību, nodibinātu republiku, kurā itin visas varas iestādes ir vēlējamas, un caur revolucionāru

pagaidu valdību sasauktu visas tautas satversmes sapulci uz vispārējas, tiešas, vienlīdzīgas un aizklātas balsošanas pamata.

Cīnīdamās par brīvību, strādnieku šķira cenšas panākt, lai brīvība kalpotu ne tikai bagātajiem un dižciltīgajiem, bet visai tautai. Strādniekiem vajadzīga brīvība, lai izvērstu plašu cīņu par pilnīgu darba atbrīvošanu no kapitāla jūga, par to, lai iznīcinātu jebkādu iespēju cilvēkam ekspluatēt cilvēku, par sociālistisku sabiedrības iekārtu. Nekāda vienlīdzība, pat sīksaimnieku, zemnieku vienlīdzība visas tautas zemes lietošanā, neglābs tautu no nabadzības, bezdarba un apspiešanas, kamēr pastāv kapitala kundzība. Un tikai visu strādnieku saliedētība, darba laužu masu atbalstīta, var gāzt kapitala jūgu, kas žņaudz visu zemju strādniekus. Sociālistiskā sabiedrībā brīvība un vienlīdzība nebūs krāpšana; sīka savrupa saimniekošana nesadrumstalos darba ļaudis; kopīgajā darbā sakrālā bagātība kalpos tautas masām, nevis apspiedīs tās; darba ļaužu kundzība iznīcinās jebkādu iespēju apspiest vienalga kādu tautību, ticību vai vienam dzimumam otru.

Biedri strādnieki un visi Krievijas pilsoņi! Izlietojiet vēlēšanas, lai stiprinātu īstos cīnītājus par brīvību un par sociālismu, lai atvērtu acis visiem un ikvienam uz dažādo partiju īstajiem mērķiem un patieso raksturu!

Bez sociāldemokrātiem vēlēšanās piedalās trīs galvenās partiju grupas: melnsimtnieki, kadeti un trudoviki.

Melnsimtnieki, tās ir partijas, kas atbalsta valdību. Tās ir par patvaldniecisku monarehiju, par policejisku varu. par visas muižnieku zemes saglabāšanu. Tās ir — inonar-chistu partija, krievu tautas savienība, tiesiskās kārtības partija, tirgotāju un rūpnieku partija, 17. oktobra savienība, mierīgās atjaunināšanas partija. Visi tie ir tieši tautas ienaidnieki, tieši grautiņu rīkotāju valdības aizstāvji, valdības, kas padzinusi Domi, lauku kara tiesu valdības aizstāvji.

Kadeti (k.-d. jeb „tautas brīvības partija") ir liberāli monarclīistiskās buržuāzijas galvenā partija. Liberālie buržuji svārstās starp tautu un grautiņu rīkotāju valdību. Vārdos viņi ir pret valdību; patiesībā viņi visvairāk baidās tautas cīņas; patiesībā viņi gril» izlīgumu ar monarehiju, t. i., ar grautiņu rīkotājiem, pret tautu. Kadeti Domē ieteica

katorgas likumus pret presi un pret sapulcēm. Kadeti Domē bija pret zemes jautājuma nodošanu vietējām komitejām, kas būtu ievēlētas vispārējā, tiešā, vienlīdzīgā un aizklātā balsošanā. Kadeti ir liberālie muižnieki, kas baidās no tā, ka tikai zemnieki paši neizšķirtu zemes jautājumu pēc sava prāta. Kas negrib, lai tautas deputātus varētu padzīt policejiska vara, kas negrib, lai zemniekiem uzspiestu likpat postošu izpirkšanu kā 1861. gadā, — tam jā parūpējas par to, lai otrā Dome nevarētu atkal būt kadetiska Dome.

Trudoviki, tās ir partijas un grupas, kas pauž sīk-saimnieku, visvairāk šiko zemnieku, intereses un uzskatus. Visbiklākā no šīm partijām ir „darba tautas sociālistu pārlija"; tā nav daudz labāka par kadetiem. Tālāk nāk Domes „Darba grupa", kuras labākie locekļi, tādi kā Oņipko, pēc Domes padzīšanas gāja palīgā lautai, kas bija sacēlusies. Pati revolucionārākā no darba partijām ir „sociālisti revolucionāri" (eseri, s.-г.). Trudoviki sliecas noteikti, — dažkārt līdz pat sacelšanās sākšanai, — aizstāvēt zemnieku masas intereses cīņā par zemi un brīvību, bet viņi ne tuvu ne vienmēr prot atbrīvoties no liberālo buržu ju ietekmes un no buržuāziskiem uzskatiem visā savā darbībā. Lielajā visas pasaules darba cīņā pret kapitālu sīksaimnieķelis stāv krustceļā: — vai censties pēc tā, lai kā buržujs „uzsis-los uz augšu", lai pats kļūtu par saimnieku, vai arī censties pēc tā, lai palīdzētu proletariātam gāzt buržuāzijas kundzību. Mēs, sociāldemokrāti, izlietosim vēlēšanas, lai pateiktu zemnieku masām un visiem zemniecības draugiem: zemnieki tikai tad varēs iegūt zemi un brīvību, ja viņi nevis rīkosies ar lūgumiem, bet gan cīnīsies, ja viņi ticēs nevis caram un nevis liberālo buržu ju solījumiem, bet ticēs vienprātīgas cīņas spēkam roku rokā ar strādnieku šķiru.

Sociāldemokrātu partija ir apzinīgā un cīnītāja proletariāta partija. Tā netic nekādiem buržuāzijas solījumiem, tā glābiņu no nabadzības un trūkuma meklē nevis sīk-saimniecības stiprināšanā, bet gan visu darba ļaužu saliedētā cīņā par sociālismu.

Biedri strādnieki un jūs visi, kas kalpojat kapitalaml Jūs visi redzējāt, ka tad, kad valdība bija atņēmusi pirmos brīvības asnus, buržuāziju sāka atņemt strādniekiem visus [43]

viņu iekarojumus, atkal sāka pagarināt darba dienu, samazināt darba algu, palielināt naudas sodus, pastiprināt visā dus žņaugus, apspiest vai padzīt apzinīgos strādniekus. Tikai ar brīvības uzvaru strādnieki un kalpotāji var nodrošināt savus iekarojumus pret buržuāziju, panākt X stundu darba dienu, labāku samaksu un ciešamus dzīves apstākļus. Un tikai cieši vienotā, vienprātīgā, pašaizliedzīgi drosmīgā cīņā visu darba ļaužu masu priekšgalā strādnieku šķira var iekarot īstu brīvību visai tautai.

Biedri strādnieki un visi Krievijas pilsoņi! Nododiet balsis par Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas kandidātiem! Tā cīnās par pilnīgu brīvību, par republiku, par to, lai ierēdņus ievēlētu tauta. Tā cīnās pret jebkādu nacionālu apspiešanu. Tā cīnās par visu zemi zemniekiem bez jebkādas izpirkšanas. Tā atbalsta visas apzinīgo matrožu un zaldatu prasības, cenzdamās panākt pastāvīgās armijas aizstāšanu ar vispārēju tautas apbruņošanu.

Biedri strādnieki un visi Krievijas pilsoņi! Balsojiet par Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas kandi datiem^1

„Proļelarij", 8. nr.f 1906. </. '28. novembri

Iespiests pēc avīzes Proļelarij" teksta

РАН BLOKIEM AK KADETIEM

Meņševiki ar bundislu palīdzību KSDSP Viskrievijas konference dabūjuši cauri lēmumu, ka ir pieļaujami bloki ar kadetiem. Kadetu prese līksmo un izplata laimīgo vēsti pa visām pasaules malām, vieglītiņām stumdama meņševi-kus vēl pakāpienu zemāk, vēl vienu soli tālāk pa labi. Citā vielā lasītājs atradīs konferences lēmumus, revolucionāro s.-d. īpašu ieskatu un viņu aicinājuma projektu vēlētājiem*. Turpretim šeit mēs pamēģināsim attēlot vispārējo un galveno politisko nozīmi, kāda ir blokiem ar k.-d.

Tādam attēlojumam labu materiālu dod avīzes „Social-

l)emokrat“ 6. nr. un it sevišķi redakcijas raksts „Galējo kreiso bloks“. Sāksim ar vienu 110 visraksturīgākajām vietām šai rakstā.

Mums saka, — raksta ,,S.-D.“, — ka „meņševiki, kas bija sprauduši sev uzdevumu virzīt uz revolucionāru ceļu visu līoini, pēc tās padzīšanas esot pametuši savu poziciju un nodibinājuši ar revolucionārajām partijām un grupām bloku, kurš izpaudies, pirmkārt, divu kopīgu proklamāciju izdošanā, — armijai un zemniecībai, — un, otrkārt, komitejas nodibināšanā rīcības koordinēšanai sakarā ar gaidāmo streiku. Šī atsaukšanās uz precedentu pamatota uz lielu pārpratumu. Minētajā gadījumā mūsu partija nodibināja ar citām revolucionārajām partijām un grupām nevis politisku bloku, bet kaujas vienošanos, ko mēs vienmēr esam atzinuši par lietderīgu un nepieciešamu^1'.

Kursivs avīzes ,,Social-Demokrat“.

... Nevis politisks bloks, bet kaujas vienošanās... Bīstieties dieva, biedri meņševiki! Tas taču ir kaut kas ne

* Sk. šā sējuma 254.—258. lpp. Red.

17*

tikai nejēdzīgs, bel arī taisni analfabētisks. Viens no diviem: vai nu jūs ar bloku saprotat tikai parlamentāras vienošanās, vai arī ne tikai parlamentāras. Ja pirmais, — tad bloks ir kaujas vienošanās parlamentārai kaujai, .la otrais, — tad kaujas vienošanās ir politisks bloks, jo „kauja", kam nav politiskas nozīmes, nav vis kauja, bet gan vienkārši kaušanās.

Biedri no CK! pieraugiet jūs savus redaktorus, tiešām pieraugiet, citādi taču metas kauns par sociāldemokrātiju.

— Vai blēņas, kas lasītājam pasniegtas CK orgānā, nerodas no vienkāršas pārleikšanās? No neveikla izteiciena?

— Nemaz nē. Nevis tā ir avīzes ,,Social-Demokrat“ kļūda, ka lai ir iznācis kuriozs, bet, gluži otrādi, kuriozs iznācis no tā, ka visu tās spriedelējumu un visas tās pozi-cijas pamatā ir kardinala kļūda. Bezjēdzīgais vārdu savienojums: „nevis politisks bloks, bel kaujas vienošanās"[44] nevis nejauši, bet nepieciešami un neizbēgami izrietēja no tās meņševisma galvenās „bezjēdzības", kura pauž neizpratni, ka tagad Krievijā parlamentārā kauja pilnīgi un pie tam vistiešākajā veidā ir pakļauta ārpusparlamentarās kaujas apstākļiem un raksturam. Citiem vārdiem sakot: atsevišķā loģiskā kļūme pauž meņševiku vispārējo neizpratni par visu lomu un visu nozīmi, kāda ir Domei mūsdienu revolucionārajā situācijā.

Mēs, protams, nesāksim darīt pakaļ meņševikiem un viņu vadonim Pļechanovam viņu paņēmienos polemikā ar mums jautājumā par „kauju" un par „politiku". Mēs nesāksim pārmest viņiem par to. ka viņi, s.-d. proletariāta vadoņi, spējīgi slēgt nepolitisku kaujas vienošanos.

Mēs vēršam uzmanību uz šādu jautājumu: kāpēc mūsu meņševikiem pēc Domes padzīšanas vajadzēja pieņemt bloku tikai ar revolucionārajām partijām un grupām? Protams, ne tāpēc, ka to sen jau sludināja (vienīgi aiz naida pret meņševikiem) kaut kāds anarchoblankists Ļeņins. Objeklivie apstākļi piespieda meņševikus pretēji visām viņu

teorijām nodibināt liesi tādu revolucionāru, antikadelisku bloku. Objektivie apstākļi bez meņševiku gribas un bez viņu apziņas noveda pie tā, ka pirmajā Domē mierīgās parlamentārās kaujas dialektiskā attīstība dažās dienās pārvērta to gluži nemierīgā, neparlamenlarā kaujā. Meņševiku neapzināto (tāpēc ka viņiem uz acīm ir kadetiski aizsegi), formāli nenodibināto politisko bloku, — kas izpaudās kā kopīgas vēlēšanās un kopīgi tuvākie politiskie centieni, kā kopīgi līdzekļi cīņai par tuvākajiem politiskajiem mērķiem, -šo neapzināto „politisko bloku“ notikumu loģika pārvērta par „kaujas vienošanos**, lln mūsu gudrinieki tā apjuka no šā pārsteiguma, kas nebija paredzēls Pļcchanova vēstulēs pirmās Domes laikmetā, ka sāka kliegt: „tas ir nevis politisks bloks, bet kaujas vienošanās

Tāpēc jau ari nekur neder jūsu politika, dārgie biedri, ka jūs paredzat vienošanos tādai „kaujai**, kas nav īsta, ir liktiva, kam nav izšķirošas nozīmes, un noguļat apstākļus tādai „kaujai**, ko visa Krievijas revolūcijas norise ar nepārvaramu spēku izvirza priekšplānā, kas izriet pat no apstākļiem, kuri pēc pirmā acu uzmetiena ir, cik vien nu var būt, paši mierīgākie, parlamentārākie, konstiluciona lākie, — izriet pat no tādiem apstākļiem, kurus cildināja Domes Rodičevi runās par dievināmo, neatbildīgo rao-narehu

Jūs darāt tieši to kļūdu, kādā velti apsūdzat boļševikus. Jūsu politika nav kaujinieciska politika. Jūsu kauja nav īsta politiska kauja, bet tā ir konstitucionālās spēles kauja, ir parlamentārs kretīnisms. „Kaujai**, ko apstākļi var prasīt jau rīt pat, jums ir viena vienošanās līnija, — „politi-kai“ jums ir cita vienošanās līnija. Un tāpēc jūs nederat ne „kaujai**, ne ..politikai**, bet tikai kadetu piebalsotāju lomai.

Pie mums partijā tagad daudz strīdas par vārda „bloki" nozīmi. Viens saka: bloks — tas ir kopīgs saraksts. Cits: nē, bloks — tā ir kopīga platforma. Muļķīgi ir visi šie strīdi, seholastiski. Jautājuma būtība ne par matu nemainās no tā, vai jūs par blokiem nosaucat ciešākas vai mazāk ciešas vienošanās. Strīda būtība nemaz nav tā, vai pieļaujamas ciešas vai neciešas vienošanās. Kas tā domā, tas iestieg sīkā un sīkumainā parlamentārā technikā, aizmirsdams šās Iedunkās politisko saturu. Strīda būtība ir tā. pa

kādu līniju sociālistiskajam proletariātam jāslēdz ar buržuāziju vienošanās, kas, vispār runājot, buržuāziskajā revolūcijā ir neizbēgamas. Boļševiki var savā starpā nesapras-ties detaļās: vai vajadzīgas vienošanās vēlēšanās ar vienu vai otru revolucionārās buržuāzijas partiju, bet boļševiku un meņševiku strīda būtība itin nemaz nav tā. Strīda būtība joprojām tā pali: vai sociālistiskajam proletariātam buržuāziskajā revolūcijā jāiet nopakaļ liberāli monarchis-tiskajai buržuāzijai vai pa priekšu revolucionāri demokra liskajai buržuāzijai.

Raksts „Galējo kreiso bloks" dod milzum daudz paraugu, kā meņševiku doma no domstarpību politiskās būtības noklīst tukšos sīkumos. Par bloka taktiku raksta autors pats nosauc (2. Ipp., 3. sleja) gan kopīgu platformu, gan kopīgu sarakstu. Un lai pašā laikā viņš apgalvo, ka mēs aizstāvot „bloku" ar trudovikiem un eseriem, bet meņše-viki aizstāvot nevis bloku, bet tikai „daļējas vienošanās" ar kadetiem. Tā taču ir bērnišķība, dārgie biedri, bet nevis argumentācija!

Salīdziniet meņševiku rezolūciju, kas pieņemta Viskrievijas konferencē, un boļševiku rezolūciju. Otrā izvirza šaurākus noteikumus, lai vienotos ar eseriem, nekā pirmā — lai vienotos ar kadetiem. Tas nav apstrīdams, jo. pirmkārt, boļševiki pieļāva vienošanos tikai ar partijām, kas cīnās par republiku un atzīst bruņotas sacelšanās nepieciešamību, bet meņševiki pieļāva vienošanos ar „opozicionāri demokrātiskām partijām" vispār. Tātad boļševiki formulēja revolucionārās buržuāzijas jēdzienu ar skaidrām politiskām pazīmēm, turpretim meņševiki deva nevis politisku formulējumu, bet tikai vienu tcchniski parlamentāru vārdiņu. Republika un bruņota sacelšanās ir noteiktas politiskas kategorijas. Opozicija ir tikai parlamentārs Icr mins. Šis termins ir tik neskaidrs, ka ietver sevī gan oktob-ristus, gan mierīgos atjauninātājus, gan visus, kas nav apmierināti ar valdību. Tiesa, piemetinājums: „demokrātiskās" piešķir politisku momentu, bet tas ir nenoteikts. Ar to domāti kadeti. Bet taisni tas nav tiesa. Saukt par „demokrātisku" monarchistisku partiju, partiju, kas pieļauj augšpalātu, partiju, kas ierosinājusi katorgas likumus par sapulcēm un presi, partiju, kas no atbildes adreses izmetusi tiešo, vienlīdzīgo un aizklāto balsošanu, partiju,

как noliedz visas lautas vēlētas zemes komitejas, — nozīmē krāpt tautu. Tas ir ļoti ass vārds, bet tas ir patiess. Meņševiki krāpj tautu attiecībā uz kadetu demokrātismu.

Otrkārt, boļševiki pieļauj vienošanos ar buržuāziskajiem republikāņiem tikai kā „izņēmumu". Meņševiki neprasa, lai bloki ar kadetiem būtu tikai izņēmums.

Treškārt, boļševiki kategoriski noliedz jebkādas vienošanās strādnieku kūrijā („ne ar vienu citu partiju"). Meņševiki pie(auj blokus arī strādnieku kūrijā, jo šeit aizliegtas tikai vienošanās ar grupām un partijām, „kam nav proletariāta šķiras cīņas viedokļa". Tā nav nejaušība, jo konferencē bija meņševiki ar proletārisku šķiras izjūtu, kas strīdējās pret šo muļķīgo formulējumu, bet viņus pieveica meņševiku lielākais vairums. Iznāca kaut kas pavisam nenoteikts un miglains, kas atstāj pilnīgu vaļu visādam avanturismaui. Un turklāt iznāca marksistam jau pavisam nejēdzīga doma, it kā kādu citu partiju, atskaitot sociāldemokrātisko. varētu atzīt par tādu. ..kam ir proletariātu šķiras cīņas viedoklis".

Nu kā gan pēc tam lai nesauc vismaz par bērnišķību mēģinājumus pierādīt, ka boļševiki atzīstot ciešāku bloku ar republikānisko buržuāziju, eseriem. nekā meņševiki ar monarchistisko buržuāziju, ar kadetiem??

Pilnīgi melīgais spriedelējums par vairāk un mazāk ciešajiem blokiem noder, lai notušētu politisko jautājumu par to, ar ko un kādēļ ir pieļaujami bloki. Ņemiet „Vēlēšanu platformas projektu", kas iespiests avīzes ,.Social-Demo-krat“ (>. nr-ā. Šis dokuments ir viens no ļoti daudzajiem meņševisliskās politikas dokumentiem, kas pierāda, ka pastāv idejisks meņševiku bloks ar kadetiem. Konferences rezolūcija par nepieciešamajiem „labojumiem" pie šā vēlēšanu platformas projekta to uzskatāmi rāda. Padomā jiet tikai: sociāldemokrātu konferencei bija jāatgādina savai CK, ka nelegālā izdevumā nedrīkst izlaist republikas lozungu, ka nedrīkst aprobežoties ar vispārīgiem miglainiem vārdiem par lūgumiem un cīņu. bet ka nepieciešams precizi nosaukt un raksturot no proletāriskā viedokļa dažādās partijas, ka jānorāda uz sacelšanās nepieciešamību. jāuzsver sociāldemokrātijas šķiriskais rak slurs! Atgādināt s.-d. partijas C. K-jai nepieciešamību partijas pirmajā vēlēšanu uzsaukumā uzsvērt tās šķirisko raksturu, — tikai liela nenormaliba, kardinala kļūda GK uzskatos varēja novest līdz tāda atgādinājuma iespējai.

Vēl nav zināms, vai pie mums slēgs praktiskas vienošanās ar k.-d. un cik plaši. Bet idejiskā vienošanās, idejiskais bloks jau ir: proletariāta viedokļa un liberāli monar-ebistiskās buržuāzijas^45 viedokļa izšķirību notušēšana vēlē šanu platformas projektā. Turpretim boļševiku aicinājuma projektā vēlētājiem mēs redzam norādījumu ne vien uz šo izšķirību, bet arī uz prolelariala viedokļa un sīksaimnie-ķeļu šķiras viedokļa izšķirību.

Jautājumā par vēlēšanu blokiem tieši šī principiālā, idejiskā puse jāizvirza priekšplānā. Veltīgi ir visi meņše viku mēģinājumi attaisnoties: mēs, sak, būsim patstāvīgi visā vēlēšanu aģitācijā, mēs itin nekādi nesašaurināsim to un tikai pēdējā mirklī ierakstīsim savus kandidātus k.-d. sarakstā!

Tas nav tiesa. Protams, mēs esam pārliecināti, ka labākie meņševiki patiesi vēlas to. Tomēr svarīga ir nevis viņu vēlēšanās, bet gan mūsdienu politiskās cīņas objektīvie apstākļi. Šie apstākļi rada to, ka katrs meņševiku solis viņu vēlēšanu kampaņā jau ir aptraipīts ar kadetismu, jau raksturojas ar s.-d. viedokļa aptumšošanu. Mēs to parādījām ar vēlēšanu platformas projekta piemēru un tagad parādīsim ar daudziem citiem dokumentiem un spriedelējumiem.

Meņševiku galvenais arguments ir melnsimtnieku briesmas. Šā argumenta pirmā un svarīgākā aplamība: pret melnsimtnieku briesmām nevar cīnīties ar kadetu taktiku un kadetu politiku. Šās politikas būtība — samierināšanās ar carismu, tas ir, ar melnsimtnieku briesmām. Pirmā Dome pietiekami parādīja, ka kadets necīnās pret melnsimtnieku briesmām, bet saka neticami nekrietnas runas par monarcba, šā īstā melnsimtnieku vadoņa, bezvainību un neatbildību. Tāpēc, iebalsodami Domē kadetus, meņše viki ne vien necīnās pret melnsimtnieku briesmām, bet.

gluži olrādi, aizmiglo lautai acis, notušē melnsimtnieku briesmu īsto nozīmi. Cīnīties pret melnsimtnieku briesmām, iebalsojol kadetus Domē, ir tas pats, kas cīnīties prel grautiņu ar sulaiņa Rodičeva runas palīdzību: „ir bez kaunība uzskatīt, ka monarehs ir atbildīgs par grautiņu".

Apvazātā argumenta otrais grēks ir tas, ka sociāldemokrāts klusēdams atdod kadetam hegemoniju demokrātiskajā cīņā. Kāpēc gan balsu skaldīšanās gadījumā, kas nodrošinātu melnsimtniekam uzvaru, mēs būsim vainīgi, ka neesam balsojuši par kadetu, bet nevis kadets būs vainīgs, ka nav balsojis par mums?

— Mēs esam mazākumā, — atbild kristīgās pazemības pārņemtie meņševiki. — Kadetu ir vairāk. Kadeti taču nevar pasludināt sevi par revolucionāriem.

— Jā! Bet tas nav arguments, lai s.-d. izsludinātu sevi par kadetiem. Nekur pasaulē nav bijis un nevarēja būt, ka nepilnīga buržuāziskās revolūcijas iznākuma gadījumā s.-d. būtu izrādījušies vairākumā pret buržuāziskajiem demokrātiem. Un visur, visās zemēs s.-d. pirmā patstāvīgā uzstāšanās vēlēšanu kampaņā ir sacēlusi liberāļu klaigas un brēku, kuri apsūdzēja sociālistus palīdzības sniegšana melnsi mt nieki em.

Tāpēc mēs ļoti mierīgi uzņemam parasto meņševika izsaucienu: boļševiki iebalso melnsimtniekus. Visiem

sociālistiem to ir klieguši visi liberāļi. Atsacīdamies no cīņas pret k.-d., jūs atstājat kadetu idejiskajā ietekmē proletāriskā un pusproletariskā elementa masas, kas spēj sekot s.-d.*. Ja ne šodien, tad rīt jums, ja jūs nemitēsities būt sociālisti, būs jāiet patstāvīgā kaujā, neraugoties uz melnsimtnieku briesmām. Bet šodien ir vieglāk un vajadzīgāk spert pareizu soli nekā rīt. 3. Domē (ja pēc otrās tādu sasauks) jums būs vēl grūtāk izjaukt bloku ar k.-d., jūs vēl vairāk sapīsities pretdabiskās attiecībās ar revolūcijas nodevējiem. Un īstās melnsimtnieku briesmas, atkārtojam, — itin nemaz nav melnie mandati Domē, bet gan grautiņi, lauku kara tiesas. Jūs apgrūtināt tautai cīņu pret

Kadeti paši sāk atzīties, ka vēlēšanās viņiem draud briesmas no kreisās inises (burtiski avīzes „liec" vārdi pārskatā par Pēterburgas guberņu). Ar savām klaigām par melnsimtnieku briesmām kadeti vazā aiz deguna meņševikns. lai novērstu no sevis briesmas no kreisās puses!!

šīm īstajām briesmām, aizsedzot viņai acis ar kadetiskiem aizsegiem.

Apvazātā argumenta trešā aplamība: nepareizs Domes un tās lomas novērtējums. Lieliskajā rakstā ..Galējo kreiso bloks” nieņševikiem, atsaucot savus parastos apgalvojumus, bija jāatzīst, ka jautājuma būtība ir nevis techniskās vienošanās, bet gan tieši kardinālā, politiskā divu taktiku izšķirībā.

Šai rakstā lasām:

., „Bloka" taktika apzinīgi vai neapzinīgi domātu tam, lui nākamajā Domē izveidotos saliedēts revolucionārs mazākums ar izdzēstu s.-d. nokrāsu, kurš sistemātiski karotu pret Domes vairākumu tāpat kā pret valdību un zināmā bridi, gāžot Domi, pasludinātu sevi par pagaidu valdību. Daļējās vienošanās taktika vērsta uz to, lai pēc iespējas izmantotu Domi kā vienu veselu vienību, t. i.. Domes vairākumu, cīņai pret patvaldniccisko iekārtu, paturot pie tam Domē visu laiku patstāvīgas sociāldemokrātiskās frakcijas galējo pozīciju*1.

Attiecībā uz „izdzēsto nokrāsu” mēs jau parādījām, ka tieši meņševiki ir vainīgi gan te, gan vēlēšanās strādnieku kūrijā, gan brīvākā bloku piejaušanā, gan socialdemokra-tisma idejiskā aizstāšanā ar kadelismu. Attiecībā uz pagaidu valdības „pasludināšanu” meņševiku apgalvojums ir taisni tikpat smieklīgs, jo viņi aizmirst, ka svarīga ir nevis pasludināšana, bet gan visa sacelšanas norise un panākumi. Pagaidu valdība, kas nav sacelšanās organs, ir tukšs vārds vai tukša avantūra.

Bet par jautājuma būtību meņševiki minētajā citātā neviļus ir pateikuši svētu patiesību. Tiešām, jautājuma būtība ir tā, vai mēs „viengabalainas” liberālās Domes dēļ („Dome visumā”) aparējam s.-d. vēlēšanu kampaņas patstāvību vai ne? Tiešām, bojševikicm svarīgāka ir pilnīga vēlēšanu kampaņas patstāvība, pilnīgs (un nevis puskadetisks) mūsu politikas un mūsu frakcijas socialdemokratisins. Bet nieņševikiem svarīgāka viengabalaina kadeliska Dome ar lielu skaitu puskadeliski iekļuvušu s.-d. Divi Domes tipi: *200 melno, 280 k.-d. un 20 s.-d. vai 400 k.-d. un 100 s.-d. Mēs atzīstam par labāku pirmo tipu un uzskatām par bērnišķību melno likvidēšanu Domē pieņemt par melno briesmu novēršanu.

Mums līnija visur viena: gan vēlēšanu kaujā, gail Domes kaujā, gan ielu kaujā — ar ieročiem rokās. Visur: s.-d. ar revolucionāro buržuāziju pret nodevējiem kadetiem. Turpretim meņševiki ,.Domes“ kaujā iet kopā ar kadetiem (l)omes visumā un kadetu ministru kabineta atbalstīšana), bet sacelšanās gadījumā,maina politiku un dibina „nevis politisku bloku, bet kaujas vienošanos". Tāpēc taisnība bija tam boļševikam, kas konferencē teica: atbalstīdami blokus ar k.-d., bundisti kontrabandas ceļā ieveda kadetu ministru kabineta atbalstīšanu.

Citāts, ko mēs izrakstījām, ir lielisks apstiprinājums tam, kā bloki ar kadetiem pārvērš par lukšu frāzi meņševiku rezolūcijas labos vārdus par lozungiem vēlēšanu kampaņā: „organizēt revolūcijas spēkus Domes iekšienē" (bet vai ne organizēt piedēkli kadetiem, dezorganizējot īstos revolu cijas spēkus?), — „parādīt Domes nespēku" (bet vai ne slēpt masām kadetu nespēku?), — „izskaidrot masām, cik iluzoriskas ir cerības uz mierīgu cīņas iznākumu" (bet vai ne stiprināt masās k.-d. partijas ietekmi, kas rada ilūzijas?).

Un kadetu prese lieliski ņēma vērā meņševiku un k.-d. bloku politisko nozīmi. Mēs iepriekš teicām: nopakaļ liberāļiem vai pa priekšu revolucionāriem. Lai apstiprinātu to, mēs atsauksimies uz mūsu politisko presi.

Vai jūs atradīsit kaut cik nopietnus un plašākus apstip rinājumus tam, ka boļševiki ietu nopakaļ buržuāziskajiem revolucionāriem, atkarībā no tiem? Par to smieklīgi pat runāt. Visa Krievijas prese uzskatāmi rāda un visi revolucionāru ienaidnieki atzīsi, ka liesi boļševiki ietur patstāvīgu politisko līniju, aizraudami sev līdzi atsevišķas grupas un labākos buržuāzisko revolucionāru elementus.

Bet buržuāziskie oporlunisti? Viņiem ir desmitkārt lielāka prese nekā visiem s.-d. un s.-r. kopā. Un lieši viņi patstāvīgi ietur politisko līniju, padarīdami meņševikus un enesus par vienkāršiem piebalsotajiem.

No meņševiku rezolūcijām visa kadetu prese citē tikai vietas par blokiem un izlaiž „Domes nespēku", „revolūcijas spēku organizēšanu Domes iekšienē" un citas lietas. Kadeti ne vien izlaiž šīs lietas, bet arī tieši lamā tās, runādami te par „frāzēm-, te par meņševiku „nekonsekvenci", te par „neizturētiem meņševisma lozungiem", te par ,.boļ ševiku postošo ietekmi uz meņševikiem".

Ko tas nozīmē?.Tas nozīmē, ka neatkarīgi no mūsu gribas, pretēji tam. ko vēlas labākie meņševiki. politiskā dzīve uzsūc viņu kadetiskos darbus un atmet viņu revolucionārās frāzes.

Kadets iebāž sev kabatā meņševiku palīdzību, sit Pļecha-novam uz pleca par bloku sludināšanu un turpat nievājoši, rupji kā tirgonis, kas pārēdies salaupītās pelņas, kliedz: tas vēl par maz, meņševiku kgi! vajadzīga vēl idejiska tuvināšanās! (skaties avīzes ,,Tovarišč“ rakstus sakarā ar Pļechanova vēstuli). — tas vēl par maz, meņševiku kgi, vajag vēl pārtraukt vai vismaz mainīt polemiku! (skaties kreiso kadetu avīzi „Vek“, ievadrakstu par mūsu konferences rezolūcijām). Es nemaz nerunāju par avīzi ,,Reč“, kas vienkārši apsauc pēc kadetiem skumstošos meņševikus, teikdama: „mēs ejam Domē dot likumns“, nevis taisīt revolūciju!

Nabaga meņševiki, nabaga Pļechanovs! Viņu mīlestības vēstījumi kadetiem ir izlasīti ar priekp, bet viņus vēl nelaiž tālāk par priekšnamu.

Palūkojieties uz Pļechanova uzstāšanos buržuāziskajā kadetu avīzē ,,Tovarišč“. Ar kādu sajūsmu viņu saņēma Pro-kopovica kgs un Kuskova kdze, tie paši, kurus H)00. gadā Pļechanovs izdzina no s.-d. partijas par mēģinājumiem to buržuāziski sagandēt. Tagad Pļechanovs ir pieņēmis Prokopoviča un Kuskovas slavenā ,,Credo“* taktiku, un bernšleinieši nekaunīgi sūta viņam gaisa skūpstus, kliegdami: mēs. buržuāziskie demokrāti, vienmēr esam to teikuši!

Bet Plechanovam, lai iekļūtu kadetu priekšnamā, bija visas tautas priekšā jnntsnkās no saviem vakardienas paziņojumiem.

Te jums būs fakti.

Žurnālā „Pņevņik" (5. nr-ā, 1906. gada jūlijā, pēc Domes padzīšanas, Pļechanovs rakstīja, ka partijām, kas [nedalās kustībā, jāsaprotas. Lai kopīgi sistu, iepriekš jāvienojas. „Partijām, kas naidīgas mūsu vecajai kārtībai... jāvienojas savā starpā par šās propagandas pamatideju. Bet pēc Domes padzīšanas par tādu ideju var noderēt tikai satversmes sapulces ideja'1...

.....Tikai“ satversmes sapulces ideja. Tāds bija Pļechu-lioībus simbols. progrunKi. pasaules uzskatu iztirzājums. U'ti

nova plāns par polilisko bloku un kaujas vienošanos 1906. g. jūlijā.

Pēc pieciem mēnešiem, ap 1906. g. novembri, Pļechanovs maina vienošanās līniju. Kāpēc? Vai tiešām kopš tā laika ir mainījušās attiecības starp partijām, kas prasa satversmes sapulci, un partijām, kas to neprasa?

Kadeti kopš tā laika pēc vispārēja atzinuma ir aizgājuši vēl tālāk pa labi. Un Pļechanovs iet kadetu presē, noklusēdams satversmes sapulci, par ko aizliegts runāt liberāļu priekšnamos.

Vai tiešām nav acīm redzams, ka šim sociāldemokrātam ir paslīdējusi kāja?

Bet ar to vēl nepietiek. Tai pašā žurnālā ,,I)ņevņik“ 6. nr-ā Pļechanovs runāja, tieši par kadetiem. Toreiz (tas bija tik sen, tik sen!) Pļechanovs izskaidroja savtīgi šķirisko raksturu, kāds ir kadetu neuzticībai pret satversmes sapulces ideju. Pļechanovs toreiz rakstīja par kadetiem burtiski sekojošo:

„Kas atteiksies no šās idejas (satversmes sapulces) propagandas aiz tā vai cita iegansta, tas liks skaidri saprast, ka viņš būtībā nemaz nemeklē pienācīgu atbildi uz Stolipina kga un Ko rīcību, ka viņš, kaut arī ar sažņaugtu sirdi, samierinās ar šo rīcību; ka viņš saceļas pret to tikai vārdos, tikai izskata pēc“ (kursivs mūsu).

Aizgājis tagad uz kadetu avīzi, Pļechanovs vēlēšanu bloka sludināšanu iesāka ar idejiskā bloka realizāciju. Kadetu avīzē Pļechanovs negribēja tautai teikt, ka kadeti samierinās ar Stolipina bandu, ka viņi saceļas tikai izskata pēc.

Kāpēc gan Pļechanovs 1906. g. novembrī negribēja atkārtot to, ko viņš bija teicis 1906. g. jūlijā?

Lūk, ko nozīmē ,,techniski“ bloki ar k.-d., un, lūk, kāpēc mēs nesaudzīgi cīnāmies pret sociāldemokrātiem, kas pieļauj šos blokus.

Vai jūs nelīksmojat par agru, kadetu kungi? Bez blokiem vēlēs s.-d. Kaukazijā un Uralos, Polijā un Latvijā, Maskavas centrālajā apgabalā un, jādomā, Pēterburgā.

Nekādus blokus ar kadetiem! Nekādas samierināšanās ar tiem, kas samierinās ar Stolipina bandu!

„Prolelarij", fi. nr., 190в. у Iespiestu pēc avīzes ..Proļetarij“

23. novembrī , teksta

CIŅA PRET KADET1ZEJOŠ1EM S.-I). UN PARTIJAS DISCIPLĪNA

Bloku neļaušana ar kadetiem galīgi noteica meņševiku kā strādnieku partijas oportunistiskā spārna seju. Pret blokiem ar kadetiem mēs izvēršam un mums ir jāizvērš visplašākā un visnesaudzīgākā idejiskā cīņa. Šī cīņa vislabāk audzinās un saliedēs revolucionārā proletariāta masas, kas mūsu patstāvīgajā (ne tikai vārdos, bet darbos, t. i., bez blokiem ar kadetiem) vēlēšanu kampaņā gūs jaunu materiālu savas šķiriskās pašapziņas attīstīšanai.

Rodas jautājums, kā savienot šo nesaudzīgo idejisko cīņu ar proletariāta partijas disciplīnu. Šis jautājums jāizvirza tieši un tūdaļ arī pilnīgi jānoskaidro, lai nebūtu nekūdu pārpratumu un nekādu svārstību revolucionārās sociāldemokrātijas praktiskajā politikā.

Sākumā aplūkosim šā jautājuma principiālo, pēc tam praktisko pusi, kas tieši visus interesē.

Principā mēs jau ne vienreiz vien esam formulējuši mūsu uzskatu par disciplīnas nozīmi un par disciplinas jēdzienu strādnieku partijā. Darbības vienotība, apspriešanas un kritikas brīvība, — lūk, mūsu formulējums. Tikai tāda disciplina ir progresivas šķiras demokrātiskās partijas cienīga. Strādnieku šķiras spēks ir organizācija. Bez masu organizācijas proletariats nav nekas. Organizēts viņš ir viss. Organizētība ir darbības vienotība, praktiskās uzstāšanās vienotība. Bet, saprotams, ikviena darbība un ikviena uzstāšanās ir vērtīga tikai tāpēc un tik daudz, cik tā virza uz priekšu un nevis atpakaļ, — cik tā idejiski saliedē proletariātu, ceļot to uz augšu un nevis noniecinot, nevis sagandējot, nevis vājinot. Bezidejiska organizētība ir bezjēdzība, kas praksē padara strādniekus par nožēlojamiem pie varas esošās buržuāzijas dienderiem. Tāpēc bez apspriešanas un kritikas brīvības proletariats neatzīst darbības vienotību. Tāpēc apzinīgajiem strādniekiem nekad nav jāaizmirst. ka mēdz būt lādi nopietni principu pārkāpumi, kas dara obligātu jebkādu organizatorisko attiecību saraušanu.

Lai kāds literārs džigits aplam neiztulkotu manus vārdus, es tūdaļ pat pāriešu no vispārīgās uz konkrēto jautājuma nostādni. Vai apstāklis, ka s.-d. pieļauj blokus ar kadetiem, neprasa pilnīgu organizatorisko attiecību saraušanu, t. i., šķelšanos? Mēs domājam, ka ne, un visi boļševiki tā domā. Pirmkārt, meņševiki vēl tikko stājas, nestingri un nedroši, uz praktiskā oportunisma ceļa en grand*. Vēl nav nožuvusi tinte, ar kuru Martovs rakstīja savu atteikšanos no Čerevartina, kas pieļāva blokus ar k.-d., — rakstīja tais laikos, kad no Ženevas vēl nebija dota kadetiskā parole^8”. Otrkārt, — un tas ir vēl daudz svarīgāk, — proletariāta pašreizējās cīņas objektivā situācijā Krievijā ir tāda, ka tā ar nepārvaramu spēku virza uz noteiktiem, enerģiskiem soļiem. Vai revolūcija virzīsies uz lieliem uzplūdiem (kā domājam mēs), vai uz pilnīgiem atplūdiem (kā domā, baidīdamies to pateikt, daži s.-d.). — abos gadījumos taktika bloķēties ar k.-d. nenovēršami un ne visai tālā nākotnē izputēs pīšļos. Nekrītot inteliģentiskā nervozitātē, mūsu pienākums tāpēc tagad ir saglabāt partijas vienotību, paļaujoties uz revolucionārā proletariāta izturību, uz viņa veselīgo šķiras instinktu. Beidzot, treškārt, praktiski pašreizējā vēlēšanu kampaņā meņševiku un CK lēmums par labu blokiem nesaista vietējās organizācijas un neuzspiež visai mūsu partijai visumā šo kauna pilno taktiku bloķēties ar k.-d.

Tagad par konkrēto jautājuma nostādni. Ciktāl KSDSP Viskrievijas konferences lēmumi ir obligati? — un CK direktivas? — un ciktāl autonomas ir partijas vietējās organizācijas?

Šie jautājumi bez šaubām radītu nebeidzamus strīdus mūsu partijā, ja pati konference nebūtu tos izšķīrusi. Visi konferences locekļi bija vienis prātis, ka tās lēmumi nav obligati un tie nevienu nekādā nozīmē nesaista, jo

lielos apmēros. lieti.

konference ir padomdevējs un nevis lēmējs institūts. Tās delegāti nav demokrātiski vēlēti, bet ir C. K-jas izraudzīti no CK norādītajām organizācijām un CK norādītā skaitā. Tāpēc bojševiki, latvieši un poļi konferencē netērēja laiku, lai izrediģētu meņševiku rezolūciju par blokiem, neizstrādāja kompromisus (tādus kā boikota atzīšana par pareizu līdztekus bloku pieļaušanai ar monarchistisko buržuāziju!), bet tieši nostādīja pretim savu platformu, savus lozungus, savu vēlēšanu kampaņas taktiku. Tieši tāda boļševiku izturēšanās arī bez šaubām bija nepieciešama padomdevējā konferencē, kurai bija nevis jāaizstāj kongress, bet gan tas jāsagatavo, — nevis jāizlemj jautājums, bet gan skaidrāk un precizāk jānostāda jautājums,— nevis jāaizsedz, jānolušē partijas iekšējā cīņa, bet gan jādod tai virziens, jāpadara tā pilnīgāka un idejiskāka.

Iesim tālāk. Konferences lēmumi kļūst (ar tādiem vai citādiem grozījumiem) par CK direktivām. CK direktivas ir obligātās visai partijai. Kādās robežās tās ir obligātās šai jautājumā?

Protams, kongresa lēmumu robežās un kongresa atzītās vietējo partijas organizāciju autonomijas robežās. Strīdi par šīm robežām atkal būtu varējuši būt nebeidzami un neizšķirami (jo Apvienošanās kongresa rezolūcija aizliedz jebkādus blokus ar buržuāziskajām partijām vēlēšanu kampaņā), — ja konference nebūtu pieņēmusi tiklab ar meņševiku, kā ar boļševiku un CK locekļu piekrišanu vienu no savām vismazāk kaučukainajām rezolūcijām. Balsojot par šo rezolūciju, nebija dalīšanās frakcijās, — un tā ir viena no svarīgākajām ķīlām strādnieku partijas vienotībai un kaujas spējām.

Lūk, šās rezolūcijas teksts:

.,Konference izsaka savu pārliecību, ka vienus un tās pašus nreani-zaeijas robežās visiem tās biedriem ir obligāti jārealizē visi lēmumi, kas atliecas uz vēlēšanu kampaņu un ko pieņem s kompetents vidējo organizāciju organs vispārējo CK d'rektivu robežās, pie kam CK nnr aizliegt vietējām organizācijām izvirzīt sarakstus, kas nav skaidri sociāldemokrātiski, het tā nevar uzdot vigam izvirzīt sarakstus, kas nav skaidri sociāldemokrātiski

Vietas, ko mēs esam pasvītrojuši, novērš bezgalīgos strīdus un, var cerēt, novērsīs nevēlamās un bīstamās rīvēšanās. CK vispārējās direktivas nevar iet tālāk par

bloku pieļaujamību ar к.-cl. Visi s.-d. bez frakciju izšķirības pie tam paziņoja, ka bloki ar k.-d. lomēr ir kaut kas ne visai pieklājīgs, jo mēs visi atļāvām C. K-jai tos aizliegt, bet uzdot tos dibināt mēs neatļaujam.

Secinājums skaidrs. Partijas priekšā ir divas platformas. Viena ir konferences 18 delegātu, meņševiku un bundistu, platforma. Otra—14 delegātu, boļševiku, poļu un latviešu, platforma. Vietējo organizāciju kompetentajiem orgāniem ir brīv izvēlēties, grozīt, papildināt, aizstāt šīs platformas ar jaunām. Pēc kompetento orgānu lēmuma mēs visi, partijas biedri, rīkojamies kā viens vīrs. Boļševikam Odesā jāliek urnā biļetens ar kadeta vārdu, kaut arī boļševikam pie tam mestos nelabi. Meņševikam Maskavā jāliek urnā biļetens tikai ar s.-d. vārdiem vien, kaut ari viņa dvēsele skumtu pēc kadetiem.

Bet vēlēšanas nav jau rīt. Lai tad visi revolucionārie s.-d. saliedējas ciešāk un atlīsta visplašāko, visnesaudzīgāko idejisko cīņu pret blokiem ar kadetiem, kas bremzē revolūciju, vājina proletariāta šķiras cīņu, sagandē masu pilso nisko apziņu!

,,Proletarij'\ 8. nr.. /906 о 13. novembri

Iespiests pēc avīzes ,.Proletarii" teksta

KĀ ARMAVIRAS SOCIĀLDEMOKRĀTI VED VĒLĒŠANU KAMPAŅU?

Pirmās Domes Vēlēšanās Armaviras s.-d. nodibināja blokus ar kadetiem. Par to savā laikā rakstīja avīze „Volna^4*8®, asi nopeldama annaviriešus. Šai sakarā toreiz uz Armaviru rakstīja arī mūsu partijas CK, izteikdama aizrādījumu turienes biedriem par Apvienošanās kongresa direktivas pārkāpšanu.

Tagad Armaviras biedriem, jādomā, ir praktiska pieredze par to, ko nozīmē bloki ar kadetiem. Vismaz savā jaunākajā partijas literatūrā viņi ne vien nesludina blokus ar kadetiem, bet, gluži otrādi, saka par kadetiem taisni acīs visu patiesība. Mēs te nepieķersimies Armaviras izdevumu literārajai formai, tas būtu sīkumaini un sekli. Mēs citēsim tikai izcilas vietas, kas rāda armaviriešu taktiku.

Mūsu priekšā ir avīzes „Armavirskij Proļetarij^44 1. nr., KSDSP Armaviras komitejas izdevums, datēts ar 1906. g. oktobri un iznācis 5 000 eksemplāros.

Ievadrakstā lasām:

„Lai kadeti, tirgoņi, ierēdņi, muižnieki, liberāli danco pēc valdības stabules, proletariats neies klanīties un samierināties".

Nākošajā rakstā, kas speciāli veltīts aicinājumam gata voties uz vēlēšanām, teikts:

„Apvienojieties, balsojiet, ņemiet Domi! Dižmaņi kadeti ir diezgan sēdējuši Taurijas pils samta krēslos. Ir laiks strādnieku tulznainajām rokām izsviest laukā šos pļāpas un liekēžus!"

„Steidzieties nodrošināt savu proletārieša vietu Domē, lai no kadetu p|āpātavas to pārvērstu par revolucionāro ciņu lauku pret tautai bendi, nolādēto patvaldību".

Lapiņa „Vēlētajiem", kas datēta ar 1906. gada novembri un izdota 3 000 eksemplāros, Armaviras komiteja raksta:

„Tauta ir sapratusi, ka tikai ar spēku un varu tā varēs paņemt to, ko tai brīvprātīgi nedod stingstošā patvaldība, ko tai nedeva kadetiskā Dome, kam nebija varas... Veiksim caur to, caur šo Domi, savu revolūciju, ievedīsim Taurijas pilī savu deputātu personā tautas spēku, ar savu deputātu rokām uzkursim jaunajā Domē karstu revolūcijas liesmas ugunskuru un uzpūtīsim to ar visas proletāriskās un revolucionārās Krievijas vētraino elpu. Uz jauno Domi, uz jauno Domi!!

...Biedri un pilsoņil Mūsu nākamā Dome nebūs melnsimtnieciska, nebūs arī kadetiska — tā būs proletāriskā un zemnieciska — mūsu Dome, kurai būs visa vara".

Atkārtojam, būtu sīkumaini pieķerties formai vai šo aicinājumu dētajām.

Svarīgs ir to gars. Svarīga ir Armaviras s.-d. patstāvīgā politika, kuri izgājuši cauri šķīstītavai — blokiem ar mutes bajāriem un liekēžiem.

Te nu jums ir cerības uz s.-d., kungi no avīzēm ,,Reč“ un ,,Tovarišč“, no avīzēm ,,Vek“ un „Russkije Vedomosti“®°! Lūk, jums „briesmas no kreisās puses", par kurām šinīs dienās nejauši izteicās avīze ,,Reč“!

Tad nu uz cīņu, visi revolucionārie s.-d.! Uz cīņu pret blokiem ar kadetiem! Biedri meņševiki tāpat kā arma-virieši izies cauri šķīstītavai — blokiem ar buržuāzijas oportunistiem — un atgriezīsies pie revolucionārās sociāldemokrātijas.

,.Proletarii", 8. nr„ 1906. o. Iespiests plc avīzes „Proletarii"

28. novembri teksta

KO VELĒT VALSTS DOMĒ?”

PILSOŅU PANĀCIET, LAI VISA TAUTA SKAIDRI SAPRASTU, KAIJAS GALVENĀS PARTIJAS CISAS VĒLf.SANAS S.-PETERBURCA UN KO CENSAS PANAKT KATRA PARTIJA!

KADAS IR TRĪS GALVENĀS PARTIJAS?

Melnsimtnieki, tie ir — krievu tautas savienība, monarchist!, tiesiskās kārtības partija, 17. oktobra savienība, tirgotā ju un rūpnieku parti ja, mierīgās atjaunināšanas partija.

Kadeti, tie ir — „tautas" brīvības partija jeb konstitucionāli „demokrātiskā" (patiesībā liberāli monar-chistiskā) partija, „demokrātisku" reformu partija, radikāli 11. c.

Sociāldemokrāti. Krievijas sociāldemokrātiskā strādnieku partija. Tā ir visu Krievijas tautību, krievu, lai viešu, poļu, cbre ju, mazkrievu, armēņu, gruzinu, tatāru u. c. apzinīgo strādnieku partija

KA INTERESES AIZSTĀV l'RĪS GALVENĀS PARTIJAS?

Melnsimtnieki Kadeti aizstāv li- ļ Socialdemokrati-aizstāv tagadējo ca- beralo buržuju, li- ja ir strādnieku ra valdību, ir par beralo muižnieku, šķiras partija, kas muižniekiem, par tirgoņu un kapita- aizstāv visu darba ierēdņiem, par po- listu intereses. Ka- ļaužu un eksplua-licijas varu, par , dēti ir buržuāzisko tēlo intereses, lauku kara tiesām, advokātu, avīžnie-par grautiņiem. , ku, profesoru un tamlīdzīgu partija.

KO CENŠAS PANĀKT TRĪS GALVENĀS PARTIJAS?

Melnsimtnieki Kadeti cenšas pa- ( Sociāldemokrāti cenšas saglabāt ve-1 nākt varas pārieša- cenšas panākt vico patvaldību, tan- nu liberālās bur-. sas varas pārieša-tas beztiesīgumu, ļ žuazijas rokās. Mo-1 nu tautas rokās, muižnieku, ierēd-ļ narchijai, paturot t. i., demokrātisku pu, policijas pilni- policijas un rnili-i republiku. Pilnīgā go kundzību pār laro varu, jāsarga ļ brīvība socialdemo-lautu. i kapitālistu tiesības krātiem vajadzīga,

aplaupīt strādnie- lai cīnītos par socia-ļ kus un zemniekus. Iismu, par darba atbrīvošanu no kapi la la jūga.

KĀDU BRĪVĪBU GRIB DOT TAUTAI TRĪS GALVENĀS PARTIJAS?

Sociāldemokrāti grib pilnīgu brīvību un ausu varu tautai, visus ierēdņus vēlējamus, zaldātu atbrīvošanu no kazarmu katorgas un brīvas tau tas sardzes nodihi nāšanu.

I

Melnsimtnieki nedod tautai nekādas brīvības, nekādas varas. Visu varu — cara valdībai. Tautas tiesības: maksāt nodevas, strādāt bagātnieku labā. sēdēt krātiņā.

Kadeti grib tādu „tautas brīvību", kam jābūt pakļautai, pirmkārt, augšpalātai, t. i., muižniekiem un kapitālistiem; otrkārt, monarchijai, t. i., caram ar nealbil-j dīgu policiju un I militāru spēku. Viena trešdaļa varas tautai, viena ļ trešdaļa kapitālistiem, viena trešdaļa caram

KĀ TRĪS GALVENĀS PARTIJAS RAUGĀS UZ ZEMNIEKU PRASĪBU PEC ZEMES?

Melnsimtnieki aizstāv muižnieku dzimtkungu intereses. Nekādu zemi zemniecībai. Tikai bagātnieki lai pērk zemi no muižniekiem, brīvprātīgi vienojoties.

Kadeti ar piekāpšanos grib saglabāt muižnieku zemes īpašumu. Viņi piedāvā zemniekiem izpirkšanu, kas jau reiz, 1861. g., izputināja zemniekus. Kadeti nav ar mieru, ka zemes jautājumu izlemtu vietējās komitejas, kas ievēlētas vispārējā, tiešā, vienlīdzīgā un aizklātā balsošanā.

Sociāldemokrāti grib iznīcināt mūsu muižnieku zemes īpašumu. Visai zemei jāpāriet zemnieku rokās un katrā ziņā bez izpirkšanas. Zemes jautājums jāizlemj vietējām komitejām, kas ievēlētas vispārējā, tiešā, vienlīdzīgā un aizklātā balsošanā.

KO VAR PANAKT TRĪS GALVENĀS PARTIJAS, JA VISA VIŅU CĪŅA SEKMĒJAS?

Melnsimtnieki, cīnīdamies visiem līdzekļiem, var panākt to, ka tauta galīgi izputēs, visa Krievija kļūs galīgi mežonīga lauku kara tiesu un grautiņu dēļ.

Kadeti, cīnīdamies tikai ar ,,mie-rīgiem“ līdzekļiem, var panākt to, ka grautiņu rīkotāju valdība ar lētu pie-I kāpšanos uzpirks ļ lielburžuaziju un lauku bagātniekus, bet liberālos pļāpas padzīs par ne-ļ pietiekami iztapī-i gāni runām, kas skar dievināmo, neatbildīgo, neaizskaramo, konstitucionālo monarclīu.

Sociāldemokrāti,

cīnīdamies visiem līdzekļiem, ieskaitot arī sacelšanos, ļ var ar apzinīgās I zemniecības un pil-ļ sētu trūcīgo iedzīvotāju palīdzību ļ panākt pilnīgu brī-1 vību un visu zemi ļ zemniecībai. Bet,

' ja būs brīvība un visas Eiropas ap zinīgo strādnieku palīdzība, Krievijas socialdemokra ti var straujiem soļiem iet uz sociālismu.

PILSOŅI! VĒLĒŠANAS BALSOJIET PAR KRIEVIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTISKĀS STRĀDNIEKU PARTIJAS KANDIDĀTIEM!

SOCIĀLDEMOKRĀTIJĀ UN DARBA PARTIJAS

Pilsoņi! Kas grib apzinīgi piedalīties Valsts domes vēlēšanās, tam vispirms skaidri jāsaprot triju galveno partiju pamatatšķirība. Melnsimtnieki ir par cara valdības grautiņiem un varmācībām. Kadeti ir par liberālo muižnieku un kapitālistu interesēm. Sociāldemokrāti ir par strādnieku šķiras un visu darba laužu un ekspluatēto interesēm.

Kas grib apzinīgi aizstāvēt strādnieku šķiras un visu darba Jaužu intereses, tam jāzina, kura partija tiešām spēj konsekventāk un enerģiskāk par visām aizstāvēt šīs intereses.

KlDAS PARTIJAS ŅEMAS AIZSTĀVĒT STRĀDNIEKU

Šķiras un visu darba ļaužu intereses?

Darba partijas, tas ir, partijas, kuru viedoklis ir sīksaimnieķela viedoklis:

Sociālistu revolucionāru partija.

Strādnieku šķiras partija, Krievijas sociāldemokrātiskā strādnieku partija, kuras viedoklis ir proletariāta šķiras cīņas viedoklis.

Darba (tautas sociālistu) partija un bezpartejiskie trudoviki.

KĀ INTERESES PATIESĪBĀ AIZSTĀV ŠĪS PARTIJAS?

Proletāriešu in- ■ tereses. kurus vi-j ņu dzīves apstākļi,' atņemdami jebkādu cerību k|ūt par uzņēmējiem, piespiež censties pilnīgi pārmainīt visus kapitālistiskās sabiedriskās iekārtas pamatus.

Sīksaimnieķeļu intereses, kuri cīnās pret kapitala jūgu, bet pašu savas dzīves apstākļu dēļ cenšas kļūt par uzņēmējiem, nostiprināt savu sīko saimniecību, iedzīvoties ar tirdzniecības un strādnieku algošanas palīdzību.

CIK STABILAS IR ŠĪS PARTIJAS DARBA LIELAJĀ VISPASAULES CĪŅA PRET KAPITĀLU?

Sociāldemokrāti- ļ ja nevar pieļaut nekādu darba samierināšanos ar kapitālu. Tā organizē algotos strādniekus nesaudzīgai cīņai pret kapitālu, lai iznīcinātu privātīpašumu uz ra- j žošanas līdzekļiem un uzceltu sociālistisku sabiedrību.

Darba partijas sapņo par kapitālu kundzības iznicināšanu, bet sīksaimnie-ka dzīves apstāk|u dē] tās nenovēršami svārstās starp ciņu pret kapitālu kopā ar algotajiem strādniekiem un tieksmi samierināt strādniekus un kapitālistus, pārvēršot visus darba ļaudis par slk-sainmickiem, kam vienādi iedalīta zeme vai kas nodrošināti ar kreditu un tamlīdzīgi.

KO VAR PANAKT ŠĪS PARTIJAS, PILNĪGI REALIZĒJOT SAVUS GALAMĒRĶUS?

Proletariāta politiskās varas iekarošanu un kapitālistiskās ražošanas pārvēršanu par sabiedrisku, sociālistisku lielražošanu.

Visas zemes sadalīšanu vienādi starp sīksaimniekiem, sīkajiem zemniekiem, pie kam viņu vidū atkal nenovēršami būs cīņa un notiks sadalīšanās starp bagātajiem un nabagajiem, starp strādniekiem un kapitālistiem.

KĀDU BRĪVĪBU TAUTAI CENŠAS PANAKT ŠIS PARTIJAS PAŠREIZĒJA REVOLŪCIJA?

Pilnīgu brīvību un pilnīgu varu tautai, tas, ir, demokrātisku republiku, ierēdņu ievē-lējamību, pastāvīgā karaspēka aizslāšu- j nu ar vispārēju lautas apbnuiošanu.

Pilnīgu brīvību un pilnīgu varu tautai, tas ir, demokrātisku republiku, ierēdņu ievē-lējamību, pastāvīgā karaspēka aizstāšanu ar vispārēju tautas apbru-ņošanu.

Demokrātijās, tas ir, tautas pilni gūs varas, savienojumu ar monarehi-ju, tas ir, ar cara, policijas un ierēdņu varu. Tā ir tikpat bezjēdzīga vēlēšanās un tikpat ļ nodevīga politika 1 kā liberālajiem muižniekiem, ka-| deliem.

KĀ ŠĪS PARTIJAS IZTURAS PRET ZEMNIEKI' PRASĪBU PEC ZEMES?

Sociāldemokrāti prasa nodot visu muižnieku zemi zemniekiem bez jebkādas izpirkšanas.

I

Sociālisti revolucionāri prasa nodot visu muižnieku zemi zemniekiem bez jebkādas izpirkšanas.

Trudoviki prasa nodot visu muižnieku zemi zemniekiem, bet pieļauj izpirkšanu. Pieļaut izpirkšanu, kas izputinās zemniekus, tā ir tikpat nodevīga politika kā liberālajiem muižniekiem, ka deliem.

PILSOŅI! VĒLĒŠANAS BALSOJIET РАП KRIEVIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTISKĀS STRĀDNIEKU PARTIJAS KANDIDĀTIEM!

Iespiests 1906. g. 23. novembri atsevišķā lopiņā pielikuma veidā pie

avīzes ,,Proletarii“ 8. nr-n Iespiests pēc lapiņas teksto

JAUNS SENĀTĀ PASKAIDROJUMS

Kaut cik atklātas politiskās cīņas apstākļos dzīve apbrīnojami ātri un apbrīnojami skaidri pārbauda ikvienu taktikas soli. Jādomā, vēl ne visi KSDSP Viskrievijas konferences delegāti bija paguvuši nokļūl līdz savām vietām un dot pārskatu parlijas organizācijām, kad strīda jautājums par blokiem ar k.-d. jau guvis pavisam jaunu apgaismojumu. Bet šis jautājums tagad ir visu politisko dienas jautājumu centrā.

KSDSP konferencē nevienam delegātam neradās pat doma par to, ka s.-d. varētu kaut cik vājināt vai pat vispār grozīt savus patstāvīgos taktikas lozungus vēlēšanu kampaņā. Formāli rezolūcijā, ko iesniedza partijas CK un pieņēma ar 18 balsīm pret 14 (boļševiki, poļi. latvieši), KSDSP platformas un lozungu pilnīgā patstāvība izvirzīta degpunktā. Kategoriski neliek pieļautas nekādas kaut cik pastāvīgas savienības ar citām partijām, kas pamatotos uz kaut kādu mūsu platformas „mīkstināšanu". Un viss strīds starp s.-d. labējo un kreiso spārnu bija vienīgi par to, vai labējie s.-d. patiesi ietur šo principiālo poziciju? vai viņi nenonāk pretrunā ar to, pieļaudami blokus ar k.-d.? vai „lechnisko" un idejisko vienošanos norobežošana nav mākslīga, fiktiva, tikai vārdos?

Bet... liekas, arī mūsu partijā, t. i., tās realajā ,,kon« stitucijā", ir sēņotam līdzīgs institūts, ir iespēja ar senātā paskaidrojumiem pārvērst parlijas „likumus", partijas oficiālo orgānu lēmumus to tiešajā pretstatā. KSDSP lēmumu jaunais sēnala paskaidrojums, kā jau bija gaidāms, nāca no Ženevas. Tas bija iespiests kadetu avīzē „TovarišČ" G. Pļechanova „Publiskas atbildes"02 veidā (gluži kā Lasa-lam!) kādam šās avīzes lasītājam, kas „neuzskata sevi ne par buržuju, ne par sociāldemokrātu". Mūsu partijas gandrīz Lasals ir steidzies palīgā avīzes lasītājam, kura faktiski ir sociāldemokrātijas renegatu organs.

Avīzes „Tovarišč" lasītājs, starp citu, jautājis G. Pļecha-novam, „kāda pēc viņa domām varētu būt kopīgā vēlēšanu platforma kreisajām un galēji kreisajām partijām". G. Pļechanovs atbildēja: „uz šo jautājumu nav un nevar būt citas atbildes kā vien šie vārdi: Dome, kurai būtu visa vara“.

„Nav un nevar būt citas atbildes"... Šiem mūsu gandrīz Lasala vārdiem, jādomā, lemts kļūt „vēsturiskiem" vismaz šā vārda gogoliskajā nozīmē. Savā laikā G. Pļechanovam labpatikās noklausīties ziņojumu par to, ka pastāv kāda KSDSP CK, ka sapulcējas kaut kāda šās partijas Viskrievijas konference, ka tiklab CK, kā arī šī konference izstrādā savu atbildi uz jautājumiem, kas interesē ne vien Kuskova kdzi un Prokopoviēa kgu, G. Pļechanova tagadējos līdzstrādniekus, bet arī Krievijas sociālistiskos strādniekus. Ne drusku no tā nesamulsdams, G. Pļecbanovs pasludināja: „nav un nevar būt cilas atbildes kā vien manējā". Un šos visžēlīgos vārdus iespiež kadetu avīzē tieši tai brīdī, kad visi lasītāji Krievijā jau zina citu atbildi, ko devuši visi visas Kriev. s.-d. strādnieku parlijas tiklab apgabalu iestāžu, kā arī centrālās iestādes pārstāvji.

Tiešām iznāk tāda veida „notikums", kāda varonis ne vienreiz vien bijis Nozdrevs.

Bet aplūkosim mūsu neatdarināmā G. Pļechanova savā veidā vienīgās un neatdarināmās atbildes būtību.

Vispirms mēs redzam, viņš nepieļauj pat domu, ka būtu iespējamas vienošanās pirmajā stadijā bez kopīgas vēlēšanu platformas. Mums, boļševikiem, šis uzskats ārkārtīgi patīk. Atzīdams to, G. Pļechanovs izdara meņševikiem lāča pakalpojumu. Konferencē, strīdos ar meņševikiem un bundistiem, un lāpāt arī avīzes „Proļetarij" 8. nr-ā*, mēs pastāvīgi norādījām, ka vienošanās pirmajā stadijā nevar neietekmēt mūsu parlijas uzstāšanos masu priekšā, ka šīs vienošanās tātad nenovēršami un neizbēgami pretēji mūsu plāniem un tam, ko mēs vēlamies, iegūs zināmas idejiskas tuvināšanās, zināmas aptumšošanas, vājināšanas, s.-d. poli

šu. š:i sējumu 26t. lļjp. Red.

tiskās patstāvības notrulināšanās nokrāsu. G. Pļechanovs ar viņam piemītošo veiklību un partejisko taktu ir atbalstījis mūsu uzbrukumu meņševikiem. Viņš ir atklāti atzinis pat vairāk par to, ko mēs aizstāvējām, atzīdams kopīgu platformu, t. i., tiešu idejisku bloku ar k.-d.

Izrādās, ka ne vien Krievijas valstī, bet arī Krievijas sociāldemokrātiskajā strādnieku partijā senātā paskaidrojumi kompromitē to, kā labā tie tiek rakstīti.

Tālāk. Lai lasītājs iedziļinās Pļechanova „kadetiski sociāldemokrātiskā" lozunga tiešajā jēgā: „Dome, kurai būtu visa vara“, — neatkarīgi no dažādu partiju attiecībām pret to. Vārdi „Dome, kurai būtu visa vara“ nozīmē prasību pēc visas varas Domei. Kādai Domei? Acīm redzot tai, kurā tagad Krievijas pilsoņi vēlēs deputātus, pamatojoties uz 11. decembra likumu un senātā paskaidrojumiem. Šai Domei G. Pļechanovs ieteic prasīt visu varu. Acīm redzot viņš ir pārliecināts, ka šī Dome nebūs melnsimtnie-ciska, jo viņš nevarētu prasīt visu varu melnsimtnieciskai Domei. Izvirzīt lozungu: „Dome, kurai būtu visa vara“ un tai pašā laikā kliegt par nopietnām melnsimlnieciskas Domes briesmām nozīmē izpērt pašam sevi. Tas nozīmē apstiprināt boļševiku ieskatu, ka patiesībā nav nopietnu melnsimlnieciskas Domes briesmu un ka kadeti šīs briesmas izdomā vai atsevišķos gadījumos pārspīlē savos savtīgajos nolūkos, proti, lai vājinātu strādniekos un visā revolucionārajā demokrātijā ticību saviem spēkiem, lai novērstu no k.-d. partijas lai patiešām draudošās „briesmas no kreisās puses“. Pati avīze ,,Reč“, k.-d. oficiālais organs, atzina šīs briesmas kadetu pārskatā par vēlēšanu kampaņas stāvokli Pēterburgas guberņā.

Aplūkosim Pļechanova lozunga īsto politisko saturu. Šā lozunga izgudrotājs ir sajūsmā par to. „Šī vispārīgā formula, — viņš raksta, — savā algebriskajā veidā pilnīgi precizi izsaka tagad tiklab kreisajiem, kā arī galēji kreisajiem visneatliekamāko politisko uzdevumu", atļaudama paturēt bez sašaurinājumiem, visā pilnībā visas savas pārējās prasības. „Kadeti nevar iedomāties Domi, kurai būtu visa vara, tā, kā tā jāiedomājas sociāldemokrātiem. Bet tiklab vieniem, kā arī otriem vajadzīga Dome, kurai būtu visa vara. Tāpēc kā vieniem, tā otriem ir pienākums cīnīties par to“.

No šiem Pļechanova vārdiem ir skaidrs: viņš pats apzinās, ka šo lozungu kadeti un sociāldemokrāti nenovēršami sapralīs dažādi. Lozungs ir viens, ,,kopīgs“, bet kadeti nevar „iedomāties^11 šā lozunga nozīmi tā kā socialdemo krati.

Jājaulā, kālab tad gan kopīgs lozungs? un kālab vispār jāizvirza masas priekšā lozungi un platformas?

Vai tālab, lai ievērotu pieklājīgu ārieni? lai aizsegtu kaut ko, kas nav paskaidrojams masām? lai tautai aiz muguras izdarītu parlamentam manevru, kas sola visādus labumus? vai arī tālab, lai paceltu masu šķirisko pašapziņu un tiešām noskaidrotu tām viņu īstos politiskos uzdevumus?

Kuram katram ir zināms, ka buržuāziskie politikāņi vienmēr un visur izvirza tautai visādus lozungus, progra-mas un platformas, lai apkrāptu tautu. Buržuāziskie politikāņi vienmēr, it sevišķi pirms vēlēšanām, dēvē sevi gan par liberāļiem, gan par progresistiem, gan par demokrātiem un pat par „radikalsocialistiem" tikai tālab, lai iegūtu balsis un apkrāptu tautu. Tā neapšaubāmi ir vispārēja parādība visās kapitālistiskajās zemēs. Markss un Engelss tāpēc par buržuāziskajiem deputātiem pat teica, die das Volk vertreten und zertreten, — ka viņi pārstāv lautu un apspiež to ar savu deputātu pilnvaru palīdzību^1'3.

Un, lūk, „vecākais" krievu sociāldemokrāts, sociāldemokrātijas dibinātājs, pirmajai visas partijas vēlēšanu kampaņai izvirza platformu, ko kadeti neapšaubāmi tulkos vienā, sociāldemokrāti citā nozīmē! Kas tas ir? Kā tad tā?

Taču, ja k.-d. un s.-d. nevar vienādi iedomāties Domi, kurai būtu visa vara, — tas nozīmē, ka ari plašajās tautas masās nevar būt vienāda priekšstata par to, jo tiklab k.-d., kā arī s.-d. izsaka zināmas vienu vai otru šķiru intereses, zināmus to centienus vai aizspriedumus. Pļechanovs acīm redzot uzskata kadetu priekšstatu par Domi, kurai būtu visa vara, par nepareizu, bet ikviens nepareizs priekšstats par politiskiem uzdevumiem ir kaitīgs tautai. Tātad Pļechanovs izvirza lozungu tādā formā, kas apzināti sagādā ļaunumu tautai, atstādama neizskaidrotu un maskotu zi nātnu nepareizu priekšstatu. Runājot vienkārši un atklāti, tas nozīmē krāpt strādniekus un visu tautu šķietamās k.-d un s.-d. vienotības dēļ.

Kāda ir nepareizība kadetu priekšstatā par Domi. kurai būtu visa vara? PJechanovs to noklusē. Sī noklusēšana, pirmkārt, pierāda, ka Pļechanovs izmanto vēlēšanu kampaņu (vēlēšanu platformas izvirzīšana jau ir vēlēšanu kampaņas solis), nevis lai attīstītu tautas apziņu, bet gan lai to aptumšotu. Un, otrkārt, šī noklusēšana iznīcina jebkādu jēgu Pļechanova secinājumā: „tiklab k.-d., kā arī s.-d. vajadzīga Dome, kurai būtu visa vara“. Tā ir vienkārši ar vārdisku izlocīšanos aizsegta bezjēdzība: sacīt, ka divām dažādām partijām vajadzīga viena un tā pati lieta, ko tās saprot dažādi! Tātad ne viena un tā pati: kurš katrs pieķers Pļechanovu loģiskā kļūdā. Tiešām, var jau nosaukt tiklab patvaldniecisko monarchiju, kā arī demokrātisko republiku ar burtu ,,a“ un teikt, ka dažādām partijām ir brīv ielikt dažādus aritmētiskus lielumus šās vispārīgās algebriskās formulas vietā. Tā būs tīri pļechanoviska loģika vai, pareizāk sakot, pļechanoviska sofistika.

Būtībā Pļechanovs runā skaidru nepatiesību, it kā tiklab kadetiem, kā arī sociāldemokrātiem esot vajadzīga Dome, kurai būtu visa vara, vai vēl vairāk: tautas pārstāvniecība, kurai būtu visa vara, par ko visu laiku ir runa viņa raksta otrajā pusē. Tautas pārstāvniecība, kurai būtu visa vara. ir satversmes sapulce un pie tam satversmes sapulce, kas pastāv nevis līdzās monarcham, bet gan pēc cara valdības gāSanas. Ja Pļechanovs ir aizmirsis šo vienkāršo patiesību, tad mēs ieteicam viņam izlasīt KSDSP programu un it īpaši tās pēdējo rindkopu, kur tieši par to ir runa.

Kadetiem nav vajadzīga tāda tautas pārstāvniecība, kurai tiešām būtu visa vara, tā ir viņiem bīstama un pazudinoša viņu pārstāvamajām interesēm. Tā izslēdz viņu sirdij mīļo un buržuāzijas kabatai dārgo monarchiju. Tā atņem viņiem cerības uz izpirkšanas maksu par muižnieku zemi. Tas ir tik ļoti pareizi, ka pat Pļechanovs sava žurnālā ,,Dņevņik“ 6. nr-ā runāja par k.-d. savtīgi šķirisko neuzticību satversmes sapulces idejai, par to, ka, bīdamies satversmes sapulces, kadeti samierinās ar Stolipina bandu.

Avīzes „Proļetarij^11 8. nr-ā mēs jau citējām šīs vielas no Pļechanova žurnālā „Dņevņik" (1. nr-a^46, aizrādīdami, ka Pļechanovam tagad jāalsakās no saviem vakardienas paziņojumiem. Viņa l'raze: „arī kadetiem vajadzīga Dome, kurai bulu visa vara“, ir tieši tada atteikšanās no saviem vārdiem.

No Pļechanova galvenās nepatiesības ar loģisku nenovēr-šamību izriet vairākas citas. Nepatiesība, ka „tautas pār stāvniecība, kurai būtu visa vara, pati ir visu progresivo partiju visu pārējo prasību realizēšanas priekšnoteikums^11, ka ,,bez tās neviena no šīm prasībām nerealizēsies^1*, ka kreiso un galēji kreiso cīņa sāksies tad, kad „tā (tautas pārstāvniecība, kurai būtu visa vara) jau būs“. Tautas pār stāvniecība, kurai būtu visa vara, ir revolūcijas noslēgums, ir tās novešana līdz galam, ir pilnīga tās uzvara. Bet kadeti grib apturēt revolūciju, pārtraukt to ar mazu piekāpšanos un atklāti saka to. Iedvesdams strādniekiem un visai lautai ticību tam, ka kadeti spēj cīnīties par pilnīgu revolūcijas uzvaru, Pļechanovs trīskārt apkrāpj tautas masas

„Mums pagaidām ir tikai Stolipina kgs, kam ir visa vara“, raksta Pļechanovs. Nezinām, vai tā ir pārteikšanās vai arī pakaļdarinājums kadetiem („Dome, kurai būtu visa vara = cara Dome ar cara ieceltajiem ministriem no Domes vairākuma**), vai arī izlocīšanās cenzūras dēļ? Sto-Lipinam ne vien nav visas varas, bet viņš ir pavisam niecīgs cara un cara galma melnsimtnieku bandas sulainis. Ja PJcchanovu par to nav pārliecinājuši Domes atmaskojumi par grautiņiem, tad lai palasa liberāļu avīzes par krievu tautas savienības visvareno ietekmi.

„Tagad, — saka Pļechanovs, — gan kreiso, gan galēji kreiso partiju pienākums ir kopā uzstāties pret tiem, kas negrib taulas pārstāvniecību, kurai būtu visa vara, bet varbūt arī negrib vispār nekādu tautas pārstāvniecību**.

Tātad ir pienākums uzstāties pret kadetiem, kas negrib tautas pārstāvniecību, kurai būtu visa vara.

Pļechanovs laimīgi ir izpēris pats sevi, aiz šķietamas cīņas pret doktrinarismu parādīdams mums paša ļaunākā, jezuitiskā doktrinarisma paraugu. No frakcijas viedokļa boļševiki varētu priecāties par viņa uzstāšanos, jo stiprāku triecienu meņševiku taktikai nevarētu nemaz iedomāties. Kā vienotās KSDSP biedri mēs sajūtam kaunu par G. Pļe-chanova uzstāšanos.

Oficiālais kadetu organs ,,Reč“ atbildēja Pļechanovam tā, ka, jādomā gan, tagad paši lēnprātīgākie s.-d. izārstēsies no savām oporlunisliskajām ilūzijām. Avīzes ,,Reč“ pirmā atbilde, 226. nr-a ievadraksts (25. novembri), ir viena vienīga ņirgāšanās par Pļechanovu, kas izstiepis roku, un pie tam liberāļa ņirgāšanās, kurš nav aizmirsis Pjechanova un viņa kolēģu uzbrukumus ,,Iskrā“ liberāļu oportunis-mam. „Ari šai gadījumā, — smiedamies par Pļechanovu, rakstīja k.-d. organs, — Pjechanova kgs pieliek pūles, kas pelna visu cieņu un atzinību, lai pavirzītu savus biedrus mazlietiņ pa Labi no pašas labējākās pozicijas, kādu tie ieņēmuši". Bet... bet mums tomēr jāiebilst.

Un kadeta iebildumi ir tipiska fabrikanta atbilde strādniekam, kas nācis pie viņa ar lūgumu, nošķīries no biedriem strādniekiem, kuri nāk kopēji ar prasību, pastip rinot to ar streiku. — Tu esi nācis ar lūgumu? Slavēju. Ret kas man par labumu no tevis, ja tavi nesaprātīgie kolēģi nerīkojas tā kā tu? Kas man par labumu no tevis, ja tu neizsaki visu līdz galam? Dome, kurai būtu visa vara? Kā tadl Iešu nu es kompromitēties kārtības vīru acīs Jāsaka: Domes vairākuma ministru kabinets. Tad mēs vie nosimies par kopīgu platformu kopā ar s.-d.!

Tāds ir avīzes ,.Reč“ atbildes saturs, kura piebārstīta ar smalku izsmieklu gan par Pļechanova naivo „algebru", gan par to. ka 1904. gada novembrī viņš bijis s.-d. vadošajā kolēģijā (Pļechanovs toreiz bija СО redakcijas loceklis un KSDSP Augstākās „Padomes" priekšsēdētājs), kolēģijā, kas atteicās no „slavenās Parizes vienošanās"”4 ar buržuāzisko demokrātiju. Toreiz tieši bija „algebriska zīme", ironizē ,,Reč“, proti: „demokrātisks režims". Mēs ar to sapratām konstitucionālu monarehi ju. Eseri, kas pieņēma vienošanos, demokrātisku republiku. Jūs toreiz alteicāties, G. V. Pļecha-novl Jūs tagad esat kļuvuši gudrāki? Mēs, kadeti, slavējam jūs, bet lietas labā jums jāpavirzās vēl pa labi.

Un ,,Reč“ atklāti atzīstas, ka ar lozungu „satversmes sapulce" k.-d. arī vazājuši tautu aiz deguna. Mēs, k.-d., gribējām satversmes sapulci, „paturot monareha prerogatīvas“ (t. i., tiesības), bet nebūt ne republikānisku satversmes sapulci. Mums bi ja izdevīgi ar šo krāpšanu iegūt masu simpātijās, bet tagad mums svarīgāk iegūt cara bandas simpātijās. Tāpēc nost ar „bīstamo", „divdomīgo", „bezcerīgo" lozungu, „kas glaimo kaitīgām revolucionārām ilūzijām": „Dome, kurai būlu visa vara". Mēs prasām no s.-d. viņu agrāko, Čekas lozungu: atbalstīt Domes vairākuma mi-

nistru kabinetu un pie lain „ar sekām“, kas izriet no šā lozunga. Bet šīs sekas ir — nevis vājināt, bet gan stiprināt (sic![47]) kadetu vairākumu Domē.

Un nākošajā avīzes ,,Reč“ numurā redakcijas raksts speciāli paskaidro melnsimtnieciskajai cara bandai (izliekoties paskaidrojam jautājumu Pļechanovam), ka kadetiem nai> vajadzīga Dome, „kurai būtu visa vara“. Pasludināt Domi par lādu, kurai būtu visa vara, tas ir valsts apvērsums. Bet kadeti to nekad nedarīs. „Pēc Domes, kurai būtu visa vara, mēs, kadeti, ne drusku netiecamies un mums nav jātiecas^48. „Vai tiešām Pjechanova kgs pretēji savai parastajai tālredzībai nav no nolikumu gailas secinājis^47^49 šo mācību ?

Jā, kadetu izsmiekls par Pjechanova parasto tālredzību ir ķēris tieši pa aci. No visas notikumu norises Krievijas revolūcijā PJechanovs nav iemācījies saprast kadetus. Viņš pelnīti sodīts, sodīts ar to, ka kadeti ar nicināšanu noraidījuši roku, ko izstiepis sociāldemokrāts, kurš rīkojas neatkarīgi no savas partijas un pretēji tās gribai.

Avīzes ,,Rec“ atbildei Pļechanovam ir arī vispārēja politiska nozīme. Kadeti virzās pa labi ne dienām, bet stundām. Viņi nekautrēdamies saka. ka izlīgšot ar melnsimtnie-cisko inonarchiju un satriekšot „kaitīgās revolucionārās ilūzijas^48.

Mēs esam pārliecināti, ka visas Krievijas strādnieki gūs ne mazumu labuma no šās mācības. Viņi izies nevis blokos ar k.-d., bet gan patstāvīgā vēlēšanu kampaņā, pārvilks pie sevis revolucionāro buržuāziju un galīgi apraks politiskās nodevības bedrē buržuāzisko politikāņu bandu, kas krāpj lautu ar frāzēm par „lautas brīvību^48!

.iProletarij", 9. nr., 1906. g. Iespiests pēc avīzes ,.Prolelarij"

7. decembrī teksta

MEiŅlŠEVlSMA KRĪZE

Bezpartejiskā strādnieku kongresa un bloku ar kadetiem sludināšana bez šaubām iezīmē zināmu krizi meņševiku taktikā. Būdami vispār visas viņu taktikas principiālie pretinieki, mēs, protams, nevarētu paši izšķirt jautājumu par to, cik šī krīze nobriedusi, tā teikt, ārējai izpausmei. Biedrs J. Larins ir nācis mums palīgā ar savu jauno, ārkārtīgi pamācošo brošūru: „Plaša strādnieku partija un strādnieku kongress" (M., 190(i. g., noliktava pie izdevniecības „Novij Mir“).

Biedrs J. Larins nereti runā meņševiku vairākuma vārdā. Viņš ar pilnām tiesībām dēvē sevi par atbildīgu meņše-visma pārstāvi. Viņš ir strādājis gan dienvidos, gan Pēterburgā „vismeņševistiskākajā" rajonā, Viborgas rajonā. Viņš ir bijis delegāts Apvienošanās kongresā. Viņš ir pastāvīgi rakstījis gan avīzē „Golos Trūda", gan žurnālā „Otkļiki Sovremennosti". Visi šie takti ir ārkārtīgi svarīgi, lai novērtētu brošuru, kuras nozīme ir autora patiesīgumā, nevis viņa loģikā. — viņa paziņojumos, nevis viņa spriedumos. [49] 291

meķsevisma krīze

1906. g. — ir „faktiskā brīvības triumfa^41, „tautas centienu realizēšanas" mokoši gausa gatavošana. Šai gatavošanā galvenā nozīme ir laukiem, bez kuru palīdzības „saskaldīto pilsētu salauza". Mēs pārdzīvojam „iekšēju, ārēji it kā pasivu revolūcijas augšanu".

„Tas, ko sauc par agraro kustību, — pastāvīga rūgšana, kas nepāriet vispārējos aktīva uzbrukuma mēģinājumos, sīka cīņa pret vietējo priekšniecību, pret muižniekiem, no dokļu nemaksāšana, soda ekspedīcijas, — viss tas ir laukiem visizdevīgākais ceļš, ja ne no to spēku taupīšanas viedokļa, kas ir apšaubāms, tad no to rezultātu viedokļa-. Nenovājinot galīgi laukus, sagādājot tiem vispār vairāk atvieglojumu nekā sakāvju, tas vareni dragā vecās varas balstus tā, ka rada apstākļus, kuros lai nenovēršami būs jākapitulē vai jākrīt jau pirmajā nopietnajā pārbaudījumā, kad pienāks laiks". Un autors norāda, ka 2—3 gados pārmainīsies policijas un karaspēka personālais sastāvs, pildīsies ar neapmierināto lauku elementiem; „mūsu dēli būs zaldātos", kā teicis autoram kāds zemnieks.

Biedra Larina secinājums ir divējāds. 1) Pie mums „lauki nomierināties nespēj. Austrijas 48. gads pie mums atkārtoties nevar". 2) „Krievijas revolūcija neiet visas tautas bruņotās sacelšanās ceļu šā vārda īstajā nozīmē — kā Ziemeļamerikas vai Polijas revolūcija".

Pakavēsimies pie šiem secinājumiem. Pirmo no tiem autors pamatojis pārāk feļetoniski un formulējis pārāk neprecizi. Bet būtībā autors ir tuvu patiesībai. Mūsu revolūcijas iznākums tiešām visvairāk atkarīgs no zemniecības daudzmiljonu masas izturības cīņā. Lielburžuazija pie mums vairāk bīstas revolūcijas nekā reakcijas. Proletariats viens nespēj uzvarēt. Pilsētu trūcīgie iedzīvotāji nereprezentē ne patstāvīgas intereses, ne patstāvīgu spēka faktoru, salīdzinot ar proletariātu un zemniecību. Izšķiroša nozīme ir laukiem, nevis cīņas vadīšanas nozīmē (par to nevar būt ne runas), bet gan uzvaras nodrošināšanas nozīmē.

Ja b. Larins būtu pārdomājis savu secinājumu un saistījis to ar visu attīstības norisi, kāda ir sociāldemokrātijas idejām par mūsu buržuāzisko revolūciju, tad viņš būtu nokļuvis aci pret aci ar viņa nīstā boļševisma veco tēzi: buržuāziskās revolūcijas uzvara Krievijā ir iespējama tikai kā proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskā diktatūra

Būtībā Larins ir nonācis tieši pie šāda uzskata. To atklāti atzīt viņu kavē tikai tā meņševiku īpašība, ko viņš pats šausta, proti: domas nedrošība un biklums. Pietiek salīdzināt Larina un Čekas avīzes ,,Social-Demokrat“ spriedelējumus par minēto tematu, lai pārliecinātos par Larina tuvināšanos šai jautājumā boļševikiem. ,,S.-D.“ taču aizrunājās tiktāl, ka kadeti — pilsētu bezkārtas buržuāzijā, esot progresiva, bet trudoviki — lauku kārtas buržuāzijā, neprogresiva! ,,S.-D.“ nav pamanījusi muižniekus un kontrrevolucionaros buržujus kadetos, nav pamanījusi bezkārtas pilsētas demokrātiju (pilsētas trūcīgo iedzīvotāju apakšslāņus) trudovikos!

Tālāk. Lauki nevar nomierināties, saka Larins. Vai viņš to ir pierādījis? Nē. Viņš itin nemaz nav ņēmis vērā, kāda loma ir zemnieku buržuāzijai, ko sistemātiski uzpērk valdība. Viņš maz ir padomājis arī par to, ka „atvieglojumi" (nomas pazemināšana, muižnieku un policijas „samazināšana" u. lini.), ko saņem zemnieki, veicina lauku sairšanu kontrrevolucionaros bagātniekos un trūcīgo zemnieku masā. Tādus lielus vispārinājumus uz tāda maza material» pamata nevajag taisīt: ož pēc šablona.

Bet vai vispār var pierādīt Iezi: „lauki nevar nomierināties"? Gan jā, gan nē. Jā — solidi pamatotas iespējamo seku analizēs nozīmē. Nē — tādā nozīmē, ka šīs sekas būtu pilnīgi neapšaubāmas pašreizējā buržuāziskajā revolūcijā. Ar aptiekas svariem nenosvērsi, kā līdzsvarojas augošie un savā starpā savijošies jaunie kontrrevolucionarie un jaunie revolucionārie lauku spēki. To līdz galam parādīs tikai pieredze. Revolūcija šaurā nozīmē ir asa cīņa, un tikai pašā cīņā, tās iznākumā parādās un pilnīgi tiek iepazīts visu interešu, visu centienu, visu dotību īstenais spēks.

Progresivās šķiras uzdevums revolūcijā — pareizi izprast cīņas virzienu un izmantot visas iespējas, visas uzvaras izredzes. Tādai šķirai pirmajai jānostājas uz tieši revolucionārā ceļa un pēdējai tas jāatstāj citu, vairāk „ikdienišķu", vairāk „apkārt ejošu" ceļu dēļ. Šo patiesību nemaz nav sapratis b. Larins, kas spriež ļoti daudz un (kā vēlāk redzēsim) ļoti nesaprālīgi par stiehiskiem uzliesmojumiem un par plānveidīgu rīcību.

Aplūkosim otro secinājumu — par bruņoto sacelšanos. Te Larins vēl vairāk vainojams domas biklumā. Viņa doma verdziski seko vecajiem paraugiem: Ziemeļamerikas un Polijas sacelšanās paraugiem. Ārpus tiem viņš negrib atzīt sacelšanos „vārda īstajā nozīmē". Viņš pat saka, ka mūsu revolūcija neejot „formālās" (!) un „pēc formas" (!!) bruņotas sacelšanās ceļu.

Kuriozs: meņševiks, kas izpelnījies piešus, karodams pret formālismu, sācis runāt par formālu bruņotu sacelšanos! Vainojiet sevi, b. Larin, ja jūsu domu tā nospiež formālais un pēc formas esošais. Boļševiki jautājumu ir aplūkojuši un aplūko citādi. Jau ilgi pirms sacelšanās, 111 kongresā, t. i., 1905. g. pavasarī, viņi īpašā rezolūcijā uzsvēra masu streika sakaru ar sacelšanos™. Meņševiki par to mīl klusēt. Velti. Ill kongresa rezolūcija ir faktisks pierādījums tam, ka mēs ar maksimāli iespējamo tuvinājuma pakāpi paredzējām lautas cīņas īpatnības 1905. gada beigās. Un sacelšanos mēs iedomājāmies nepavisam ne pēc Z. Amerikas vai Polijas „tipa", kur ne runas nevarēja būt par masu streiku.

Bet pēc decembra mēs norādījām (rezolūcijas projekts Apvienošanās kongresam^07) uz to, ka mainījušās ir streika attiecības pret sacelšanos, uz zemniecības un karaspēka lomu, uz to, ka par maz ir uzliesmojumu karaspēkā, uz to, ka nepieciešama vienošanās ar karaspēka revolucionāri demokrātiskajiem elementiem.

Un notikumi Domes perioda laikā vēlreiz, apstiprināja, ka Krievijas atbrīvošanās cīņā sacelšanās ir neizbēgama.

Larina spriedelējumi par formālu sacelšanos ir priekš s.-d. pati nepieklājīgākā pašreizējās revolūcijas vēstures neizprašana vai arī šās vēstures ar tās īpašajām sacelšanās formām ignorēšana. Larina teze: „Krievijas revolūcija neiet sacelšanās ceļu" ir ņirgāšanās par faktiem, jo abi brīvību periodi Krievijā (tiklab oktobra, kā arī Domes) pa rādīja, protams, ne Amerikas un ne Polijas, bet tieši XX gadsimta laikmeta Krievijas sacelšanās „ceļu". Spriezdams „vispār" par sacelšanās vēsturiskajiem piemēriem zemēs kur pārsvarā ir lauku vai pilsētu elementi, par Ameriku un Poliju, un atsacīdamies no vismazākā mēģinājuma izpētīt vai kaut arī tikai sazīmēt Krievijas sacelšanās īpatnības, Larins alkārlo meņševisma „nedrošās un biklās" domas pamatkļūdu.

Iedziļinieties viņa „pasivās" revolūcijas konstrukcijā.

Nav šaubu, ir pilnīgi iespējami ilgāki periodi jaunu uzplūdu, jaunu triecienu vai jaunu kustības formu gatavošanai. Bet neesiet taču doktrināri, kungi: paraugieties, ko nozīmē šī lauku „pastāvīgā rūgšana" līdztekus „sīkajai cīņai", „soda ekspedīcijām" un policijas un karaspēka personālā sastāva nomaiņaif Jūs taču paši nesaprotat to, ko runājat. Jūsu aprakstītais stāvoklis nav nekas cits kā ilgstošs partizānu karš, ko pārtrauc daudzi aizvien plašāki un vairāk saliedēti zaldatu sacelšanās uzliesmojumi. Jūs atkārtojat dusmīgus lamu vārdus pret „partizāniem", „anarchisliem", „anarchoblankistiem boļševikiem" u. c. un tai pašā laikā paši boļševistiski tēlojat revolūcijas ainul Karaspēka personālā sastāva nomaiņa, tā aizstāšana ar „neapmierināto lauku elementiem". Ko tas nozīmē? Vai šī matrožu blūzēs un zaldatu formas tērpos ieģērbto lauku „neapmierinātība" var neizpausties uz āru? Vai tā var neizpausties, kad zemē notiek „pastāvīga rūgšana" zaldata dzimtajā sādžā? kad zemē notiek „sīka cīņa", no vienas puses, un „soda ekspedīcijas", no otras puses? Un vai melnsimtniecisku grautiņu, valdības varmācību, policijas ņirgāšanās laikmetā var iedomāties citādu šās zaldatu neapmierinātības izpausmi kā vien militārās sacelšanās formā?

Atkārtodami kadetu frāzes („mūsu revolūcija neiet sacel šanās ceļu", šo l'razi laida apgrozībā tieši kadeti 1905. gada beigās; sk. Miļukova avīzi „Narodnaja Svo-boda“8P), — jūs tai pašā laikā paši tēlojat jaunas sacelšanās neizbēgamību: „vara kritīs pirmajā nopietnajā pārbaudījumā". Vai jūs domājat, ka plašā, raibā, sarežģītā tautas kustībā nopietns varas pārbaudījums ir iespējams bez iepriekšējiem vairākiem nenopietniem un daļējiem pārbaudījumiem? ka vispārējs streiks ir iespējams bez vairākiem atsevišķiem streikiem? vispārēja sacelšanās bez vairākām saskaldītām, sīkām, nevispārējām?

Ja karaspēkā aug neapmierināto lauku elements un ja revolūcija vispār virzās uz priekšu, — tātad neizbēgama ir sacelšanās kā visniknākās cīņas forma pret melnsimlnie-cisko karaspēku (jo melnsimtnieki arī organizējas un mācās, neaizmirstiet to! neaizmirstiet, ka ir sociāli elementi, kas balsta apzinīgu melnsiīnlnieciskumul), tiklab tautas, kā arī da|as karaspēka ciņa. Tātad jāgatavojas, jāgalavo masas un jāgatavojas pašiem uz plānveidīgāku, vienprā-tīgāku un uzbrūkošāku sacelšanos, lūk, kas izriet no Larina premisām, no viņa kadetiskās pasakas par pasīvo (??) revolūciju. Meņševiki „uzvēluši Krievijas revolūcijas gailai paši savu grūtsirdību un mazdūšību*4 (58.), atzīstas Larins. Tieši tā! Pasivitāte ir sīkburžuaziskās inteliģences un nevis revolūcijas īpašība. Pasivi ir tie, kas atzīst, ka armija pildās ar neapmierināto lauku elementiem, ka ir neizbēgama pastāvīga rūgšana un sīka cīņa, — un tai pašā laikā ar Ivana Fjodoroviča Špoņkas lēnprātību mierina strādnieku partiju: „Krievijas revolūcija neiet sacelšanās ceļu^4*.

Un „sīkā cīņa^44? Jūs, godājamo Larin, uzskatāt, ka tā ii „visizdevīgākais ceļš laukiem no rezultātu viedokļa^44? Jūs uzturat šo uzskatu, neraugoties uz soda ekspedīcijām, ietilpinādami pat šīs ekspedicijas arī visizdevīgākajā ceļā? Bet vai jūs kaut maķenīt esat padomājuši, ar ko sīkā cīņa at šķiras no partizānu kara? Ne ar ko, godājamo b. Larin.

Aiz Amerikas un Polijas sliktajiem piemēriem jūs neesat pamanījuši tās īpatnējās cīņas formas, ko radījusi Krievijas sacelšanās, gausāka, neatlaidīgāka, ar ilgākiem starplaikiem starp lielajām kaujām nekā vecā tipa sacelšanās.

Biedrs Larins ir pavisam sapinies un nav savilcis galus kopā. Ja uz laukiem ir pamats revolūcijai, ja revolūcija iet plašumā un smeļ jaunus spēkus, ja armiju pilda neap mierinātais zemnieks, bet uz laukiem notiek un ieilgst pastāvīga rūgšana un sīka cīņa, tad tas nozīmē, ka taisnība ir boļševikiem, kas cīnās pret to, ka tiek atstumts malā jautājums par sacelšanos. Mēs nebūt nesludinām sacelšanos jebkurā brīdī, jebkuros apstākļos. Bet mēs prasām, lai s.-d. doma nebūtu nedroša un bikla. Ja jūs atzīstat sacelšanās nosacījumus, — atzīstiet arī pašu sacelšanos, — atzīstiet partijas īpašos uzdevumus sakarā ar sacelšanos.

Nosaukt sīko cīņu par „visizdevīgāko ceļu", t. i., par tautas cīņas visizdevīgāko formu mūsu revolūcijas īpašajā laikmetā, — un tai pašā laikā atteikties atzīt progresivās šķiras partijas aktīvos uzdevumus uz šā „visizdevīgākā ceļa4, pamata — nozīmē neprast domāt vai negodīgi domāt.

II

„Pasivitātes teorija** — tā varētu nosaukt Larina sprie delējumus par „pasivo^44 revolūciju, kas gatavo „vecās varas krišanu pirmajā nopietnajā pārbaudījumā^14. Un šī „pasivitātes teorija^44, domas bikluma dabiskais produkts, uzspiež zīmogu visai mūsu grēkus nožēlotajā meņševika brošūrai. Viņš uzdod jautājumu: kāpēc mūsu partija, kam ir tik milzīga idejiska ietekme, ir tik vāja organizatoriski? Ne tāpēc, atbild Larins, ka mūsu partija ir inteliģentu partija. Sis vecais, meņševiku lietotais „kroņa^44 (Larina leicie-niņš) izskaidrojums nav nekur derīgs. Tāpēc, ka laikmetam, ko mēs pārdzīvojam, objektivi nebija vajadzīga cita partija un nebija objektivo apstākļu cilai partijai. Tāpēc, ka „slichisko uzliesmojumu politikai^44, kāda bija proletariāta politika revolūcijas sākumā, partija arī nebija vajadzīga. Bija vajadzīgs tikai „technisks aparats stichijas^44 un ,,sti-chisko noskaņojumu apkalpošanai^44, propagandas un aģitācijas darbam divu uzliesmojumu starplaikā. Tā bija nevis partija vārda eiropiskajā nozīmē, bet gan „šaura — 120 tūkstoš uz 9 miljoniem — jaunu strādnieku konspiratoru apvienība^44; strādnieku, kam ģimenes, ir maz; vairums strādnieku, kas ir ar mieru darīt sabiedrisku darbu, nav partijā.

Tagad beidzas stichisko uzliesmojumu laiks. Aprēķins stājas vienkārša noskaņojuma vietā. „Stichisko uzliesmojumu politikas^44 vietā izaug „plānveidīgas rīcības politika^44. Vajadzīga „eiropiska lipa partija^44, „objektivi plānveidīgas politiskas rīcības partija^44. „Partijas-aparata^44 vielā vajadzīga „parlija-avangards^44, „kurā būtu savākts viss, ko ak-tivai politiskai dzīvei derīgu var izvirzīt no sevis strādnieku šķira^44. Tā ir pāreja uz „eiropisku rīcības partiju, pamatojoties uz aprēķinu^44. „Oficiālo meņševismu ar tā nenoteikto un nedrošo praksi, ar tā mazdūšību un sava stāvokļa ne izpratni^44 „nomaina veselīgs eiropiskas sociāldemokrātijas realisms^44. „Tā balss diezgan dzirdami skan ne jau no šās dienas vien Pļechanova un Akselroda mutē, — kuri, taisnību sakot, ir vienīgie eiropieši mūsu „barbariskajā^44 vidē^41... Un, protams, barbarisma nomaiņa ar eiropismu sola ne veiksmju nomaiņu ar veiksmēm. „Kur valda slichisms, tur ir neizbēgamas kļūdas novērtējumā, neveiksmes praksē^11. ..Kur stichija, — tur utopisms, kur utopisms, — tur ne veiksme^44.

Sājos Larina spriedelējumos atkal duras acīs drausmīga ncsamērība starp pareizas, kaut arī ne jaunas domas nie cīgo kodoliņu un taisni jau reakcionāra stulbuma milzīgo čaulu. Medus — karote, darvas — muca.

Pilnīgi neapšaubāms un neapstrīdams, ka visu zemju strādnieku šķira, — samērā ar to, kā attīstās kapitālisms, samērā ar to, kā uzkrājas buržuāziskās revolūcijas vai buržuāzisko revolūciju un tāpat arī neveiksmīgu sociālistisko revolūciju pieredze, — aug, attīstās, mācās, izveidojas, organizējas. Citiem vārdiem sakot: tā iet virzienā no stichisma uz plānveidīgumu, no vadības vienīgi tikai pēc noskaņojuma uz vadību pēc visu šķiru objektīvā stāvokļa, no uzliesmojumiem uz izturētu cīņu. Viss tas tiešām tā. Viss tas ir tikpat vecs kā pasaule un tikpat piemērojams Krievijai XX gadsimtā kā Anglijai XVII gadsimtā, Francijai XIX gadsimta 30. gados un Vācijai XIX gadsimta beigās.

Bet taisni tā jau ir Larina nelaime, ka viņš itin nemaz nespēj sagremot materiālu, ko sociāldemokrātam dod mūsu revolūcija. Krievu barbarisma uzliesmojumu nostādīšana pretim Eiropas plānveidīgumam viņu pilnīgi valdzina kā bērnu jauna bildīte. Izteikdams truismu, kas attiecas uz visiem laikmetiem vispār, viņš nesaprot, ka šā truisma naivā pielāgošana tieši revolucionārās cīņas laikmetam viņa rokās kļūst par renegatisku izturēšanos pret revolūciju. Tas būtu traģikomiski, ja Larina patiesīgums nenovērstu jebkādas šaubas par to, ka viņš neapzinīgi velk līdzi meldiņu revolūcijas renegatiem.

Slichiski barbaru uzliesmojumi, plānveidīga eiropiešu rīcība... Tā ir tīri kadetiska formula un kadetiska ideja, Krievijas revolūcijas nodevēju ideja, kuri sajūsminās par „konstitucionālismu" Muromceva garā, kas pasludināja: „Dome ir valdības da)a“, vai sulaiņa Rodičeva garā, kurš izsaucās: „Bezkaunība — uzskatīt, ka monarehs ir atbildīgs par grautiņu". Kadeti ir radījuši veselu renegalu literatūru ļlzgojevi, Struves, Prokopoviči, Portugalovi et tutti quanti*), kas paļā stiehijas neprātu, tas ir, revolūciju. Liberālais buržujs gluži kā pazīstamais dzīvnieks fabulā nespēj pacelt acis uz augšu un saprast, ka tikai tautas „uzliesmojumu" dēļ jau pie mums arī turas kaut brīvības ēna.

Un Larins ar naivu kritikas trūkumu velkas līdzi liberālim. Larins nesaprot, ka viņa skartajā jautājumā ir

un visi pārējie. Rftl.

divas puses: 1) stichiskās cīņas nostādīšana pretim tāda paša vēriena, tādu pašu formu plānveidīgajai cīņai un

2) revolucionārā (vārda šaurajā nozīmē) laikmeta nostādīšana pretim kontrrevolucionarajam jeb „tikai konsti tucionalajam^11 laikmetam. Larina loģika ir gauži slikta. Sticbisko politisko streiku viņš nostāda pretim nevis plānveidīgam politiskam streikam, bet gan plānveidīgai līdzdalībai, teiksim, Buligina Domē. Stichisku sacelšanos noslāda nevis pret plānveidīgu sacelšanos, bet pret plānveidīgu profesionālu cīņu. Un tāpēc viņa marksistiskā analizē pār vēršas par sīkpilsoniski seklu kontrrevolūcijas apoteozi.

Eiropas sociāldemokrātijā ir „objektivi plānveidīgas politiskas rīcības partija^1', sajūsmināti šļupst Larins Bērns! Viņš nemana, ka sajūsminās par sevišķi šauru „rīcību'1, ar kuru bija spiesti ierobežoties eiropieši laikmetā, kad trūka tiešas revolucionārās cīņas. Viņš nemana, ka sajūsminās par likuma atļautās cīņas plānveidīgumu un peļ stiehismu cīņā par spēku un varu, kas nosaka robežas ,,ar likumu atļautajam^11. Viņš salīdzina krievu stiehisko sacelšanos 1905. g. decembrī nevis ar vāciešu „plānveidīgo” sacelšanos 1849. g. un franču — 1871. g., bet gan ar vācu arodbiedrību attīstības plānveidīgumu. Viņš salīdzina krievu sticbisko un neveiksmīgo vispārējo streiku 1905. g decembrī nevis ar beļģu „plānveidīgo^11 un neveiksmīgo vispārējo streiku 1902. gadā^09, bet gan ar Bebeļa vai Vander veldes plānveidīgo runu reiehslagā.

Tāpēc Larins nesaprot to vispasaules vēsturisko progresu proletariāta masu cīņā, ko iezīmē streiks 1905. g. oktobri un sacelšanās 1905. g. decembrī. Bet to Krievijas revolūcijas regresu (pēc viņa paša uzskata — pārejošo), kas izpaužas nepieciešamībā pēc likuma atfautās sagatavošanās darbības (arodbiedrības, vēlēšanas u. tml.), viņš cildina kā progresu no sticlīiskā uz plānveidīgo, no noskaņojuma uz aprēķinu utt.

Tāpēc revolucionārā marksista morales vielā (vajadzīgs nevis stiehisks politisks streiks, bet gan plānveidīgs politisks streiks; vajadzīga nevis stiehiska sacelšanās, bet gan plānveidīga sacelšanās) iznāk renegata kadeta morale (vajadzīgs nevis „stiehijas neprāts^11: streiki, sacelšanās, bet gan plānveidīga pakļaušanās Slolipina likumiem un plān veidīga izlīgšana ar mclnsimtniecisko monarehiju).

No, biedri Larin, ja jūs būtu sapratuši marksisma garu un nevis tikai vārdus vien, tad jūs zinātu, kā atšķiras revolucionārais dialektiskais materialisms no „objek-tivo“ vēsturnieku oportunisma. Atcerieties kaut vai to, ko Markss teicis par Prudonu. Marksists neatsakās no cīņas likuma robežās, no mierīga parlamentārisma, no „plānvei-dīgns“ pakļaušanās vēsturiskā darba ietvariem, ko noteikuši Bismarki un Benigseni, Stolipini un Miļukovi. Bet marksists, izmantodams ikkatru, pat reakcionāru pamatu cīņai par revolūciju, nepagrimst līdz reakcijas apoteozei, neaizmirst cīņu par vislabāko iespējamo darbības pamatu Tāpēc marksists pirmais paredz revolucionārā laikmeta iestāšanos un sāk modināt tautu un sist zvanu jau tad. kad filistri guļ uzticamu pavalstnieku verdziskajā miegā. Tāpēc marksists pirmais nostājas uz atklātas revolucionārās cīņas ceja. dodas tiešā sadursmē, atmaskodams visādu sociālu ud politisku pamuļķu samierināšanās ilūzijas. Tāpēc marksists pēdējais pamet tieši revolucionārās cīņas ceļu, pamet tikai tad, kad izmantotas visas iespējas, kad nav ne vismazākāf cerības uz īsāku ceļu, kad aicinājums gatavoties uz masu streikiem, uz sacelšanos u. tml. neapšaubāmi zaudē pamalu. Tāpēc marksists atbild ar nicināšanu tiem neskaitāmajiem revolūcijas renegatiem, kas viņam kliedz: mēs esam ,,progresivāki“ par tevi, mēs agrāk atteicāmies no revolūcijas! mēs agrāk „pakļāvāmies" monarehistiskajai konstitūcijai!

Viens no diviem, biedri Larin. Vai jūs domājat, ka vairs nav pamata sacelšanās kustībai un revolūcijai vārda šaurajā nozīmē vispār? Tad pasakiet to atklāti un pierādiet mums marksistiski, ar ekonomisku analizi, ņemot vērā dažādu šķiru politiskos centienus, iztirzājot idejisko virzienu nozīmi. Esat pierādījuši? Tad mēs pasludinām, ka runas par sacelšanos ir l'ražu kalšana. Tad mēs sakām: mums ir bijusi nevis liela revolūcija, bet gan liela piga kabatā. Strādnieki! buržuāzijā un sīkpilsoņi (arī zemniekii ir nodevuši un pametuši jūs. Bet uz pamata, ko viņi radījuši pretēji māsu pūliņiem, mēs strādāsim neatlaidīgi, pacietīgi un konsekventi sociālistiskās revolūcijas labā, kas nebūs tik nenoteikta un nožēlojama, tik bagāta ar frāzēm un tik nabaga ar radošu darbu kā buržuāziskā revolūcija!

•leb vai jūs tiešām ticat tam. ko runājat, biedri Larin?

Jūs ticat tam, ka aug revolūcija, ka sīkā cīņa un apslēptā rūgšana gatavo pēc. kādiem 2—3 gadiem jaunu neapmierināto armiju un jaunu „nopietnu pārbaudījumu"? ka „lauki nevar nomierināties"? Tad jums jāatzīst, ka „uzliesmojumi" izsaka visas lautas sašutuma spēku un nevis atpalikuša barbarisma spēku, — ka mūsu pienākums ir stiehisko sacelšanos pārvērst plānveidīgā, ilgus mēnešus un kaut vai pat gadus konsekventi un neatlaidīgi strādājot šādas pārvēršanas labā. un nevis atteikties no sacelšanās, kā dara visādi Judasi.

Bet jūsu tagadējā pozicija, b. Larin, ir tieši „grūtsirdība un mazdūšība", domas „nedrošība un biklums", savas pasivitātes uzvelšana mūsu revolūcijai.

Tieši to un tikai to nozīmē jūsu līksmais paziņojums, ka boikots bijis kļūda. Tā ir tuvredzīga un banala līksmošana. Ja atteikties no boikota ir „progresivi", tad progresivāki par visiem ir labējie kadeti no avīzes „Russkije Vcdo-mosti", kuri karoja pret Buligina Domes boikotu, aicināja studentus „mācīties un nevis dumpoties". Mēs neapskaužam šo renegatu progresivitati. Mēs domājam, ka pasludināt Viles Domes (kuras sasaukšanai priekš kādiem 3—4 mēnešiem neviens neticēja) boikotu par „kļūdu" un noklusēt to kļūdu, kuri aicināja piedalīties Buligina Domē, nozīmē aizslāt revolucionārā cīnītāja materiālismu ar profesora „objeklivismu", kurš rāpuļo reakcijas priekšā. Mēs domājam, ka labāks ir to stāvoklis, kuri, izmēģinājuši tiešām visu atklātas cīņas ceļā, pēdējie ir gājuši Domē, ir gājuši pa apkārtceļu, nekā to stāvoklis, kuri pirmie aicināja Buligina Domē tieši pirms tautas sacelšanās, kas aiz slaucīja šo Domi.

Bet bariņam šī kadetiskā frāze par boikota kļūdīgumu vēl jo vairāk nav piedodama tāpēc, ka viņš patiesīgi runā par to, kā meņševiki „izgudroja visādus gudrus un viltīgus trikus, sākot ar vēlēšanu principu un zemstes kampaņu un līdz pat partijas pulcinūšanai ar piedalīšanos vēlēšanās nolūkā boikotēt Domi“ (57.). Meņševiki aicināja strādniekus vēlēt Domi, paši neticēdami tam, ka var iet Domē. Vai nebija pareizāka to taktika, kuri, tam neticēdami, boikotēja Domi? kuri pasludināja par tautas krāpšanu Domes nosaukšanu par „varu" (kādu nosaukumu tai agrāk nekā Muromcevs deva meņševiki Apvienošanās kongresa rezolu-

oijā)? kuri Gāja Domē tikai tad, kad buržuāzijā kļuva galīgi neuzticīga tiešajam boikota ceļam un piespieda mūs iet apkārtceļu, bet ne ar lo nolūku un ne lā, kā iet kadeti?

111

Parlijas-aparata nostādīšana pretim parti jai-avangardam. kā to dara Larins, vai pret policiju karojošo partijas nostādīšana pretim apzinīgu politisku cīnītāju partijai liekas dziļa un „tīri proletāriskā^1' gara pilna. Patiesībā tas ir pilnīgi tāds pats inleliģentisks oportunisms, kāds bija attiecīgais pret nostādījums, ko 185)9.—1901. gadā izdarīja rabočemislieši un akimovieši^100.

No vienas puses, kad ir objektivi apstākļi tieši revolucio naram masu uzbrukumam, tad „stichijas apkalpošana" ir partijas augstākais politiskais uzdevums. Tādu revolucio nāru darbu nostādīt pretim „politikai" nozīmē pazemināt politiku līdz politikanismam. Tas nozīmē cildināt Domes cīņas politiku, vērtējot lo augstāk nekā masu politiku oktobrī un decembrī, — t. i., tieši pāriet no proletāriski revolucionārā uz inteliģentiski oportunistisko viedokli.

Ikviena cīņas forma prasa attiecīgu techniku un attic cīgu aparatu. Kad objeklivu apstākļu dēļ par galveno cīņas formu kļūst parlamentam cīņa, partijā nenovēršami pastiprinās parlamentārās cīņas aparata pazīmes. Turpretim kad objektīvie apstākļi rada masu cīņu politisku masu streiku un sacelšanās veidā, proletariāta partijai vajadzīgi „aparati" tieši šo cīņas formu „apkalpošanai", un pats par sevi saprotams, ka tiem jābūt īpašiem „aparatiem", citādiem nekā parlamentārajiem. Organizēta proletariāta partija, kas atzītu, ka ir apstākļi, lai notiktu tautas sacelšanās, un nerūpētos par attiecīgu aparatu, būtu inteliģen-tisku pļāpu partija; strādnieki aizietu no tās anarchismā. buržuāziskā revolucionarismā u. tml.

No otras puses, katras šķiras, arī proletariāta, politiski vadošā avangarda sastāvs arī atkarīgs tiklab no šās šķiras stāvokļa, kā arī no viņas cīņas galvenās formas. Larins, piemēram, sūdzas, ka pie mums partijā pārsvarā ir strādnieku jaunatne, ka strādnieku ar ģimenēm mums maz, ka viņi novēršas no partijas. Šī krievu oportunista sūdzēšanās man atgādināja kādu vietu Engelsa darbos (gandrīz vai „Dzīvokļu jautājumā”, „Zur Wohnungsfrage”). Atspēkodams kaut kādu banalu buržuāzijas profesoru, vācu kadetu, Engelss rakstīja: vai tad nav dabiski, ka pie mums, revolūcijas partijā, pārsvarā ir jaunatne? Mēs esam nākotnes partija, bet nākotne pieder jaunatnei. Mēs esam novatoru partija, bet novatoriem vienmēr labprātāk seko jaunatne. Mēs esam partija pašaizliedzīgai elpai pret veca jiem trūdiem, bet pašaizliedzīgā cīņā vienmēr pirmā izies jaunatne.

Nē, atļausim labāk kadetiem pievākt „nogurušos" 30 gadu vecos večus, „gudrus kļuvušos” revolucionārus un sociāldemokrātijas renegatus. Mēs vienmēr būsim progre sivās šķiras jaunatnes partija!

Un Larinam pašam pasprūk atklāta atzīšanās, kāpēc viņam tā žēl cīņā nogurušo ģimenes cilvēku. Savākt partijā vairāk lādu nogurušo — tas darītu to „grūtāk iekustināmu dragājot pamalu politiskai avantūrai” (18. lpp.).

Lūk, tā jau ir labāk, krietno Larin! Kālab izlikties un krāpt pašam sevi. Jums vajadzīga nevis avangarda partija, bet gan arjergarda partija, lai tā būtu grūtāk iekustināma. Tā arī vajag atklāti sacīti

...„Dragāt pamatu politiskai avantūrai”... Ir redzē tas revolūcijas sakāves arī Eiropā, ir redzētas jūnija dienas 1848., maija dienas 1871. gadā, bet sociāldemokrāti, komu nisti, kas par savu uzdevumu uzskatītu pasludināt masu cīņu revolūcijā par „avantūru”, — tādi vēl nav redzēti Tam bija vajadzīgs, lai revolucionārajos marksistos ierakstītos (jācer, ne uz ilgu laiku) gļēvie Krievijas sīkpilsoņi, kam nav rakstura, kas nav droši par sevi un zaudē dūšu, tiklīdz notikumi pavēršas uz reakcijas pusi, sīkpilsoņi, ko dēvē, ja tā atļauts teikt, par „inteliģenci”.

...„Dragāt pamatu avantūrai”! Bet, ja tā, tad pirmais avantūristu ir pats Larins, jo viņš „sīko cīņu” sauc par visizdevīgāko revolūcijas ceļu, jo viņš iedveš masām ticību, ka revolūcija attīstās, ka armiju pēc 2—-3 gadiem pildīs neapmierinātie lauki, ka gaidāma „vecās varas krišana” „jau pirmajā nopietnajā pārbaudījumā”!

Bet Larins ir avantūrists vēl arī citā, daudz ļaunākā un daudz seklākā nozīmē. Viņš ir strādnieku kongresa un „bezpartejiskās partijas” (viņa teicieniņš!) aizstāvis Sociāldemokrātijas vielā vajadzīga „Viskrievijas strādnieku partija^11, — „strādnieku" tāpēc, ka tajā jāuzņem sīkbur-žuaziskie revolucionāri, s.-г., p. p. s., baltkrievu gromada^1”1 un citi.

Larins ir Akselroda pielūdzējs. Bet viņš tam ir izdarījis lāča pakalpojumu. Viņš tā cildinā ja Akselroda „jauneklīgo enerģiju^11, viņa „paliesi partejisko vīrišķību^11 cīņā par strādnieku kongresu, viņš tik karsti to apkampa, ka... noslāpēja savos apkampienos! Akselroda miglaino „ideju" par strādnieku kongresu galīgi nokāva naivais un patiesīgais praktiķis, kas uzreiz ņēma un izpļāpāja to, ko sekmīgas strādnieku kongresa propagandas labā vajadzēja slēpt Strādnieku kongress nozīmē „noņemt izkārtni^11 (20. lpp. Larinam, kuram socialdemokratisms ir tikai izkārtne), nozīmē saplūst ar eseriem un arodbiedrībām.

Pareizi, b. Larin! Paldies kaut par patiesīgumu! Strādnieku kongress tiešām nozīmē visu to. Tieši pie tā tas novestu pat pret sasaucēju gribu. Un tieši tāpēc strādnieku kongress tagad ir sīka oportunistiska avantūra. Sīka, jo nekādas plašas idejas te pamatā nav, ir tikai inteliģenta nogurums no neatlaidīgās cīņas par marksismu. Oportu-nistiska — aiz tā paša iemesla un tāpēc, ka strādnieku partijā ielaiž tūkstošiem sīkburžuju, kas vēl ne tuvu nav galīgi izveidojušies. Avantūra, jo pašreizējos apstākļos tāds mēģinājums sagādātu nevis mieru, nevis pozitivu darbu, nevis sadarbību starp eseriem un esdekicm, kam Larins laipni piešķir „propagandas biedrību^11 lomu „plašā partijā" (40. lpp.), bet gan bezgalīgu cīņas, ķildu, šķelšanās, idejiska sajukuma un praktiskas dezorganizacijas pastiprināšanos.

Viena lieta ir pareģot, ka eseru „centram^11 pēc enesu un maksimalistu atkrišanas vajag nākt pie esdekiem^50. Cita lieta ir līst pēc ābola, kas tikko ienākas, bet nav vēl ienācies. Vai nu nolauzīsit kaklu, godājamais, vai arī sabojāsit vēderu ar negataviem augļiem.

Larins argumentē „ar Beļģiju" — gluži tā kā 1899. gadā R. M. (avīzes „Rabočaja Mis)11 redaktors) un Prokopoviča kgs (kad viņš pārdzīvoja sociāldemokrātā „slichisko uzliesmojumu" un vēl nebija kļuvis „tik gudrs", lai kļūtu par kadetu, kas „darbojas plānveidīgi"). Larina grāmatiņai ļoti akurati pievienots ļoti akurals Beļģijas strādnieku partijas stalutu tulkojums! Krietnais Larins ir aizmirsis pārcelt uz Krieviju Beļģijas rūpniecības apstākļus un vēsturi. Pēc vairākām buržuāziskām revolūcijām, pēc gadu desmitiem ilgas elpas pret Prudona sīkburžuazisko kvazi sociālismu, pastāvot gigantiskai, gandrīz vai visaugstākajai visā pasaulē rūpniecības kapitālismu attīstībai, — strādnieku kongress un strādnieku partija Beļģijā bija pāreja no neprolelariskā sociālismā uz proletārisko. Krievijā, kad pilnā gailā ir buržuāziskā revolūcija, kas nenovēršami rada sīkburžuaziskas idejas un sīkburžuaziskus ideologus, kad pastāv augošs ,,trudoviku“ virziens zemniecības un proletariāta starpslāņos, kad ir Sociāldemokrātiskā strādnieku partija ar gandrīz desmit gadu ilgu vēsturi, strādnieku kongress ir slikts izdomājums, saplūšana ar eseriem (kas viņus zina? varbūt 30 tūkstoš, bet varbūt arī 00 tūkstoš — vientiesīgi saka Larins) ir inteliģenlisks untums.

Jā, jā, vēsture prot būt ironiska! Gadiem ilgi meņševiki skandināja par boļševiku tuvību eserismam. Un, lūk, boļševiki noraida strādnieku kongresu starp citu tieši tāpēc, ka tas aptumšotu proletārieša un sīksaimnieķeļa viedokļu izšķirību (sk. PK rezolūciju^102 avīzes ,,Proļetarij“ 3. nr-ā). Bet meņSeviks ir par saplūšanu ar eseriem sakarā ar strādnieku kongresa aizstāvēšanu. Tas ir lieliski.

— Es negribu izkausēt partiju šķirā, — taisnojas Larins. — Es gribu apvienot tikai avangardu, 900 tūkstoš no 9 miljoniem (17. Ipp. un 49. Ipp.).

Ņemam fabriku un rūpnīcu statistikas oficiālos skaitļus par 1903. gadu. Fabriku un rūpnīcu strādnieku ir pavisam 1040 400. Tai skaitā rūpnīcās, kur ir vairāk nekā 500 strādnieku — 797 997; rūpnīcās, kur ir vairāk nekā 100 strādnieku — 1 201 363. Strādnieku skaits lielākajās rūpnīcās (800 tūkst.) ir mazliet mazāks par Larina skaitli ar eseriem apvienotajai strādnieku partijai!

Tātad Larins necer, ka mēs Krievijā, kur mums jau tagad ir ap 150—170 tūkstoš sociāldemokrātiskās partijas biedru, kur ir 800 tūkstoš strādnieku lielākajās rūpnīcās, kur ir lieli kalnrūpniecības uzņēmumi (kas nav ietilpināti šai kopsavilkumā), kur ir milzums tīri proletārisku elementu tirdzniecībā, lauksaimniecībā, transportā utt., — ka mēs drīz varētu iekarot sociāldemokrātijai 900 tūkstoš proletāriešu kā partijas biedru?? Tas ir drausmīgi, bet tas ir fakts.

Bet Larina neticība ir tikai inteliģenta domas biklums.

Mēs pilnīgi ticam, ka tāds uzdevums ir veicams. Pretstatā „strādnieku kongresa*' un „bezpartejiskās partijas** avantūrai mēs izvirzām lozungu: pieckārt un desmitkārt paplašināt mūsu sociāldemokrātisko partiju, bet tikai lielāko tiesu un gandrīz vienīgi ar tīri proletāriskiem elementiem un vienīgi zem revolucionārā marksisma idejiskā karoga*.

Tagad, pēc lielās revolūcijas gada, visādām partijām strauji attīstoties, proletariats drīzāk nekā jebkad izdalās par patstāvīgu partiju. Domes vēlēšanas te palīdzēs (protams, ja nepieņems oporlunistiskus blokus ar k.-d.). Buržuāzijas vispār un sīkburžuazijas it īpaši (enesi) nodevība nostiprinās revolucionāro sociāldemokrātiju.

Mēs sasniegsim Larina „ideālu** (900 tūkst, partijas biedru) — mēs pat pārsniegsim šo ideālu ar neatlaidīgu darbu tai pašā ceļā, bet nevis ar avantūrām. Tagad tiešām vajag paplašināt partiju ar proletārisko elementu. Ir nenormāli, ka Pēterburgā ir tikai 6 tūkstoši partijas biedru (81 tūkstotis strādnieku S.-Pēterburgas guberņā rūpnīcās ar 500 un vairāk strādniekiem; pavisam 150 tūkst, strādnieku), — ka centrālajā rūpniecības rajonā ir tikai 20 tūkst, partijas biedru (377 tūkst, strādnieku rūpnīcās ar 500 un vairāk strādniekiem; pavisam 502 tūkstoši strādnieku). Vajag prast tādos centros iekļaut** strādniekus partijā piec-

* Ietilpināt arodbiedrības partijā, kā to ieteic Larins, nav racionāli. Tas sašaurinās strādnieku kustību un tās bāzi. Cīņas labā pret uzņēmējiem mēs vienmēr apvienosim daudz lielāku skaitu strādnieku nekā sociāldemokrātiskās politikas labā. Tāpēc (pretēji nepareizajam Larina apgalvojumam, ka boļševiki izteikušies pret bezpartejiskām arodbiedrībām) — tāpēc mēs esam par bezpartejiskām arodbiedrībām, kā par tām bija jau 1902. gadā ,,jakobiniskās“ (pēc oporlunistu domām jako biniskās) brošūras: ,,Ko darīt?“ autors. (Sk. Rakstu 4. izd., 5. sēj., 409. Ipp. Red.)

** Sakām: „prast iek|aut“, jo strādnieku sociāldemokrātu skaits tādos centros neapšaubāmi vairākkārt pārsniedz partijas biedru skaitu. Mums ir rulina, pret to jācīnās. Jāprol piemērot, kur vajag, lose Orga-nisationen — brīvākas, plašākas, vairāk pieejamas proletāriskās organizācijas. Mūsu lozungs: sociāldemokrātiskās strādnieku partijas

paplašināšana pret bezpartejisku strādnieku kongresu un bezpartejisku partiju! [51] kārt un desmitkārt vairāk. Te Larinam ir pilnīgi un neapšaubāmi taisnība. Bet mums nav jālaujas inteliģentiskai mazdūšībai un inteliģentiskai nervozitātei. Mēs to sasniegsim savā soc.-dem. ceļā bez avantūrām.

IV

Vienīgā „priecīgā parādība" b. Larina brošūrā ir viņa dedzīgais protests pret blokiem ar k.-d. Šajā mūsu avīzes numurā cilā rakstā lasītājs atradīs sīkus citātus par to sakarā ar visu meņševisma svārstību raksturojumu šai svarīgajā jautājumā.

Turpretim šeit mūs interesē meņševisma vispārīgais raksturojums, ko dod tāds ,,autoritativs“ liecinieks kā meņševiks Larins. Tieši jautājumā par blokiem ar k.-d. viņš protestē pret „vienkāršoto kroņa meņševismu“. „Kroņa meņševisms", viņš raksta, ir spējīgs vēlēties „pašnāvībai līdzīgu savienošanos ar sociāldemokrātijas pretiniekiem no buržuāzijas nometnes". Mēs nezinām, vai Larins, aizstāvot savus uzskatus pret Pļechanovu, spēs parādīt vairāk rakstura nekā Martovs. Bet Larins saceļas pret „oficiālo" „kroņa" meņševismu ne tikai jautājumā par blokiem ar k.-d. „Viss, kas noveco, saka, piem., Larins par meņševismu. iegūst kroņa nokrāsu"!! (65. lpp.). Meņševisms noveco, atdodams vielu „eiropiskam reālismam". „No tā meņševisma mūžīgā grūtsirdība, nenoteiktība, nedrošība" (62. lpp.). Sakarā ar valodām par strādnieku kongresu viņš raksta: „Visas šīs valodas raksturīgas ar kaut ko līdz galam neizteiktu, ar domas biklumu, kura varbūt vienkārši neiedrošinās skaļi izteikt to, kas iekšā jau nobriedis" (6. lpp.) u. tml.

Mēs jau zinām, kas ir pamatā šai meņševisma krizei. tā izviršanai par birokrātismu^52: — sīkburžuaziskā inteliģenta pārliecības trūkums par tālākas revolucionārās cīņas iespēju, bailes atzīt revolūciju par pabeigtu, bailes atzīt reakciju par galīgi uzvarējušu. „Meņševisms bija tikai instinktivas pusstichiskas ilgas pēc partijas", saka Larins. Meņševisms ir stichiskas inteliģenta ilgas pēc apcirptas konstitūcijas un mierīgas likumības, teiksim mēs. Meņševisms ir it kā objektiva reakcijas apologija, kas nāk no revolucionārās vides.

Boļševiki no paša sākuma, jau Ženevas avīzē „Vperjod“m <1905. g. janvāris—marts), jau brošūrā „Divas taktikas"* (1905. g. jūlijs) izvirzīja jautājumu pavisam citādi. Itin nemaz nemaldīdamies par dažādu šķiru interešu un uz devumu pretrunīgumu buržuāziskajā revolūcijā, viņi jau toreiz atklāti paziņoja: iespējams, ka Krievijas revolūcija beigsies ar apcirptu konstitūciju. Kā revolucionārā proletariāta piekritēji un ideologi mēs savu pienākumu izpildīsim līdz galam, — cauri visām liberāļu nodevībām un nekrietnībām, cauri visām svārstībām, cauri visam sīk-buržuju biklumam un nedrošībai mēs iznesīsim savus revolucionāros lozungus, — mēs tiešām līdz galam izmantosim visas revolucionārās iespējas, — mēs būsim lepni par to, ka pirmie esam stājušies uz sacelšanās ceļa un pēdējie esam pametuši šo ceļu, kad tas tiešām kļuva neiespējams Un pašreiz mēs itin nekādā ziņā vēl neatzīstam, ka visas revolucionārās iespējas un perspektīvas būtu līdz galam izmantotas. Mēs tieši un atklāti sludinām sacelšanos un sīkstu, neatlaidīgu, ilgstošu gatavošanos uz to.

Bet, kad mēs atzīsim revolūciju par pabeigtu, mēs tieši un atklāti to pateiksim. Mēs visas tautas priekšā svītrosim no savas platformas visus savus tieši revolucionāros lozungus (tādus kā satversmes sapulce). Mēs nemānīsim sevi un citus ar jezuitiskiem sofismiem (tādiem kā Pļecha-nova „Dome, kurai būtu visa vara" kadetu labad)**. Mēs neattaisnosim reakciju, nesauksim reakcionāro konstitucionālismu par pamalu veselīgam reālismam. Mēs teiksim

masu saasinātās šķiru cīņas Eiropas, sulaiņu istaba. Hot birokrātisms pilnīgi izpaudās kaut vai tajā P|echanova jautājuma nostādnē par strādnieku kongresu (strādnieku kongress pret partijas kongresu), pret kuru tik karsti un sirsnīgi protestē Larins.

* Sk. Rakstu 4. izd., 9. sēj., 1—109. lpp Red

'<* Sk. šā sējuma 283. lpp. tied

за*

Un pierādīsim proletariātam, ka buržuāzijas nodevības un sīksaimnieķeļu svārstības ir pazudinājušas buržuāzisko revolūciju un ka tagad pats proletariats sagatavos un veiks jaunu, sociālistisku revolūciju. Un tāpēc uz revolūcijas atplūdu, t. i., uz buržuāzijas pilnīgas nodevības, pamata mēs jau nu nekādā gadījumā nepieņemsim itin nekādus blokus ne vien ar oportunistisko, bet pat ne ar revolucionāro buržuāziju, — jo revolūcijas atplūdi nozīmētu buržuāziskā revolucionarisma pārvēršanos par tukšu frāzi.

Lūk, kfipēc mūs ne drusku neaizskar tie dusmīgie vārdi, ko Larins tik daudz raida uz mums, klaigādams par tuvu bo|ševisma krizi, par to, ka boļševisms zaudējis sparu, ka mēs vienmēr esot vilkušies aiz meņševikiem utt. Visi šie mēģinājumi iedzelt un iekniebt rada tikai iecietīgu smaidu.

No boļševikiem ir atkritušas un atkritīs atsevišķas personas, bet mūsu virzienā nevar būt krīzes. Lieta tā, ka mēs pašā sākumā (sk. „Solis uz priekšu, divi atpakaļ1^53 [54]) paziņojām: nekāda īpaša ,,bo|ševistiska“ virziena mēs neradām, mēs tikai vienmēr un visur aizstāvam revolucionārās sociāldemokrātijas viedokli. bet sociāldemokrātijā līdz pat sociālajai revolūcijai nenovēršami būs oportunistiskais un revolucionārais spārns.

Pietiek pārlaist skalu ,,boļševisma“ vēsturei, lai par to pārliecinātos.

1903. un 1904. gads. Meņševiki sludina demokrātismu organizācijā, boļševiki nosauc to par inleliģcntisku frāzi, līdz kamēr partija uzstāsies atklāti. Mcņšcviks Strādnieks Ženevas brošūrā (1905. g.) atzīst, ka patiesībā meņševikiem nekāda demokrātismā nav bijis. Meņševiks Larins atzīst, ka viņu „valodas par vēlēšanu principu" bijušas „izdomājums", bijušas mēģinājums — „apkrāpt vēsturi" un ka patiesībā meņševisliskajā „S.-Pelcrburgas grupā vēlēšanu principa nav bijis arī vēl 1905. gada rudenī" (02. lpp.). bet pēc oktobra revolūcijas boļševiki pirmie avīzē „Nova ja Žizņ"104 uzreiz pasludināja pāreju uz demokrātismu partijā īstenībā^54.

1904. g. beigas. Zemstes, kampaņa. Meņševiki velkas aiz liberāļiem. Boļševiki nenoliedz (pretēji bieži izplatītajai pasakai) „labas demonstrācijās^14 zemstiešu priekšā, bet noraida „sliktus inteliģentu prātojumus44^55, kuri saka, ka cīņas arēnā esot divi spēki (cars un liberāli, ka uzstāšanās zemstiešu priekšā esot augstākā lipa demonstrācijā. Tagad meņševiks Larins pats atzīst, ka zemstes kampaņa bijusi „izdomājums^44 (62. lpp.), bijusi „gudrs un viltīgs stiķis^44 (57. lpp.).

1905. gads, sākums. Boļševiki atklāti un tieši izvirza jautājumu par sacelšanos, par gatavošanos uz to. Ill kongresa rezolūcijā viņi paredz streika savienošanu ar sacelšanos. Meņševiki lokās, atrunājas no sacelšanās uzdevumiem, melš par masu apbruņošanu ar dedzīgu pašapbruņošanās vajadzību.

1905. g., augusts un septembris. Meņševiki (Parvuss jaunajā ,,lskrā“) aicina piedalīties Ruligina Domē. Boļševiki aicina to aktivi boikotēt, tieši sludināt sacelšanos.

1905. g., oktobris—decembris. Tautas cīņa streiku un sacelšanos veidā aizslaucīja Buligina Domi. Meņševiks Larins Apvienošanās kongresā rakstiskā paziņojumā atzīst, ka revolūcijas augstāko uzplūdu periodā meņševiki rīkojušies boļševisliski. Pagaidu valdības sākotnējos orgānos mēs, s.-d., piedalāmies kopīgi un līdzās ar revolucionāro buržuāziju!

1906. g., sākums. Meņševiki sadrūmuši. Domei netic un revolūcijai netic. Viņi aicina vēlēt Domi, lai boikotētu Domi (Larins, 57. lpp.). Boļševiki izpilda savu revolucionāru pienākumu, darīdami visu iespējamo, lai boikotētu otro Domi, kam neticēja neviens revolucionārajās aprindās.

1906. g., maijs un jūnijs. Domes kampaņa. Boikots neizdevās buržuāzijas nodevības dēļ. Boļševiki dara revolucionāro darbu uz jauna, kaut arī sliktāka pamata. Domes laikā mūsu, revolucionāro s.-d., taktika vēl skaidrāk nošķiras no oporlunisma visas tautas acīs: k.-d. kritizēšana Domē, cīņa par trudoviku atbrīvošanu no k.-d. ietekmes, Domes iluziju kritizēšana. Domes kreiso grupu revolucin nārās tuvināšanās sludināšana.

1906. g., jūlijs. Domes padzīšana. Meņševiki šaudās, izsacīdamies par tūlītēju streiku-demonstrāciju un par daļēju uzstāšanos. Boļševiki protestē. Lnrins, runādams par to, noklusē triju CK locekļu protestu, kas nodrukāts partijas biedriem. Larins runā nepatiesību par šo incidentu. Boļševiki norāda, ka demonstrācijā būtu muļķība, aizstāv vēlāku sacelšanos*. Meņševiki paraksta aicinājumus uz sacelšanos kopīgi ar revolucionāro buržuāziju.

1906. g., beigas. Boļševiki atzīst, ka buržuāzijas no devības spiež iet apkārtceļu, iet Domē. Nost jebkādus blokus! Nost it sevišķi blokus ar kadetiem! Meņševiki ir par blokiem.

Nē, biedri Larin, mums nav jākaunas par tādu cīņas norisi starp Krievijas sociāldemokrātijas revolucionāro un oporlunistisko spārnu!

„Prolelarij", 9. nr., 1906. о Iespiests pēc avīzes „Proļelanl"

7. decembri teksta

Sk. ša sējuma 100. un 101. tpp. lied

PROLETARIATS UN VINA SABIEDROTAIS KRIEVIJAS REVOLŪCIJA

Tā К. Kautskis nosaucis sava raksta pēdējo nodaļu tikko kā iznākušajos žurnālā „Neue Zeit“100 numuros: „Krievijas revolūcijas virzītāji spēki un perspeklivas**. Tāpat kā citi Kautska darbi, neapšaubāmi arī šis raksts drīz iznāks krievu tulkojumā. Visiem sociāldemokrātiem katrā ziņā nepieciešams ar to iepazīties, — ne tāpēc, ka no marksisma vācu teorētiķa varētu gaidīt atbildi uz mūsu taktikas aktuālajiem jautājumiem (slikti britu Krievijas s.-d., ja viņi lādas atbildes gaidītu no tālienes), — bet tāpēc, ka Kautskis apbrīnojami loģiski aplūko visas s.-d. taktikas pamatus buržuāziskajā Krievijas revolūcijā. Visiem mūsu partijas biedriem, visiem apzinīgajiem strādniekiem, kas apkrauti ar sīku ikdienas darbu, kam piekliegtas ausis ar neprincipialo liberāli buržuāzisko skribentu nodrāztām ba-nalitatēm, ir it sevišķi svarīgi tādi nopietnu, lietpratīgu un pieredzes bagātu s.-d. darbi, kas dod iespēju pacelties pāri ikdienai, iedziļināties proletariātu taktikas pamatjautājumos, skaidrāk izprast dažādo sociāldemokrātijas virzienu principiālās tendences un pašas domāšanas metodes.

Jaunākais Kautska raksts ir sevišķi svarīgs šai ziņā, jo tas dod iespēju salīdzināt, kāds raksturs ir jautājumiem, ko Pļechanovs uzdevis Kautskim (starp ciliem ārzemju sociālistiem), un kāds ir Kautska paņēmiens atbildēt uz dažiem no šiem jautājumiem.

Pļechanovs, ko kadets Meļgunovs šodien (10. decembrīj avīzē ,,Tovarišč“ trāpīgi nosaucis par „Krievijas sociāldemokrātijas agrāko lideri un leoretiķi“, jautāja Kautskim (1) par Krievijas revolūcijas „vispārīgo raksturu*1: vai tā

ir buržuāziskā vai sociālistiskā? (2) par s.-d. attiecībām pret buržuāzisko demokrātiju un (3) par s.-d. taktiku Domes vēlēšanās.

Krievijas oportunistu vadonis vēlējās izmakšķerēt no Kautska piekrišanu blokiem ar k.-d. Vācu revolucionāro s.-d. vadonis uzminēja, ka jautājumu autors cenšas pabāzt viņam atbildi uz to, par ko jautājumos tieši nav runāts, un atzina par labāku atbildēt Pļechanovam ar mierīgu, pamatīgu, propagandistiski uzrakstītu paskaidrojumu, kā marksistam jāizvirza jautājumi par buržuāzisko revolūciju un par buržuāzisko demokrātiju vispār. Tad nu ielūkosimies vērīgāk šajā Kautska paskaidrojumā.

Būtu pavirši uzlūkot Krievijas revolūciju par kustību, kuras mērķis ir gāzt absolūtismu. Tā jāuzlūko par plašu tautas masu mošanos patstāvīgai politiskai darbībai. Tāda ir Kautska galvenā premisa.

Tas nozīmē, lūk, ko. Pa virša būtu tā sociāldemokrātijas uzdevumu analizē, kas ierobežotos ar norādījumu uz politiskās brīvības (absolūtisma gāšanas) sasniegšanu un šā uzdevuma ,,kopīgumu“ dažādām šķirām. Vajag palūkoties uz masu stāvokli, uz viņu dzīves objektīvajiem apstākļiem, uz šķiru atšķirību tajās, uz tās brīvības reālo saturu, pēc kuras viņas patiesībā tiecas. Nevis no vispārīgas frāzes vajag secināt interešu vienību, nevis no „politiskās brīvības" vispār taisīt slēdzienu par dažādu šķiru kopīgo cīņu, — bet, gluži otrādi, no dažādu šķiru stāvokļa un interešu precizās analizēs vajag secināt, tieši cik un tieši kādā ziņā ir identiska vai arī saskan (un vai saskan?) viņu cīņa par brīvību, viņu tieksmes pēc brīvības. Nevis kadetiski, nevis liberaliski vajag spriest, ne tā kā Prokopoviču kgi un Ko, bet gan marksistiski.

Tālāk. Ja izejas punkts ir masu intereses, lad Krievijas revolūcijas kodols ir agrarais (zemes) jautājums. Par revolūcijas sakāvi vai uzvaru vajag spriest, nevis pamatojoties uz valdības var mācībām un „reakcijas" izpausmēm (kas pilnīgi aizņem daudzu kadetveida s.-d. uzmanību), bet gan pamatojoties uz masu stāvokļa ievērošanu cīņā par zemi.

Lauksaimniecība ir Krievijas tautas saimniecības pamats. Zemkopība ir pagrimusi, zemnieki izputējuši. Pat liberāļi (Kautskis citē kadetus Petrunkeviču un Manuilovu) to apzinās. Bet, norādīdams, ka šis uzskats ir kopīgs liberāliem un sociālistiem, Kautskis ar to neapmierinās. Viņš neatļaujas izdarīt no lā kadelisku secinājumu: ,,(ā!ad sociāldemokrātiem jāalbalsta kadeti". Viņš tūliņ sāk analizēt šķiru intereses un parāda, ka agrarajā jautājumā liberāļu nenoteiktība ir nenovēršama. Atzīdami zemkopības pagrimumu vispār, liberāļi nesaprot zemkopības kapitālistisko raksturu un no tā izrietošo jautājumu par īpašajiem cēloņiem, kas kavē tieši kapitālistisko un nevis kādu citu evolūciju.

Un Kautskis sīki analizē vienu no šiem īpašajiem cēloņiem, proti, kapitala trūkumu Krievijā. Ārzemju kapitalam pie mums ir sevišķi izcila nozīme. Tas kavē zemkopības kapitālistisko attīstību. Kautska secinājums: „Lauksaimniecības pagrimums līdztekus rūpniecības proletariātu spēku pieaugumam ir mūsdienu Krievijas revolūcijas galvenais cēlonis".

Jūs redzat: Kautskis vērīgi un uzmanīgi pētī buržuāziskās revolūcijas īpašo raksturu Krievijā un nenoklusē šīs īpatnības, kā to dara kadeti un kadetveida s.-d., doktrināri atsaukdamies uz ikvienas buržuāziskās revolūcijas „vispārīgo raksturu".

Tālāk Kautskis analizē agrarā jautājuma atrisināšanu. Arī šeit viņš neapmierinās ar nodrāzto liberālo frāzi: lūk, arī kadetiskā Dome ir par zemi zemniekiem (skaties Pļe-chanova rakstus). Nē. Viņš parāda, ka iedalītās zemes palielināšana vien bez milzīgas palīdzības naudā zemniekam nav nekas. Absolutisms nav spējīgs patiesi palīdzēt zemniecībai. Un liberāļi? Viņi prasa izpirkšanu. Bet izpirkšana nevar neizputināt zemniekus. „Tikai lielā zemes īpašuma konfiskācijā“ (kursivs Kautska) spēj ievērojami palielināt zemniekam iedalīto zemi, neuzkraujot viņam jaunu slogu. Bet liberāļi pavisam noteikti pretojas konfiskācijai.

Ir vērts sīkāk aplūkot šo Kautska spriedumu. Kas kaut cik pamatīgi pazīst partiju nokrāsas Krievijas revolucionārajās aprindās, tas zina, ka abu revolucionāro partiju oporlunisli tieši jautājumā par izpirkšanu ir ne vien sasirguši ar liberāļu uzskatu, bet pie tam vēl sagrozījuši Kautski. Māsu meņševiki gan Apvienošanās kongresā, gan daudzās sapulcēs Pēterburgā (picm., Dans savos vasaras pārskatos Pēterburgas strādniekiem par kongresu) norādīja.

ka nepareizs esot agrarās programas punkts, ko pieņēma ar boļševiku palīdzību, kuri prasīja katrā ziņā rakstīt konfiskāciju „atsavināšanas" vielā (skaties Maslova sākotnējo projektu). Mūsu meņševiki teica, ka tas neesot pareizi, ka aizstāvēt koni iskaciju varot tikai vulgārais revolucio-narisms, ka sociālajam apvērsumam neesot svarīgi, būs izpirkšana vai nebūs, un pie tam atsaucās uz Kaulska brošuru „Sociālā revolūcija", kur Kautskis attiecībā uz sociālistisko revolūciju vispār izskaidro, ka izpirkšana pieļaujama. Arī eseru meņševiki, puskadeli enesi, gluži tāpat aizstāvēja savu pagriezienu uz liberālismu jautājumā pai izpirkšanu (vienā no „Nar.-Soc. Obozreņije"'06 izlaidu miera) un arī atsaucās uz Kautski.

Kautskis, jādomā, nezina ne meņševiku izturēšanos šai jautājumā, ne enesu un viņu grupas politikas nozīmi. Bet ar savu nostādni jautājumā par izpirkšanu Krievijas revolūcijā viņš atkal ir devis visiem mūsu oportunistiem lielisku pamācību par to, kā nav jāspriež. No vispārīgām premisām par izpirkšanas un konfiskācijas attiecībām dažādās revolūcijās vai sociālistiskā revolūcijā vispār nedrīkst taisīt slēdzienu par izpirkšanu 1905. un 1906. gadu Krievijā. Jārīkojas otrādi. Jāanalizē, kādas šķiras pie mums Krievijā ir radījušas mūsu nostādnes īpatnības jautājumā par izpirkšanu, no šo šķiru interesēm jāsecina šā jautājuma politiskā nozīme šajā revolūcijā un tikai tad jāvērtē, cik pareizi vai nepareizi ir dažādu partiju uzskati.

Pats par sevi saprotams, ka, iedams tādu ceļu, Kautskis nonāca nevis pie liberāļu un revolucionāru atšķirības noturēšanas jautājumā par izpirkšanu (pie kā vienmēr nonāk pļechanovieši un enesi), bet pie šās atšķirības dziļuma noskaidrošanas. Uzdodams Kaulskim savus jautājumus, Pļe-chanovs aizsedza „opozicionārās" un „revolucionārās" kustības atšķirību tādējādi, ka atmeta konkrētos jautājumus Kautskis nometa šos Pļechanova aizsegus, izvilka dienas gaismā svarīgo jautājumu par izpirkšanu un parādīja Pļe chanovam, ka pret zemnieku revolucionāro kustību „pa savam" cīnās ne vien melnsimtnieki, bet arī liberāļi.

„Neatceļot pastāvīgo karaspēku, — raksta Kautskis, — nepārtraucot kara flotes būvi, nekonfiscējot visu cara ģimenes un klosteru mantu, neiedzenot valsti bankrotā, nekonfiscējot lielos monopolus, par cik tie vēl ir privat-

personu rokās, dzelzceļus, naftas avotus, kalnraktuves, dzelzslieluves u. c. — nav kur ņemt tās milzīgās sumas, kas nepieciešamas Krievijas lauksaimniecībai, lai izrautu to no tās šausmīgā stāvokļa".

Atcerieties parastās meņševiku runas par boļševiku utopismu un fantāzijām, piem., Pļechanova runas kongresā sakarā ar prasību savienot agraro prasību radikālismu ar politisku radikālismu (pastāvīgā karaspēka atcelšana, tautai tiesības ievēlēt ierēdņus utt.). Pļechanovs smējās par pastāvīgā karaspēka atcelšanu un par tautas tiesībām ievēlēt ierēdņus! Pļechanova žurnāls „Sovremennaja Žizņ"107 atzīsi avīzes „Naše Djelo" virzienu, nosaukdams politisku opor tunismu par „politisku materiālismu" (??) un liekot to pre tim „revolucionārai romantikai".

Izrādās, ka piesardzīgais Kautskis iet daudz tālāk par pašu galējāko boļševiku, izvirza daudz „utopiskākas" un „romantiskākas" (no oporlunisla viedokļa) prasības sakarā ar agraro jautājumu1

Kautskis prasa ne vien muižnieku zemes konfiskāciju, ne vien pastāvīgās armijas atcelšanu, bet arī lielo kapitālistisko monopolu konfiskāciju!

Un Kautskis pilnīgi konsekventi piezīmē tūdaļ pēc minētās vielas: „Skaidrs, ka liberāļi bīstas no tik gigantiskiem uzdevumiem, no tik noteiktām pārmaiņām pastāvošajās īpašuma attiecībās. Būtībā viņi grib turpināt pašreizējo politiku, atstādami neaizskartus pamatus tam, ka ārzemju kapilals ekspluatē Krieviju. Viņi stingri stāv par pastāvīgo karaspēku, kas viņu acīs vienīgais tikai spēj nodro Šināt kārtību un saglabāt viņiem viņu īpašumu^11...

Pļechanovs protestē: pret viņu izturējušies netaisni; viņš jautājis Kautskim tikai par opozicionāro partiju atbalsti šanu Domes vēlēšanās, bet viņam neatbildot par tematu! Domes vēlēšanas un — pastāvīgā karaspēka atcelšana! Kāds fantasta anarehisliskās domas untums, kāda revolucionārā romantika oporlunisla prasītā „politiskā materiālisma" vietā!

Bet Kautskis tikai turpina „netaktiski" kritizēt liberāļus, atbildēdams uz jautājumu par Domes vēlēšanām. Viņš apsūdz viņus par to, ka viņi kā agrāk grib izspiest no krievu tautas pa miljardam rubļu militārismam un aizņēmumu maksājumiem. „Viņi (liberāļi) domā, ka ar Domes

nodibināšanu pieliek, lai kā brīnumā izceltu no pazemes miljardus'1. „Liberalisms tikpat maz spēj to izdarīt (apmierināt Krievijas zemniekus) kā carisms". Kaulskis velti speciālu nodaļu, lai izskaidrotu liberālismā attiecības pret sociāldemokrātiju. Viņš norāda, ka Krievijā nav vecā šablona buržuāziskās demokrātijās, kurā dominējošo stāvokli ieņēma pilsētu sīkburžuazija. Atšķirībā no Rietumiem Krievijā pilsētu sīkburžuazija „nekad nebūs drošs revolucionāro partiju balsts".

„Krievijā buržuāziskajai deinokralijai nav stingra mugurkaula". So secinājumu Kaulskis pamato, gan analizējot sīkburžuazijas īpatnējo stāvokli pilsētās, gan ņemot vērā to, ka šķiru antagonisms starp kapitālistiem un proletariātu Krievijā attīstīts nesalīdzināmi stiprāk nekā „vecā šablona" buržuāzisko revolūciju laikmetā. Un šā secinājuma nozīme ir milzīga. Tieši šis punkts ir smaguma centrs visam tam „labojumam", ko Kaulskis izdarījis Pļechanova dotajā jautājuma nostādnē, — labojumam, kas līdzvērtīgs radikalam grozījumam.

Pļechanovs savos jautājumos operē ar buržuāziskās demokrātijās veco Šablonu un ne vairāk. Viņš lieto novazātu vārdu, pilnīgi aizmirsdams uz Krievijas dalu pamata definēt, kāda demokrātismā pakāpe, kāda demokrātismā stabilitāte utt. piemīt tiem dažādajiem slāņiem, kas tagad Krievijā parādās kā buržuāziskā demokrātijā. Kautska nopelns ir tas, ka viņš ir pamanījis šo galveno Pļechanova grēku un ņēmies viņam praktiski izskaidrot metodi, ar kuru jānonāk pie buržuāziskās demokrātijās īstenās izpratnes Krievijā. Un Kautska prasmīgajā analizē no novazātā vecā šablona sāka parādīties Krievijas dzīvo sabiedrisko spēku apveidi: pilsētu sīkpilsonības, — muižnieku šķiras, kas liberalizē par grasi un atbalsta melnsimtniecisko kontrrevolūciju par rubli, — kapitālistu, kas vairāk nekā no uguns bīstas no proletariāta, — un beidzot zemniecības.

Miglainais jautājums par attiecībām pret „buržuāzisko demokrātiju" (pagājušā gadsimta 40. gadu franču tipa?) pazuda. Migla tika izklīdināta. Bet ar šo miglu taču aizklāja acis lautai mūsu Prokopoviči, Kuskovas, lzgojevi, Struves un cili liberāļi, kam par labu darbojas Pļechanovs.

Veco šablonu miglas vietā īstā marksistiskā analizē parādīja mums Krievijas buržuāzijas dažādo slāņu un elementu demokrātismā pavisam īpašo samēru.

Ar šās analizēs palīdzību Kautskis nosaka to īpašo attie čību starp Krievijas liberālismu un zemnieku revolucio-narismu, ko apzinīgi slēpj kadeti un aiz akluma neredz daudzi sociāldemokrāti! „Jo revolucionārāks kļūst zemnieks, toties reakcionārāks kļūst lielais zemesīpašnieks, toties vairāk viņš mitējas būt liberālismā pīlārs, kāds bija agrāk, toties nestabilākas kļūst liberālās partijas, toties vairāk pa labi nosveras liberālie profesori un advokāti pilsētās, lai galīgi nepazaudētu sakarus ar savu agrāko balstu". Šis process „tikai paātrina liberālismā bankrotu".

Tikai atklājis šā liberālismā bankrota saknes jau mūsdienu Krievijas revolūcijā, Kautskis dod tiešu atbildi uz Pļechanova jautājumiem. Iekām atbild, vai jāatbalsta ,.opo-zicija", jāmāk saprast (paskaidro Kautskis), kāds ir šās „opozicijas" (jeb Krievijas liberālismā) šķiriskais balsts un šķiriskā būtība un kādā attiecībā ir revolūcijas un revolucionāro šķiru attīstība pret liberālismā stāvokli un interesēm. Vispirms izskaidrodams šo, Kautskis sākumā nonāk pie liberālismā bankrota un liktu pēc tam iepazīstina lasītāju ar jautājumu, kas interesē Pļechanovu: vai jāatbalsta opozicija Domes vēlēšanās? Nav brīnums, ka uz Pļecha-nova jautājumu divām trešdaļām Kautskim vispār nebija vajadzības atbildēt...

Toties Kautska atbildes, kas neapmierina Pļechanovu, palīdzēs pareizi domāt Krievijas sociāldemokrātu masām.

(1) Vai revolūcija Krievijā ir buržuāziskā vai sociālistiskā?

Tā nevar izvirzīt jautājumu, saka Kautskis. Tas ir vecs šablons. Krievijas revolūcija, protams, nav sociālistiskā. Par sociālistisku proletariāta diktatūru (viņa „vienpersonīgo kundzību") nevar būt ne runas. Bet šī revolūcija nav arī buržuāziskā, jo „buržuāzijā nepieder pie mūsdienu revolucionārās kustības virzītājiem spēkiem Krievijā“. „Tur, kur proletariats uzstājas patstāvīgi, buržuāzijā vairs nav revolucionārā šķira".

Un Kautskis tik enerģiski, ka pārspēj boļševiku parasto „netaktiskumu" pret liberāļiem, paziņo, ka mūsu buržuāzijā vairāk bīstas revolūcijas nekā reakcijas, viņa neieredz absolūtismu tāpēc, ka tas radījis revolūciju, viņa grib politisko brīvību, lai pārtrauktu revolūciju! (Bet PJechanovs savos jautājumos naivi identificēja opozicijas cīņu pret veco kārtību un cīņu pret valdības mēģinājumiem no žņaugt revolucionāro kustību!)

Šī Kautska pirmā atbilde ir pats spožākais apstiprina jums visam boļševisma taktikas dziļākajam pamatam. Sākot ar Ženevas avīzēm „Vperjod" un „Proletary'1 un turpinot ar brošuru „Divas taktikas", Krievijas boļševiki par pamatu savai cīņai pret meņševismu vienmēr ir uzskatījuši to, ka labējie s.-d. izkropļo jēdzienu: „buržuāziskā revolūcija". Simtiem reižu mēs esam teikuši un ar neskaitāmiem meņ-ševiku paziņojumiem rādījuši, ka kategoriju „buržuāziskā revolūcija" saprast tādā nozīmē, ka atzīst buržuāzijai galveno un vadošo lomu Krievijas revolūcijā, nozīmē vulgāri-zēt marksismu. Buržuāziskā revolūcija, neraugoties uz buržuāzijas svārstīšanos, paralizējot buržuāzijas svārstī-šanos, lūk, kā boļševiki formulēja s.-d. galveno uzdevumu revolūcijā.

Kautska analizē dod mums vispilnīgāko gandarījumu. To, uz ko mēs pretendējām, — nosargāt revolucionārās sociāldemokrātijas pozicijas pret oportunismu, nepavisam ne radīt kaut kādu „oriģinālu" boļševistisku virzienu, -Kautskis ir pilnīgi apstiprinājis, un šis apstiprinājums ir jo vērtīgāks tāpēc, ka tas dots, iztirzājot jautājuma būtību, un nevis ar vienkāršu ģeneralisku vienas vai otras Irak cijas „atzīšanu".

(2) Kautskis ne vien uzskata par „ļoti iespējamuka ,,revolūcijas norisē uzvaru gūs s.-d. partijabet viņš pasludina arī par sociāldemokrātu pienākumu „iedvest saviem piekritējiem pārliecību par uzvaru, jo nevar sekmīgi cīnīties, ja jau iepriekš atsakās no uzvaras".

Šis Kautska secinājums ir otrais spīdošais boļševisma taktikas apstiprinājums. Kas kaut cik pazīst divu sociāldemokrātijas virzienu literatūru, tam jāzina, ka meņševiki visiem spēkiem apstrīdēja sociāldemokrātijas uzvaras iespēju un lietderību mūsdienu Krievijas revolūcijā. Meņševiki jau savā konferencē 1905. gada pavasarī (piedaloties Pļe-chanovam, Aksclrodam un ciliem) pieņēma rezolūciju, ka s.-d. partijai nav jācenšas iekarot varu. Un no tā laika šī doma: s.-d nevar censties pēc s.-d. uzvaras buržuāziskajā revolūcijā — kā sarkans (vai melns?) pavediens stiepjas cauri visai ineņševisma literatūrai un visai politikai.

Šī politika ir oportunisms. S.-d. uzvara tagadējā Krievijas revolūcijā ir ļoti iespējama. Mūsu pienākums ir iedvest pārliecību par šo uzvaru visiem strādnieku partijas piekritējiem. Nevar sekmīgi cīnīties, ja jau iepriekš esi atleicies no uzvaras.

Šīs vienkāršās un skaidrās patiesības, ko piesārņojusi Pļechanova sofislika un seholaslika, jāpārdomā un jāap gūst visai mūsu partijai.

(3) Domāt, ka „visām tām šķirām un partijām, kas cen 5as pēc politiskas brīvības, gluži vienkārši jādarbojas kopīgi, lai to panāktu", nozīmē „paturēt prātā tikai notiekošo politisko virspusi“.

Tas ir trešais boļševisma apstiprinājums. Tikai no atsaukšanās vien uz to, ka k.-d. „pa savam cīnās par brīvību", nedrīkst secināt par kopīgu darbību ar viņiem. Tā ir marksisma ābece, ko tikai uz laiku piesārņojuši Pļecha-novs un Akselrods ar saviem pielūdzējiem.

(4) Kāda tad ir tā šķira, kas var palīdzēt s.-d. proletariātam uzvarēt tagadējā revolūcijā, atbalstīt to un noteikt tūlīt realizējamo pārveidojumu robežas? Šī šķira pēc Kautska domām ir zemniecība. Tikai tai ir „stabila eko nomisko interešu kopība“ „visam revolūcijas laikam". „Rūpniecības proletariāta un zemniecības interešu kopībā pastāv Krievijas sociāldemokrātijas revolucionārais spēks un tās uzvaras iespēja, bet šī pati kopība nosaka arī šās uzvaras iespējamās izmantošanas robežas".

Tas nozīmē: nevis proletariāta sociālistiskā diktatūra, bet gan proletariāta un zemniecības demokrātiskā diktatūra. Citādiem vārdiem Kautskis ir formulējis visas revolu cionaro s.-d. taktikas senseno galveno premisu atšķirībā tiklab no oportunistiem, kā arī no „tiem, kas aizraujas". Ikviena īsta un pilnīga revolūcijas uzvara var būt tikai diktatūra, teica Markss^108, protams, domādams masas diktatūru (l. i., ne ar ko neierobežotu varu) pār saujiņu un nevis otrādi. Bet mums, protams, svarīgs nevis tāds vai citāds boļševiku formulējums savai taktikai, bet gan šās taktikas būtība, ko Kautskis pilnīgi apstiprina.

Kas par proletariāta lomu mūsu revolūcijā, par tā iespējamo un nepieciešamo „sabiedroto*1 grib domāt marksistiski un nevis kadetiski. — tam jānonāk pie revolucionārās un nevis oportunistiskās sociāldemokrātijas uzskatiem par proletariāta taktikas pamatiem.

Sarakstīts 1905. g. 10. (43.) decembri Iespiests 1905. g. 20. decembri

avīzē „l’roletarij", 10. пг-ā Iespiests pēc avīzes teksta

SAKARA AK KĀDU RAKSTU BUNDA ORGANA

Mūsu avīzei, kas atrodas nelegālās darbības apstākļos, nav iespējams kaut cik pareizi vērot s.-d. orgānus, kuri iznāk Krievijā citās valodās, atskaitot krievu valodu. Bet bez visu Krievijas tautību s.-d. ciešas un pastāvīgas saskares mūsu partija nevar kļūt par īstu Viskrievijas partiju.

Tāpēc mēs ļoti lūdzam visus biedrus, kas prot latviešu, somu, poļu. ebreju, armēņu, gruzinu u. c. valodu un kas saņem s.-d. avīzes šais valodās, palīdzēt mums informēt krievu lasītājus par s.-d. kustības stāvokli un par nekrievu s.-d. taktikas uzskatiem. Palīdzība var izpausties ne vien piegādājot s.-d. literatūras apskatus zināmā jautājumā (tādus kā avīzē ,,Proļetarij“ ievietotie raksti par poļu s.-d. polemiku ar p. p. s. un par latviešu uzskatiem par partizānu cīņu), bet arī atsūtot atsevišķu rakstu vai pat viena vai otra raksta spilgtāko vietu tulkojumus.

Nesen kāds biedrs atsūtīja mums tulkojumā rakstu „Vēlēšanu kampaņas platforma'1, kas ar parakstu M. ievietots Bunda organa „Volkszeilung"* 208. nr-ā (16. novembrī). Mums nav faktu, lai spriestu par to, cik šis raksts izsaka visas redakcijas uzskatus, bet katrā ziņā tas atspoguļo zināmus virzienus ebreju s.-d. vidū. Un krievu s.-d., kas pieraduši likai pie boļševistiskas vai meņševlstiskas jautājuma nostādnes, nepieciešams zināt tādus virzienus. Lūk, šā raksta tulkojums:

„Enerģija un ietekme, ko mūsu partija var attīstīt vēlēšanās, vispirms atkarīga no tā, cik skaidra un noteikta ir mūsu pozieija un lozungi. Mūsu priekšā ir svarīgi valsts un sabiedriski jautājumi, un

* — „Tautas Avīze". Red.

21 11. sēj.

mūsu uzdevums ir izvirzīt šos jautājumus tik skaidri un noteikti, lai uz tiem būtu iespējama tikai viena atbilde un tieši mūsu atbilde. Ja mūsu pozicija nebūs pietiekami noteikta, tad nepalīdzēs nekādi uzlaboti organizatoriskie aparati. Vēlēšanu kampaņas platformas nozīmi pilnīgi nosaka mūsu pozicijas skaidruins.

Bunda VII kongress vispārīgos vilcienos noteica mūsu taktiku. Tā izsakāma šādi: Domes padzīšana ir skaidri rādījusi plašajiem iedzīvotāju slāņiem, ka nav nekādas iespējas miera ceļā iegūt zemi un brīvību un ka vienīgā izeja ir bruņota sacelšanās. Tas nepavisam nenozīmē, ka jaunās Domes vēlēšanas maina revolucionāro taktiku pret mierīgi konstitucionālu, jo Domes vēlēšanas notiek, apzinoties, ka nepieciešama revolucionārā taktika; vēlētājs prasīs no sava deputātā padarīt Domi par lautas masu revolucionāro orgānu. Mūsu uzdevums vēlēšanās ir noskaidrot vēlētājiem šo stāvokli, kas prasa pašas vēlēšanas pārvērst par cīņas arēnu revolucionāro lautas masu mobilizācijai.

Domes sesiju periodā un vēl jo vairāk ar Domes padzīšanu mūsu zeme ir krietni pavirzījusies uz priekšu savas politiskās apziņas attīstībā, tāpēc arī revolucionārās partijas cer gūt panākumus vēlēšanās. Pirmajās vēlēšanās sīkburžuaziskais vēlētājs nodeva savu balsi par kadetu, tā izteikdams savu dedzīgo protestu pret valdības zvērisko rīcību. Vēl aizvien neatbrīvojies no konstitucionālām ilūzijām, šis vēlētājs bija pārliecināts, ka k.-d. dabūs viņam zemi un brīvību. Domes taktika satrieca šīs ilūzijas un pārliecināja viņu, ka zemi un brīvību var iegūt tikai ar cīņu, bet nekādi ne miera ceļā. Vēlētājam radās jautājums, kā cīnīties un kas spēj cīnīties: vai kadeti ar savu diplomātisko parlamentārismu un labākajā gadījumā ar savu „pasivas pretošanās" ieroci, vai revolucionārās partijas ar savu cīņas taktiku. Skaidrs, ka tad, kad vēlētājiem jāizšķir jautājums, kā iegūt īstu brīvību, viņi par šās cīņas spējīgām atzīst revolucionārās partijas un nekādā ziņā ne konstitucionālās.

Kadeti to ir sapratuši, un viņi lien vai no ādas laukā, cenzdamies atmest ar roku visām tām mācībām, ko viņiem devusi dzīve; viņi cenšas vājināt zemes politiskā apzinīguma progresu līdz tai pakāpei, uz kādas šis apzinīgums atradās pirmo vēlēšanu priekšvakarā. ,,Nc soli uz priekšu!" viņi kliedz, „aizmirstiet to, ko jums iemācījusi vēsture", jauno vēlēšanu uzdevums, viņi raksta, ir radīt tos politiskos apstākļus, kādos strādāja pirmā Dome. Tautai jāsūta Domē agrākais Domes vairākums, līdz ar to tā novedis zemes politisko stāvokli līdz tam momentam, kad vienīgā izeja bija atbildīgs Domes vairākuma ministru kabinets (avīze ,,Hefi“, 180. tir.). „Ja Krievijai vajadzīga īsta konstitūcija, saka ,,Reč“ 106. nr-ā, un īsta tautas pārstāvniecība, tad tauta sūtīs Domē tādus pārstāvjus, kuri atkārtos to, ko pirmā Dome izteica savā atbildes adresē uz troņa runu, un kuri ķersies pie tā, ko neļāva darīt pirmajai Domei". Neviļus rodas jautājums, kas būs, ja arī otrajai Domei „neļaus" darīt to, ko bija nodomājusi darīt pirmā Dome. Uz šo jautājumu k.-d. atbild, ka „valdībai būs jāpiekāpjas vēlētāju stingrās, mierīgi un likumīgi izteiktās gribas priekšā" („Rec", 105. nr.l. Kadeti ļoti labi saprot, ka viņu spēks balstās uz konstitucionālo ilūzija pamala, un tāpēc viņi visiem spēkiem cenšas iepotēt vēlētājiem to uzskatu, kas valdīja pirmo vēlēšanu priekšvakarā, un iedvest ticību „vēlētāju stingrās, mierīgi un likumīgi izteiktās gribas" visvarenajam spēkam. Revolucionāru partiju spēks ir nevis vēlētāju ticībā „vēlētāju stingrās, mierīgi un likumīgi izteiktās gribas visvarenajam spēkam'*, bet taisni otrādi — viņu neticībā šim spēkam, viņu skaidrā izpratnē par to, ka nepieciešama revolucionārā cīņa.

Tātad mūsu uzdevums attiecībā pret vēlētāju ir tāds, ka viskategoriskākajā veidā jāizvirza viņa priekšā jautājums: vai viņš vēlas, lai nākamās Domes vairākums paliktu agrākais ar tā lokano taktiku, kas nespēj panākt itin neko; vai viņš vēlas, lai nākumā Dome tikai „atkārtotu" to, ko teica pirmā, vai arī tai nav jāierobežojas ar tukšām valodām un ir jāķeras pie iedarbīgākiem cīņas līdzekļiem. Vai nu jaunajai Domei „jānoved pie tā“ jūnija un jūlija momenta „politiskā stāvokļa", kas nedeva nekādus rezultātus, vai arī tai jāsper solis uz priekšu tautas īstenās uzvaras ceļā.

Šim jautājumam jābūt par mūsu platformu vēlēšanu cīņā. Ap kadetu partiju nepieciešams radīt atmosfēru, kas pauž vislielāko neuzticību viņu spējām iegūt zemi un brīvību; nepieciešams enerģiski, nežēlīgi kritizēt lo cīņas paņēmienu, pasivo pretošanos, ko viņi izdomājuši Helsingforsā, un parādīt tautai, cik ļoti nespēcīgas, cik ļoti nekonsekventas ir viņu cīņas metodes.

Tikai ar šo nepieciešamo nosacījumu olrās Domes periods spers soli uz priekšu, salīdzinot ar pirmās Domes periodu".

Vērīgi izlasīdami šo rakstu, mēs redzam tajā diezgan precīzi atspoguļotus Bunda delegācijās uzskatus KSDSP pēdējā Viskrievijas konferencē. Kā zināms, šī delegācijā balsoja, no vienas puses, kopā ar meņševikiem par lo, ka pieļaujami bloki ar k.-d., bel, no otras puses, kopā ar boļševikiem par to, ka radikāli labojams Čekas „vēlēšanu platformas projekts^1* (pievienot republikas lozungu, norādījumu uz sacelšanos, partiju precīzu raksturojumu, labojumu tādā nozīmē, ka noteiktāk noskaidrojama s.-d. partijas šķiriskā būtība, till.: skaties avīzes „Proļetarij** 8. nr-ā^10“ konferences rezolūciju par „labojumiem** pie platformas).

Mūsu citētais biedra M. raksts tāpēc arī liekas tik boļševistisks raksts, ka šeit mēs redzam tikai Bunda kreiso roku vien, bet labā slēpjas rakstos, kas aizstāv blokus ar k.-d.

Taču bundisti uz blokiem ar k.-d. neraugās meņševistiski. Viņu piemērā it sevišķi spilgti attaisnojas pazīstamā paruna: Si duo faciunt idem, non est idem, — „kad divi dara vienu un to pašu, tad tas vairs nav tas pals“. Starp šiem diviem ir zināma atšķirība, un šī atšķirība nevar neizpausties viņu veidā darīt vienu un lo pašu, viņu paņēmienos, viņu ..viena un lā paša darīšanas** rezultātā uti.

Bloki ar k.-d. meņševikiem un bloki ar k.-d. bundistiem nav viens un tas pats. Meņševikiem bloki ar k.-d. pilnīgi saskan ar viņu vispārīgo taktiku, — bundistiem nesaskan. Un no tā iznāk, ka tādi raksti kā citētais it sevišķi uzskatāmi parāda, cik nekonsekventi un neizturēti ir bundisti, kas vakar piedalījās boikotā, šodien attaisno Vites Domes boikotu un lai pašā laikā atzīst, ka ir pieļaujami bloki ar k.-d. Meņševikiem bloki ar k.-d. dabiski un nepiespiesti parādās kā idejiski bloki. Bundistiem šie bloki paredzēti tikai ,,technisko“ bloku lomā.

Bet politikai ir sava objektiva loģika, kas nav atkarīga no vienu vai otru personu vai partiju priekšrakstiem. Bun-dists domā, ka bloks būs tikai lechnisks, bet visas mūsu zemes politiskie spēki izdara tā, ka iznāk idejisks bloks. Pēc kadetu sajūsmas, ko radījis konferences meņševistis-kais lēmums, pēc Pļechanova slavenās herostraliskās vēstules avīzē „Tovarišč^11 par „Domi, kurai bulu visa vara“, nezin vai vajag sākt to pierādīt.

Labi rūpīgi iedziļinieties raksta autora apgalvojumā: „Kadeti ļoti labi saprot, ka viņu spēks balstās uz konstitucionālo ilūziju pamata, un tāpēc viņi visiem spēkiem cenšas iepotēt vēlētājiem^1' šīs ilūzijas.

„Kadetu spēks balstās uz konstitucionālo ilūziju pamata^11... Vai tas ir liesa, un ko tas īstenībā nozīmē? Ja 1as nav tiesa, ja kadetu spēks pamatojas uz to, ka viņi ir izcili buržuāziskās demokrātijās pārstāvji Krievijas buržuāziskajā revolūcijā, tad pareiza ir meņševisma jeb s.-d. labējā spārna vispārīgā taktikas līnija. Ja tas ir tiesa, ja k.-d. spēks nav buržuāziskās demokrātijās spēks, bet gan lautas ilūziju spēks, tad pareiza ir bojševisma jel» s.-d. kreisā spārna vispārīgā taktikas līnija.

Buržuāziskajā revolūcijā sociāldemokrāti nevar neatbalstīt buržuāzisko demokrātiju, — tāda ir Pļechanova un viņa domubiedru pamattēze; un no šās lezes tieši un bez uplinkiem taisa secinājumu par k.-d. atbalstīšanu. Bet mēs sakām: premisa ir pareiza, bet secinājums nekur neder, jo vēl jāanalizē, kādas partijas vai virzieni tagadējā brīdī pauž buržuāziskās demokrātijās spēku, kas tiešām spēj cīnīties. Tiklab k.-d.. kā arī trudoviki un s.-r., — visa tā ir „buržuāziskā demokrātijā^11 no marksistiskās, t. i., vienīgi zinātniskās, analizēs viedokļa. K.-d. „spēks^11 nav buržua-ziskās taulas masas (zemniecība, pilsētu sīkpilsonība) kau jas spēks, nav muižnieku šķiras (melnsimtnieki) un kapitālistu šķiras (oktobrisli) ekonomiskais un financialais spēks: tas ir buržuāziskās inteliģences ,,spēks“, kura nav patstāvīga ekonomiska šķira un tāpēc nereprezentē nekādu patstāvīgu politisku spēku; tātad tas ir uzurpēts ,,spēks“, kas atkarīgs no buržuāziskās inteliģences ietekmes uz citām šķirām, ciktāl tās vēl nav paguvušas izstrādāt sev skaidru, patstāvīgu politisku ideoloģiju, ciktāl tās pakļaujas buržuāziskās inteliģences idejiskajai vadībai; tas vispirms ir ,,spēks“, ko rada aplamie uzskati par demokrātijās būtību un par veidu, kā jācīnās par to, uzskati, ko buržuāziskā inteliģence ievieš un kultivē buržuāziskajā tautas masā.

To noliegt nozīmē ar bērnišķīgu naivitati sajūsmināties par skanīgiem vārdiem: ,,tautas brīvības partija^14, nozīmē aizvērt acis visiem zināmu faktu priekšā, ka kadetiem neseko ne masas, ne muižnieku un kapitālistu elementu izšķirošais daudzums.

Atzīt to nozīmē atzīt par dienas uzdevumu strādnieku partijai cīņu pret k.-d. ietekmi tautā, — atzīt šo cīņu nepavisam ne tāpēc, ka mēs sapņojam par buržuāzisku revolūciju bez buržuāziskās demokrātijās (muļķība, ko mums piedēvē labējā spārna s.-d.), — bet tāpēc, ka k.-d. kavē izvērsties un izpausties īstajam buržuāziskās demokrātijās spēkam.

K.-d. partijā ietilpst Krievijas muižnieku mazākums (muižnieku masa ir melnsimtnieciska) un kapitālistu mazākums (viņu masa ir oktobrisli). Tajā ietilpst tikai buržuāziskās inteliģences vairākums, masa. Te rodas k.-d. politikas efektīguins, kas valdzina politiskus zīdaiņus un politiski nespēcīgus kļuvušos večus, k.-d. troksnis, tarkšķis, lētu panākumu triumfs, viņu kundzība liberālajā žurnālistikā, buržuāziskajā zinātnē u. c. Un šā paša iemesla dēļ arī ir tik uzpūsta ši partija, kas sagandē lautu, nodevīgi sludinādama vienošanos ar monarchiju, bet kam nav nekāda spēka īslenibā panākt kaut. kādu vienošanos.

K.-d. ir nevis buržuāziskā demokrātijā, bet gan buržuāzijas iemiesota demokrātijās nodevība, — gluži tāpat kā, teiksim, franco radikalsocialisti vai vācu socialliberaļi ir nevis inteliģentu sociālisti, bet gan inteliģences iemiesota sociālismā nodevība. Tāpēc buržuāziskās demokrātijās atbalstīšana prasa atmaskot, cik ļoti uzpūsts ir kadetu kvazi demokrātisms.

Tāpēc revolūcijai un strādnieku šķiras lietai vislielāko ļaunumu sagādā pļechanovieši, kas nenoguruši mums kliedz: jācīnās pret reakciju un nevis pret kadetiem!

Mīļie biedri! Taisni tā jau ir jūsu muļķība, ka jūs nesaprotat, kāda nozīme ir mūsu cīņai pret k.-d. Kāds ir šās cīņas kodols un saturs? Vai tāds, ka k.-d. ir buržuji? Protams, nē. Tāds, ka k.-d. ir tukši pļāpātāji par demokrātiju, karojošās demokrātijās nodevēji.

Tagad: vai k.-d. ietekmē tautas masu, tautas buržuāziski demokrātisko masu? Saprotams, un ietekmē ārkārtīgi plaši, ar ļoti daudzām avīzēm uti., utt. Nu tad, lūk, skatieties: vai var aicināt tautas buržuāziski demokrātisko masu uz cīņu pret reakciju, neatmaskojot šās masas tagadējos idejiskos vadoņus, kas kaitē buržuāziskās demokrātijās lielai? Nevar, mīļie biedri.

Cīnīties pret reakciju nozīmē vispirms idejiski atraut masas no reakcijas. Bet „reakcijas^1* idejiskās ietekmes spēks un dzīvīgums masās nepavisam neslēpjas melnsimtnieku, bet gan tieši kadetu ietekmē. Tas nav paradokss. Melnsimtnieks ir atklāts un rupjš ienaidnieks, kas var dedzināt, slepkavot, graut, bet nevar pārliecināt pat pelēko zemnieku. Bet kadets pārliecina gan zemnieku, gan sīkpilsoni un pārliecina par ko? par to, ka monarehs nav atbildīgs, ka iespējams miera ceļā (t. i., atstājot varu mo-narehijai) panākt brīvību, ka izpirkšana, ko muižnieki slepeni gatavo, ir zemniekiem visizdevīgākais veids, kā viņiem nodot zemi, utt., u. tml.

Tāpēc ne naivo zemnieku, ne naivo sīkpilsoni nevar pārliecināt, ka nepieciešama nopietna cīņa, ja nav satriekta kadetu frāžu, kadetu ideoloģijas ietekme uz viņu. Un kas saka: „jā cīnās pret reakciju un nevis pret k.-d.“, tas nesaprot cīņas idejiskos uzdevumus, tas cīņas saturu saprot nevis kā masu pārliecināšanu, bet gan kā fizisku iedarbību, tas cīņu saprot vulgāri: sak, ,.sit“ reakciju, bet kadetu ,,sist“ nav vērts.

Protams, ar ieročiem rokās mēs pagaidām nesitīsim ne kadetu un pat ne oktobristu, bet tikai valdību un tās tiešos kalpus, — un, kad mēs tiešām viņus pieveiksim, kadets par naudu lāpāt dievosies republikāniskās demokrātijās vārdā, kā tagad viņš dievojas (par profesoru 20. datumu vai par advokata honorāru) monarehistiskās demokrātijās vārdā. Bet, lai īstenībā pieveiktu reakciju, jāatbrīvo masas no kadetu idejiskās ietekmes, kuri melīgi tēlo šīm masām uzdevumus un būtību cīņā pret reakciju.

Atgriezīsimies pie bundistiem. Vai tiešām viņi var tagad neredzēt, ka viņu pieļautie ,,teclmiskie“ bloki ar k.-d. patiesībā jau kļuvuši par varenu ieroci, lai tautas masā nostiprinātu uzticību pret k.-d. (un nevis lai radītu neuzticības atmosfēru)? Tikai aklie var to neredzēt. Visu s.-d. meņ-ševiku un tajā skaitā arī bundisfu idejiskais bloks ar k.-d. ir fakts, un biedra M. rakstam līdzīgi raksti ir labi, bet nevainīgi, platoniski sapņi.

„Proļelarij10. nr., 1900. g. Iespiests pēc avīzes ,.Prolelarij,‘

20. decembri feksta

VALDĪBAS VILTOTA DOME UN SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS UZDEVUMI

Cara valdība nelokāmi turpina „darīt darbu“ Domes viltošanā. Brīdinādami lētticīgos Krievijas iedzīvotājus neaizrauties ar konstitucionālismu, mēs jau pirms šā viltojuma sākuma rakstījām (avīzes ,,Proļetarij“ 5. nr-ā, 1906. g. 30. septembrī), ka gatavojas jauns valsts apvērsums, proti: 1905. g. 11. decembra vēlēšanu likuma grozīšanu gatavo pirms otrās Domes. „Nav šaubu, — mēs toreiz rakstījām, — ka valdība tagad jo vērīgi studē“ jautājumu par to, „vai atstāt veco vēlēšanu likumu^4'*.

Jā, cara valdība studēja, studē un droši vien pat jau ir izstudējusi šo jautājumu. Viņa ir atzinusi par labāku grozīt vēlēšanu likumu senātā paskaidrojumu ceļā. Tagad tā sper jaunus soļus, lai sašaurinātu aģitācijas brīvību (ja var vēl sašaurināt Krievijas brīvību) un viltotu vēlēšanas. Šinīs dienās iznākusi instrukciju, kas aizliedz izsniegt vēlēšanu veidlapas nelegalizēlām partijām. Avīžu slēgšana aizvien vairāk notiek pēc lauku kara tiesu metodēm. Aresti pastiprinās. Notiek kratīšanas un aplenkumi ar ļoti skaidru mērķi — izzināt balsotāju un ietekmīgo vēlētāju vārdus, ,,novākt“ kā vienus, tā otrus. Vārdu sakot, vēlēšanu kampaņa pilnā gaitā, — zobojas Krievijas iedzīvotājs.

Līdz kādai robežai noies valdība savā Domes viltošanā ar lauku kara tiesu metodēm, — to nevienam nav lemts zināt. Kāpēc gan neapcietināt balsotājus ari vēlēšanu dienā un l>ēc vēlēšanām? Likumā turas vēl Krievijā šis muļķīgais

Sk. ša sējuma 171. Ipp. IU-d.

vārds! — teikts par Domes deputātu neaizskaramību, bet par balsotāju neaizskaramību nav ne runas. Mūsu prese jau pirmās Domes vēlēšanu laikā norādīja uz šo apstākli. Tad „Vīte nogulēja", — kā domā cara melnsimtnieku banda, bet patiesībā toreiz valdība bija vēl pārāk vāja pēc decembra sacelšanās, lai sāktu ieņemt revolūcijas nocietinājumu nākošo līniju. Tagad kontrrevolūcija ir saņēmusi spēkus, un tā no sava viedokļa rīkojas pilnīgi pareizi, lauzdama konstitūciju (kurai ticēt varēja tikai naivie kadeti). Reakcijas cilvēki nav pāris liberālajiem Balalaikiniem. Viņi ir lietišķi ļaudis. Viņi redz un no pieredzes zina, ka pati mazākā brīvība Krievijā nenovēršami ved pie revolūcijas uzplūdiem. Tāpēc viņi spiesti iet aizvien tālāk un tālāk atpakaļ, aizvien vairāk un vairāk graut oktobra konstitūciju, aizvien vairāk visādiem aizvirtņiem aizvērt politisko vārstuli, kas bija pusviru.

Vajadzīgs viss Krievijas kadeta vai bezpartejiski progre-sivā inteliģenta bezgalīgais stulbums, lai šai sakarībā vaimanātu par valdības bezprātu un censtos to pārliecināt nostāties uz konstitucionālā ceļa. Valdība nevar rīkoties citādi, sargādama cara varu un muižnieku zemi pret apslēpto, nomākto, bet ne iznīcināto spiedienu no apakšas. Un mēs teiksim valdībai: nu ko! aiztaisiet savus aizvirtņus, aizbāziet pusviru vārstuļus. Kamēr vārstuļi bija pusviru, svaigais gaiss vairoja karstumu katlā. Kad jūs vārstuļus aizvērsit, — sprādziens var iznākt mums pats vēlamākais. Mūsu uzdevums — plašāk izmantot tautas masu priekšā lielisko Stolipina aģitāciju, lieliskos Stolipina paskaidrojumus par „konstitūcijas būtību".

Bet te nu tad arī parādās, kāds bezdibenis šķir liberāli monarchistiskās buržuāzijas takliku no sociālistiskā proletariāta taktikas. Sociāldemokrātijā sludina cīņu, ar visām un visādām vēstures mācībām skaidro tautai, ka cīņa nenovēršama, gatavojas uz to, atbild uz reakcijas pastiprināšanos ar revolucionārās aģitācijas pastiprināšanu. Liberāļi nevar sludināt cīņu, jo viņi baidās no tās. Uz reakcijas pastiprināšanos viņi atbild ar konstitucionālu činkstēšanu, kas demoralizē tautas apziņu, un — ar sava oportunisma pastiprināšanu. Liberāļi rīkojas lā, kā to trāpīgi un gleznaini attēloja trudoviks Sedeļņikovs 9. maija mītiņā Paijiņas mājā. Kad liberāli nolamā, viņš saka: paldies dievam.

ka man neiesita. Kad viņam iesit, viņš pateicas dievam, ka viņu nav nosituši. Kad viņu nositis, viņš pateiksies dievam par to, ka viņa nemirstīgo dvēseli ir atbrīvojuši no mirstīgās zemes čaulas.

Kad Slolipina melnsimtnieku banda uzkliedza kadetiem un sāka karagājienu pret viņu revolucionarismu, — kadeti sāka brēkt: nav tiesa, mēs neesam revolucionāri, mēs esam lojāli domājošie! Nost Viborgas uzsaukumu, nost blokus ar kreisajiem, nost paša labējākā no labējiem s.-d., Pļecha-nova, lozungu — „Dome, kurai būtu visa vara“, nost kaitīgās revolucionārās ilūzijas! Mēs ejam Domē dot likumus. Kad melnsimtnieku banda paziņoja, ka kadetiem kā nele-galizēlai partijai nedos vēlēšanu veidlapas, — kadeti kliedza: tas „groza jautājuma nostādni par vienošanos*1 (avīzes ,,Reč“ ievadraksts 13. decembrī)! Tas „pastiprina vienīgās reģistrētās opozicijas partijas, mierīgās atjaunināšanas partijas, nozīmi". „Slēdzot vienošanos, tas jāņem vērā"! Un, kad kadetu balsotāju, kas rāpus ielīdis mierīgo atjauninātāju sarakstā, vilks uz iecirkni, — kadeti pateiksies dievam par to, ka mums tomēr nav pavisam atņēmuši konstitūciju. Vienīgā pilnīgi drošā partija ir oklobristi, tad sacīs mūsu tiesību bruņinieki, — un vai tad mēs vienmēr neesam teikuši, ka mēs balstāmies uz 17. oktobra manifestu?

Kā par to domā biedri meņševiki? Vai nebūtu jāpasteidzas sasaukt jaunu partijas konferenci un pasludināt, ka ir pieļaujamas vienošanās ar mierīgajiem atjauninātajiem un varbūt pat ar oktobristiem? Viņi taču arī grib „pusbrīvību", kā šodien, 14. decembri, argumentē pagalam apmulsušais Pļechanovs bijušo sociāldemokrātu avīzē!

Ne jau nejauši kadetiem ir uzpeldējis jautājums par mierīgajiem atjauninātajiem. Tas izvirzīts arī agrāk, pirms instrukcijām par vēlēšanu veidlapām. Pat avīzes ,,Tova-rišč" kreisie kadeti (ko daži jokupēteri dēvē par „gandrīz sociālistiem") jau 5. decembra nr-ā pieskaitīja pie progresīvajām partijām arī mierīgos atjauninātājus, skaitot pavisam 6 progresīvās partijas (k.-d., s.-d., s.-г., enesi, demokrātisku reformu partija un mierīgie atjauninātāji.) Tai pašā avīzes „Tovarišč" nr-ā bijušie sociāldemokrāti ar savu briesmīgo niknumu metās virsū plakalam par trim fjalvenajām partijām, kurš pievienots avīzes ,.Proļetarij"

8. nr-am*. Tas ir „politisks negodīgums", — brēca Pļeeha-nova draugi, pieskaitīt Iīcidemi pie melnsimtniekiem!

Mēs esam ļoti priecīgi, ka esam piespieduši sociāldemokrātijas renegatus aizstāvēt vakarējo oktobristu, kas pēc Domes padzīšanas protestēja pret Viborgas uzsaukumu un runāja par ministru kabinetu ar Stolipinu.

Tikai veiklāk būtu vajadzējis viņu aizstāvēt, Pļeehanova līdzstrādnieku kgi! Visi zina, ka pirmajās vēlēšanās oktob-risli (arī Heidens un Šipovs) bija blokā ar melnajiem. Jūs esat ar mieru to aizmirst partijas nosaukuma maiņas dēļ? Bet 5. decembra avīzes ,,Tovarišč“ tai pašā (4.) lappusē lasām, ka 17. okt. savienībā esot virziens, kas aizstāvot vienošanos ar mierīgās atjaunināšanas partiju, un ka šis virziens pat dominējot savienības Pēterburgas nodaļā. Un mazliet tālāk sniegta ziņa, ka „apvienotās krievu tautas galvenā valde" pieļaujot bloku ar oktobristiem, tāpēc „Tova-rišč" arī atsakoties atzīt oktobristus par konstitucionalistiem.

Vai nav tiesa, labi? Oktobristus mēs atsakāmies saukt par konstitucionalistiem par to, ka melnie pieļauj bloku ar viņiem. Bet mierīgos atjauninātājus mēs saucam par progresiviem, kaut gan oktobristi pieļauj bloku ar viņiem.

Ak daudzinātās progresivās „inteliģences" pārgudrie grunduļi!

Inteliģentiskie radikāļi aizstāv mierīgos atjauninātājus, k.-d. partijas centrālais organs izdara pagriezienu uz mierīgo at jaunināšanu tūdaļ pēc instrukcijām par veidlapām, tie visi ir tipiski liberālās taktikas paraugi. Valdība soli pa labi, — bet mēs divus soļus pa labi! Skaties — mēs atkal esam legāli un mierīgi, taktiski un lojāli, pielāgosimies arī bez veidlapām, pielāgosimies vienmēr piemēroti nekrietnībai!

Liberālajai buržuāzijai tā šķiet reala politika. Ar šo rāpu-līgo reālismu (kā lieliski izteicies kāds s.-d.) viņi lepojas, uzskata to par politiska takta un diplomātiski gudras taktikas kalngalu. Bet patiesībā lā ir ne vien pati muļķīgākā un pati nodevīgākā, bet arī pati neauglīgākā taktika, ar kuru vācu kadeti, sākot ar Frankfurtes pļāpātājiem un beidzot ar Bismarka priekšā rāpojošajiem nacionalliberaļiem^110, uz vairāk nekā pusgadsimtu pēc buržuāziskās revoluci-

jas nostiprināja valsts varu junkuru rokās (melnsimtnic-cisko muižnieku, Doreru, Bulaceļu, Puriškeviču — runājot krieviski) un „parlamentārās formās ietērpta militārā abso-lutisina“m rokās.

Arī mūsu meņševikiem, ko valdzina šī kadetu politika un kas pārņem lo, būtu laiks saprast, ka vienīgā reālā šā vārda labajā un nevis banalajā nozīmē ir revolucionārā marksisma politika. IJz reakcijas viltībām un pagriezie niem jāatbild nevis ar pielāgošanos pa labi, bet gan ar revolucionārās propagandas padziļināšanu un paplašināšanu proletariāta masās, ar revolucionārās šķiras cīņas gara un revolucionāro šķiras organizāciju attīstīšanu. Tā un tikai tā, neraugoties uz visiem un visādiem reakcijas pagriezieniem un viltībām, jūs darīsit stiprākus vienīgos cīnītājus pret reakciju. Bet uz valdības melnsimtnieciskajiem stiķiem atbildei ar savas taktikas pielāgošanu pa labi, jūs ar to sadrumstalojat un vājināt vienīgo spēku, kas spēj cīnīties, revolucionāro šķiru spēku, jūs piesārņojat viņu revolucionāro pašapziņu ar politikanisku ,,manevru“ mānīgo spožumu.

Meņševiki sākumā bija pret vienošanos ar kadetiem. Vienošanās nosodīja Martovs. Tās ar sašutumu noraidīja J. Larins. Tās neatzina pal Nik. J-skislls. Senātu paskaidrojumu (mūsu reakcionāro senātu Ženevā un Pēterburgā) ietekmē Martovs un Ko pielāgojās pa labi. Viņi ir par blokiem ar kadetiem, bet ne ar labējākiem kā kadeti, pasarg dievs! Ar „opozicionāri demokrātiskajām partijām^41 (Viskrievijas konferences rezolūcija, kas pieņemta ar 18 balsīm pret 14 pēc CK ierosinājuma) — ne ar labējākām kā tās!

Bet. lūk, kadeti pievēršas mierīgajiem atjauninātajiem. Un jūs arī, biedri meņševiki? Atbildot uz senātā paskaidrojumiem — bloki ar k.-d., atbildot uz veidlapu atņemšanu — bloki ar mierīgajiem atjauninātajiem? Ko tad jūs darīsit, atbildot uz balsotāju arestiem??

Jūsu atteikšanās no tiešās revolucionārās propagandas masās jau ir fakts. Jūs jau vairs necīnāties pret ilūzijām par miera ceļu un pret šo ilūziju paudējiem, kadetiem. Jūs tik vien esat nodarbināti kā ar melnsimtnieku briesmām. Bet jūsu „smalkie manevri^44 par kopīgajiem sarakstiem ar k.-d. ir celti uz smiltīm. Revolucionārā sociāldemokrātiskā masu darba reālo saturu jūs vājināt, bet ieguvums no politika-nisma liks ne jums. — varbūt pat ne kadetiem, — varbūt pat ne mierīgajiem atjauninātajiem, bet oktobristiemt Uz Domes viltošanu jūs atbildat ar revolucionāri sociāldemokrātiskās taktikas viltošanu — ar to jūs ne Domi uzlabosit, ne sociālismu nostiprināsit, ne revolūciju pavirzīsit uz priekšu.

Bezprincipu prakticisma politika ir pati nepraktiskākā politika.

Uz Domes viltošanu strādnieku šķirai jāatbild nevis ar savas revolucionārās aģitācijas notrulināšanu, bet gan ar tās saasināšanu, ar nošķiršanos savā.vēlēšanu kampaņā no nožēlojamajiem nodevējiem kadetiem.

Sarakstīts 1006. g. U. (27.) decembri

Iespiests pēc avīzes teksta

Iespiests 1906. p. 20. decembrī avīzes ,,I>roļctnrij,i 10. nr-S

POLITISKAIS STĀVOKLIS UN STRĀDNIEKU ŠĶIRAS UZDEVUMI^114

Pēc Domes padzīšanas valdība slāpēja visas zemes sašutumu tikai ar militārā terora palīdzību. Pastiprināta un ārkārtēja apsardzība, aresti bez gala, lauku kara liesas, soda ekspedicijas, visu to, kopā ņemot, nevar saukt citādi kā par militāru teroru.

Valdība pārbaudīja savu spēku, militāri apspiežot atbrīvošanās kustību. Pietiks spēka, — vispār nesasauksim Domi, uzreiz apmierināsim krievu tautas savienības un tai līdzīgo „īsteni krievisko" melnsimtnieku partiju vēlēšanos. Nepietiks spēka, — sasauksim vēlreiz, lūkosim pārtaisīt vēlēšanu likumu, lūkosim nodrošināt melnsimtnie-cisku Domi vai savaldīt kadetisko Domi. Tā sprieda valdība.

Nesaudzīgās apspiešanas militārā spēka līdz šim vismaz ir pieticis tikai tam, lai, balstoties uz sēnala paskaidrojumiem, pretēji likumam atņemtu vēlēšanu tiesības tūkstošiem un desmitiem tūkstošiem strādnieku, nemantīgo zemnieku, dzelzceļnieku. Valdības īinancialās grūtības ir ārkārtīgi pastiprinājušās. Aizņēmumu pagaidām neizdodas dabūt. Draud nenovēršams bankrots. Iekšzemē valdība nevar balstīties ne uz vienu partiju, svārstīdamās starp huligānu bandām (īstenie krievu ļaudis) un oktobristiem. Pilnīgi sadziedāties tā nevarēja pat ar oktobristiem.

Tādos apstākļos sākas otrās Domes vēlēšanu kampaņa. Mierīgais iedzīvotājs ir iebaidīts. Viņu nomākušas lauku kara tiesas. Viņš atrodas valdības lielības ietekmē, ka Dome būšot paklausīga. Viņš paļaujas noskaņojumam un ir ar mieru piedot kadetiem visas kļūdas, ar mieru pārmest pār bortu visu to, ko viņam iemācījusi pirmā Dome, un balsot par kadetu, lai tikai netiktu iekša melnsimtnieks.

Nedēļas avīzes ,,Tcrņiji Trūda" 1. nr-a, 1900. 24. (hēccnibr!, pinna lappuse ar

V. I. Ļeņina ievadrakstu ..Politiskais stāvoklis un strādnieku šķiras uzdevumi"

Samazināts

Ka mierīgais iedzīvotājs tā izturas, tas ir saprotams. Mierīgais iedzīvotājs nekad neseko stingram pasaules uzskatam, partijas viengabalainas taktikas principiem. Viņš vienmēr peld pa straumi, akli paļaudamies noskaņojumam. Viņš nevar spriest citādi, kā vien stādot pretim melnajai sotņai pašu pieticīgāko no opozicijas partijām. Viņš nav spējīgs patstāvīgi apdomāt pirmās Domes pieredzi.

Bet tas, kas dabisks mierīgam iedzīvotājam, nav piedodams partijas cilvēkam un pavisam jau nepieklājīgs ir sociāldemokrātam. Paliesi, ieklausieties to sociāldemokrātu argumentos, kuri aicina sociālistus strādniekus balsot par kadetiem (vienalga, vai tikai par kadetiem vien tur, kur sociāldemokrāti vispār ir atteikušies izvirzīt savu kandidātu, vai par kadetu kopā ar sociāldemokrātu, kur ir kopīgs saraksts). Argumentu vielā jūs dzirdēsit vienu vienīgu piedziedājumu, vienu baiļu un izmisuma kliedzienu: ka tikai netiktu iekšā melnsimtnieki! balsojiet visi par kadetiem! sastādiet kopīgus sarakstus ar kadetiem!

Sociāldemokrāts, strādnieku partijas biedrs, nevar noslīdēt līdz tādam mietpilsoniskumam. Viņam skaidri jāapzinās, kādi īsteni sabiedriski spēki cīnās, kāda īstena nozīme ir Domei vispār un kadetu partijai, kas valdīja pirmajā Domē, it sevišķi. Kas par proletariāta mūsdienu politiku spriež, neapdomājis visus šos jautājumus, tas nekad nevar nonākt pie kaut cik pareiziem secinājumiem.

Par ko tagad noliek cīņa Krievijā? Par brīvību, t. i., par tautas pārstāvju un nevis vecās valdības varu valstī. Par zemi zemniekiem. Valdība visiem spēkiem cīnās pret šiem centieniem, aizstāv savu varu, savu zemi (jo paši bagātākie muižnieki pieder pie pašu dižciltīgāko un visaugstāk stāvošo personu skaita valstī). Pret valdību ir strādnieki un trūcīgo zemnieku masa, un tāpat arī, saprotams, trūcīgie pilsētu iedzīvotāji, par kuriem nav ko runāt atsevišķi, jo viņiem nav īpašu interešu atšķirībā no proletariāta un zemniecības pamat interesēm.

Kā izturas pret cīņu augstākās šķiras, muižnieki un buržuāzijā? Sākumā, līdz 17. oktobrim, viņu lielākā daļa bija liberālā, t. i., simpatizēja brīvībai, pat palīdzēja tā vai citādi strādnieku cīņai. Buržuāzijā bija neapmierināta ar patvaldniecisko pārvaldīšanas kārtību un prasīja arī sev dalību valsts lielās. Buržuāzijā dēvēja sevi par demokra- [56] lisku, t. i., tādu, kas aizstāv tautas brīvību, lai rastu tautā atbalstu saviem centieniem. Bet pēc 17. oktobra buržuāzijā apmierinājās ar to, kas dabūts, t. i., ar muižnieku un kapitālistu piedalīšanos valsts lietās un ar saglabājušās vecās varas dotajiem brīvības solījumiem. Buržuāzijā izbijās no patstāvīgas proletariāta un zemniecības cīņas, pasludinādama: diezgan revolūcijasI

Līdz 17. oktobrim bija viena plaša liberāli buržuāziskā zemstiešu partija, kas sanāca savos slavenajos puslegālajos kongresos un izdeva ārzemēs žurnālu „Osvoboždeņije". Pēc 17. oktobra zemstu kongresu dalībnieki sašķēlās: veikalnieki kapitālisti un lielākie muižnieki vai tie, kas saimniekoja kā dzimtbūšanas laikos, aizgāja oktobristu partijā, t. i., tieši pārgāja valdības pusē. Otra daļa, it sevišķi advokāti, profesori un cita buržuāziskā inteliģence, nodi bināja k.-d. (konstilucionalistu demokrātu) partiju. Šī par lija arī pavērsās pret revolūciju, arī izbijās no strādnieku cīņas, arī pasludināja: diezgan! Bet tā gribēja un grib pār traukt cīņu ar smalkākiem līdzekļiem, ar mazu piekāpšanos tautas priekšā, ar izpirkšanu zemniekiem u. tml. Kadetu partija solīja tautai brīvību un zemniekiem zemi. ja tauta vēlēs kadetus Domē. Sociāldemokrāti saprata, ka tā ir tautas krāpšana, un tāpēc boikotēja Domi. Bet tumšie zemnieki un iebaidītie iedzīvotāji tomēr iebalsoja kadetus Domē. Kadeti nevis cīnījās par brīvību, bet gan sāka no Domes aicināt tautu nomierināties, bet paši centās panākt, lai viņus ieceltu par cara ministriem. Un Domi padzina par nevēlamām runām, par to, ka sociāldemokrāti un drošākie deputāti uzrunāja tautu no Domes tribines un aicināja to uz cīņu.

Tagad pat pašiem aklākajiem vai tumšākajiem ļaudīm jāsaprol, kāda ir kadetu partija. Tā nav vis tautas cīnītāju, bet gan buržuāzisku aizgādnieku, starpnieku veikalnieku partija. Strādnieki un apzinīgie zemnieki tikai tad spēs panākt savus mērķus, kad masa beigs ticēt k.-d. partijai, kad masa sapratīs, ka nepieciešama patstāvīga cīņa. Tāpēc balsot par kadetiem un sludināt tādu balsošanu nozīmē vājināt masu apziņu, viņu ciešo vienotību un gatavību uz cīņu.

Apzinīgajiem strādniekiem tagad rodas pavisam cits uzdevums. Pret mietpilsonisko apjukumu un bezidejiskumu viņiem jāuzslājas ar konsekventu, izturētu, saskanīgu, sociālistisku propagandu vēlēšanu kampaņā.

Apzinīgo strādnieku tuvākais uzdevums ir izskaidrot visai proletariāta masai un visiem progresivajiem zemniecības pārstāvjiem, kāda ir īstā ciņa, kāds ir dažādu šķiru īstais stāvoklis šai cīņā.

Strādnieki vairāk par visām šķirām ir gājuši uz priekšu mūsu revolūcijas laikā. Viņi visi vienā masā tagad tiecas uz sociāldemokrātiju. Šeit, protams, nepieciešams aktivāks, plašāks darbs, bet tas jau virzās pa iemīlu ceļu. Vissvarīgākais un visgrūtākais ir darbs zemniecībā. Zemnieki, tā ir sīksaimnieķeļu šķira. Sī šķira cīņā par brīvību un cīņā pai sociālismu atrodas daudz neizdevīgākos apstākļos nekā strādnieki. Zemniekus neapvieno lieli uzņēmumi, bet tos saskalda sīka, savrupa saimniekošana. Zemnieki neredz savā priekšā tādu atklātu, redzamu, vienotu ienaidnieku kā strādnieki — kapitālistu. Zemnieki paši pa daļai ir saimnieki un īpašnieki; tāpēc viņi vienmēr tiecas uz buržuāziju, grib darīt lai pakaļ, sapņo par sava sīkā īpašuma attīstīšanu un nostiprināšanu, bet nevis par strādnieku Šķiras kopīgo cīņu pret kapitālistu šķiru.

Lūk, kāpēc visa trūcīgo zemnieku masa vienmēr un visās zemēs cīņā par brīvību un par sociālismu ir izrādījusies mazāk stabila nekā strādnieki. Lūk, kāpēc arī pie mums Krievijā zemnieku deputāti Domē, trudoviki, neievērojot visas kadetu nodevības mācības, vēl nespēja atbrīvoties no liberālās buržuāzijas ietekmes, no tās uzskatiem, no tās aizspriedumiem, no tās paņēmieniem politikā, — paņēmieniem, kas ir it kā viltīgi, smalki, sastāv no skaistiem „manevriem^14, bet patiesībā ir muļķīgi, tukši un apkaunojoši ikvienam īstenam cīnītājam.

Apzinīgie strādnieki! Izmantojiet vēlēšanu kampaņu, lai pilnīgi atvērtu tautai acis! Neļaujiet sevi pārliecināt tiem labi domājošajiem, bet vājajiem un svārstīgajiem cilvēkiem, kas aicina jūs sastādīt kopīgus sarakstus ar kadetiem, aptumšot masu apziņu, lietojot kopīgus lozungus ar kadetiem. Izturieties kritiski pret vispār izplatītajām klaigām, vaimanām un bailēm no melnsimtnieku briesmām. Krievijas revolūcijai īstās un galvenās briesmas ir tās, ka zemniecības masa ir neattīstīta, ka tā ir neizturīga cīņā, ka tā nesaprot, cik ļoti tukšs un cik ļoti nodevīgs ir buržuāziskais liberalisms. Cīnieties pret šīm briesmām, sakiet visai tautas masai visu patiesību atklāti un līdz galam, tā jūs novērsīsit to no balamutēm kadetiem un saistīsit sociāldemokrātijas atbalstīšanai. Tā un tikai tā jūs varat pārspēt īstās melnsimtnieku briesmas. Un nekādi senātā paskaidrojumi, nekādi nāves sodi, nekādi aresti neatņems lautai tādu darbu, masu pilsoniskās un šķirislcās apziņas celšanas darbu, viņu organizēšanas darbu cīņas patstāvīgo, bet nevis liberāli buržuāzisko uzdevumu vārdā.

Iespiests 190П. g. 24. decembri nedētas avīzē ,,Terņiji Trūda", I. nr-n Iespiests pēc nedēļas avīzes teksta

STRĀDNIEKU PARTIJAS UZDEVUMI UN ZEMNIECĪBA^114

Pievolgā ir viens no lielākajiem zemnieku kustības centriem. Pievolgā strādnieku partijai sevišķi neatlaidīgi izvirzās uzdevums: vest patstāvīgu proletariāta šķiras politiku, pie tam pastāvīgi izskaidrojot zemnieku masai, ka tā var iegūt zemi un brīvību, tikai saraujot sakarus ar saviem parastajiem vadoņiem no liberālo muižnieku kadetu vidus, tikai pieslienoties revolucionārajam proletariātam.

Tieši šim uzdevumam pilnīgi jāpukjauj arī strādnieku partijas vēlēšanu kampaņa. Tieši tā dēj Pievolgā it sevišķi ir kaitīgi bloki ar kadetiem, kas vispār nav pieļaujami visas principiālās pozicijas dēļ, kāda ir sociāldemokrātijai kā proletariāta partijai, kurš ved šķiras cīņu. Lai to uzskatamāk parādītu, piemēram ņemsim kādu zemnieku deputātu no Pievolgas pirmajā Domē. Šis deputāts ir I. Žilkina kgs, trudoviks, ievēlēts no Saratovas guberņas.

Tagad trudoviks Zilkins raksta Pēterburgas kadetu avīzē ,,Tovarišč“ un aizstāv blokus ar kadetiem. Palūkojieties jel, kā viņš aizstāv šos blokus. Avīzes ,,Tovarišč“ 17. decembra numurā viņš stāsta par pirmās Domes vēlēšanām Saratovas guberņā. Zemnieki vēlēja savus cilvēkus, instinktivi neuzticēdamies — ar darba ļaužu un ekspluatēto pareizo instinktu — neuzticēdamies liberālajam muižniekam un buržuāziskajam advokatam. Kad deputātā izvēlēšanai Domē sabrauca visi balsotāji, guberņā zemnieku bija ap divas piektdaļas visa balsotāju skaita.

(Atgādināsim, ka viss balsotāju skaits Saratovas guberņā — 150. No viņiem 04 no zemniekiem, 51 no zemes-īpašniekiem un 35 no pilsētniekiem. Zilkina kgs dod skaitli — 152 balsotāji, varbūt pievienojot strādnieku kuriju.)

Zemnieku balsotāji guberņā sadūrās ar „ievērojamiem** kadetiem, tādiem kā N. N. Ļvova kgs, „kam ir saskare ar kadetu partijas centrālo komiteju**. No apriņķu pilsētām balsotāju vidū parādījās cilvēki, kreisāki par kadetiem Un ļoti drīz gandrīz pats no sevis izveidojās kreiso bloks, „darba ļaužu savienība**, iedīglis nākamajai Darba grupai Domē.

Sākās tirgošanās ar kadetiem par vietām Domē. Kadeti prasīja V. vietu kadetiem, „darba ļaudis** sev. Nevienojās. Kadeti neticēja darba ļaužu savienības spēkam un saliedētībai. Tomēr pēdējā priekšvēlēšanu sapulcē izrādījās, ka no 152 balsīm savienības kandidāti dabūjuši no 78 līdi 89 balsis. „Galvenie kadetu kandidāti bija dabūjuši no 50 līdz 67“.

Tad kadeti padevās. Viņi bija ar mieru, ka no viņu partijas Domē būtu mazākums. „Darba ļaužu savienības komiteja bija ar mieru iedabūt divus kadetu karoga kandidātus: N. N. Ļvovu un S. A. Kolļarevski. Un raksturīgi, — raksta Zilkina kgs, — ka šie kandidāti, kas pēc zīmītēm tikko kā bija dabūjuši 59 un 67 balsis, balotējoties dabūja 111“.

Jā, tas ir ļoti ļoti raksturīgi. Tikai trudoviks Zilkina diemžēl nesaprot viņa ziņoto faktu nozīmi.

Padomājiet tikai: darba ļaužu kreisā savienība, kuras rīcībā bija 78—89 balsis no 152, t. i., vairākums, iebalsoja Domē N. N. Ļvovu. Un tāpēc Zilkina kgs, trudoviks, aizstāv blokus ar kadetiem.

Vai jūs, strādnieki un zemnieki, zināt, kas ir N. N. Ļvovs? Tas ir muižnieks, viens no „atbrīvošanas savienības** dibinātājiem, t. i., viens no kadetu partijas dibinātājiem. Viņš sep tiņus gadus ir nokalpojis par muižniecības maršalu. Domē viņš piederēja pie pašiem Iabējākiem kadetiem. Citiem vārdiem sakot, viņš ne vien cīnījās pret s.-d. strādnieku deputātiem un pret trudovikiem, viņš pat atzina, ka visa kadetu partija iet pārāk tālu pa kreisi! Viņš atzina, ka kadetu katorgas likumi par sapulcēm un presi ir pārāk liberāli, ka izpirkšana, kas izputina zemniekus un ko zemniekiem piedāvāja kadetiskie muižnieki, ir zemniekiem pārāk devīga reforma. Kadeti gribēja pārdot zemniekiem zemi pēc taisnīga novērtējuma tā, lai šo taisnīgo novērtējumu izdarītu zemnieku pārstāvji vienādā skaitā ar muižnieku pārstāvjiem un ar valdības pārstāvju pievienošanu. Viens zemnieks, viens muižnieks, viens policijas ierēdnis, — vai nav tiesa, cik labs bija kadetu taisnīgums? Muižniekam Ļvova kungam tas likās pārāk liberāli. Muižnieka kungs, liekas, gribētu, lai vietējās zemes komitejās būtu vairāk policistu.

Un tāpēc Ļvova kgs Domē teica runas pret zemnieku prasību pēc zemes. Domes laikā Ļvova kgs pa pakaļdurvīm pieskrēja pie varasvīriem, lai patirgotos par ministru vietiņām liberālajiem muižniekiem ar nosacījumu „savaldīt" Domē trudovikus un sociāldemokrātus. Lūk, kāds ir liberālais muižnieks Ļvovs, ko Domē iedabūja Irudoviki. Un pēc Domes padzīšanas muižnieks Ļvovs runāja ar Slolipinu par iestāšanos viņa ministru kabinetā!!

Lai brīvāk varētu runāt ar Stolipinu, Ļvovs aizgāja no kadetiem un nodibināja mierīgās aplaupīšanas partiju. Ar So partiju kadeti tagad dibina blokus. Avīze „Tovarišē", kur raksta Žilkina kgs, šo partiju sauc par progresivu, bet ne par melnsimtniecisku!

Bet mums svarīgi tas, ka Ļvovs bija kadets, kad iekļuva Domē. Svarīgi tas, ka kadets muižnieks pavisam nekrietni nodeva zemniekus, cīnīdamies pret viņu prasībām Domē, tirgodamies par ministra vietiņu pat pēc Domes padzīšanas ar cilvēkiem, kas veselām masām apšāva un piekāva zemniekus.

Lūk, kādus kadetus muižniekus trudoviki iedabūja Domē!

Pieļausim, ka Žilkina kgs un citi trudoviki toreiz nezināja, kas par putnu ir Ļvovs. Pieļausim, ka Žilkina kgs un Ko kļūdījās. Par kļūdīšanos nevar tiesāt.

Labi. Nu, bet vai tagad Žilkina kgs var nezināt, kā kade-tiskie muižnieki, tādi kā Ļvovs, pārsviežas no „tautas brīvības" uz Stolipina lauku kara ministru kabinetu? Žilkina kgs to zina un tomēr ieteic trudovikiem un strādniekiem s.-d. blokus ar liberālo muižnieku un buržuāzisko advokātu partiju, ar k.-d. partiju.

Ļvovs ir nodevēja kadeta paraugs, muižnieciskās liberāļu partijas paraugs.

Žilkins ir neapzinīgā un svārstīgā trudovika paraugs, kas velkas „liberālajiem" muižniekiem astē, neprazdams alvērt acis zemniekam, neprazdams uzvarēt, pat būdams' vairākumā, neprazdams saukt zemnieku uz patstāvīgu cīņu.

Lai tad visi apzinīgie strādnieki, visi Pievolgas sociāldemokrāti māca lautu ar Ļvova un Žilkina piemēru.

Strādnieki! Vai jūs gribat palīdzēt iedabūt Domē tādus kadetus kā muižnieku Ļvovu, kas šodien gari runā par tautas brīvību, bet rīt pārsviežas Slolipina pusē?

Ja jūs to negribat, tad noraidiet jebkādus blokus ar kadetiem, ar šo „liberālo*1 muižnieku partiju. Aiciniet zemniekus atbalstīt strādnieku s.-d. partiju, bet nevis k.-d. partiju.

Zemnieki! Vai jūs gribai vēlreiz iedabūt Domē „libe-ralos“ muižniekus, tādus kā kadetu Ļvovu, kas pirms Domes solīja jums piena un medus upes, bet Domē ieteica taisnīgi novērtēt muižnieku zemi ar muižnieku valdības iecelto ierēdņu starpniecību? Vai jūs gribat uzticēt zemnieku prasību aizstāvēšanu liberālajiem muižniekiem vai buržuāziskajiem advokātiem?

Ja jūs to negribat, tad balsojiet par sociāldemokrātiem,

t. i., par strādnieku partiju. Nekur pasaulē s.-d. strādnieku partija nav nodevusi izputinātās, trūcīgās, ekspluatētās darba zemniecības intereses. Visur visā pasaulē liberālā buržuāzijā tāpat ir krāpusi zemniekus, kas cīnās par zemi un par brīvību, kā pie mums viņus krāpj kadeti Ļvovi.

Nav un nevar būt cila līdzekļa pret trudoviku svārstī-gumu kā vien stipra, apzinīga strādnieku partija, kas neatkāpjas no šķiras viedokļa. Zemnieki var iegūt zemi un brīvību, tikai iedami roku rokā ar apzinīgajiem strādniekiem.

1906. g. 28. decembrī

Pirmoreiz iespiests 1935. q. *21 janvāri avizē „Votžskaja Komnuma".

iespiests pēc rokraksta

19. nr-ā

Paraksts- N. Ļeņins

PRIEKŠVĀRDS BROŠŪRAS „V. LIBKNECIITS.

NEKĀDUS KOMPROMISUS, NEKĀDAS VELĒŠANU VIENOŠANAS!» KRIEVU TULKOJUMAM

Libkneehla brošūra, ko tulkojumā dodam krievu lasītājam, ir īpaši interesanta patlaban, otrās Domes vēlēšanu priekšvakarā, kad jautājums par vēlēšanu vienošanos dzīvi interesē gan strādnieku partiju, gan liberālās buržuāzijas sabiedrisko domu.

Mēs šeit sīkāk neaplūkosim Libkneehla brošūras vispārīgo nozīmi. Lasītājam nepieciešams pievērsties Fr. Me-ringa sacerējumam par Vācijas sociāldemokrātijas vēsturi un vairākiem citiem mūsu vācu biedru darbiem, lai skaidri izprastu šo nozīmi un pareizi saprastu atsevišķas brošūras vietas, ko iespējams greizi iztulkot, ja tās ņem ārpus tās situācijās, kad un kā tās bija teiktas.

Mums šeit svarīgi atzīmēt Libkneehla spriešanas paņēmienus. Svarīgi parādīt, kā viņš ir aplūkojis jautājumu par vienošanos, lai palīdzētu krievu lasītājam patslāvigi panākt atrisinājumu mūs interesējošā jautājumā par blokiem ar kadetiem.

Libknechls ne drusku nenoliedz, ka vienošanās ar buržuāziski opozicionārajām partijām ir „derīgas^1* — gan no „parlamenta mandatu» viedokļa, gan no „sabiedrotā» (it kā sabiedrotā) pievilkšanas viedokļa pret kopīgo ienaidnieku, reakciju. Bet taisni te arī parādās Vācijas sociālistu veterānā īstais politiskais prāts un pārbaudītais social-demokratisms, ka viņš neierobežojas ar šiem apsvērumiem. Viņš analizē, vai ,.sabiedrotais» nav slepens ienaidnieks, ko sevišķi bīstami ielaist savās rindās? vai šis sabiedrotais tiešām cīnās un kā cīnās pret kopīgo ienaidnieku? vai vienošanos noderīgums no parlamenta mandatu skaita palielināšanās viedokļa nav saistīts ar ļaunumu pret ilgstošākiem un dziļākiem proletariāta partijas uzdevumiem?

Ņemsim kaut vai šos trijus nupat manis izraudzītos jautājumus un palūkosimies, vai to nozīmi saprot tāds, piem.. krievu s.-d. un kadetu vienošanās aizstāvis kā Pļechanovs. Mēs redzēsim, ka Pļechanovs izvirza jautājumu par vieno Sanos neticami šauri. Kadeti grib cīnīties pret reakciju, tātad... vienošanās ar kadetiem! Tālāk par to Pļechanovs neiet, jautājuma tālākā analizē viņam liekas doktrina-risms. Nav brīnums, ka sociāldemokrāts, kas tik ļoti aizmirsis sociāldemokrātiskās politikas prasības, izrādījās kaimiņos un sadarbībā ar sociāldemokrātijas renegatiem, kādi ir Prokopoviču kgi un citi avīzes ,,Tovarišč“ publicisti. Nav brīnums, ka pat tāda s.-d. principiālie domubiedri, meņševiki, vai nu apmulsuši klusē, neiedrošinādamies skaļi pateikt to, ko viņi domā par Pļechanovu, un atsacīdamies no viņa strādnieku sapulcēs, vai arī atklāti smejas par viņu — kā bundisli avīzē ,,Volkszeitung“[57] un nedēļas avīzē „Naša Tribūna1^57^1”.

Libknechts mūs māca, ka ikvienā sabiedrotajā no buržuāzijas vidus sociāldemokrātam jāprot atklāt viņa bīstamās puses un neslēpt tās. Bet pie mums meņševiki klaigā, ka nevis pret kadetiem jācīnoties, bet gan pret melnsimtnieku briesmām! Cik derīgi būtu tādiem cilvēkiem pārdomāt Libknechta vārdus: „Policejisko politiķu muļķīgās un nežēlīgās varmācības, likuma uzbrukumi sociālistiem — katorgas likuma, likuma pret partijām, kas sludina apvērsumu, var mūsos radīt nievājoša nožēlojuma jūtas, — bet no ienaidnieka, kas sniedz mums roku, lai vienotos vēlēšanās, un kas iespiežas mūsu vidū kā draugs un brālis, — no tāda ienaidnieka un tikai no tāda mums jābīstas“.

Jūs redzat: par policistu varmācībām un melnsimtnieku likumiem domā arī Libknechts. Un tomēr viņš droši saka strādniekiem: nevis no šā ienaidnieka, bet gan no vēlēšanu vienošanās ar viltus draugu jābīslas. Kāpēc Libknechts tā domāja? Tāpēc, ka viņš vienmēr cīnītāju spēku uzskatīja par īstenu spēku tikai tad, kad tas ir apzinīgu strādnieku masu spēks. Bet masu apzinīgumu nesagandē varmācības un katorgas likumi, — to sagandē strādnieku viltus draugi.

liberālie buržuji, kas ar tukšām frāzēm par cīņu novērš masas no īstās cīņas. Mūsu meņševiki un Pļechanovs nesaprot, ka cīņa pret kadetiem ir cīņa par strādnieku masu apziņas atbrīvošanu no melīgajām kadetu domām un aizspriedumiem par to, ka tautas brīvība savienojama ar veco varu.

Libknechts tik asi uzsvēra, ka viltus draugi ir bīstamāki nekā tiešie ienaidnieki, ka teica: „jauna likuma ievešana pret sociālistiem būtu mazāks ļaunums nekā šķiru pretstata un partiju robežu notušēšana, slēdzot vēlēšanu vienošanos".

Pārtulkojiet šo Libknechta frāzi Krievijas politikas valodā 1906. gada beigās: „melnsimtnieku Dome būtu mazāks Jaunums nekā šķiru pretstata un partiju robežu notušēšana, slēdzot vēlēšanu vienošanos ar kadetiem". Kādu mežonīgu kaukšanu saceltu pret Libknechtu par tādu frāzi avīzes „Tovarišč" un tamlīdzīgu avīžu rakstnieki, kas no sociālismā pārbēguši pie liberāļiem! Cik bieži mēs strādnieku sapulcēs un no meņševistisko izdevumu slejām esam par tamlīdzīgām domām dzirdējuši tādus pašus boļševiku „nosodījumus", kādus piedzīvojis Libknechts (aplūkojamās brošūras 54. lpp.). Bet boļševiki tikpat maz nobīsies no šās kaukšanas un no šiem nosodījumiem, cik maz no tiem bijās Libknechts. Tikai slikti sociāldemokrāti spēj nicīgi runāt par to ļaunumu, ko strādnieku masām sagādā tautas brīvības liberālie nodevēji, kuri ar vēlēšanu vienošanās palīdzību taisās tām klāt.

Pie reizes par šo liberālismā nodevību. Mūsu oportunisti, arī Pļechanovs tai skaitā, kliedz: ir netaktiski arī tagad pie mums runāt par liberālismā nodevību. Pļechanovs ir sarakstījis pat veselu brošuru, lai netaktiskajiem sociālistiem strādniekiem iemācītu pieklājīgu izturēšanos pret kadetiem. Cik ļoti neoriģinālās ir Pļechanova domas, cih ļoti vēl vācu liberālo buržuju novazātas ir Pļechanova frāzes, to visskaidrāk rāda Libknechta brošūra. Izrādās, ka Pļechanovs pret revolucionārajiem sociāldemokrātiem ir „dižojies" ar to pašu bērnu pasaku par vilku un ganu, ar kuru vācu oportunisti ir mēģinājuši iebiedēt arī Libknechtu. sak, jūs tā pieradināsit visus dzirdēt jūsu kliedzienus: „vilks! vilks!", ka tad, kad atnāks vilks, jums neviens neticēs. Libknechts trāpīgi atbildēja tagadējā Pļechanova daudzajiem vācu domubiedriem: „katrā ziņā partijas inte reses piesardzīgi cilvēki sarga ne sliktāk kā ņirgas".

Ņemsim otro mūsu izraudzīto jautājumu: vai mūsu liberālā buržuāzijā, t. i., kadeti, tiešām cīnās pret melnsimtnieku briesmām un kā cīnās? Pļechanovs neprot ne nostādīt šo jautājumu, ne atrisināt to, uzmanīgi analizējot kadetu politiku revolucionārajā Krievijā. No „vispārīgā jēdzie-na“ par buržuāzisko revolūciju Pļechanovs, pārkāpdams marksisma ābeci, secina par krievu s.-d. konkrētajām attiecībām ar kadetiem tur, kur vajadzētu no Krievijas buržuāziskās revolūcijas reālo īpatnību pētīšanas secināt vispārīgo jēdzienu par buržuāzijas, proletariāta un zemniecības savstarpīgajām attiecībām mūsdienu Krievijā.

Libknechts māca mūs spriest citādi. Kad viņam stāstīja par liberālās buržuāzijas cīņu pret reakciju, viņš atbildēja ar analīzi par to, kā viņa ir cīnījusies. Un viņš parādīja — aplūkojamajā brošūrā un daudzos citos rakstos — ka vācu liberāļi (gluži kā mūsu kadeti) „nodod brīvību", ka viņi tuvinās ar „junkuriem (muižniekiem) un garīdzniecību", ka viņi nav pratuši būt revolucionāri revolucionārā laikmetā.

„Ar to brīdi, — saka Libknechts, — kad proletariats sāk uzstāties kā šķira, kas nostājusies savrup no buržuāzijas un kas pēc savām interesēm ir naidīga tai, buržuāzijā beidz būt demokrātisku

Bet mūsu oportunisti, gluži par apsmieklu patiesībai, godā kadetus (pat s.-d. partijas konferenču rezolūcijās) par demokrātiem, lai gan kadeti savā programā noliedz demokrātismu, atzīst augšpalātu u. tini., lai gan viņi Valsts domē ieteica katorgas likumus pret sapulcēm un cīnījās pret vietējo zemes komiteju dibināšanu uz vispārējas, tiešas, vienlīdzīgas un aizklātas balsošanas pamata bez priekšniecības atļaujas!

Libknechts pilnīgi pamatoti nosodīja revolūcijas vārda kā tukšas frāzes lietošanu. Kad viņš runāja par revolūciju, viņš tiešām licēja tai, — viņš tiešām analizēja visus jautājumus un visus taktikas soļus ne vien no acumirkļa interešu viedokļa, bet no visas revolūcijas pamatinlerešu viedokļa. Libknechtam tāpat kā Krievijas revolucionārajiem s.-d. nācās piedzīvot grūtas pārejas no tieši revolucionārās cīņas uz nožēlojamu, nekrietnu, neģēlīgi melnsimtniecisku konstitūciju. Libknechts prata piemēroties šīm grūtajām pārejām, prata strādāt proletariāta labā uz jebkāda, pat paša sliktākā pamata. Bet viņš pie tam nelīksmoja, pāriedams no cīņas pret neģēlīgo konsliluciju uz darini, pamatojoties uz šo konstitūciju, neņirgājās par tiem, kas bija darījuši visu, lai nepieļautu tamlīdzīgas „konstitūcijas" nākšanu klajā. Libknechts ne to uzskatīja par „piesardzību", lai drīzāk iespertu ar kāju krītošajai (kaut arī uz laiku krītošajai) revolūcijai, lai drīzāk pielāgotos apcirptai konstitūcijai. Nē, vecais revolūcijas veterans par proletariāta vadoņa „piesardzību" uzskatīja to, lai vēlāk par visiem mazdūšīgajiem un gļēvulīgajiem buržujiem pārietu uz „pielāgošanās" pamata tam, kas rodas no revolūcijas pagaidu sakāvēm. „Praktiskā politika — saka Libknechts — piespieda mūs pielāgoties tās sabiedrības institūtiem, kurā mēs dzīvojam; bet katrs jauns solis ceļā uz pielāgošanos mūsdienu sabiedriskajai kārtībai bija mums grūts, un mēs to spērām tikai ar lielu piesardzību. Tas radīja ne mazumu izsmiekla no dažādām pusēm. Bet tas, kas bīstas stāties uz šās slīpās plāksnes, katrā ziņā ir uzticamāks biedrs nekā tas, kas smejas par māsu piesardzību

Iegaumējiet šos zelta vārdus, biedri strādnieki, kas boikotējāt Vites Domi. Atcerieties biežāk šos vārdus, kad nožēlojamie pedanti smiesies jūsu priekšā par Domes boikotu, aizmirsdami, ka zem Buligina Domes boikota karoga iedegās pirmā (un līdz šim vienīgā, — bet, mēs esam pārliecināti, ne pēdējā) lautas kustība pret. tamlīdzīgām iestādēm. Lai nodevēji kadeti lepojas ar to, ka viņi agrāk par visiem bija ar mieru brīvprātīgi līst uz vēdera kotrrevolu-cijas likumu priekšā. Apzinīgais proletariats leposies ar to, ka viņš ilgāk par visiem stāvēja ar augstu paceltu karogu un gāja atklātā cīņā, — leposies ar to, ka viņš krita tikai zem smagiem triecieniem kaujā, ka viņš ilgāk par visiem mēģināja un sauca lautu celties vēlreiz, traukties uz priekšu ar visu masu un nožņaugt ienaidnieku.

* $

*

Beidzot aplūkosim trešo un pēdējo no mūsu izraudzītajiem jautājumiem. Vai vienošanās vēlēšanās nekaitē tam, kas mums ir sevišķi dārgs: soCialdemokratisma „principu tīrībai"? Ak vai! Uz šo jautājumu Krievijas politiskā īstenība jau ir devusi atbildi, — atbildi ar (aktiem, kas liek kaunā sarkt apzinīgajiem strādniekiem.

Meņševiki apgalvoja rezolūcijās, zvērēja un dievojās sapulcēs, ka viņi pieņemot tikai techniskas vienošanās, ka viņi turpinot idejisku cīņu pret kadetiem, ka viņi neparko, neparko ne par matu neatdošot savas sociāldemokrātiskās pozicijas, savus tīri proletāriskos lozungus.

Nu, un kas? Neviens cits kā Pļechanovs devās uz kadetu avīžu priekšnamu, lai pasniegtu lautai ,,vidēju“ lozungu, ne kadetisku, ne sociāldemokrātisku, visiem patīkamu tādu, kas nevienam nedara pāri: „Dome, kurai būtu visa vara“. Kas par to, ka šis lozungs tieši krāpj tautu, aizmiglo tai acis, — kaut tikai būtu vienošanās ar liberālajiem muižniekiem! Bet kadeti nicīgi padzina Pļechanovu, sociāldemokrāti novērsās no viņa, vieni apjukuši, citi ar sašutumu. Viņš tagad ir palicis viens un izgāž savu niknumu, lamādams boļševikus par ,,blankismu“, avīzes „Tovarišč" publicistus par ,,nekautrību“, meņševikus par nediploma liskumu, lamādams visus, atskaitot sevi! Nabaga Pļecha-novs, cik nežēlīgi attaisnojās attiecībā uz viņu tiešie un skaidrie, lepnie un asie Libknechta vārdi par vienošanās principiālo ļaunumu!

Bet ,,biedrs“ Vasiļjevs (arī no Šveices virtuves paraudzījies uz revolūciju) ieteica avīzē ,,Tovarišč“ (17. decembrī), tieši atsaukdamies uz Pļechanovu, vienkārši likvidēt s.-d. partiju un pagaidām — tikai pagaidām! — saplūst ar liberāļiem. Jā, ne velti Libknechls teica, ka arī viņiem partijā nezin vai kāds gribējis novērsties „no partijas principiem*1. Svarīga nav gribēšana, bet gan tas, kurp notikumu loģika noved partiju aplama soļa dēļ. Arī Pļechanovam gribēšana bija pati labākā: saticīgi un draudzīgi ar kadetiem pret melnsimtnieku briesmām, — bet iznāca tikai kauns un skandāls sociāldemokrātijai.

Biedri strādnieki, lasiet uzmanīgāk Vilhelma Libknechta brošuru un stingrāk pārbaudiet tos, kas jums ieteic proletariātam un brīvības cīņai pazudinošas vienošanās ar kadetiem!

1906. g. decembrī

N. Ļeņins

Iespiests 1901. p. brošūrā: V. Lib-knechls, „Nekādus kompromisus, nekādas vēlēšanu vienošanās!", izd.

„Novaja Duma" iespiests pēc brošūras teksta

PRIEKŠVĀRDS BROŠŪRAS „К. KAUTSKIS. KRIEVIJAS REVOLŪCIJAS VIRZĪTĀJI SPEĶI UN PERSPEKTĪVAS" KRIEVU TULKOJUMAM

Krievijas apzinīgie strādnieki jau sen pazīst K. Kautski kā savu rakstnieku, kas prot ne vien pamatot un izskaidrot revolucionārā marksisma teorētisko mācību, bet arī, lietpratīgi, nopietni analizējot faktus, pielietot to Krievijas revolūcijas komplicētajos un sarežģītajos jautājumos. Un tagad, kad sociāldemokrātu uzmanību dažkārt gandrīz vai pilnīgi aizņem liberālo ākstu un viņu apzinīgo un neapzinīgo piebaisotāju bezidejiskā tarkšķēšana, kad „parla-mentarās“ technikas sīkumi daudziem aizsedz proletariats šķiras cīņas principiālos jautājumus, kad pesimistisks noskaņojums visnotaļ pārņem pat kārtīgus cilvēkus, pazeminot viņu garīgās un politiskās spējas, — tagad visiem Krievijas sociāldemokrātiem trīskārt svarīgi ir uzmanīgi ieklausīties Kaulska domās par Krievijas revolūcijas pamatjautājumiem. Un pat ne tik daudz ieklausīties Kautska domās kā iedziļināties viņa jautājuma nostādnē, — jo Kautskis nav tik vieglprātīgs, lai pļāpātu par viņam maz pazīstamajiem Krievijas taktikas konkrētajiem jautājumiem, un nav tik neizglītots Krievijas lietās, lai atkratītos ar vispārīgām frāzēm vai nekritisku paša modernākā kliedziena atkārtošanu.

Kautskis atbild uz jautājumiem, kurus Pļechanovs uzdevis vairākiem ārzemju sociālistiem. Un, atbildēdams uz šiem jautājumiem, — pareizāk sakot, izraugoties no šiem ne visai gudri uzdotajiem jautājumiem to, ko lietas labā var pārrunāt ar visu zemju sociālistiem, — Kautskis sāk ar kautrīgu ierunu. „Attiecībā pret Krievijas biedriem es jūtos skolnieka stāvoklī, kad runa ir par Krievijas jautā-jumicm“. Šī kautrība nav sociāldemokrātijas „ģenerāļa"

liekulīga kaulrēšanās. kurš sāk ar sīkpilsonisku lauzīšanos, lai beigtu ar kādu burbona izlēcienu. Nē. Kautskis patiesi ir aprobežojies ar atbildi tikai uz tādiem jautājumiem, kurus analizēdams viņš var palīdzēt Krievijas domājošajiem sociāldemokrātiem viņu patstāvīgajā darbā, analizējot konkrētos uzdevumus un dienas lozungus. Kautskis ir atteicies būt par ģenerāli, kas komandē: uz labo vai uz kreiso! Viņš atzinis par labāku paturēt tālu stāvoša, bet toties vērīga biedra stāvokli, kurš parāda, kādā veidā mums pašiem jāmeklē atbilde.

Pļcchanovs jautāja Kautskim, pirmkārt, par Krievijas revolūcijas „vispārīgo raksturu^4': vai tā ir buržuāziskā vai sociālistiskā? Otrkārt, par s.-d. attiecībām pret buržuāzisko demokrātiju. Treškārt, par to, vai s.-d. partijai Domes vēlēšanās jāalbalsla opozicionārās partijas.

Šie jautājumi, pēc pirmā acu uzmetiena, izraudzīti loti „smalki". Bet paruna ne velti saka: „Kas smalks, tas ātri trūkst". Lieta tā, ka šajos jautājumos kaut cik zinātājs un vērīgs cilvēks uzreiz redz smalku ... viltojumu. Tas ir viltojums, pirmkārt, tai nozīmē, ka mūsu priekšā ir metafizikas paraugs, pret kuru Pļechanovs mīl tik krāšņi deklamēt, neprotot to padzīt no saviem paša konkrēti vēsturiskajiem prātojumiem. Tas ir viltojums, otrkārt, tai nozīmē, ka jautāto mākslīgi iedzen vienā maziņā un nožēlojami šaurā aizgaldiņā. Tikai ar pilnīgu, var teikt, jaunavīgu nevainību politikas jautājumos var nepamanīt, kā Pļechanovs ar nodomu sāk iztālēm, vieglītiņāin stumdams jautāto uz to. lai attaisnotu ... blokus ar kadetiem!

Skubināt vientiesīgu sarunu biedru uz to, lai attaisnotu blokus ar noteiktu partiju, un nenosaukt šo partiju; — runāt par revolucionāro kustību un neatšķirt revolucionāro un opozicionāro buržuāzisko demokrātiju; — dot mājienu, ka buržuāzijā „cīnās" pa savam, t. i., citādi nekā proletariats, un neteikt atklāti un skaidri, kāda tad šeit patiesībā ir izšķirība; — ķert sarunu biedru kā kovārnēnu uz Amsterdamas rezolūcijas makšķeres, kam jdnoslēpj ārzemniekam Krievijas sociāldemokrātijas strīda jautājumu īstenais saturs; — secināt konkrētus atzinumus par noteiktu taktiku noteiktā gadījumā, par attiecībām pret dažadam buržuāziskās demokrātijās partijām no vispārīgas ļrazes, par revolūcijas „vispārīgo raksturu" tā vietā, lai šo „Krievijas

revolūcijas vispārīgo raksturu" secinātu no precizas konkrētu ziņu analizēs par dažādu šķiru interesēm un stāvokli Krievijas revolūcijā; — vai tad tas nav viltojums? vai tad tas nav atklāts izsmiekls par Marksa dialektisko materiālismu?

Jā — jā. nē — nē, un kas pāri par to, tas ir no |auna! Vai nu buržuāziskā, vai sociālistiskā revolūcija, un pārējo ar vienkāršu siloģismu palīdzību var „secināt" no galvenā „atrisinājuma"!

Kaulska milzīgais nopelns ir tas, ka viņš, atbildēdams uz tamlīdzīgiem jautājumiem, uzreiz ir sapratis lietas bīītību un kļūdas būtību, kura slēpjas jau pašu jautājumu formulējumā. Kautskis būtībā atbildēja uz Pļechanova jautājumiem ar to, ka atmeta Pļechanova jautājuma nostādni! Kautskis atbildēja Pļechanovam ar to, ka izlaboja Pļechanova jautājuma nostādni. Pļechanova jautājuma nostādnes kritika, ko devis Kautskis, ir iznākusi pie tam jo graujošāka, jo iecietīgāk un piesardzīgāk viņš ir labojis anketas iniciatoru. „Mēs darīsim labi, — raksta Kautskis, — ja pilnīgi noskaidrosim sev to domu, ka mūsu priekšā ir gluži jaunas situācijās un problēmas, kam neder neviens vecais šablons".

Tas ir taisni naglai uz galvas pret Pļechanova jautājumu: vai mums pēc sava vispārīgā rakstura ir buržuāziskā revolūcija vai sociālistiskā? Tas ir vecs šablons, — saka Kautskis. Tā nevar izvirzīt jautājumu, tas nav marksistiski. Revolūcija Krievijā nav buržuāziskā, jo buržuāzijā nepieder pie Krievijas pašreizējās revolucionārās kustības virzītājiem spēkiem. Un revolūcija Krievijā nav sociālistiskā, jo tā nekādi nevar novest proletariātu vienīgo pie kundzības jeb diktatūras. Sociāldemokrātijā Krievijas revolūcijā var uzvarēt, un lai pēc tā vajag censties. Bet pašreizējās revolūcijas uzvara nevar būt tikai proletariāta uzvara bez cilu šķiru palīdzības. Kāda šķira tad pašreizējās revolūcijas objektivo apstākļu dēļ ir proletariāta sabiedrotais? Zemniecība: „cieša interešu kopība visam revolucionārās cīņas laikam pastāv tikai stari» proletariātu un zemniecību".

Visas šīs Kaulska tezes jo spoži apstiprina Krievijas sociāldemokrātijas revolucionārā spārna taktiku, t. i„ boļševiku taktiku, l'n šis apstiprinājums ir jo vērtīgāks tāpēc, ka Kautskis. atmetis konkrētos un praktiskos jautājumus,

2.'i 11- sēj.

ir koncentrējis visu vērību uz sislematisku sociālistiskās taktikas vispārējo pamatu iztirzāšanu mūsu revolūcijā. Viņš parādījis, ka P|echanova novazātajam spriešanas paņēmienam: „revolūcija ir buržuāziskā — jāatbalsta buržuāzijā" nav nekā kopīga ar marksismu. Tādējādi viņš ir atzinis mūsu s.-d. oportunisma, t. i„ meņ.ševisma, galveno kļūdu, pret kuru jau kopš 1905. gada sākuma ir cīnījušies boļševiki.

Tālāk Kautskis, pamatodamies ne uz vispārīgām frāzēm, bet uz noteiktu šķiru stāvokļa un interešu iztirzājumu, ar savu analizi ir apstiprinājis to secinājumu, ko mūsu kadetu piebalsotāji atzina par „netaktiskuproti: ka buržuāzijā Krievijā vairāk bīstas no revolūcijas nekā no reakcijas, ka absolūtismu tā neieredz par to, ka tas radījis revolūciju, ka politisko brīvību tā grib, lai pārtrauktu revolūciju. Salīdziniet to ar mūsu Pļechanova naivo ticību kadetam, kad Pļechanovs savos jautājumos nemanot identificēja opozicijas cīņu pret veco kārtību ar cīņu pret valdības mēģinājumiem nožņaugt revolucionāro kustību! Atšķirībā no mcņševiku šabloniskā uzskata par ,,buržuāzisko demokrātiju" Kautskis parādīja tās revolucionāros un ne-revolucionaros elementus, parādīja liberālismā bankrotu, parādīja, ka nenovēršama toties straujāka liberāļu pagriešanās pa labi, jo patstāvīgāka un apzinīgāka kļūst zemniecība. Buržuāzisko revolūciju izdara proletariats un zemniecība pretēji buržuāzijas svārstībām, — šo boļševiku taktikas pamattēzi Kautskis ir pilnīgi apstiprinājis.

Kautskis rāda, ka revolūcijas norisē uzvaru pilnīgi var gūt s.-d. partija un ka šai partijai vajag iedvest saviem piekritējiem pārliecību par uzvaru. Meņševiku bailes no s.-d. uzvaras šai revolūcijā atkal pilnīgi atspēko Kautska secinājums. Pļechanova smieklīgās pūles „pakļaut" mūsu revolūcijas uzdevumus „Amsterdamas rezolūcijai" parādās sevišķi komiski līdzās Kautska vienkāršajai un skaidrajai lezei: „nevar sekmīgi cīnīties, ja jau iepriekš esi atsacījies no uzvaras".

Vēl spilgtāk parādās radikālā starpība starp Kautska un mūsu tagadējo oporlunistu vadoņa Pļechanova metodēm, kad mēs lasām Kautska darbā: domāt, ka „visām tām šķirām un partijām, kas liecas pēc politiskas brīvības, gluži vienkārši jādarbojas kopā, lai to panāktu", nozīmē „paturēt prātā tikai notiekošā politisko virspusi". 'I'as skan tā, it kā Kautskim tieši būtu prātā tā sociāldemokrātu kompānijā, kuri pārbēguši pie liberāļiem, Portugalovu, Prokopoviču, Kuskovu, Bogučarsku, Izgojevu, Struvju kgi u. c., kas tieši arī dara Kautska norādīto kļūdu (vezdami pie tam sev līdzi Pļechanovu). Tas apstāklis, ka Kautskis nezina šo kungu rakstus, tikai pastiprina viņa teorētiskā secinājuma nozīmi.

Lieki teikt, ka Kautskis ir pilnīgi vienis prātis ar visām Krievijas s.-d. pamattēzēm par zemnieku kustības nesoda-listisko raksturu, par neiespējamību rasties sociālismam no sīkās zemnieku ražošanas utt. Sociālistiem revolucionāriem, kam tīk apgalvot, ka viņi „arī ir vienis pratis ar Marksu“, būs ļoti pamācoši padomāt par šiem Kautska vārdiem.

Noslēgumā dažus vārdus par „autoritātēm". Marksistiem nevar būt parastais inteliģentā radikaļa viedoklis ar viņa it kā revolucionāro abstrakciju: „nekādas autoritātes".

Nē. Strādnieku šķirai, kas visā pasaulē ved grūto un neatlaidīgo cīņu par pilnīgu atbrīvošanos, ir vajadzīgas autoritātes, — bet, saprotams, tikai tādā nozīmē, kādā jaunajiem strādniekiem vajadzīga pieredze, ko uzkrājuši vecie cīnītāji pret apspiešanu un ekspluatāciju, cīnītāji, kas organizējuši daudzus streikus, piedalījušies vairākās revolūcijās, kas ieguvuši revolucionārās tradīcijas un plašu politisku apvārsni. Proletariāta vispasaules cīņas autoritāte vajadzīga katras zemes proletāriešiem. Vispasaules sociāldemokrātijas teorētiķu autoritāte mums vajadzīga, lai noskaidrotu mūsu partijas programu un taktiku. Bet šai autoritātei, protams, nav nekā kopīga ar buržuāziskās zinātnes un policejiskās politikas kroņa autoritātēm. Šī autoritāte ir vispusīgākas cīņas autoritāte tajās pašās vispasaules sociālistiskās armijas rindās. Cik svarīga tā ir cīnītāju redzes apvāršņa paplašināšanai, tik nepieļaujama būtu strādnieku partijai pretenzija no malas, iztālēm izšķirt tuvākās politikas praktiskos un konkrētos jautājumus. Katras zemes progresivo, apzinīgo strādnieku kolektivisms, kuri tieši cīnās, vienmēr būs vislielākā autoritāte visos lādos jautājumos.

Tāds ir mūsu uzskats tiklab par Kautska, kā par Pļechn-nova uzskatu autoritāti. Pļechanova teorētiskie darbi — galvenokārt narodņiku un oporlunislu kritika paliek

2.T

stingrs ieguvums visas Krievijas s.-d., un nekāds „frak-cionarisms" nepadarīs cilvēku, kam piemīt kaut jelkāds „fizisks gara spēks“, aklu tiktāl, lai aizmirstu vai noliegtu šo ieguvumu svarīgumu. 13el izrādījies, ka Pjechanovs kā Krievijas s.-d. politiskais vadonis buržuāziskajā Krievijas revolūcijā, kā taktiķis ir zem katras kritikas. Šai laukā viņš ir parādījis tādu oportunismu, kas kaitēja Krievijas s.-d. strādniekiem simtreiz vairāk nekā Bernšteina oporlunisms vācu strādniekiem. Un pret šo kadelveidīgo Pļechanova politiku, kurš ir atgriezies Prokopoviču kgu un Ko klēpī, ko viņš 1899. un 1900. g. izdzina no s.-d. partijas, mums jākaro visnesaudzīgākajā kārtā.

Ka šis Pļechanova taktikas oportunisms ir viena vienīga marksistiskās metodes pamalu noliegšana, — vislabāk pierāda iepazīšanās ar Kautska spriešanas gaitu lasītājam ieteiktajā rakstā.

Sarakstīts 1906. g. decembri

Iespiests 1907. g. brošūrā: K. Kaut-skis. „Krievijas revolūcijas virzītāji spēki im perspektīvas", izd. ,.Novaja

Epocha“ Iespiests pēc brošūras teksta

KA IZTURAS PRET DOMES VELEŠANAM BURŽUĀZISKĀS PARTIJAS UN STRĀDNIEKU PARTIJA?

Avīzes ir pārpildītus ar ziņām par vēlēšanu sagatavošanu. Gandrīz katru dienu mēs dabūjam zināt gan par jaunu valdības „paskaidrojumu^1*, kas svītro vēl un vēl vienu neuzticamo pilsoņu kategoriju no vēlētāju saraksta, — gan par jaunām vajāšanām, sapulču aizliegšanu, avīžu slēgšanu, paredzamo balsotāju un kandidātu apcietināšanu. Melnsimtnieki ir pacēluši galvu. Viņi auro un klaigā nekaunīgāk nekā jebkad agrāk.

Valdībai nevēlamās partijas arī gatavojas uz vēlēšanām. Sīs partijas ir pārliecinātas, un pilnīgi pamatoti pārliecinātas, ka vēlētāju masa pratīs teikt savu vārdu, ar vēlēšanu palīdzību izteikt savu īsto pārliecību, neraugoties uz visām blēdībām, piesiešanos, sīkiem un lieliem ierobežojumiem, kas vērsti pret vēlētāju. Sī pārliecība pamatojas uz to, ka visnegantākās vajāšanas, visneizturamākās piesiešanās atņems vislielākais simtus, tūkstošus, pieļausim — desmit-tūkstošus vēlētāju visā Krievijā. Bet masas noskaņojums un tās attiecības pret valdību taču no tā nemainīsies. Var izmest no saraksta 10—20 tūkstoš vēlētāju, teiksim, Pēterburgā, bet pusotra simta tūkstošu lielā galvaspilsētas vēlētāju masa no tā tikai saspiežas, ieraujas sevī, paslēpjas, apklust uz laiku, bet nepazūd un nemaina savu masas noskaņojumu, bet, ja maina, tad, protams, ne par labu valdībai IJii tāpēc, kamēr pamatos nav grozīts vēlēšanu likums, kamēr galīgi nav samītas visas vēlēšanu legalitātes atliekas (tās vēl var samīt ar sistemātiskiem balsotāju arestiem: no Stolipina jāgaida viss ļaunākais!), — tikām paliek neapšaubāms. ka masas noskaņojums izšķirs vēlēšanu iznākumu — un, protams, ne par labu valdībai ar tās meln simtniekiem.

Un visi, kas nav valdības pusē, cer uz vēlētāju masu. Bet, ja jūs ieskatīsities, kāda īsti ir cerība uz masu, kā vienas vai otras partijas izturas pret masu, lad jūs ieraudzīsit veselu atšķirības bezdibeni starp buržuāziskajām partijām un proletariāta partiju.

Kadeti ir liberāli buržuāzisko partiju priekšgalā. Pirmās Domes vēlēšanās viņi apkaunojoši nodeva cīņas lietu, atteicās no boikota, padevīgi gāja uz vēlēšanām paši un veda sev līdzi neattīstīto masu. Tagad viņi cer uz šās masas incrtību, uz aģitācijas un kreiso partiju vēlēšanu kampaņas ierobežošanu. Kadetu cerība uz masu ir cerība uz masas nealtīslību un nomāktību: sak, mūsu programu un taktiku masa nesapratīs, tālāk par mierīgu un legālu, pašu mierīgāko un pašu biklāko protestu neies — ne tāpēc, ka negrib, bet tāpēc, ka nelaidīs. Balsos par mums, jo kreisajiem nav ne avīžu, ne sapulču, ne skrejlapu, ne garantiju pret patvaļīgiem arestiem un vajāšanām, — lūk, kā domā kadets. Un viņš lepni paceļ acis uz debesīm: es pateicos tev, kungs, ka es neesmu līdzīgs vienam no šiem „galējiem"! es neesmu revolucionārs, es pratīšu pielāgoties, vispadevīgākā, viszemiskākā kārtā pielāgoties jebkādiem pasākumiem, es pat vēlēšanu veidlapas* dabūšu no mierīgajiem atjauninātā jiem.

Tāpēc visa kadetu priekšvēlēšanu kampaņa ir vērsta uz to, lai iebaidītu masu ar melnsimtnieku briesmām, lai iebaidītu masu ar briesmām no galējām kreisām partijām, lai pielāgotos mietpilsoniskumam, sīkpilsoņa gļēvulībai un vārgulībai, lai pārliecinātu viņu par to, ka kadeti ir visnekaitīgākie, vispieticīgākie, vismērenākie, viskārtīgākie. Tu esi nobijies, mietpilsoni? — lasītājam katru dienu jautā kadetu avīzes. — Paļaujies uz mums! Mēs tevi nebaidīsim, mēs esam pret varinācībām, mēs esam padevīgi valdībai, paļaujies tikai uz mums, un mēs visu tev nokārtosim „pēc iespējas"! Un iebaidītajiem iedzīvotājiem aiz muguras kadeti laiž darbā visas blēdības, lai pārliecinātu valdību par savu lojalitāti, pārliecinātu kreisos par savu brīvības mīlestību, pārliecinātu mierīgos atjauninātā jus par savu tuvību viņu partijai un viņu veidlapām.

Nekādas masu apziņas izglītošanas, nekādas aģitācijas,

'"ik. sā .sējuma ЗЛО. Ipp. Rctf

kas celtu masas, nekādas konsekventi demokrātisko lozungu izskaidrošanas, tirgošanās ar mandātiem iebaidītajiem iedzīvotājiem aiz muguras, — lūk, visu liberālās buržuāzijas partiju priekšvēlēšanu kampaņa, sākot ar bezpartejiskajiem (no avīzes ,,Tovarišč“) un beidzot ar demokrātisku reformu partiju.

Strādnieku partijas attiecības pret masu ir tieši pretējas. Mums ne tas ir svarīgi, lai ar izlīgumiem nodrošinātu sev vietiņu Domē. Gluži otrādi, pašas šīs vietiņas svarīgas tikai tāpēc un tik daudz, cik tās var noderēt, lai attīstītu masu apziņu, celtu viņu politisko līmeni, organizētu tās nevis mietpilsoniskas labklājības vārdā, nevis ,,micra“, „kārtī-basil un „mierīgas (buržuāziskās) laimes“ vārdā, bet gan cīņas vārdā, cīņas par pilnīgu darba atbrīvošanu no jebkādas ekspluatācijas un no jebkāda jūga. Tikai tāpēc un tik daudz mums svarīgas gan vietiņas Domē, gan visa vēlēšanu kampaņa. Strādnieku partija visas cerības liek uz masu, tomēr nevis uz iebaidīto masu, nevis uz masu, kas pasivi padodas, kas padevīgi velk jūgu, bet uz apzinīgo masu, kas prasa, kas cīnās. Strādnieku partijai ar nicināšanu jāizturas pret parasto liberāļu paņēmienu: iebaidīt mietpilsoni ar melnsimtnieku briesmu rēgu. Viss s.-d. uzdevums — attīstīt masā apziņu par to, kādas ir īstās briesmas, kāds ir īstais cīņas uzdevums tiem spēkiem, kuri ne jau Domē rod savu avotu, ne Domes debatēs gūst pilnīgu izpausmi, ne Domē izšķirs jautājumu par Krievijas nākotni.

Tāpēc strādnieku partija brīdina masas no kadetiskās buržuāzijas aizkulišu vēlēšanu stiķiem, no tās kliedziena, kas notrulina apziņu: uzticiet mums, advokātiem, profesoriem un izglītotajiem muižniekiem, cīņu pret melnsimtnieku briesmām!

Uzticieties tikai savam sociālistiskajam apzinīgumam un savai sociālistiskajai organizācijai,— saka masām strādnieku partija. Atdot liberālajiem buržujiem pirmo vielu cīņā un tiesības vadīt to nozīmē pārdot brīvību par frāžu troksni, par modē nākušo un spilgtu izkārtņu viltus spožumu. Nekādas melnsimtnieku briesmas Domē nesagādās tādu jaunumu kā to masu apziņas sagandēšana. kuras akli seko liberālajai buržuāzijai, tās lozungiem, tās kandidatūru sarakstiem, tās politikai.

Tajās masās, pie kurām griežas strādnieku partija, skaita

ziņā pārsvarā ir zemniecība un visdažādākie sīkburžuazijas siāņi. Viņi ir noteiktāki par kadetiem, godīgāki par tiem, tūkstošreiz spējīgāki cīnīties, bet politikā viņi pārāk bieži iet kadctisko pļāpu pavadā. Viņi arī tagad svārstās starp cīnītāju proletariātu un izlīdzēju buržuāziju.

Tie, kas sludina blokus ar kadetiem, kaitē ne tikai proletariātam un visai brīvības cīņai vien. Viņi kaitē trūcīgo sīkpilsoņu un zemnieku apziņas attīstībai. Viņi nepildāt savu tiešo pienākumu: atbrīvot tos no liberālās buržuāzijas ietekmes. Palūkojieties uz trudovikiem, „tautas sociālistiem" un s.-r. Viņi svārstās un arī visvairāk nodarbojas ar projektiem par izlīgumiem ar kadetiem. Trudoviku vadoņi, nespēdami nodibināt savu partiju, desmitkāršo savas Domes kļūdas, aicinot masas balsot par kadetiem (Aņikins caur avīžu reportieriem, Žilkins avīzē „Tova-rišč" u. c.). Tas nozīmē tieši nodot zemnieku cīņu, tieši izdot zemnieku liberālajam muižniekam, kas ar izpirkšanu pēc „taisnīga" novērtējuma tāpat aplaupīs zemniekus, kā viņa senči aplaupīja zemnieku 1861. gadā. Bet „tautas sociālisti"? Viņus pat kadeti smiedamies dēvē par „otrā iesaukuma kadetiem" (Miļukovs avīzē ,,Reč“). Viņu vadoņi (Aņenskis u. c.) arī aicina bloķēties ar kadetiem. Viņu niecīgā partija (pēc viņiem labvēlīgās avīzes „Tovarišč" ziņām pat vājāka nekā mierīgās aplaupīšanas partija, — kaut kādi 2 000 cilvēki Krievijā!) — ir vienkāršs kadetu piedēklis. S.-r. arī izturas divdomīgi: tiklab oktobra periodā, kā arī pirmās Domes periodā viņi slēpa savu šķelšanos ar enesiem, gāja kopā ar tiem, vadīja vienas un tās pašas avīzes. Tagad viņi nemaz atklāti un patstāvīgi necīnās, neuzstādamies diezgan plaši, atklāti un asi pret „otrā iesaukuma kadetiem", nedod masām nekāda izsmeļoša materiala šās partijas kritizēšanai, neizvērš nekādu principiālu novērtējumu par visu vēlēšanu kampaņu un visiem vēlēšanu vienošanās gadījumiem vispār.

Strādnieku partijas lielais vēsturiskais pienākums — veicināt strādnieku šķiras patstāvīgas politiskas partijas radīšanu. Šim darbam kaitē tie, kas sludina blokus ar kadetiem.

Otrais lielais pienākums — atbrīvot nabadzīgās slkpil-sonibas un zemniecības masas, kas iet postā un izput, no liberālās buržuāzijas ideju un aizspriedumu ietekmes. Arī

šim darbam kaitē tie, kas sludina blokus ar kadetiem. Viņi nevis atrauj zemnieku no liberāļa, bet gan stiprina šo pretdabisko sakaru, kas nes postu gan brīvības cīņai, gan proletariāta lietai. Viņi nevis brīdina zemniecības masu no liberāļu aizkulišu politikas (vai, pareizāk, no politikanisma ar vielu dalīšanu Domē), bet gan svētī šo politikanismu ar savu piedalīšanos tajā.

Nost ar jebkādiem blokiem! Strādnieku partijai savā vēlēšanu kampaņā jābūt patstāvīgai darbos un nevis tikai vārdos. Tai jādod visai tautai un it sevišķi visai proletariāta masai idejiskas, stingras, drošas kritikas paraugs. Tā un tikai tā mēs iesaistīsim masas īstā līdzdalībā cīņā par brīvību, bet ne kadelisko brīvības nodevēju rotaļu liberālismā.

, Iespiests 1906. g. 31. decembrī nedēļas avīzi ,.Terņiji Trūda", 2. nr-o

Iespiests pēc nedēļas avīzes teksta

PĻECHANOVS UN VASIĻJEVS

Meņševistiskās s.-d. preses izturēšanās pret pazīstamo Pļechanova herostratisko uzstāšanos avīzē „Tovarišč" pelna visas strādnieku šķiras partijas vērību. Meņševistiskā virziena ievērojamākais pārstāvis, meņševiku vadonis, kā viņu atklāti un pastāvīgi dēvē visas liberālās avīzes, publiski uzstājas, ieteicot s.-d. un k.-d. kopīgu platformu.

Un meņševiki klusē!

It kā viņiem nebūtu ne avīžu, ne rakstu krājumu, ne skrejlapu, ne iestāžu, ne kolēģiju, it kā nebūtu nevienas partijas organizācijas. It kā uz viņiem neattiektos tas, ko visas Krievijas priekšā saka viņu vadonis par viņu politiku ...

Bet mēs visi ļoti labi zinām, ka meņševikiem ir gan organizācijas — pat tik ietekmīgas kā CK — gan visdažādākie orgāni. Tāpēc viņu klusēšana tikai lieku reizi apstiprina, cik ļoti liekulīga ir viņu pozicija. Vienīgi bundisti izdalās no meņševiku masas. Viņi sacēlās pret lozungu „Dome, kurai būtu visa vara‘:, savā, diemžēl, krieviem gandrīz nepazīstamajā avīzē ,,Volkszeitung“*. Viņi izsmēja Pļecha-novu arī nedēļas avīzē „Naša Tribūna", ko viņi izdod krievu valodā. Viņi ar to vismaz ir pierādījuši, ka viņiem ir drosme izteikt savus uzskatus, atzīt darbos un nevis tikai vārdos savu partijas organizāciju, kurai vajag atklāti un tieši izteikties par visiem politiskajiem jautājumiem un savu politisko pienākumu proletariāta priekšā uzskatīt par

Tautas Avīze". Red.

svarīgāku nekā personīgo paliku, radniecības saites un cieņu pret personām .. .[58]

Kas tā par nekrietnu parādību strādnieku partijā! Virziens, kurš ir pārsvarā partijā, kura rokās ir CK, neiedrošinās sākt runāt par viena sava biedra kjūdām. Visās sapulcēs, ikkatrā strīdā strādnieku priekšā, ikkatrā diskusijā ar boļševikiem meņševiki zvēr un dievojas, ka viņi ar Pjechanovu neesot vienis pratis. Bet presē viņi klusē, neviena oficiālā paziņojuma itin ne no vienas partijas šūniņas. Ko tad tas nozīmē? Atteikties paklusām un apstiprināt ar oficiālu klusēšanu? Lamāt aiz muguras un klusēt, klātesot ... kungam. Tā dara tikai... uzminiet paši, godājamie, kas tā dara.

Bet strādniekiem un visai partijai mēs teiksim: nevar uzticēties tiem politiskajiem vadoņiem, kas ar visām savām kolēģijām nozūd vienalga kāda džigiliska izlēciena priekšā. Nevar uzticēties. Ikviena galīga lēmuma pieņemšanā visi šie „vadoņi^58^1 rīkosies ne tā, kā viņi runā, bet tā, kā viņu vielā runā kāds trešais.

Starp cilu. Pļechanova un meņševiku izturēšanās šai incidentā ir laba ilustrācijā izplatītajām valodām par mūsu partijas inteliģentisko raksturu. Jā, mums ir ārkārtīga neprolctariskās inteliģences ielekme proletariātā, tas ir tiesa. Ja tā nebūtu, vai lad proletariāta partija varētu kaut vienu nedēļu ciest Pļechanova izlēcienus un meņševiku izturēšanos pret tiem? Cik uzskatāmi šeit parādās īstais raksturs valodām par bezpartejisko strādnieku kongresu. Lūk, ja mūsu partiju aizstātu legālā strādnieku (vienkārši strādnieku, nevis sociāldemokrātiskā) partija, — kā to vēlas Larins, izdevumu ,,Naše Djelo“ un „Sovremennaja Žizņ“ publicisti, — lūk, tad tādai rīcībai kā Pļechanova uzstāšanās būtu pilna vaļa. Raksti jebkurā avīzē, iestājies jebkādos literātu vai vispār politiskos blokos, ar ko vieni tīk, ieteic savā vārdā, nerēķinādamies ne ar kādu partijas organizāciju, savus lozungus! Pilnīga brīvība inteliģentis-kai individuālistiskai dabai, bezpartejiskajai strādnieku masai paliekot pilnīgi nenoforraētai. Vai tad tas nav vecā Prokopoviča „Credo*** ideals (par ko mēs ar Pļechanovu 1899. un 1900. gadā uzbrukām Prokopovičam un padzinām viņu ar visiem viņa domubiedriem no s.-d. partijas)? ,,Credo“ — šī s.-d. oportunisma kvintesence — sludināja nepolitiskas, bezpartejiskas strādnieku savienības ekonomiskai cīņai un liberālu politisko cīņu. Bloki ar kadetiem un bezpartejiskais strādnieku kongress nav nekas cits kā 1899. gada ,,Credo“, no jauna izdots 1906. un 1907. gadā.

Pļechanova uzstāšanās avīzē „Tovarišč** nav nekas cils kā Larina ierosinājuma realizēšana: visu un visādu „sociālistu1^59 — ja atļauts teikt, sociālistu — brīvas propa-gandistiskas biedrības uz bezpartejisku strādnieku orgāni^59 zaciju fona. Patiesībā Pļechanovs avīzē „Tovarišč** uzstājās ne kā partijas biedrs, ne kā kādas partijas organizācijas loceklis. Tas ir fakts, kuru nevar padarīt neesošu ne ar kādiem sofismiem, no kura nekāda meņševistiskās CK „klusēšana^59^1 neglābs zināmo mūsu partijas frakciju. Pa^59 tiesībā Pļechanovs uzstājās tieši lariniski kā nepartejisks socialists nepartejiskā „sociālistiskā** orgānā ar neparle^59 jisku, nesocialistisku un pat cmb'socialistisku ierosinājumu.

Vasijjevs iet Pļechanova pēdās. Šveice, tā kā tai trūkst Krievijas revolucionārā proletariāta tradiciju, dod mums aizvien vairāk un vairāk „pirmšķirīgu“ oportunistu.

Vasijjevs ir ievērojams meņševiks. Viņš strādāja kopā ar meņševikiem un pie tam nevis ar gadījuma meņševikiem kaut kādā nomalē, bet ar pašiem ievērojamākajiem un pašiem atbildīgākajiem meņševikiem. Tāpēc meņševikiem nav tiesību izturēties pret Vasiļjevu nicīgi.

Un Vasijjevs tieši atsaucas uz Pļechanovu. Vēl vairāk. Viņš lieši balstās uz lo. S.-d. partiju apkaunojošo Pļecha-nova uzstāšanos kadetu presē ar ierosinājumu par kopīgu platformu ar k.-d. viņš nosauc par „vīrišķīgu uzsaucienu'*. Viņš „nožēlo", ka „citām partijām Pļechanovi nerodas".

Centības Vasiļjevam daudz, bet prāta maz. Gribēja paslavēt Pļechanovu un par uzslavu viņam izgrūda: „citām partijām PJechanoai, diemžēl, nerodas". Tas ir nepārspējami! Krietnais Vasiļjievs ir kļuvis par iniciatoru vārda „Pļecha-novi“ lietošanai sugas vardu nozīmē, apzīmējot politiķus, kas darbojas kā vienpatņi neatkarīgi no savas partijas. Kopš šā brīža, jādomā, teiks: „Pļechanovi šā vārda vasij-jeviskā nozīmē"...

Sizdami uz pleca „Pļechanoviem", Vasiļjevi uzliek punktu uz i. „Credo" autori 1899. g., Prokopoviču kgi un Ko, runāja par tīro strādnieku kustību bez revolūcijas baciļa. Vasiļjevi runā par revolūciju, kurai jādzemdē „konstitūcija" un tas viss, jādzemdē bez jebkādām vecmātēm, bez revolucionāriem. Bez vecmātēm, bez revolucionāriem, bez revolucionārās tautas, — lūk, Vasiļjeva lozungs.

Sčedrins kādreiz klasiski izsmēja Franciju, kas apšāva komunarus, Krievijas tirānu priekšā rāpojošo baņķieru Franciju, kā republiku bez republikāņiem^11®. Ir laiks dzimt jaunam Ščedrinam, lai izsmietu Vasiļjevu un meņ-ševikus, kas aizstāv revolūciju ar lozungu „bez" revolucionāriem, „bez" revolūcijas.

Vai mums ir tiesības tā tulkot Vasiļjeva „uzstāšanos"? Vai mums ir tiesības likt meņševikus viņam blakus?

Protams, jā! Viss Vasiļjeva raksts, visas domas, visi ierosinājumi caur un cauri piesūkušies ar „plānu" palīdzēt radīt konstitūciju, nokaujot revolūciju. „Uz laiku šķirties" no visām programām vispār, sapludināt visus s.-d. un s.-r.

u. tml. ar kadetiem vienā liberālā partijā, savienot visus cīņā par „politisku konstitūciju" „bez vienlaicīgas ekonomisko programu atrisināšanas" (tā arī rakstīts vēstulē: bez programu atrisināšanas. Krievijas proletariāta Šveices padomdevēji ne vienmēr prot runāt krieviski), — vai tad tā nav vēlēšanās glābt konstitūciju, atsakoties no revolūcijas?

Revolūcija īstā, nopietnā nozīmē nav iedomājama bez „ekonomisko programu atrisināšanas". Revolūciju var izdarīt tikai masas, ko virza dziļas ekonomiskas vajadzības. Absolūtisma krišana Krievijā, īsta krišana, nenovēršami bulu ekonomisks apvērsums. Tikai sociālismā pavisam bērnišķīgi nevainīgi cilvēki var to nesaprast. Izmest laukā ekonomiskās programas nozīmē izmest laukā revolūcijas ekonomiskos galvenos cēloņus, nozīmē izmest laukā ekonomiskās intereses, kas dzen uz diženu, neredzēti pašaizliedzīgu cīņu nomāktās, iebaidītās, tumšās tautas masas. Tas nozīmē — izmest laukā masas, atstāt bandu inteliģen tisku mutes bajāru un aizstāt sociālistisko politiku ar liberālu mēles palaišanu.

„Kāds labums zemniekiem no tā, ka viņu jautājumu izvirzīja Dome, kuru arī atlaida galvenokārt agrarā jautājuma dēļ?“ Vai tad šis spriedelējums nepelna, lai Vasiļ-jevam, vēl dzīvam esot, uzceltu pieminekli par nekur pasaulē nepārspētu sociālistisku oportunismu?

Un vai tad tas (mēs sākam aplūkot pēdējo no diviem iepriekš izvirzītajiem jautājumiem) — nav meņševistisks spriedelējums?

Braukt vienā vagonā ar kadetiem līdz Tverai, netraucējot citam citu, saka Pļeclīanovs. Braukt kopā ar kadetiem uz Domi, savienojoties ar nerevolucionaru partiju (uz laiku! „uz īsu laiku“I meņševikus papildina Vasiļjevs) revolucionāru mērķu labad, saka meņševiki. Braukt kopā līdz kadetu ministru kabinetam, nesen teica mūsu CK.

Ja braukt, tad braukt, piebalso Vasiļjevs, „negrūstot citam citu, nebiedējot citam cifu“. „Bet tagad, šobrīd tā (šķiru un grupu cīņa) ir slepkavīga un noziedzīga.“

Šķiru cīņa ir noziedzīga, kaitēt konstitūcijai ar revolucionārām prasībām (tādām kā: Dome, kurai būtu visa vara, satversmes sapulce utt.) ir noziedzīgi. Lai meņševiki kā atteiktos no Vasiļjeva (līdz šim gan viņi vēl nav atteikušies no tā), viņiem nekad neizdosies izdzēst to, ka tieši šī ideja ir pamatā gan blokiem ar k.-d., gan prasības atbalstīšanai pēc Domes ministru kabineta, gan visiem braucieniem kopā līdz Tverai u. t. jpr., u. t. jpr.

Vasiļjevs, protams, ir unieum*. Bet arī savā veidā vienīgās dabas parādības taču pastāv tikai zināmā apkārtnē, rodas tikai zināmā situācijā. Vasiļjevs, protams, ir oportunisma Monblans. Bet Monblani taču nav sastopami stepēs. Monblani sastopami tikai Alpu virsotņu vidū. Vasiļ-

vicnlgais savā veidā. Reti.

jevi paradās pasaulei likai līdzas „Pļechanoviem", Cere-vaņiniem un tulli quanti^60 līdz Prokopovičam.

13et, pateicoties „Pļechanoviem vasiļjeviskā nozīmē^11, Struves kgs gūst iespēju teikt, kā viņš teica sapulcē 27. decembrī Soļanoja Gorodoka kvartālā („Tovarišč", 28. decembrī), ka „visi tagadējie k.-d. pretinieki netālā nākotnē būs kadeti. Avīzi „Tovarišč" jau sauc par kadetu avīzi. Tautas sociālistus sauc par socialkadetiem, meņševikus par puskadeliem. G. V. Pļechanovu daudzi uzskata par kadetu, un tiešām daudz no tā, ko tagad saka Pjechanovs, kadeti var apsveikt. Žēl tikai, ka viņš to neteica tad, kad k.-d. bi ja vieni paši. Nelabojami var izrādīties tikai boļševiki, un tāpēc viņu liktenis — iekļūt vēstures muzejā'1.

Pateicamies par komplimentu, neveiklais Struves kgs! Jā, mēs iekļūsim tajā vēstures muzejā, ko sauc: „revolūcijas vēsture Krievijā". Mūsu bolševistiskie lozungi, Buli-gina Domes boļševistiskais boikots, boļševistiskie aicinājumi uz masu streiku un sacelšanos (jau 111 kongresā) ir nesaraujami un uz visiem laikiem saistīti ar oktobra revolūciju Krievijā. Un šo vietu muzejā mēs izmantosim pat pašu ilgāko (visļaunākajā gadījumā) reakcijas gadu vai gadu desmitu laikā, izmantosim, lai audzinātu proletariātā naidu pret nodevīgo oktobristiski kadetisko buržuāziju, lai audzinātu nicināšanu pret inleliģ'enlisko frāzi, pret sīkburžua-zisko mīkstčaulību. So vietu muzejā mēs izmantosim, lai jebkādos, pat pašos ļaunākajos politiskajos apstākļos sludinātu strādniekiem nesamierināmu šķiru cīņu, mācītu viņus gatavoties uz jaunu revolūciju, — neatkarīgāku no buržuāzijas nenoteiktības un vārgulīguma, tuvāku proletariāta sociālistiskai revolūcijai.

Bet jūsu viela muzejā, ļoti godājamais Struves kgs, — ir tukšo pļāpu vieta, kuri līksmo kontrrevolūcijas triumfa brīžos. Tādos brīžos jums vienmēr būs iemesls līksmot — līksmot tāpēc, ka revolucionāri ir krituši, sakauti cīņā un arena pieder liberāļiem, kas krita brīvprātīgi, metās uz vaiga ienaidnieka priekšā, lai rāpus līstu, „piemērojoties nekrietnībai".

Ja revolūcijai, pretēji mūsu gaidām, nav lemts vēlreiz celties, nav lemts izraut varu no cara bandas rokām, — jūs ilgi būsit kontrrevolūcijas varonis, bet mums būs viena „vieta muzejā^1', toties laba vieta: tautas oktobra cīņas vieta. Bet, ja revolūcija, kā mēs ticam, celsies vēlreiz, — no nožēlojamajiem kadetiem nedēļas laikā nepaliks ne pēdu, proletariāta un izputinātās zemniecības masu cīņa notiks atkal ar boļševistiskiem lozungiem. Revolūcija var tikai gulēt pīšļos, kad hegemonija ir kadetiem. Tā var uzvarēt tikai tad, kad hegemonija ir boļševisliskajai sociāldemokrātijai.

„Proletarij^1', 11- nr., 1907. ц. Iespiests pēc avīzes „Proletary*'

7. janvari teksta

STRĀDNIEKU PARTIJAS VĒLĒŠANU KAMPARA PĒTERBURGA^117

Ir notikusi pēdējā gadā trešā Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas Pēterburgas organizācijas konference^119. Pirmā konference 1906. g. februārī lēma jautājumu par Viles Domes vēlēšanām, otrā 1906. g. jūnijā — jautājumu par to, lai atbalstītu prasību pēc Domes ministru kabineta, un trešā 1907. g. janvarī — par otrās Domes vēlēšanu kampaņu.

Buržuāziskās partijas lielos politiskos jautājumus izlemj nesistemātiski ar vienkāršu vienas vai otras partijas ,,in-stances“ lēmumu, kura aiz kulisēm gatavo tautai dažādas politikaniskas receptes. Tikai s.-d. strādnieku partija patiesi realizē demokrātismu organizācijā, neraugoties uz visām milzīgajām grūtībām, — pat smagiem upuriem, ar kādiem tas saistīts nelegālai partijai. Tikai s.-d. strādnieku partija pirms katra liela politiska soļa apsver tā principiālo nozīmi, nedzīdamās vienīgi pēc acumirkļa panākumiem, bet pakļaudama savu praktisko politiku galamērķim — pilnīgai darba atbrīvošanai no jebkādas ekspluatācijas. Tikai strādnieku partija, iedama kaujā, prasa no visiem saviem biedriem pārdomātu, atklātu un skaidru atbildi uz jautājumu, vai spert zināmo soli un kā tieši to spert.

Arī pēdējā Pēterburgas organizācijas konference bija dibināta uz demokrātisku visu partijas biedru pārstāvību. Pie tam delegātu vēlēšanām bija jānotiek, pamatojoties uz visu vēlētāju aptauju, kā viņi raugās uz vienošanos ar kadetiem. Bez apzinīgas atbildes uz aktualo taktikas jautājumu demokrātisms vēlēšanās uz konferenci būtu tukša un proletariāta necienīga rotaļa. [61]

Те bus konferences pieņemta rezolūcija:

Ņemot vērā, ka 1) vēlēšanu kampaņas patstāvība ir katrā ziņā obligātā sociāldemokrātijai kā proletariāta šķiras partijai visos gadījumos, kad nav sevišķu un ārkārtēju apstākļu; 2) ka līdz šim S.-Pcterburgas sociāldemokrātijā ar PK tās priekšgalā ir vedusi pilnīgi patstāvīgu vēlēšanu kampaņu, ietekmēdama visus darba ļaužu slāņus, tiklab tos, kam ir izturēts proletārisks viedoklis, kā ari tos, kas vēl nav pilnīgi to apguvuši; 3) ka patlaban, divas nedēļas pirms vēlēšanām, jau noskaidrojas, ka S.-Peterburgā labējo partiju izredzes ir niecīgas, bet par ievērojamām uzskata (galvenokārt pēc tradīcijas) kadetu izredzes; tāpēc KSDSP priekšā sevišķi neatlaidīgi izvirzās uzdevums pūlēties visiem spēkiem, lai satriektu kadetu hegemoniju centrā, kam pievērsta visas Krievijas uzmanība; 4) ka pilsētas trūcīgo darba ļaužu plašajos slāņos, kam vēl nav proletāriskā viedokļa un kas var ietekmēt vēlēšanu iznākumu pilsētas kūrijā, vērojamas svārstīšanās starp tieksmi balsot kreisāk par kadetiem, t. i., atbrīvoties no nodevīgās liberāli monarehis-tiskās buržuāzijas vadības, un tieksmi, izlietojot bloku ar k.-d., nodrošināt sev Domē kaut nelielu skaitu deputātu trudoviku; 5) ka svārstīgajās darba partijās vērojama tieksme attaisnot bloku ar k.-d. ar nosacījumu iegūt vienu vai katrā ziņā ne vairāk par divām vietām no sešām galvaspilsētas vietām, attaisnot ar to, ka s.-d. ne ar kādiem nosacījumiem neesot ar mieru pieņemt vienošanos ar pilsētas trūcīgo iedzīvotāju nesocialdemokratiskajiem slāņiem pret liberālo buržuāziju, konference nolemj: 1) tūlīt paziņot s.-r. partijas S.-Pēterburgas komitejai un Darba grupas komitejai, ka KSDSP Pēterburgas komiteja ir ar mieru pieņemt vienošanos ar tām ar nosacījumu, ka tās neslēgs nekādas vienošanās ar kadetiem; 2) vienošanās nosacījumi: pilnīga vienojošos partiju patstāvība attiecībā uz lozungiem, programāin un taktiku vispār. Sešas vietas Domē sadalāmas šādi: divas vielas strādnieku kūrijai, divas — sociāldemokrātiem, viena — socialrevolucionariem un viena — tradovikiem; 3) sarunu vešanu konference uzdod savam Izpildu organam; 4) guberņā, pamalojolics uz tiem pašiem principiālajiem apsvērumiem, pieļaujamas uz vietām vienošanās ar s.-r. un trudovikiem.

Piezīme. Attiecībā uz enesu partiju (darba jeb tautas sociālistu partija) nolemj: Pamatojoties uz to faktu, ka šās partijas pozīcija ir izvairīga attiecībā uz ārpusdomes cīņas galvenajiem jautājumiem, konference atzīst par pieļaujamu vienošanos ar sociālistiem revolucionāriem un trudovikiem tikai tad, ja nav vienošanās starp viņiem un enesu partiju.

Aplūkojot šo rezolūciju, izvirzās trīs galvenie punkti. Pirmkārt, obligātā atsacīšanās no jebkādas vienošanās ar kadetiem. Otrkārt, nelokāma s.-d. apņemšanās nākt ar patstāvīgiem sarakstiem jebkādos apstākļos un, treškārt, vienošanās pieļaušana ar sociālistiem revolucionāriem un trudovikiem.

Noraidīt vienošanos ar kadetiem bija tiešs strādnieku partijas uzdevums. Līdzko sākās priekšvēlēšanu sapulces

Pēterburgā, — uzreiz visiem kļuva skaidrs, ka taisnība bija revolueionarajiem s.-d., kas teica: ar klaigām par melnsimtnieku briesmām mūsu liberāļi jauca galvu tukšiem un bezprincipu cilvēkiem, lai novērstu no sevis briesmas, kas viņiem tiešām draudēja no kreisās puses. Valdības šikie policejiskie stiķi, trūcīgo vēlētāju apzagšana, balstoties uz senātā paskaidrojumiem, viss tas nevarēja grozīt vēlētāju masas noskaņojumu (100, 120 vai 150 tūkstoš vēlētāju — vienalga). Bet šis masas noskaņojums skaidri izpaužas sapulcēs — noskaņojums kreisāks nekā kadetiem.

Protams, melnsimtnieku briesmas var izpausties nevis vēlētāju masas melnsimtnieciskā balsošanā, bet gan kreiso vēlētāju un balsotāju melnsimtnieciski policejiskā apcietināšanā. Runā taču, un neatlaidīgi, par to, ka pašreizējā relativā priekšvēlēšanu sapulču „brīvība” (atļāva uzelpot — Krievijā jau sauc par brīvību!) esot valdības provokācijā, jo tā nodomājusi apcietināt ievērojamākos runātājus un balsotājus. Bet nav grūti saprast, ka pret tādām melnsimtnieku briesmām nepavisam nav vajadzīgi bloki ar k.-d., ir vajadzīga masu gatavība cīņai, kas neiekļaujas tā dēvētā parlamentārisma ietvaros.

Otrais: konference, kā jau bija gaidāms, nolēma, ka galvaspilsētā s.-d. ved patstāvīgu kampaņu katrā gadījumā. Viņi var piedāvāt citai partijai vienu vai otru vienošanos, bet uz pilnīgu patstāvību mēs gatavojāmies agrāk un esam gatavi tagad. Tādos apstākļos vienošanās patiesībā no visas vēlēšanu kampaņas viedokļa visumā ir izņēmums; sociāldemokrātijas patstāvība — likums.

Trešais. Konference piedāvāja vienošanos s.-r. un trudovikiem ar nosacījumu, ka viņi atdalās no kadetiem un no kadetizējošiem enesiem (n.-s.) — tālāk ar nosacījumu, ka divas vietas piešķir strādnieku kūrijai un pārējās četras vietas dala uz pusēm.

Tāda piedāvājuma pamatā ir principiālā zināmu partiju nodalīšana pēc viņu attiecībām pret ārpusdoines cīņu, kurai jau rīt pat var pienākt kārta. Sociāldemokrātijā, savu vienošanos ar cilām partijām saistīdama ar principiāliem noteikumiem, tādējādi dod materiālu propagandai un aģitācijai masās par dažādu partiju īsto raksturu. Sociāldemokrātijā ņem vērā to īpatnējo stāvokli, kas radies Pēterburgā, kad kadeti ved sev līdzi pavadā pilsētas sīk-buržuāzijas masu, kura noskaņota ,,trudovistiski“. Tādos apstākjos mēs nevaram nonicināt uzdevumu: graut šo kadetu hegemoniju, palīdzēt darba ļaudīm spert soli, — protams, nelielu, bet ar neapšaubāmu politisku nozīmi — soli uz enerģiskāku cīņu, uz skaidrākām politiskajām idejām, uz noteiktāku šķiras pašapziņu.

Un So rezultātu mēs panāksim ar savu aģitāciju, ar visu mūsu vēlēšanu kampaņas nostādni, panāksim katrā gadījumā, vienalga kāda arī būtu trudoviku un s.-г. atbilde uz mūsu ierosinājumu. Mums nav nekādas vajadzības ielaisties tādos vai citādos aprēķinos, lai noteiktu pozitivās vai negativās atbildes varbūtību. Mūsu vērība nevar būt vērsta.uz to. Mums svarīga proletariāta pamatpolitika, kas nemainās tādās vai citādās atsevišķās iespējās: mānīgajām mierīgas cīņas un konstitucionālo rotaļlietu ilūzijām mēs liekam pretim skaidru analizi par uzdevumiem ārpus-domes cīņā, kas notikumu norisē neatlaidīgi tuvojas. Pilsētas un lauku darba ļaužu sīkburžuaziskajiem slāņiem mēs sakām: ir tikai viens līdzeklis, kā aizkavēt sīksaimnie-ķeļa nestabilitāti un svārstības. Šis līdzeklis ir revolucionārā proletariāta patstāvīgā, šķiras partija.

Iespiests pēc avizes teksta

Iespiests 1907. g. U. janvari avīzē „Prosiije Rečl**, 1. nr-ā

SOCIĀLDEMOKRĀTIJĀ UN DOMES VĒLĒŠANAS^110

Sarakstīts 1907. g. 13. nn 27.) j cm vari

Iespiests 1907. g. janvar brošūrā, izd. „Novaja Dttmt

in U. (26. r atsevišķā

Iespiests pēc brošūras teksta

SOCIĀLDEMOKRĀTIJĀ UN VĒLĒŠANAS PĒTERBURGĀ

Pclerburgas s.-d. organizācijas konference nolēma nedibināt bloku ar kadetiem, bet piedāvāt vienošanos trudovi-kiem un sociālistiem revolucionāriem. Meņševiki iesniedza vairākus prolestus ar formālu pamatojumu un, būdami mazākumā, alstāja konferenci.

Liberālās avīzes jau sacēlušas lielu troksni sakarā ar šo notikumu. Tās paredz šķelšanos s.-d. partijā un steidz izdarīt daudzus politiskus secinājumus. Ievērojot visu to, ir ārkārtīgi svarīgi, lai ikviens apzinīgs strādnieks pilnīgi izprastu, kas īstenībā notiek Pēterburgas s.-d. organizācijā un kā jāizturas pret notiekošo.

Tāpēc mums ir nodoms aplūkot galvenos jautājumus, kas rodas sakarā ar šo notikumu, proti: 1) konferences sastāvs; 2) meņševiku aiziešanas tiešais iemesls — CK mēģinājums sadalīt konferenci divās daļās, pilsētas un guberņas konferencē; un 3) visa notikuma nozīme, it sevišķi ievērojot Pēterburgā notiekošo vēlēšanu kampaņu. [62]

Pēterburgas organizācijas lietas pārzina vēlēta KSDSP Pēterburgas komiteja. Bet Pēterburgas organizācijas augstākā iestāde, ievērojot to, ka nav iespējams sapulcināt visus partijas biedrus (ap 6 000 cilvēku), ir organizācijas pārstāvju konference. Visiem organizācijas biedriem ir tiesības sūtīt pārstāvjus uz šo konferenci: pa vienam delegātam no noteikta partijas biedru skaita, — piem., pa 1 delegātam no katriem 50 partijas biedriem, kā bija pieņemts attiecībā uz pēdējo konferenci. Šie pārstāvji jāievēlē visiem partijas biedriem, un pārstāvju lēmums ir jautājuma augstākais un galīgais lēmums visai vietējai organizācijai.

Bet tas vēl nav viss. Lai jautājuma izlemšana būtu tiešām demokrātiskā, nepietiek sapulcināt organizācijas izvēlētos pārstāvjus. Nepieciešams, lai visi organizācijas biedri, vēlēdami pārstāvjus, tai pašā laikā patstāvīgi un katrs par sevi izteiktos strīda jautājumā, kas interesē visu organizāciju. Demokrātiski organizētās partijas un savienības principā nevar atteikties no tādas aptaujas, kas aptver bez izņēmuma itin visus biedrus — vismaz svarīgākajos gadījumos un it sevišķi tad, kad runa ir par tādu politisku darbību, kurā masa piedalās patstāvīgi, piem.: streiks, vēlēšanas, kādas lielas vietējas iestādes boikots u. tml.

Kāpēc šajos gadījumos tiek atzīta par nepietiekamu pārstāvju sūtīšana? Kāpēc prasa visu partijas biedru aptauju jeb tā saukto „referendumu"? Tieši tāpēc, ka masu darbības panākumiem nepieciešama katra atsevišķa strādnieka apzinīga un brīvprātīga piedalīšanās. Streiks nevar notikt vienprātīgi, vēlēšanas nevar notiki apzinīgi, ja katrs strādnieks pilnīgi apzinīgi un brīvprātīgi nav izšķīries par jautājumu: streikot vai ne? balsot par kadetiem vai ne? Visus politiskos jautājumus nav iespējams izšķirt ar visu partijas biedru aptauju; tā būtu mūžīga, nogurdinoša, neauglīga balsošana. Bet svarīgākos jautājumus un pie tam tādus, kas tieši saistīti ar noteiktu paSu masu darbību, demokrātismā vārdā nepieciešams izlemt ne vien ar pārstāvju sūtīšanu, bet arī ar visu partijas biedru aptauju.

Lūk, kāpēc Pēterburgas komiteja nolēma, ka konferences delegātu vēlēšanām jānoliek obligati pēc tam, kad partijas biedri apsprieduši jautājumu par to, vai slēdzama vienošanās ar kadetiem, pēc tam, kad visi partijas biedri nobalsojuši par šo jautājumu. Vēlēšanas, tā ir tāda lieta, kur tieši piedalās masa. Sociālisti par galveno spēku uzskata masu apzinīgumu. Tātad ikvienam partijas biedram apzinīgi jāizšķir jautājums, vai vēlēšanās balsot par kadetiem vai ne. Tikai pēc tam, kad visi sapulcējušies partijas biedri atklāti apsprieduši šo jautājumu, katram kļūst iespējams pieņemt tādu vai citādu apzinīgu un stingru lēmumu. Tikai uz tāda lēmuma pamata pārstāvju vēlēšanas uz konferenci vairs nebūs radu būšana, simpātijās vai paraduma lieta („mēs, sak, savu Nikolaju Nikolajeviču vai Ivanu Ivanoviču ievēlēsim!“), bet gan apzinīga pašu ,,apakšslāņu“ (t. i., visu partijas biedru) savas pašu politiskās izturēšanās noteikšana^63.

Domes vēlēšanas, t. i„ sākotnējā un galvenā balsošana par pilnvarotiem vai par balsotājiem, noliks nevis caur pārstāvjiem, bet katram vēlētājam atsevišķi balsojot. Tātad, ja mēs gribam darbos un nevis tikai vārdos būt sociālisti, kas organizēti tiešām demokrātiskā, strādnieku partijā, tad mums jāpanāk, lai katrs strādnieks sev noskaidrotu jautājumu — balsot par kadetiem vai ne. Nepieliek uzticēt pārstāvību pazīstamam Ivanam Ivaničam vai labam cilvēkam Sidoram Sidoričam, — apzinīgi jāanalizē pēc būtības strīda jautājums ,,apakšslāņos“. Tikai tad demokrātiskais lēmums būs apzinīgi demokrātisks masas lēmums un nevis tikai „pēc pazīšanās" sūtītu pārstāvju lēmums.

Pēterburgas komiteja ir visas Pēterburgas un S.-Peter-burgas gub. s.-d. organizācijas vēlēts vadītājs. Lai vadītu masu tādā lietā kā Domes vēlēšanas, tās pienākums bija (ja demokrātismu atzīst ne tikai vārdos vien) panākt, lai visa masa apzinīgi piedalītos vēlēšanās. Bet, lai visas masas piedalīšanās vēlēšanās būtu apzinīga un vienprātīga, nepieciešams, lai ne vien partijas pārstāvji, bet arī katrs partijas biedrs dotu noteiktu atbildi savai Pēterburgas komitejai: vai viņš ir par vienošanos ar kadetiem vai ne.

Tāda nozīme ir „diskusijām", t. i., paša strīda jautājuma apspriešanai, pirms pārstāvju vēlēšanām. Katrā partijas biedru sapulcē, iekām izdara pārstāvju vēlēšanas konferencei, bija nepieciešams sākumā apspriest politisko strīda jautājumu, nepieciešams noklausīties PK, t. i., vadošās vietējās organizācijas, referentu, kā arī ]aut izteikties citu uzskatu piekritējiem. Pēc apspriešanas visi partijas biedri balso, vai viņi ir par vienošanos ar kadetiem vai ne. Balsošanu pārbauda kontroles komisijas locekji, kurā ir abu virzienu pārstāvji (ja organizācijā ir divi virzieni attiecīgajā jautājumā). Tikai ievērojot šos noteikumus, PK tiešām var zināt visas partijas biedru masas apzinīgo uzskatu un tātad var nevis vadīt uz labu laimi, bet gan balstīties uz to, ka masai jautājums pilnīgi noskaidrots.

Šis paskaidrojums mums bija nepieciešams tāpēc, ka konferencē izcēlās strīdi sakarā ar „diskusijām" un visu partijas biedru aptauju.

Ka tādi strīdi ir nepamatoti, tas partijas biedriem jo vairāk acīm redzams tāpēc, ka pašas CK 10. novembra vēstulē par jautājuma izlemšanu (vai slēgt vienošanos) vietējās organizācijās tieši ieteikts, lai jautājumu „iepriekš apspriestu“ visi partijas biedri.

Tagad aplūkosim pašu konferences sastāvu. Sākumā tajā pielaida visus pārstāvjus, ko bija izvēlējusi viena vai otra organizācija, bez vēlēšanu pārbaudes (t. i., bez „mandātu" jel) pilnvaru pārbaudes). Pavisam bija 71 pārstāvis jeb delegāts, no tiem 40 boļševiku un 31 ineņševiks. Te būs šā skaita sadalījums pēc atsevišķiem rajoniem.

Pie tam trūka divu igauņu delegātu (abi boļševiki) un viena latviešu delegātā (meņševiks). Ar tiem kopā būtu bijuši 42 boļševiki un 32 meņševiki.

No tā redzams, ka ari sākumā, pirms jebkādas pilnvaru pārbaudes boļševikiem bija pārsvars. Tātad visas un visādas valodas par boļševiku „mākslīgo*1 pārsvaru sabrūk pašas no sevis. Sūdzēšanos par to, ka boļševiki neapstiprināja visas pilnvaras, meņševiki tagad pārnesuši pat buržuāziskajā presē. Viņi tikai aizmirsuši šai presei paziņot, ka art pirms mandalu pārbaudes, pirms jebkādas pilnvaru ievizijas vairākums tā kā tā bija boļševikiem!

Lai vēl skaidrāk un pie tam galīgi izšķirtu šo jautājumu par pārsvaru konferencē, ņemsim nevis mandalu (pilnvaru) skaitu, bet visu partijas biedru nodoto balsu skaitu.

Tad mēs iegūsim tādu ainiu

i

Tātad balsoja pavisam ap 4 000 (3 881 cilv.) partijas biedru. Boļševiku pārsvars ir vairāk nekā 400 balsu.

Tādējādi nav šaubu, ka pat tad, ja visas apstrīdētās balsis atzītu par pareizām, tomēr boļševikiem paliek liels pārsvars. Tas nozīmē, ka strīdi par vienas vai otras daļas balsu pareizību vai nepareizību nepavisam neskāra jautājumu par boļševiku pārsvaru; strīdi bija par to, kā visā pilnībā realizēt demokrātiskās pārstāvības principu.

Kāpēc gan boļševiki tomēr atcēla daļu pilnvaru (mandātu)? Tāpēc, ka apstrīdētos mandātus nevarēja atzīt par pareiziem. Bet nepareizus mandātus nevar pielīdzināt pareiziem, ko neviens neapstrīd.

Kādus mandātus apstrīdēja? Tādus, kuru iegūšanā bija pieļautas nepareizības, piemēram, nebija bijis kontroles no kontroles komisijas locekļu puses, nebija bijis diskusiju (apspriešanas) pirms balsošanas, nebija bijis balsošanas ,.par platformām** (t. i„ nebija bijis visu balsotāju aptaujas, vai viņi ir par vienošanos ar kadetiem vai pret). Nepareizos mandātus nevar atzīt par demokrātiski iegūtiem.

* Šeit ietilpst arī 185 balsis, kas ar konferences lēmumu atzītas par pilnīgi pareizi savāktām. Bez tām neapstrīdēto balsu būs I (>С>8.

Tagad jājautā, kā lad vajadzēja rīkoties ar apstrīdētajiem mandātiem? Kairu gadījumu izskatīt atsevišķi nebija iespējams. Tad būtu vajadzējis nosēdēt lieku dienu, bet konferencei laika bija gaužām maz: tik tikko paguva Jldz tam laikam, kad strādniekiem bija jādodas uz pilnvaroto vēlēšanām (7. janvarī).

Atlika viena izeja: palielināt „pārstāvības normu" visiem apstrīdētajiem mandātiem, t. i., skaitīt tiem pa vienam mandatam nevis no katrām 50, bet no katrām 75 balsīm. Tādu paņēmienu pieņēma aiz trim apsvērumiem: 1) tas novērsa patvaļu un savstarpīgu uzbudinājumu, novērtējot atsevišķus apstrīdamos mandātus; 2) tas radīja vienādus apstākļus mandātiem, ko apstrīdēja viena vai otra puse;

3) tas pamatojās uz PK lēmumu, kas pieņemts sen pirms konferences, — proti: PK nolēma, ka tajos gadījumos, kad demokrātiskās vēlēšanas uz konferenci pilnīgi nerealizējamas (pieņi., policijas dēļ nevar sasaukt sapulci), var pielaist pārstāvjus, kas izvēlēti ne pilnīgi demokrātiski, bet pie tam paaugstināt pārstāvības normu, t. i., pielaist 1 nevis no 50, bet no 75, no 100 u. tini.

Tagad ņemiet apstrīdēto un neapstrīdēto balsu skaitu. No neapstrīdētajām, skaitot 1 delegātu no 50 balsīm, mums ir: 37 boļševiki un 16 meņševiku. No apstrīdētajām, skaitot 1 delegātu no 75 balsīm, mums ir: 4 boļševiki un 12 meņševiku. Kopā 41 boļševiks (plus 1 no kara organizācijas, kur demokrātiskus vēlēšanas nav iespējamas) un 28 meņševiki.

Pēc rajoniem šie galīgi apstiprinātie 70 mandati sadalījās šādi:

No tā redzams, ka sūdzības par konferences sastāvu ir pilnīgi nepamatotas. Protams, ja neinformētas publikas priekšā klaigā par tāda un tāda manduta atcelšanu, par tāda un tāda pilnvaras neatzīšanu, — tas uz acumirkli var radīt iespaidu, ja publika neiedziļinās jautājumā. Bet tas taču nav strīds, tā ir tukša ķildošanās.

Vajag tikai iepazīties ar visiem datiem par konferences sastāvu, un uzreiz kļūs skaidrs, ka pārstāvības normas pacelšanā visām apstrīdētajām balsīm nebija nekā patvaļīga. Taču ne nejauši 2 635 balsis izrādījās neapstrīdamas, neviena neapstrīdētas un tikai 1 246 balsis apstrīdētas! IJn nevar taču nopietni apgalvot, ka apstrīdēto balsu vairumu apstrīdēja nejauši, bez jebkāda pamata!

Padomājiet, piem., par to, ko nozīmē balsošana „bez platformas*', ko tik bieži izdarīja meņševiki (tikai tāpēc viņiem arī sanāca turpat vai tūkstoš apstrīdētu balsu). Tas nozīmē, ka visu partijas biedru aptauja, vai viņi ir par vienošanos ar kadetiem vai pret kadetiem, nenotiek. Delegātu vēlēšanas notiek bez tādas aptaujas jeb bez platformas. Tātad konference nevar precizi zināt pašu partijas biedru domas! Tātad pašai masai par strīda jautājumu (kas skar masas rīcību) nav jautāts. Vai tad pie tam var izvairīties no nepareizībām?

Vai tad patiess demokrātismā piekritējs organizācijā var aizstāvēt tādu balsošanu? Demokrātisms ir nevis tas, ka masa pēc pazīšanās uzticas atsevišķiem saviem pārstāvjiem, bet gan tas, ka visa masa pati apzinīgi nodod balsi pēc svarīgāko jautājumu būtības.

Beidzot, sūdzības par konferences sastāvu jāatzīst par pilnīgi nepamatotām vēl arī tāpēc, ka Pēterburgā pēdējā laikā bija vairākas tādas konferences. Pirms gada bija konference boikota jautājumā. Pārsvars palika boļševikiem. Pirmās Domes laikā bija konference jautājumā par to, vai atbalstīt prasību pēc Domes (t. i., kadetiska) ministru kabineta. Pārsvars palika boļševikiem.

Vai nav smieklīgi tagad dzirdēt, ka boļševiku pārsvars jautājumā par vienošanos vēlēšanās ar kadetiem varējis būt nejaušs?

II

KONFERENCES SADALĪŠANĀS JAUTĀJUMS

Partijas Centrālā Komiteja, kur pārsvarā ir meņševiki, iesniedza Pēterburgas konferencei prasību sadalīties pilsētas un guberņas konferencē. Uz to, ka šī prasība nav izpildīta, meņševiki mēģina atsaukties, lai attaisnotu savu aiziešanu.

Bet palūkosimies, vai šī prasība bija likumīga pēc partijas statūtiem, vai tā bija konferencei obligātā, vai tā bija realizējama.

Mūsu partijas statūti pilnīgi noteikti nosaka tās demokrātisko organizāciju. Visa organizācija ir celta no apakšas, pamatojoties uz ievēlējamību. Pēc partijas statūtiem vietējās organizācijas ir pasludinātas par patstāvīgām (autonomām) savā vietējā darbībā. Pēc statūtiem Centrālā Komiteja apvieno un vada visu partijas darbu. No tā skaidrs, ka vietējo organizāci ju sastāva noteikšanā tai nav tiesības iejaukties. Ja organizācija ir celta no apakšas, tad iejaukšanās no augšas tās sastāvā būtu pali pilnīgākā visa demokrātismā, visu partijas statutu pārkāpšana. Pieļausim, ka organizācija aiz tādiem vai citādiem iemesliem savieno neviendabīgas daļas, piemēram, savieno kopā pilsētu un guberņu. Ja ir demokrātiskā uzbūve, tad paturēt šo savienošanu (vai uzspiest to) ar pavēli no augšas nevar. Tātad sadalīšanās iespējama vienīgi pēc vēlēšanās no apakšas: pilsēta var atdalīties no guberņas, un neviens tai nevar to aizliegt. Guberņa var atdalīties no pilsētas, un neviens tai aizliegt to nevar. Ja no apakšas neviena kaut cik liela, kaut cik savrupa organizācijas daļa nav iesniegusi prasību par atdalīšanos, — tas nozīmē, ka CK nav varējusi pārliecināt nevienu ietekmīgu organizācijas daļu, ka nepieciešams atdalīties! Tādos apstākļos mēģināt uzspiest sadalīšanos no augšas nozīmē apsmiet demokrātismu, apsmiet partijas statūtus. Tas nozīmē ue vairāk, ne mazāk kā mēģināt ļaunprātīgi izlielot CK varu, t. i., ne partijas vienotības interesēs, bet gan partijas vienas daļas (meņševiku) interesēs, izlielot varu, lai izkropļotu vietējo darbinieku gribu un lēmumu.

CK tik ļoti,sajuta savas prasības aplamību, ka rakstiskajā vispārīgajā lēmumā izteicās ļoti piesardzīgi. CK vispārīgais lēmums ieteic visām partijas organizācijām „pēc iespējas“ (burtiskā izteiksmē!) pielāgot organizācijas ietvarus vēlēšanu apgabalu ietvariem. Ka tāds padoms būtu obligāts, par to nevarēja būt ne runas, — un arī nebija runas. Ka CK bija kādi īpaši nodomi attiecībā tieši uz Pēterburgu, — tas redzams no tā, ka nevienā citā Krievijas pilsētā CK neprasīja konferences sadalīšanu. Piemēram, Viļņā pilsētas konferencē ietilpst arī tādu iestāžu s.-d. pārstāvji, kuras atrodas ārpus pilsētas robežas, t. i., cilā vēlēšanu apgabalā. Par Viļņas konferences sadalīšanos CK pat nedomāja ierosināt jautājumu!

Odesā arī bija viena kopīga konference, kaut arī tur daļa iestāžu atrodas ārpus pilsētas policejiskās robežas. Un vai var nosaukt kaut vienu lielu pilsētu, kurā organizācijas ietvari atbilstu policejiskajam sadalījumam pilsētas un guberņas daļā? Vai var nopietni runāt par to, lai lielajās pilsētās, strādnieku s.-d. kustības centros, atdalītu piepilsētas, atdalītu bieži vien pašas lielākās fabrikas, pašas proletāriskākās „priekšpilsētas“? Tas ir tāds rupjš izsmiekls par veselo saprātu, ka tikai šķelšanās iemeslu meklēšanā paši neizvēlīgākie cilvēki varēja ķerties pie tāda iemesla.

Palūkojieties uz Pēterburgas rajoniem, lai pārliecinātos, ka prasība sadalīt konferenci ir nerealizējama. Lai izdarītu organizācijas vispār vai konkrēti konferences sadalīšanu pilsētas un guberņas konferencē, jāzina vai nu katra partijas biedra adrese, dzīves vieta, vai arī vajadzīgas jau gatavas šūniņas, nodaļas, rajoni, kas organizēti pēc teritoriālā principa, t. i., rajoni, kas izveidoti, pamatojoties uz partijas biedru dzīves vietu vai fabriku atrašanās vietu vienā vai otrā policijas iecirknī.

Bet mēs redzam, ka S.-Pēterburgā (kā, jādomā, arī lielākajā daļā Krievijas pilsētu) rajoni, apakšrajoni un zemākās šūniņas veidotas ne vien pēc teritoriālā (vietas) principa, bet arī pēc arodnieciskā principa (viens vai otrs amats, strādnieku un vispār iedzīvotāju nodarbošanās) un pēc nacionālā principa (dažāda tautība, cita valoda).

Piemēram, S.-Peterburgā ir dzelzceļnieku rajons. Tas veidots pēc arodnieciskā principa. Kā to sadalīt pilsētas un guberņas daļā? Pēc katra atsevišķa dzelzceļnieka dzīves vielas: Pēterburga, Kolpino, cilas stacijas? Vai pēc vilcienu atrašanās vietas, kuriem, par nelaimi mūsu CK, ir paradums pārvietoties no Pēterburgas „pilsētas" uz „guberņu" un pat uz dažādām guberņām?

Pamēģiniet sadalīt latviešu rajonu! Un tālāk vēl nāk igauņu rajons un kara organizācija.

Pat teritoriālos rajonus nevar sadalīt. Strādnieki paši konferencē uz to norādīja. Piece]as Maskavas rajona strādnieks un saka: es zinu fabrikas mūsu rajonā, kuras atrodas netālu no pilsētas robežas. Kad beidzas darbi, uzreiz redzams, ka viena da|a strādnieku dodas uz „pilsētu", otra — „uz guberņu". Kā tad mēs tagad šeit dalīsim? Un strādnieki atklāti smējās par CK priekšlikumu.

Tikai ļoti naivi cilvēki var nemanīt ar baltiem diegiem šūto visa notikuma būtību. Tikai ļoti naivi cilvēki var teikt: vajadzēja tomēr pamēģināt sadalīties „aptuveni„pēc iespējas

Ja dalīt aptuveni, tad tas nozīmē, ka vajag pieļaut zināmu patvaļu, jo precizi sadalīt latviešu, dzelzceļnieku u. c. rajonus nav iespējams. Bet ikviena patvaļa radītu jaunus bezgalīgus protestus, sūdzības, jaunus CK lēmumus, dotu bezgala daudz jaunu šķelšanās iemeslu. Palūkojieties uz rajonu sarakstu (kas iepriekš minēts), un jūs redzēsit, ka varētu atrasties ļaudis, kas par tīri pilsētas, neapšaubāmi pilsētas rajoniem pasludinātu tikai četrus rajonus: Vasilija Salas, Pilsētas, Viborgas un Pēterburgas. Kāpēc tikai šos? Tāpēc, ka tajos iznāktu meņševikīt pārsvars. Bet kādā veidā varētu attaisnot tādu patvaļu?

Un kādā veidā CK attaisnoja to patvaļu, ka Viļņu tā ir nedomāja dalīt, bet S.-Pelerburgai pieprasīja sadalīties? Ja jūs sāksit strīdēties pret patvaļu, kas galīgi izšķirs jūsu strīdu? Taču tā pati CK...

Pat paši naivākie cilvēki tagad sapratīs, ka sūdzības par konferences sastāvu un par tās atsacīšanos sadalīties ir vienkārši acu apmānīšanai. Bet lietas būtība ir tāda, ka meņševiki bija nolēmuši nepadoties Pēterburgas organizācijas vairākumam un izdarīt šķelšanos vēlēšanu priekšvakarā. lai pārsviestos no sociālistiem strādniekiem pie kadetiem.

III

KO NOZĪMĒ MEŅSEVIKU AIZIEŠANA NO KONFERENCES?

Mūsu secinājums dažam lasītājam var likties pārāk ass. Bet mēs domājam, ka slēpt, notušēt patiesību nopietnā politiskā jautājumā ir sociālistā necienīgi. Lietas jāsauc to īstajā vārdā. Jāatmasko visādas atrunas un acu apmānīšanas, lai strādnieku masa pilnīgi skaidri saprastu lielas būtību. Tikai buržuāziskās partijas uzlūko vēlēšanas par aizkulišu spēli un laupījuma dalīšanu. Turpretim strādnieku partijai vispirms jācenšas panākt, lai tauta pareizi saprastu attiecības starp partijām, pareizi saprastu savas intereses un cīņas uzdevumus, pareizi saprastu aiz kulisēm notiekošā būtību.

Mēs redzējām, ka sūdzības par KSDSP Pēterburgas organizācijas konferences sastāvu, par tās nevēlēšanos sadalīties ir tukšas atrunas. Mēs zinājām, ka lietas būtība ir vienkārša. Meņševiki vēlējās par katru cenu vienošanos ar kadetiem. Meņševiki zināja, ka Pēterburgas organizācijas biedru vairākums nav tādos pašos uzskatos. Viskrievijas konferencē meņševiki bija nolēmuši katrā apvidū padoties vietējās organizācijas lēmumam. Tagad viņi lauza savu solījumu, mēģinādami ar šķelšanos panākt savus mērķus.

31 meņševiks, kas aizgāja no konferences, šodien (13. janvārī) jau paziņojis Pēterburgas avīzēs, ka viņi piedāvā bloku gan kadetiem, gan visām darba partijām, ne tikai sociālistiem revolucionāriem un Irudovikiem (kam vienošanos piedāvāja konference), bet arī „tautas sociālistiem".

Tātad stāvoklis pavisam skaidrs. Apzinīgais proletariats ir nolēmis iziet patstāvīgi vēlēšanu kampaņā. Sīkburžuazija (tai skaitā arī trudoviki) svārstās, šaudās no vienas puses uz otru, tā spēj izlīgumu ar kadetiem atzīt par labāku nekā principiālu cīņu. Meņševiki, — tā ir strādnieku partijas sīkburžuaziskā daļa. Pēdējā mirklī, pieķērušies pašām niecīgākajām atrunām, viņi pamet revolucionāro proletariātu un pāriet kadetu pusē.

Šā secinājuma pareizību vislabāk apstiprina kadetu avīzes. Bet kadetus taču gan neturēs aizdomās par simpātijām prel Pēterburgas, t. i., boļševistiskās, sociāldemokrātijas uzskatiem!

•J.r. 11. sēj.

Palūkojieties uz kadetu partijas centrālo orgānu, avīzi ,,Reč“. Visiem ļoti labi zināms, ka līdz ar avīzi „Tovarišč" tā pastāvīgi skubināja meņševikus uz šķelšanos un centās visādi slavināt viņus, rūpīgi šķirdama viņus no boļševikiem. Tikko kļuva zināms, ka meņševiki aizgājuši no s.-d. konferences, avīze ,,Reč“ tūdaļ (11. janvarī) iespiež redakcijas rakstu „Sociāldemokrātijas konference un vienošanās". Šis raksts tieši apsveic meņševiku „noteiktību", apsveic šķelšanos, ko viņi iesākuši. Šis raksts tieši paziņo, ka „ārpus revolucionāro partiju bloka vārda šaurajā nozīmē“ (t. i., ārpus Pēterburgas s.-d. un tiem, kam viņi piedāvāja vienošanos, t. i., s.-r. un Darba grupas komitejas) paliek meņševiki un tautas sociālisti (pati mērenākā, puskadetiskā no sīkburžuaziskajām darba partijām).

Un kadeti tieši paziņo, ka viņi ir ar mieru „atjaunot“ sarunas ar šīm „abām mēreni sociālistiskajām partijām". Viņi tieši paziņo, ka „diferenciācijā (sadalīšanās), kas nolikusi sociālistisko partiju vidē, sola līdz zināmam mēram tuvināt arī mēreno sociālistu jēdzienus par Domes taktiku mūsu pašu (t. i., kadelui jēdzieniem".

Šie galvenās kadetu avīzes vārdi ir ārkārtīgi svarīgi. Kadeti ne tikai novērtē meņševiku pagrieziena praktiskos rezultātus. Kadeti skaidri redz, ka meņševiku rīkotā šķelšanās ir ar principiālu nozīmi, t. i., ka šī šķelšanās patiesībā maina meņševiku attiecības pret galvenajiem uzskatiem par politisko cīņu, par strādnieku šķiras uzdevumiem. Kadeti ir ļoti labi sapratuši, ka meņševiki pagriezušies ne tikai tādā nozīmē, ka praktiski pieļauj vienošanās, bet ka viņi arī pagriezušies uz buržuāzijas galveno uzskatu pusi, attālinājušies no proletariāta politikas, tuvinājušies buržuāzijas politikai. Avīze ,,Reč“ tieši saka, ka mērenie sociālisti (t. i., meņševiki) tuvojas kadetu taktikai, patiesībā atzīst kadetu pārākumu un vadību. Vēl nezinādami; vai s.-r. un trudoviki pieņems s.-d. konferences piedāvājumu, kadeti jau ņem vērā pilnīgi noteiktās politisko spēku attiecības: liberālā buržuāzijā vada mēreno sīkburžuaziju un proletariāta sīkburžuazisko daļu; revolucionārais proletariats iet patstāvīgi, aizraudams sev līdzi labākajā gadījumā (labākajā mums, ļaunākajā — kadetiem) tikai daļu sīkburžuazijas.

Tieši tā stāvokli tēlo kadeti. Un nevar neatzīt, ka kadetiem šeit pilnīga taisnība. Kā saule mazā ūdens lāsē. — lā mazajā Pēterburgas notikumā atspoguļojas pastāvīgās, visām kapitālistiskajām zemēm neizbēgami piemītošās sav-slarpīgās attiecības starp liberālās buržuāzijas, strādnieku šķiras un sīkburžuazijas politiku. Vienmēr un visur liberālā buržuāzijā cenšas ar vietiņām uzpirki neattīstīto masu, lai novērstu 1o no revolucionārās sociāldemokrātijas. Kadeti Krievijā sāk lietot ,,ang]u“ paņēmienu buržuāzijas cīņā pret proletariātu, lietojot cīņā nevis varmācību, bet gan uzpirkšanu, glaimus, skaldīšanu, ,,mēreno“ pielabinā-šanu, viņu izvirzīšanu par ministriem, deputātiem, balsotājiem u. tini.

Frāze par sarunu „atjaunošanu^11 kadetu avīzē ,,Reč“ arī ir pilnīgi skaidra. Kamēr s.-d. bija vienoti un revolucionārie s.-d. viņu vidū bija pārsvarā, — sarunas bija pār-I rauktas. Tagad, kad „abas mērenās sociālistiskās partijas^11 ir atšķēlušās no revolūcijas, — tagad kadeli paziņo: „sarunas varētu atjaunoties^11.

Ja lasītājam nav pilnīgi skaidra šo vārdu praktiskā jēga, lad mēs viņam lo paskaidrosim. Kadeti deva divas vietas (no sešām) kreisajiem, proti: vienu vietu strādnieku kūrijai, vienu — sociālistiem vispār. Sarunas pārtrūka. Tagad kadeti atkal sauc „mērenos sociālistus^11: atgriezies, pircēj, mēs varētu arī vienoties! Vai nu mēs tagad dosim vienu vietu meņševikam, otru — „tautas sociālistam^11, vai arī devīgi dosim pat trīs vietas.

Lūk, ko nozīmē kadetu vārdi par sarunu „atjaunošanu^11: kreisajiem mēs nepiekāpāmies, bet mērenajiem no kreisajiem mēs piekāpsimies!

Naivais vai politiski nepiedzīvojušais cilvēks var kratīt galvu, cik grib, izleikt šaubas, just līdzi u. tml., — no tā lieta nemainīsies. Nav taču svarīgi, kā tieši iznāca zināmais rezultāts, svarīgs ir pats rezultāts (t. i., kadetiem tas nav svarīgi, bet strādnieku masai, kas vēlas apzinīgi izturēties pret politiku, tas ir ļoti svarīgi).

Kā tieši notika meņševiku sarunas ar kadetiem, mēs nezinām, — rakstiski vai mutvārdos, vai pat ar vienkāršu mājienu. Iespējams, ka ievērojamie mērenie meņševiki vienkārši lika manīt kadetu vadoņiem, ka ir iespējama šķelšanās s.-d. vidū, lika manīt, ka pieļaujamas vienošanās pa rajoniem. Un kadeli, protams, tūdaļ uztvēra mājienu:

2D*

,,viņi“ sašķels Pēterburgas s.-d., bet inēs ,,viņus“ ierakstīsim rajona saraksti!! ,,Viņi“ — mums, bet mēs — ,,viņiem“. Vai tad tas ir mazāk īsts, mazāk lietišķīgs, mazāk drošs izlīgums nekā tad, ja ,,viņi“ tieši būtu gājuši pie Kutlera, Milukova vai Nabokova un tieši būtu teikuši: mēs jums sašķelsim Pēterburgas s.-d. konferenci, bet jūs mūs iedabūjiet ar kādu rajona sarakstu?

Tas ir fakts, ka tieši tāda ir liberālo buržuju un s.-d. oportunistu politika visās konstitucionālajās zemēs. Krievijas strādniekiem vajag iemācīties saprast šo politiku, ja viņi negrib, ka viņus jokojot varētu vazāt aiz deguna. Jau Černiševskis teica: kas baidās notraipīt sev rokas, lai neķeras pie politiskas darbības^120. Kas piedalās vēlēšanās un baidās notraipīt sev rokas, rakņājoties buržuāziskā polili-kanisma dubļos, tas lai iet projām. Naivie baltroei tikai kaitē politikā ar savām bailēm lūkoties atklāti uz lietas būtību.

Otrā buržuāziskās preses atsauksme, kas pilnīgi apstiprina mūsu novērtējumu par šķelšanos, ir Kuskova kdzes atsauksme avīzē „Tovarišč** (10. janvarī). Viņa gluži tāpat apsveic meņševikus, kūda viņus uz galīgu sašķelšanos, atrunā viņus no „kompromisiem** ar boļševikiem, sola viņiem palīdzību „rabočedjeļcu** vārdā.

Lai saprastu šo Kuskova kdzes rakstu, jāzina, kas viņa tāda ir. Mēs to pastāstīsim, jo strādnieku vairākums to nezina.

Krievijas sociāldemokrātiskā strādnieku partija ir dibināta 1808. gadā. 1899. gadā Kuskova kdzeun Prokopo-viča kgs bija partijas biedri, proti: biedri tās ārzemju organizācijā, kuras priekšgalā toreiz bija Pļeehanovs, kas toreiz bija revolucionārs sociāldemokrāts. Turpretim Kuskova kdze arī loreiz, tāpat kā tagad, bija oportuniste, aizstāvēja sīkburžuaziskus uzskatus sociāldemokrātijā, aizstāvēja bernšteinismu, t. i., galu galā strādnieku šķiras pakļaušanu liberālajai politikai. Kuskova kdze savus uzskatus visskaidrāk izteica slavenajā „Credo** (lasāms: „kredo**, nozīmē — ticības simbols, programa, pasaules uzskata iztirzājums). Šajā „Credo** bija teikts: strādniekiem jāved ekonomiskā cīņa, bet liberāļiem — politiskā. „Rabočedjeļci** (toreizējais nosaukums oportunistiem sociāldemokrātijā) būtībā svērās uz tādu pašu uzskatu. Pļeehanovs pieteica šiem uzskatiem karu uz dzīvību un nāvi (un te viņam palīdzēja Krievijas revolucionārie s.-d.) un uz šā pamala sašķēla KSDSP ārzemju organizāciju. Viņš izdeva pret oportunistiem un īpaši pret Kuskova kdzi brošuru „Vade-mecum" („Ceļabiedrs" rabočedjeļciem).

Toreiz Kuskova kdzi izdzina no s.-d. partijas. Kopā ar Prokopoviča kgu viņa aizgāja pie liberāļiem, pie kadetiem. Pēc tam viņa aizgāja ari no kadetiem, kļuva „bezpartejiska" rakstniece „bezpartejiskajā" kadetu avīzē „Tovarišč".

Kuskova kdze nav vienīgā. Viņa ir tipisks sīkbur-žuaziskās inteliģences paraugs, kura ienes oportunismu strādnieku partijā un klaiņo no s.-d. pie kadetiem, no kadetiem pie mcņševikiem utt.

Lūk, kādi cilvēki sit bungas un kliedz urā, apsveikdami šķelšanos, ko meņševiki rīko Pēterburgas s.-d. vidū.

Lūk, kādiem cilvēkiem izdod proletariāta lietu strādnieki, kas seko meņševikiem.

IV

POLITISKĀS PARTIJAS UN GAIDĀMĀS VĒLĒŠANAS PĒTERBURGA

Kāds tad nu tagad ir stāvoklis ar vēlēšanām Pēterburgā?

Tagad jau ir skaidrs, ka vēlēšanās būs trīs galvenie kandidātu saraksti: melnsimtnieku saraksts, kadetu saraksts un sociāldemokrātu saraksts.

Pirmajam piesliesies oktobristi, otrajam droši vien — meņševiki un enesi, trešajam varbūt trudoviki un s.-г., kaut arī pilnīgi iespējams, ka šīs svārstīgās partijas, kas līdz šim vēl nav devušas galīgu albildi, arī sekos (pa daļai s.-d. sašķelšanās dēļ) kadetiem.

Vai Pēterburgā ir melnsimtnieku briesmas, t. i., briesmas, ka melnsimtnieki varētu uzvarēt vēlēšanās? Meņševiki, kas tagad pāriet no sociālistiem pie kadetiem, saka, ka esot.

Viņi runā kliedzošu nepatiesību.

Pat piesardzīgā, diplomātiskā kadetu avīzē ,,Rcč“, kas katrā sīkumā sarga liberāļu intereses, pat šajā avīzē „Reč" mēs lasām Vergežska kga rakstā, ka vēlēšanu sapulcēs

oktobrists esot pavisam novārtā, ka vēlētājs svārstoties starp kadetiem un sociālistiem.

Visas ziņas par visām priekšvēlēšanu sapulcēm, par iespaidu, ko radīja lidvaliade^121, Hercenšteina slepkavu tiesāšana^122, melnsimtnieku varoņdarbu atmaskošana ull., skaidri rāda, ka vēlētājos labējām partijām nav nekādas cieņas.

Kas tagad vēl runā par melnsimtnieku briesmām vēlēšanās, tas krāpj sevi un krāpj strādnieku masu. Tagad jau skaidri redzams, ka klaigas par melnsimtnieku briesmām ir kadetu mēģinājums pievilkt sev maz apzinīgo masu.

Melnsimtnieku briesmas slēpjas nevis melnsimtnieciskās balsošanas briesmās, bet gan iespējamās valdības varmācības, iespējamos balsotāju arestos u. Iml. Pret Sīm briesmām jāmeklē līdzekļi nevis izlīgumos ar kadetiem, bet gan masu revolucionārās apziņas un revolucionārās apņēmības allīslīšanā. Un kadeti vairāk par visiem kavē šās apziņas un šās apņēmības attīstību.

Tiešām nopietna cīņa Pēterburgā notiek starp kadetiem un sociāldemokrātiem. Darba partijas ir pierādījušas savu vājumu, pierādījušas ar to, ka seko pašai mērenākajai un puskadetiskajai „tautas sociālistu" partijai, — un ar to, ka vispār neparāda nekādu patstāvību un stingrumu.

Ja meņševiki nebūtu kļuvuši neuzticīgi sociālistiem vēlēšanu priekšvakarā, — nav šaubu, ka trudoviki un s.-r. pieņemtu mūsu noteikumus. Nav šaubu, ka vēlētāju masu, kas Pēterburgā lāpai kā visur sastāv no trūcīgajiem iedzīvotājiem, sekotu sociālistiem un trudovikiem, bet ne kadetiem. Vēlēšanām Pēterburgā tad būtu nopietnas kaujas nozīme, kas skaidrā un uzskatāmā formā izvirzītu visai Krievijai galvenos jautājumus par Krievijas revolūcijas nākotni^64.

Meņševiku nodevība apgrūtina mums vēlēšanu darbu, bet tāpēc vēl svarīgāka kļūst s.-d. patstāvīgās kampaņas principiālā nozīme. Proletariātam nav un nevar būt citu līdzekļu pret sīkburžuazijas svārstībām kā vien masu šķi-riskās apziņas un saliedētības attīstīšana, viņu mācīšana ar politiskās attīstības pieredzi.

Kamēr trudoviki svārstās, kamēr meņševiki tirgojas, mums visiem spēkiem jāved patstāvīga aģitacija. Lai visi zina, ka s.-d. katrā gadījumā un katrā ziņā izvirzīs savu sarakstu. Un lai visi vēlētāju trūcīgie slāņi zina, ka viņiem jāizvēlas starp kadetiem un sociālistiem.

Par šo izvēli vēlētājiem jāpadomā. Šīs pārdomas katrā ziņā dod lielu ieguvumu masu apziņas attīstīšanā, — kas ir svarīgāk nekā vietiņas iegūšana Iksam vai Igrekam pie kadetiem. Ja pilsētas trūcīgo iedzīvotāju masas vēlreiz noticēs kadetu solījumiem, vēlreiz aizrausies ar liberālu frāžu troksni un liberāļu solījumiem par „mierīgu*1 progresu un Gurko kungu un Kutlerovu-Mijukovu kungu „mierīgo** likumdošanu, — tad notikumi drīz atmaskos pēdējās ilūzijas.

Revolucionārai sociāldemokrātijai jāsaka masām visa patiesība un nelokāmi jāiet savs ceļš. Kas vērtē Krievijas revolūcijas īstenos iekarojumus, ko panākusi proletariāta cīņa, kam ir darba cilvēka un ekspluatētā instinkts, tas sekos proletariāta partijai. Un, ka šās partijas uzskati ir pareizi, tas masām kļūs aizvien skaidrāks un skaidrāks ar katru Krievijas revolūcijas attīstības posmu.

PĒCVĀRDS

Avīzes ,,Reč“ 14. janvara ievadraksts dod jaunus apstip-rinājumus tam, ko mēs iepriekš esam teikuši par nozīmi, kāda ir meņševiku pārejai no sociālistiem pie buržuāzijas. Avīze ,,Reč“ triumfē sakarā ar to, ka tās paredzējums ir attaisnojies, ka meņševiki Pēterburgā atšķeļas un rīko savu īpašu organizāciju. „Tā arī notika, — saka avīze, atsaukdamās uz saviem iepriekšējiem numuriem. — Daļa sociāldemokrātijas, kaut arī ne visietekmīgākā, toties tā, kas visvairāk sliecas uz parlamentam darbību, nāca pretim mūsu priekšlikumiem^11.

Jā, tas ir taisnība. Meņševiki gāja pretim liberālo buržuju tieksmēm atšķelt strādnieku partijas oportunistisko daļu un pakļaut to kadetu vadībai. Mēs iepriekš redzējām, ka avīze ,,Reč“ jau atdalījusi meņševikus un enesus no revolucionārajām partijām, nosaukdama tos par „mēreniem sociālistiem". Tagad avīze ,,Reč“ iet soli tālāk. Tā saka, ka arī socialnarodņiki (enesi) droši vien atzīšot par labāku bloku ar kadetiem. Tā saka: „meņševiki noteikti ir nākuši pretim kopīga opozicijas bloka radīšanai". ,.Jāatzīst, ka pēc boļševiku atteikšanās ir ievērojami palielinājusies iespēja nodibināt kadetu, meņševiku un socialnarodņiku opozīcijas bloku".

Tātad tagad paši kadeti ir atzinuši trīs blokus vai vismaz trīs galvenos politiskos spēkus vēlēšanās: valdības bloku, opozicijas bloku un revolucionāro bloku. Šis dalījums ir pilnīgi pareizs. Mēs atzīmējam, ka nolikumu loģika liek kadetiem atzīt mūsu senos un neatlaidīgos norādījumus. Un mēs tāpat atzīmējam, ka revolucionārajā „blokā" pilnīgi stingri stāv pagaidām vienīgi tikai revolucionārā sociāldemokrātijā. Cili elementi un konkrēti revolucionārā sīkburžuazija („sociālisti revolucionāri") vēl arvien svārstās.

Principiālā nozīme, kāda ir meņševiku pārejai kadetu pusē, noskaidrojas arvien vairāk un vairāk. Meņševiku vēlēšanu platformu un principiālo rezolūciju (piern., s.-d. Viskrievijas konferencē) labie vārdi, vārdi par to, ka viņi atmaskošot mierīga ceļa ilūzijas, ka viņi ieteicot ievēlēt Domē nevis lūdzējus, bet gan cīnītājus, utt., u. c., u. tml., — ir izrādījies, ka visi šie vārdi ir tikai vārdi. Darbos meņševiki rīkojās tā, ka kadeti aizveda viņus sev līdzi, savai politikai līdzi. Darbos meņševiki izrādījās „opozicijas blokā", t. i., kļuva par vienkāršu kadetu piedēkli.

Vēl vairāk. Avīzes ,,Reč“ 14. janvara ievadraksts parāda arī to, kādu cenu kadeti domā maksāt meņševikiem par kadetu atbalstīšanu un par iestāšanos opozicijas blokā. Si cena ir viena viela Domē, ko atņem strādnieku kūrijai. Klausieties:

„Tā kā līdz ar to (I. i., līdz ar opozicijas bloka nodibināšanu no kadetiem, meņševikiem un enesiem) ir samazinājies pretendentu skaits uz vietām Domē, tad varbūt jaunajā kombinācijā izrādīsies iespējams pieņemt tautas brīvības partijas ierosinājumu un ierobežoties ar divām vietām no sešām. Protams, tagad šai ierosinājumā droši vien būs jāizdara daži grozījumi. Vielu, kas bija paredzēta strādnieku kūrijas izvēlētajai personai, pēc konferences lēmuma acīm redzot jau vairs nevar piešķirt strādniekam boļševikam. Ievērojot jauno bloka sastāvu, meņševiki varētu šo vietu uzlūkot par savu likumīgo ieguvumu. Otra vieta no divām, ko atdod tautas brīvības partija, tādā gadījumā paliktu tautas sociālistu blokam".

Lielisks veikals! Var apsveikt kadetus ar lētu pirkumu! Joprojām par tām pašām divām „atdodamajām" vietiņām iegūt sev gan visas sīkbiiržuaziskās partijas, gan strādnieku partijas sīkburžuazisko daļu, — un pie tam uz strādnieku rēķina!

Strādniekiem jāzaudē tiesības uz savu pārstāvi no strādnieku kūrijas tāpēc, ka meņševiki ir atteikušies no sociāldemokrātiem un kļuvuši par mēreni sociālistisku partiju (pēc avīzes ,,Reč“ novērtējuma), iestājušies opozīcijas blokā. Pēterburgas strādnieki zaudē tiesības, ko viņiem piešķīruši kadeti, rīkoties ar savu vietu tāpēc, ka

meņševiki sekoja nevis revolucionārajiem s.-d., bet gan kadetiem. Par „veikaliņu^14 ar kadetiem meņševiki dabū „mazu piekāpšanos^44 nevis uz kadetu rēķina, bet gan uz strādnieku rēķina ... Kāds lielisks paraugs par buržuāzisko piekāpšanos „tautai^44! „Tautas^44 aizstāvjiem buržuāzijā ar mieru dot vietiņu, ja šie aizstāvji pāriet buržuāzijas pusē...

Strādnieku kūrijas pilnvarotie un balsotāji droši vien tagad saskatīs, kādus labumus — ne vien principiālus, bet ari praktiskus — viņiem sagādā vienošanās ar kadetiem. Vai nav skaidrs, ka kadeti deva (nevis dod, bet deva) vienu vietu strādnieku kūrijai tāpēc, ka sirsnīgi simpatizēja viņu patiešām tautas īstās brīvības interesēm, un nepavisam ne tādēļ, lai pārvilktu buržuāzijas pusē tumšo, trūcīgo masu?

„DZIRDĒSI MUĻĶA SPRIEDUMU"...

(NO S.-D. PUBLICISTA P1KZIMĒM) .

Pēterburgā, 1907. g. 15. janvarī.

Buržuāziskā prese spriež un gudro sakarā ar s.-d. Pēterburgas konferences lēmumu. Liberāļu kopīgais koris — sākot ar uzpūtīgi oficiālo avīzi ,,lleč“ un beidzot ar ielas lapeli ,,Segodņa“, — līksmošana sakarā ar meņševiku izdarīto šķelšanos, gaviles sakarā ar šo „sabiedrības" pazudušo dēlu atgriešanos „opozicijas l>loka“ klēpī, sakarā ar viņu atbrīvošanos no „revolucionāro ilūziju" ietekmes.

Sociāldemokrātiem, kas tiešām ir revolucionārā proletariāta pusē, der uzdot jautājumu:

Bet kas ir tiesneši?

Ņemsim gandrīz vai labāko no tiesnešiem — avīzi „Rod-naja Zemļa" („Dzimtā Zeme"), 15. janvara numuru. Sās avīzes virziens ir neapšaubāmi kreisāks par kadetisku. Pēc visām pazīmēm šo virzienu var saukt par trudovistisku. Kā uz dokumentālu tāda politiskā raksturojuma apstiprinājumu var norādīt uz Tana kga12:* līdzdarbību šai avīzē. Tana kga vārds lasāms publicētajā „darba (tautas sociālistu) partijas" organizācijas komitejas locekļu sarakstā.

Tātad tiesneši ir trudoviki.

Viņi nosoda boļševikus un, tāpat kā kadeti, atzīst meņševiku plānu. Atšķirībā no kadetiem viņi tikai grib, lai kopīgajā visu kreiso partiju blokā kadetiem būtu piešķirtas ne vairāk kā 2—5 vietas.

Tāds ir spriedums. Palūkojieties uz moliviem.

„Strīda eenlrā bez šaubām ir jautājums par to, vai Pēterburgā ir melnsimtnieku briesmas vai nav“.

Nav tiesa. Ja jūs ņematies tiesāt boļševistisko sociāldemokrātiju politiskas avīzes ievadrakstā, tad jūsu pienākums ir zināt to, par ko jūs spriežat. Tajā pašā ievadrakstā jās paši sakāt: „strīdam, kas patlaban iededzies ap konferences (sociāldemokrātu) rezolūcijām, ir neapšaubāmi sabiedriska interese^41. Kas izsaka vēlēšanos publiski piedalīties strīdā, kurš visus interesē, un tūdaļ parāda, ka viņš nezina strīda „centru", tas riskē dzirdēt tieši acīs ne pārāk glaimojošu nosaukumu...

Revolucionārā sociāldemokrātijā jau daudzreiz visos savos vairākkārtīgajos politiskajos paziņojumos ir skaidrojusi un uzsvērusi, ka tā dēvēto melnsimtnieku briesmu jautājumu nevar uzskatīt par „centru" strīdos par taktiku vēlēšanu laikā.

Kāpēc nevar? Tāpēc, ka strādnieku partijas taktikai vēlēšanu laikā jābīīt tikai proletariāta sociālistiskās taktikas vispārīgo pamatu pielietojumam vienā konkrētā gadījumā. VTēlēšanas ir tikai viens un pie tam nekādā ziņā ne pats svarīgākais, ne pats būtiskākais (it sevišķi revolucionārā laikmetā) sociālistiskā, proletariāta darba lauks cīņā par brīvību un par jebkādas ekspluatācijas iznīcināšanu. Līdzās cīņai ar vēlēšanu biļetenu palīdzību pastāv vēl — un revolucionāros laikmetos nenovēršami iedegas — cita veida cīņa. So citu cīņu sliecas aizmirst inteliģenti, kas domājas esam izglītoti un kam simpātijās pret brīvību neatrodas tālāk par mēles galiņu. To sliecas aizmirst sīk-saimnieķeļi, kas stāv sāņus no pašas asākās un nepārtrauktās cīņas pret kapitālu un tā dienderiem. Bet šo cīņu neaizmirst proletārietis.

Un tāpēc apzinīgajam proletārietim taktika vēlēšanu laikā var būt tikai viņa vispārīgās taktikas pielāgojums īpašai, tieši vēlēšanu cīņai, bet nekādā gadījumā ne viņa taktikas pamatu grozīšana, ne šās taktikas „centra" pārvirzīšana.

Sociālistiskās taktikas pamati revolūcijas laikā ir tādi, ka progresivajai šķirai, proletariātam, jāiet tautas revolūcijas priekšgalā (revolūcija, kas tagad noliek Krievijā, ir buržuāziskā revolūcija tādā nozīmē, ka visas brīvības un visas zemes iekarošana lautai ne drusku neatbrīvos mūs no buržuāzijas kundzības; skaidrs, ka tāds revolūcijas sabiedriski ekonomiskais raksturs nekavē to būt tautas revolūcijai). Tāpēc progresivajai šķirai neatlaidīgi jāatmasko visu masu priekšā, cik melīgas ir jebkādas cerības uz

sarunām un vienošanos ar veco varu vispār, uz muižnieku un zemnieku vienošanos zemes jautājumā it sevišķi. Progresivajai šķirai patstāvīgi jāietur neatlaidīgas cīņas līnija, atbalstot tikai tos. kas tiešām cīnās, tikai tiktāl, ciktāl viņi cīnās.

Tādi ir sociālistiskās taktikas pamati, kas nosaka strādnieku partijai šķirisko patstāvību kā likumu, sadarbību un vienošanos tikai ar revolucionāro buržuāziju un tikai kā izņēmumu.

Liberāli nesaprot šos s.-d. taktikas pamatus. Viņiem sveša ir šķiru cīņas ideja, viņus atgrūž tas, ka izlīgumus un sarunas nostāda pretim lautas revolūcijai. Hei visi sociāldemokrāti, ir boļševiki, ir pat meņševiki, principā atzīst šās taktikas pamatus. Trudoviku kgi, kas ņemas vadīt politisku orgānu, nezinādami ābeci mūsdienu sociālismā taktikas jautājumos, var par to palasīt kaut vai s.-d. partijas vēlēšanu platformā — meņšcviku platformā, kuri ir pārsvarā CK.

„Pilsoņi, saka šī platforma, Domē jāievēlē tādi cilvēki, kas ne vien grib brīvību Krievijai, bet kas cenšas palīdzēt tautas revolūcijai, lai iekarotu šo brīvību ... Pirmās Domes vairākums, ko vadīja „tautas brīvības” partija, cerēja iegūt brīvību un zemi mierīgās sarunās ar valdību ... Tad nu ievēlējiet, pilsoņi, revolūcijas cīnītājus, kas kopā ar jums turpinās lielo lietu, kura iesākta pagājušā (1905.) gada janvarī, oktobrī un decembrī”.

,,Strīda centrs”, kurā nekā nav sapratuši mūsu trudo-viki. ir tas, vai no šā viedokļa principā ir pieļaujamas vienošanās ar kadetiem. Uz šo jautājumu s.-d. Pēterburgas konference, sekojot Viskrievijas (KSDSP) konferences 14 delegātiem, atbildēja noliedzoši. Nav pieļaujama vienošanās ar partiju, kas slēdz izlīgumus un ved sarunas ar veco varu. Kadeti nevar būt sabiedrotie „tautas revolūcijā”. Viņu pievienošanās „revolūcijas cīnītājiem” nevis stiprina, bet gan vājina cīnītājus, kuru darbu bremzē kadeti, kas tagad uzstājas tieši pret cīņu, pret jebkādiem revolucionāriem lozungiem.

Nepamanīdami šīs boļševistiskās sociāldemokrātijas principiālās attiecības pret kadetiem, mūsu tiesneši nav pamanījuši „ziloni”.

Sie trudoviki pilnīgi atrodas liberālās buržuāzijas

idejiskajā ietekmē. Viņiem vēlēšanas ir aizēnojušas visu, vēlēšanu rezultāti ir aizēnojuši masu izglītošanas uzdevumu vēlēšanu kampaņas norisē. Viņiem nav ne jēgas par to, ka pilnīgi skaidra, noteikta un nepārprotama vēlēšanu aģitācija ir ārkārtīgi nozīmīga sociāldemokrātam, kas uzticīgs saviem principiem, kas paliks uzticīgs savai revolucionārajai pozici jai, kaut arī viņu kārdinātu ar perspektīvu iegūt vietiņu Domē, kaut arī viņu baidītu ar perspektīvu palikt galvaspilsētā bez mandata Domē. Bet trudoviki ir aizmirsuši visus principus, aizmirsuši visus revolūcijas pamatuzdevumus, pakļāvušies liberāļu ķīviņam: viņi nekā neredz, nekā nesaprot, ne par ko nerūpējas un tikai murmina — „viena vieta, divas vietas, trīs vietas!“

...,.Jautājuma centrs ... vai Pēterburgā ir melnsimtnieku briesmas^41. ..

Tātad melnsimtnieku briesmas jūs sašaurināt līdz melnsimtnieku uzvaras briesmām vēlēšanās, ko valdība vilto! Saprotiet taču, kungi, ka, nostādot jautājumu tā, jūs atzīstat valdību jau par galīgi uzvarējušu, bet brīvības cīņu, par ko jūs pļāpājat, jau par galīgi zaudētu! Jūs paši neredzat un kavējat tautas masām redzēt tās reālās melnsimtnieku briesmas, kas izpaužas nevis balsošanā, bet gan balsošanas nosacījumu noteikšanā (senātā paskaidrojumi un gaidāmā 11. decembra vēlēšanu likuma atcelšana), balsošanas rezultātu iznicināšanā (Domes padzīšana). Jūs pilnīgi pieņemat banalo liberālo viedokli, ierobežodami savus nodomus — un tautas masu nodomus, kurām jūs jaucat galvu — ar cīņu uz viltota un viltojama likuma pamata. Melnsimtnieku briesmas visu balsotāju iespējamā aresta veidā jūs neredzat. To, kas no jums un pilnīgi no jums atkarīgs, — to, kas katrā gadījumā dod drošu un būtisku revolūcijas ieguvumu, proti: masu revolucionārās apziņas attīstīšanu ar pilnīgi izturētu aģitāciju, to jūs zaudējat. Bet tas, pēc kā jūs gribai dzīties, ir atkarīgs no Stolipina stiķiem, no senata jaunā paskaidrojuma, no vēlēšanu likuma jaunas policejiskas pārkāpšanas. Tātad jūs gluži tāpat cīnāties pret melnsimtnieku briesmām, kā franču buržuāziskie republikāņi cīnās pret monarehijas briesmām: proti, stiprinādami monarehisliskās iestādes un monar-chistisko konstitūciju republikā. Jo, sēdami lautā domu.

На melnsimtnieku briesmas slēpjas melnsimtnieciskās balsošanas briesmās, jūs stiprināt visvairāk neattīstīto masu neizpratni par melnsimtnieku briesmu īsteno avotu un •īsteno raksturu.

Bet iesim tālāk. Pieļausim, ka turpmāk senātā paskaidrojumu par vēlēšanām un balsotājiem nebūs. Aplūkosim jautājumu par vienu vai otru partiju uzvaru balsošanā Pēterburgā, pastāvot pašreizējai vēlēšanu sistēmai.

Trudoviki nevar noliegt, ka labējās partijas ir stipri sakompromitētas, ka 17. oktobra savienība cieš sakāves, vienu apkaunojošāku par otru. ka „pēdējā laikā oklobrisli pavisam apklusuši, pārsteigti par smagajiem triecieniem no kreisās puses“, ka „sabiedrība ir kļuvusi kreisāka".

Bet... Sčedrins jau sen tulko visiem saprotamā valodā šo liberālo Krievijas ,,bet“ — ausis neaug augstāk par pieri, neaug! — bet „lechniskas grūtības", „nesūta literatūru", „nedod biļetenus", „policijas spaidi"...

Lūk, jums Krievijas inteliģenta psicholoģija: vārdos viņš ir drosmīgs radikālis, darbos nekrietns ierēdnelis.

Pret policijas spaidiem vajagot palīdzēt blokiem ar kadetiem! Kāpēc gan ne ar oktobristiem, kas „frib“ konstitūciju un kas garantēti pret „spaidiem"? Tiešām Krievijas politiskā loģika: vēlēšanu vienošanās kā līdzeklis cīņai pret to, ka pasts nenosūta literatūru, pret to, ka neizsniedz biļetenus... Pret ko jūs cīnāties, kungi?

— Pret tiem „likumiem", uz kuru pamata notiek policijas nekrietnības un par „nelikumīgām" tiek pasludinātas zināmas partijas, kas nesaņem biļetenus. — Kā tad jūs cīnāties?

— Nu, protams, izlietojot vienošanos ar parliju, kas vai nu dabūs biļetenus no mierīgajiem atjauninātājiem, vai arī vēl izlīgs ar Stolipinu pirms Domes, vai arī paliks bez biļeteniem!

Krievijas ierēdnis (20 gadu vecumā radikālis, 30 gadu vecumā liberālis, 40 gadu vecumā vienkārši ierēdnis) ir radis liberalizēt četrās sienās un rādīt pigu kabatā. Vēlēšanu kampaņu viņš arī uzlūko no pigas kabatā viedokļa. Vai jāietekmē masas? Nieki, pasts taču nepārsūta mūsu literatūru.

Vai nebūtu jāizdod un jāizplata literatūra bez „pasta" un tamlīdzīgām iestādēm?

— Nieki! Tās ir vecas revolucionārās ilūzijas, kas neatbilst „plašam1^65 konstitucionālām darbam. Plašais konstitucionālais darbs ir apšmaukt priekšniecību: ,,viņi“ mani meklēs s.-d. vai s.-r. vidū, bet es tā noslēpšos kadetu sa-[65] rakstā, ka mani nesameklēs! Valdība mani meklēs kā revolucionāru, bet es apšmaukšu gan valdību, gan revolucionārus, es pārbēgšu „opozicijas blokā**. Lūk, kāds es esmu viltīgs^1

— Bet vai no tā neiznāks, ak godājamo politisko darbiniek, ka jūs apšmauksit arī masas, kas vairs neatšķirs jūs no ceļu locītāju liberāļu „opozicijas**?

— Nieki! Kādas tur vēl masas... nu, dosim vietiņu strādnieku kūrijai... Un turklāt no zināma viedokļa mēs visi esam par brīvību ... revolūcija ir kļuvusi par visas nācijās revolūciju ... kadeti arī ir ar mieru cīnīties pa savam...

Jājautā, vai, atskaitot policejiskus apsvērumus, mūsu trudovikiem ir politiski apsvērumi? Ir. Tie ir tādi, ka jāpielāgojas nevis enerģiskajam un rosīgajam, bet gan nomāktajam un miegainajam vēlētājam, kas sēž mājās. Klausieties, kā spriež „kreisā** avīze:

„Pēc mītiņu noskaņojumiem vēl nevar spriest par visas vēlētāju masas noskaņojumu.. . Mītiņos mēdz būt ne vairāk par [65]/io visu vēlētāju — protams, visenerģiskāko un dzīvāko, rosīgāko cilvēku”.

Paliesi, pietiekams pamals, lai vilktos astē vismazāk enerģiskajiem, visvairāk sastingušajiem, nekustīgajiem kadetu vēlētājiem! Krievijas radikaļa traģēdija: desmitiem gadu viņš ir nopūties pēc mītiņiem, pēc brīvības, liesmojis Irākā (vārdos) kaislē pēc. brīvības, ■— nokļuvis mītiņā, ieraudzījis, ka noskaņojums ir kreisāks nekā viņam pašam, un sāk skumt: „grūti spriest**, „ne vairāk par Vio^65^1, „piesardzīgāk vajadzētu, kungi!“ Gluži kā dedzīgais Turge-ņeva varonis, kas aizbēdzis no Asjas, — par kuru Cerni-ševskis rakstīja: „Krievu cilvēks uz rendez-vous“[65].

Ech, jūs, kits sevi dēvējat par darba ļaužu masas piekritējiem! Kur nu jums iet uz rendez-vous ar revolūciju, — sēdiet vien mājās; patiesi, būs mierīgāk: un nebūs darīšanu ar šiem bīstamajiem „visenerģiskākajiem un dzīvākajiem, rosīgākajiem cilvēkiem**. Jums piemēroti nekustīgie mietpilsoņi!

Bet varbūt jūs tagad no vienkāršā piemēriņa arī nojau-līsit, kur ir „centrs strīdā" par vienošanos ar kadetiem?

Tieši tur, godājamais, ka mietpilsoni mēs gribam sapurināt un padarīt par pilsoni. Bet tālab vajag piespiest viņu izvēlēties starp (tfu! tfu!) „konstitūcijas" priekšā rāpojošā kadeta mietpilsonisko politiku un starp sociālistiskā proletariāta revolucionāro politiku.

„Visu kreiso partiju bloks" ir „vienas desmitdaļas visenerģiskāko un dzīvāko, rosīgāko cilvēku" noslīcināšana vienaldzīgo, mierīgo, miegaino masā, ir cīņas alkstošo (un spējīgo izšķirošā brīdī aizraut sev līdzi masas) pakļaušana tiem, kas vēlas tikpat nepieklājīgi lojalizēt kā kadeti pirmajā Domē, tāpat tirgoties ar Stolipinu un neģēlīgi pārbēgt viņa pusē kā kadets Ļvovs.

Reakcija jums uzbrūk, tā ir atņēmusi jau krietnu trešdaļu oktobra iekarojumu, tā draud atņemt arī pārējās divas trešdaļas. Bet jūs pūlaties izlikties par kārtības vīriem, jūs aizstāvaties ar to, ka apelējat pie mietpilsoņu psiches: nekādu uzbrukumu, nekādas revolūcijas, mēs ejam Domē dot likumus, mēs ierobežojamies ar aizsardzību, mēs stāvam uz likuma pamatal

Kad jūs sapratīsit, ka ierobežoties ar aizsardzību nozīmē jau atzīt sevi par morāliski sakautu? Un jūs jau arī tiešām esat morāliski sakauti cilvēki. Jūs tikai tam vien derat, lai nodotu savas balsis kadetam.

„Piespiest mietpilsoni izvēlēties", mēs teicām. Tieši piespiest. Neviena sociālistiskā partija pasaulē nav varējusi izraut masas no liberālo vai radikālo buržuāzijas partiju ietekmes, kuras balstās uz mietpilsoņu psichi, bez zināma trieciena, bez zināmas pretestības, bez pirmā mēģinājuma riska: kas patiesībā aizstāv brīvību, kadeti vai mēs?

Ja ir vienošanās ar kadetu, tad mietpilsonim par to nevajag domāt. Viņa vielā jautājumu jau ir apdomājuši politikāņi no radikālajiem pļāpām un s.-d. oportunistiem, apdomājuši, būdami uz rendcz-vous ar kadetiem. Mietpilsonis ir kļuvis kreisāks (ne aiz mūsu vainas, ne mūsu partejiskās propagandas dēļ, bet gan Slolipina centības dēļ), mietpilsonis ir kļuvis kreisāks, — un mums ar to pietiek. Ir kļuvis kreisāks, tātad būs par „visu kreiso bloku“l Un būs visa mietpilsoņu masa, nevis tikai kaut kāda viena desmitā daļa nemierīgu... piedodiet, rosīgu... cilvēku. Vajag ir [66] sapulces, ir visu politiku pielāgot nobijušamies mietpilsonim, lūk, ko patiesībā nozīmē bloks ar kadetiem.

Bet mēs teicām: vajag ne tikai skrejlapas un platformas, ne tikai rezolūcijas un runas, bet visu politiku un vēlēšanu kampaņu virzīt tā, lai nobijušamies mietpilsonim tiktu pretim enerģisku cīnītāju. Un to var nolikt pretim tikai tā, ka liek pretim divus dažādus sarakstus: kadetu un sociāldemokrātu. Galvaspilsētā, kuras prese izplatās visā Krievijā, galvaspilsētā, kur atrodas visu partiju centri, galvaspilsētā, kura idejiski un politiski vada visu zemi, — tūkstošreiz svarīgāk ir rādīt nevis mietpilsoniskas lēnprātības politikas paraugu, bet gan politikas, kas ir oktobra cīnītāja cienīga, kurš izrāvis gabaliņu brīvības, — politikas, kas ir proletariāta cienīga.

Mūsu frāzes par to, ka nepieciešams apzināties „miermī-līgās“ kadetiskās Domes k|ūdas, ka nepieciešams iet soli tālāk, — paliks tukšas frāzes, ja mēs paši neiesim soli tālāk pret mietpilsonisko, oblomovisko ideju: „visu kreiso partiju bloks“. Mūsu aicinājumi iet uz priekšu skanēs neīsti un neiekvēlinās tautas cīnītāju sirdis, ja mēs paši, „vadītāji", „vadoņi", galvaspilsētā visu Krievijas tautu acu priekšā sarīkosim soļošanu uz vietas: zem rokas ar tiem pašiem kadetiem, pamatojoties uz ,,labprātīgu“ vietu sadalīšanu, pa labam, visi kopā, visi par vienu, visi par brīvību ... Ko gan tur vēl meklēties? Un kāda gan nelaime, ja meņševiks Ivans Ivaničs kādreiz bija nosaucis par zostēviņu kadetu Ivanu Ņikiforoviču?

.....Mītiņos mēdz būt ne vairāk par Vio visu vēlētāju"...

Labi, radikaļa kungs. Noticēsim jums izņēmuma veidā uz vārda, — piekāpsimies jūsu priekšā par to... par to, ka jūs argumentējat tik neveikli.

Viena desmitdaļa vēlētāju, tas ir 13 000 no 130 000 visā Pēterburgā. Šie trīspadsmit tūkstoši visenerģiskāko un dzīvāko, rosīgāko vēlētāju ir noskaņoti kreisāk par kadetiem. Jājautā, vai kāds, būdams pie pilna prāta un stingras atmiņas, var apgalvot, ka enerģiskie mītiņu apmeklētāji neved sev līdzi zināmu skaitu mazāk enerģisku mājās sēdētāju — vēlētāju? Ikviens saprot, ka to nevar pieļaut, — pusotra miljona lielā pilsētā ir pat bez avīzēm un sapulcēm tūkstošiem citu ceļu un kanaļu, pa kuriem apzinīgāko noskaņojums iesūcas visā masā. Ikviens saprot, — un visas vēlē-

Sanas visās zemēs to apstiprina, — ka katram enerģiskajam vēlētājam, mītiņu apmeklētājam seko nevis viens, bet vairāki vēlētāji — mājās sēdētāji.

Iepriekšējās vēlēšanās no 150 000 Pēterburgas vēlētājiem balsis nodeva 00 000. No viņiem ap 40 000 par kadetiem, ap 20 000 visā Pēterburgā par labējiem. Mēs dzirdējām no mūsu pašu radikaļa kga, kas nevēlas būt „optimists**... (pasarg dievs! mūsu radikaji grib būt „solidi** cilvēki, — tādi kā pagājušā gadsimta 40. gadu vācu radikāļi)... Mēs dzirdējām no viņa, ka oktobrisii esot pavisam apklusuši, un mēs zinām no faktiem par viņu pilnīgo sakāvi. Mēs tagad dzirdam par 13 000 enerģiskiem vēlētājiem, kas noskaņoti kreisāk par kadetiem. Padomājiet par to, ka attiecība starp šiem skaitļiem stipri mainās atsevišķos iecirkņos. Padomājiet par to, cik balsu parasti ir aiz vēlētāja, kas apmeklē mītiņus.

Jums kļūs skaidrs, ka melnsimtnieciskas balsošanas briesmas Pēterburgā tādā nozīmē kā briesmas, ka Domē varētu iekļūt labējie kadetu un sociālistu balsu skaldīšanās dēļ, ir mu(ķīga pasaka. Lai Pēterburgā Domē iekļūtu labējie, taču nepieciešams, lai iecirkņu vairākumā balsis ne vien vispār saskaldītos, bet lai saskaldītos tieši tā, ka tiklab kadetiem, kā arī sociālistiem, atsevišķi ņemtiem, būtu mazāk balsu, nekā ir melno sarakstam. Tā ir acīm redzama nejēdzība.

Un tāpēc mēs tieši sakām: ja melnsimtnieku briesmas neparādīsies no «rpus-„konstitucionalās“ puses (un šās puses novērtējumā tieši pastāv kadetu un sociālistu atšķirīgās taktikas smaguma centrs), tad kadetu un sociālistu balsu skaldīšanās nevar dot Pēterburgā uzvaru labējiem.

Melnsimtnieciska vēlēšanu iznākuma briesmas Pēterburgā ir tautas krāpšana, ko izplata kadeti, „radikaji** un visādi oportunisti un kas kalpo mietpilsoniskuma interesēm politikā. Pasaka par šīm melnsimtnieku briesmām patiesībā kalpo kadetu interesēm, — kurus tā palīdz pasargāt pret briesmām no kreisās puses, — kalpo masu notrulināšanai, kurām neliek pašā balsošanas aktā atšķirt „likumu devēju*' kadetu buržuju no sociālistā, kas ved tautu cīņā.

Un tāpēc, kad kopīgais liberāļu, trudoviku un s.-d. opor-tunislu koris pasludina attiecībā uz mums: jūs esat izolēti! — mēs mierīgi atbildam: mēs esam ļoti priecīgi, ka esam izolējuši sevi no krāpšanas. Mēs esam ļoti priecīgi, ka esam izolējuši sevi no netīras lietas. Jo Pēterburgā pēc 1905. g, 9. janvara, pēc 1905. g. oktobra 130 000 lielas vēlētāju masas priekšā iebalsot Domē Kutlerus, Nabokovus, Struves un Ko ir katrā ziņā netīra lieta.

Mēs pareģojam trudovikiem un s.-d. oportunistiem, kas jau laikus līksmo, ka kadeti ievilks Domē viņus un nevis boļševikus, — mēs pareģojam viņiem, ka gadījumā, ja otrā Dome bīis kadetiska, tad viņiem, trudovikiem un s.-d. oportunistiem, būs kauns par kadetu iedabūšanu Domē. Tagad viņi tieši atbildēs par to. Bet kadeti otrajā Domē aizies tiktāl pa labi (tas redzams no visas viņu izturēšanās un no visas viņu politiskās literatūras pēdējā gadā), ka viņus atmaskot vajadzēs pat galējiem oportunistiem. Pirmajā Domē kadets Ļvovs pievērsās mierīgajiem atjauninātajiem un Domes inelnsimlnieciskās padzīšanas attaisnošanai. Otrajā Domē (ja vēsture mums nesagādās krasu pagriezienu, no kura pīšļos izkūpēs visi sīkie izlīgumi ar kadetiem un visi kadeti), II Domē kadetiskie Ļvovi parādīs sevi nevis beigās, bet sākumā.

Ņemiet taču, kungi, sev vietiņas Domē no kadetiem! Mēs jūs neapskaužam. Mēs ņemsim sev strādnieku masas un galvaspilsētas sīkburžuaziskās masas brīdināšanu. Mēs ņemsim sev apziņas attīstīšanu tajā — ne tikai ar runu palīdzību, bet arī ar pašu vēlēšanu palīdzību — ka starp kadetiem un sociālistiem ir bezdibenis.

Katram savs, — bet „sajaukt šos divus amatus ir milzums gribētāju, mēs neesam no viņu pulka^1*124.

„Un viņi, — saka avīzes „Rodnaja Zcm]a“ ievadraksta autors par boļševikiem, — tagad būs pat vientuļāki nekā agrāk, jo agrākie boikotisti, eseri, tagad ne vien piedalās vēlēšanās, bet ir arī par bloku ar kadetiem**.

Jauns un interesants. Mēs jau reiz atzīmējām, ka eseri visā jautājumā par vēlēšanu vienošanos izturas nevis kā politiska partija, bet gan kā inteliģentu kliķe, jo mēs neredzējām viņu organizāciju atklātu politisku uzstāšanos šai jautājumā. Un tagad, ja avīze, kurā raksta Tana kgs, nerunā skaidru nepatiesību un neatkārto nepārbaudītas baumas, tad mēs secināsim tālāk, — un proti, to: jautājumā par vēlēšanu vienošanos s.-r. izturas politiski negodīgi vai vismaz ar tādu nenoteiktību, kas nav šķirama no politiskām briesmām.

Visiem un ikvienam ir zināms, ka s.-d. Pēterburgas organizācijas konference ir noraidījusi bloku ar k.-d. un piedāvājusi pret viņiem vēlēšanu vienošanos trudovikiem un eseriem. Mūsu rezolūcija ir iespiesta visās avīzēs.

Sarunas starp KSDSP PK un attiecīgajām s.-r. iestādēm un Darba grupas komiteju jau nolikušas. Domstarpības bija par to, ka mēs izslēdzam enesus (n.-s. — „tautas sociālisti"), un par vietu skaitu. Ja nu tomēr eseri, sākuši sarunas ar mums pēc mūsu paziņojuma par noteiktu lēmumu doties Pēterburgā kaujā pret kadetiem, ir sākuši vai turpinājuši sarunas ar kadetiem par bloku, tad ir acīm redzams, ka eseri ir rīkojušies politiski negodīgi.

Mēs sakām atklāti: ejam kaujā pret kadetiem. Kas ir par mums?

Un eseri ved sarunas ir ar mums, ir ar kadetiem!

Atkārtojam: vai avīzes „Rodnaja Zemļa" ievadraksta autors ir teicis patiesību, mēs nezinām. Atstāt pilnīgi bez ievērības tiešu tāda organa apgalvojumu, kurā raksta enesu partijas organizācijas komitejas loceklis Tana kgs, mēs nevaram. Par eseru bloku ar enesiem mēs zinām tiklab no avīzēm, kā arī no eseru paziņojumiem sarunās ar mums (kaut gan šā bloka nosacījumi un tā īstais raksturs mums nav zināms: te arī notiek kaut kāda aizkulišu spēle).

Mūsu pienākums tātad ir izvirzīt jautājumu publiski un atklāti, lai visi zinātu par tādas un tādas politiskās partijas izturēšanos. Līdz šim pie mums partiju savslarpīgās attiecības noteica tikai pēc programām un literatūras, — galu galā tie taču ir tikai vārdi vien. Pirmā Dome parādīja daias partijas viņu darbībā. Tagad mums arī vēlēšanas katrā ziņā jāizmanto un mēs izmantosim, lai pilnīgi apgaismotu masas par partiju īsto raksturu.

Ka eseri kaut ko slēpj no savām attiecībām pret enesiem, tas tagad ir politisks fakts. Ka patiesībā eseri iet astē opor-tunistiskajai partijai, kas no viņiem atšķēlusies, tas arī ir fakts. Tātad patiesībā eseri revolucionārās patstāvības un apņēmības ziņā ir daudz sliktāki, nekā viņi liekas. Un, ja viņi pieņems bloku ar kadetiem, — pie tam vēl vietiņas dēļ ne sev, bet enesiem, — tad mums būs lielisks aģitācijas materials, lai izskaidrotu Pēterburgas strādniekiem marksisma tezi par sīkburžuazisko (kaut ari revolucionāro) partiju pilnīgo nepastāvību un mānīgo ārieni.

„Izolēt" sevi no tādām partijām mēs uzskatām ne vien par sociāldemokrātā goda lietu, bet arī par vienīgo sapratīgo politiku. Tikai aprēķins mums ir nevis no vietu viedokļa Domē, bet gan no visas strādnieku kustības viedokļa vispār, no sociālismā pamatinlerešu viedokļa.

Bet atgriezīsimies pie avīzes „Rodnaja Zemļa“. Līdz kādai vieglprātībai nonāk šī avīze, rāda šāda frāze:

„Vispār boļševiku konferences lēmumi pievemti, kā liekas, steigā un bez piesardzības. Ar ko gan īstenībā trudoviki labāki par cnesicm?"

Šis „īstenībā" skan tiešām lieliski. Autors ir tāds apaļš nejēga politikā, ka viņš pat nepamana, ka staigā kails, — gluži kā Austrālijas mežonis. Un tie ir izglītotie sīkburžua-zijas politiķi!

Nu. ko lai dara, ķersimies pie publicista „nolādētā pienākuma": sagremot gremokli un mācīt ābeci.

Trudoviki, t. i., Darba grupas komiteja, pie kuras griezās s.-d. S.-Peterburgas konference, un enesi radās no Darba grupas pirmajā Domē. Šajā Darba grupā bija 2 spārni: oportunistiskais un revolucionārais. Starpība starp tiem visuzskatāmāk parādījās divu Darba grupas agraro projektu atšķirībā: 104-u projekta un 33-ju projekta.

Kopīgais šiem projektiem 1) tas, ka tie ir par zemes pāriešanu no muižniekiem zemnieku rokās; 2) tas, ka tie caur un cauri piesātināti ar sīkburžuaziskās utopijas garu, ar utopiju par sīksaimnieku „vienlīdzību" (kaut arī zināmā mērā) preču ražošanas sabiedrībā.

Šo projektu atšķirība ir tāda, ka pirmais ir pilns sīk-īpašnieka baiļu izdarīt pārāk krasu apvērsumu, ieraut kustībā pārāk lielas un pārāk trūcīgas tautas masas. Šo 104-u projekta „garu" lieliski izteica viens no tā autoriem un cnesu lideriem Pešechonova kgs, atsaukdamies uz „saimniecisko zemnieciņu" paziņojumu Domē: „mūs sūtīja dabūt zemi. bet nevis atdot to". Tas nozīmē, ka līdzās sīkburžuaziskās vienlīdzības utopijai Him trudoviku spārnam skaidri izteiktas turīgākās zemniecības daļas savtīgās intereses, kura baidās, ka tikai viņai nevajadzētu „atdot" (pieņemot vispārējo „vienlīdzību", kā sociālismu iedomājas sīkbur-Žujs). Paņemt no muižnieka, bet neatdot proletārietim, — lūk, saimniecisko zemnieciņu partijas lozungs.

Turpretim 33-ju projekts ieteic tūlītēju un pilnīgu zemes privātīpašuma atcelšanu. „Vienlīdzības1^67 utopija ir arī šeit un tādā pašā mērogā, bet baiļu „atdot^11 nav. Tā ir nevis oportunistiskā, bet gan revolucionārā sīkburžuja utopija, nevis saimnieciskā zemnieka, bet gan izputējušā zemnieka utopija, nevis sapnis iedzīvoties no muižnieka uz proletārieša rēķina, bet gan sapnis ar vienlīdzību aplaimot visus un tai skaitā arī proletāriešus. Tās nav bailes ieraut kustībā visplašākās un vistrūcīgākās masas, bet tā ir vēlēšanās ieraut viņas cīņā (vēlēšanās, kas nav savienota ar prasmi un lietas izpratni)[67].

Pēc Domes šī divu trudoviku virzienu atšķirība noveda pie divu dažādu politisku organizāciju izveidošanās: Darba grupas komitejas un enesu partijas. Pirmā organizāciju ieguva sev Krievijas revolūcijas vēsturē goda vielu ar saviem jūlija uzsaukumiem. Līdz šim, ciktāl publikai zināms, tā šo savu labo vārdu vēl nav samaitājusi, no uzsaukumiem nekur nav atteikusies, činkstētāju, ņauduļu un renegatu korī nav piedalījusies.

Turpretim otrā organizācija tieši Domes padzīšanas periodu izmantoja, lai Stolipina režima laikā legalizētos, — lai legālajā presē, t. i., pasargāta pret kritiku no kreisās puses, „nopeltu^11 iepriekš minētos uzsaukumus, ieteiktu tautai „pagaidām^11 neaizskart zināmas vecās varas iestādes, un tā tālāk. Tāpēc s.-d. S.-Peterburgas organizācijas konference ir par šo partiju izteikusies vēl pārāk mīksti, runādama par „tās izvairīgo izturēšanos pret ārpusdomes cīņas pamatjautājumiem^11.

Tātad politiskie fakti līdz šim ir bijuši tādi, ka sīklnir-žuaziskās jeb darba partijas skaidri sadalījās revolucionārā sīkburžuja partijās (s.-r. un Darba grupas komiteja) un oportunistiskā sīkburžuja partijā (enesu). Tā kā sociāldemokrātiem vēlēšanu kampaņa ir viens no līdzekļiem masu politiskajai izglītošanai, tad mēs arī šeit, nošķīruši divas trudoviku partijas no trešās, piespiedām mietpilsoni padomāt par šā sadalījuma iemesliem. Bet, padomājis un uzzinājis, kas par lielu, mietpilsonis apzināji izvēlēsies.

Noslēgumā nevar neatzīmēt, ka avīzes „Rodnaja Zemļa^11 ievadraksta naivais un aprobežotais autors tai pašā laikā laiž vaļā uzjautrinošus sofismus, lai attaisnotu savu pozi-ciju. Būs gluži noderīgi analizēt kādu sofismu, kam ir tāda forma, lai tieši apmierinātu filistrus:

„Boļševikiem nav taisnība arī tai gadījumā, ja melnsimtnieku briesmu nav. Tāpēc ka tādā gadījumā nav nepieciešams bloks ar s.-r. un trudovikiem, un s.-d. partija var vēlēšanās piedalīties pilnīgi patstāvīgi, kas sagādās lielu labumu tās šķiriskā satura tīrībai^1*.

Sak, lūk, kādi mēs esam — domā šis radikālis, pat par šķiriskā satura tīrību varam spriesti

Jā, mūsdienu avīžu rakstnieks ,,var“ spriest par visu, bet saprast viņš lietu nesaprot un zināšanu viņam nav. Nav tiesa, ka nepieciešamība ievērot šķiriskās pozicijas tīrību dara neiespējamu jebkādu vienošanos. Tā domāt nozīmē novest marksisma uzskatus līdz absurdam, pārvērst tos par karikatūru. Un gluži tāpat nav tiesa, ka neesot nepieciešams bloks ar s.-г., ja nav melnsimtnieku briesmu.

S.-d. strādnieku partijas vēlēšanu kampaņas pilnīgā patstāvība ir vispārīgs likums. Tomēr ikvienai dzīvai masu partijai ir jāpieļauj izņēmumi, — tikai sapratīgos un stingri ierobežotos ietvaros. Buržuāziskās revolūcijas laikmetā visi s.-d. pieļāva politiskas vienošanās ar revolucionāro buržuāziju, gan tad, kad kopā strādāja strādnieku, zemnieku, zaldalu, dzelzceļnieku ult. deputātu Padomēs, gan tad, kad parakstīja pazīstamo strādnieku deputātu Padomes manifestu (1905. g. decembrī) vai jūlija uzsaukumus (1900. g. jūlijā). Avīzes „Rodnaja Zem|a“ ievadraksta autors acīm redzot nezina pašus vispār zināmākos faktus, kas atliecas uz dažādu partiju lomu Krievijas revolūcijā. Revolucionārā sociāldemokrātijā noraida bezprincipu vienošanās, noraida kaitīgas un nevajadzīgas vienošanās, bet viņa nemaz nedomā saistīt sev rokas vispār un visiem gadījumiem. Tā būtu bērnišķība. S.-d. Viskrievijas konferences 14 delegātu platforma to dokumentāli pierādījusi.

Tālāk. „Nepieciešamība" pēc vienošanās ar s.-r. un trudovikiem Pēterburgā izriet no kadetu briesmām. Ja avīzes „Rodnaja Zemļa" ievadraksta autors būtu zinājis to priekšmetu, par ko viņš ir ņēmies runāt, tad viņam būtu bijis zināms, ka pat to sociāldemokrātu vidū, kas atbalsta vienošanos ar kadetiem, ir ļoti ietekmīgas organizācijas (piem.,

Bunds), kuras atzīst, ka nepieciešams bloks ar revolucionāro buržuāziju kadetu briesmu gadījumā, kad nav melnsimtnieku briesmu. Pēterburgā būtu iespējams ne vien izvest vēlēšanu kampaņu masu revolucionārās un sociālistiskās audzināšanas garā (to nu mēs, s.-d., katrā ziņā panāksim), bet arī uzvarēt kadetus, ja nebūtu kļuvuši neuzticīgi s.-d. meņševiki, ja visiem sociālistiem sekotu visi revolucionārie trudoviki. Bet, ja jau mēs izejam vēlēšanu kampaņā, tad mums nav tiesības palaist garām nevienu uzvaras iespēju, ja tikai pie tam nenotiktu principiāli sociālistiskās taktikas pārkāpumi.

Ka nopietna cīņa Pēterburgā noliek tikai starp kadetiem un sociāldemokrātiem, to pierādījušas pirmsvēlēšanu sapulces (tas pats atliecas arī uz Maskavu, pie kam var piemetināt, ka visu daļējo anketu, piem., avīzes ,,Vek“ vai komiju arodbiedrības ,,.Tediņeņije i SilaĻ‘ („Vienība un Spēks“), rezultāti arī ir apstiprinājuši šo tēzi)125.

' Ka vienošanās ar kadetiem ir idejiski politiska kadetu hegemonija pār saviem sabiedrotajiem, to pierāda ir visa politiskā prese, ir viss sarunu raksturs. Kadeti diktē noteikumus. Kadeti skaļi formulē vienošanās nozīmi (atcerieties viņu atsauksmes par meņševikiem un enesiem, „mērenās sociālistiskās partijas^44, „opozicijas bloks“). No kadetiem lūdz vienlīdzīgu vietu skaitu kā maksimālo piekāpšanos.

Un tikpat neapšaubāms, ka s.-d. vienošanās ar revolucionāri demokrātiskajām partijām nozīmē s.-d. hegemoniju pār sīkburžuaziju. S.-d. prese atklāti, skaidri un vispusīgi attīstīja visus savus uzskatus, kamēr s.-r. un Darba grupas komiteja vispār patstāvīgi neizteicās par vienošanās jautājumu. Pamalloni uzņēmuši sociāldemokrāti. Nav un nevar būt ne runas par viņu sociālistisko uzskatu, par viņu šķiriskā viedokļa sašaurināšanu. Vietu sadalījumā viņiem arī neviens neiedomāsies piedāvāt mazāko daļu. Viņu kampaņa strādnieku kūrijā notiek neapšaubāmi patstāvīgi un rāda viņu pārsvaru.

Tādos apstākļos būtu vienkārši smieklīgi bīties vest sev tīdzi kaujā pret kadetiem sabiedrotos no revolucionārās sīkburžuazijas. Tādos apstākļos mēs varētu pat enesus vest sev līdzi, ja izrādītos, ka tas ir nepieciešams lielas labā. Mūsu partijas principialitāte no tā ne drusku neciestu: līnija paliek tā pali, cīņu pret liberālo buržuju izlīdzēju galveno

partiju mēs turpinām ne mazāk enerģiski. Neviens cilvēks ar veselu prātu neteiks, ka mēs esam sekojuši enesiem (dodami viņiem kopā ar s.-r. un Darba grupas komiteju divas vietas no sešām). Gluži otrādi, tas nozīmētu, ka s.-d. kampaņa patiesi ir patstāvīga un ka mēs esam atrāvuši no kadetiem vienu no kadetu piedēkļiem. Vai tiešām nav skaidrs, ka puskadclu, ja viņi iet mūsu sarakstā, mobilizācijā pret kadetiem ne vien nav pretrunā ar uzdevumiem cīņā pret kadetiem, bet, gluži otrādi, tieši kalpo šiem uzdevumiem?

S.-d. Pēterburgas organizācijas konference ir rīkojusies pareizi, atklāti un publiski izteikdama savas negativās attiecības pret enesiem. Mūsu pienākums bija brīdināt revolucionāros trudovikus no tādas it kā trudovistiskas partijas. Ja revolucionārie trudoviki, izrādās, ir atkarīgi no formāli pilnīgi patstāvīgās enesu partijas, — lai to paziņo publiski. Mums ir ļoti svarīgi izvilkt šo faktu dienas gaismā, piespiest to atzīt, izdarīt no tā visus secinājumus plašā aģitācijā strādnieku priekšā, visas tautas priekšā.

Un pēc tam jautājumu par to, vai cīņai Pēterburgā pret kadetiem mēs par sabiedroto dabājam labākas vai sliktākas kvalitātes trudovikus, — šo jautājumu mēs izšķirsim tīri lietišķi. Principiālo līniju mēs esam noteikuši. Kaujā mēs ejam katrā ziņā patstāvīgi. Atbildību par vismazāk uzticamajiem trudovikiem mēs atklāti esam noņēmuši no sevis un uzlikuši citiem.

$ &

*

Avīzes ,,Tovarišc“ kreisie kadeti mēģināja pasmieties par boļševikiem, kad tie jau novembrī paziņoja: Pēterburgā cīnās trīs galvenās partijas — melnsimtnieki, kadeti un sociāldemokrāti.

Rira bien (jui rira le dernier (kas pēdējais smej, tas gardāk smej).

Mūsu paredzējums ir attaisnojies.

Pēterburgā būs trīs kandidātu saraksti Domei: melnsimtnieku, kadetu un sociāldemokrātu.

Pilsoņi, izvēlieties!

Iespiests pēc brošūras teksta

Iespiests 1907. g. januari atsevišķā brošūrā, izd. „Novaja Duma^11

PIEZĪMES

1 Ļeņina raksts „Priekšvakarā" tika nosūtīts avīzes „ltabolņik" („Strādnieks") redakcijai pa telegrāfu.

„ītnbotņik“ („Strādnieks") — legālā boļševisliska avīze, ko izdeva Kijevā; iznāca divi numuri: 1006. gada 8. (21.) un 0. (22.) jūnijā. Avīzes pirmo numuru konfiscēja. Pēc avīzes otrā numura iznākšanas to slēdza. — 1.

г „Svinīgais solījums" Valsts domes locekļiem tika ievests pēc Domes nolikuma 13. panta. Parakstot šo „solījumu", sociāldemokrāti — pirmās Valsts domes deputāti — 1906. gada jūnijā publicēja presē Ļeņina citēto paziņojumu. —.6.

* „Kurjer“ („Kurjers") — legālā meņševistiska dienas avīze, iznāca Pēterburgā 1906. gada maijā un jūnijā. — 6.

* Par „Zvaigžņu palatu" saucās Anglijā īpašs tribunals — ārkārtēja liesa politiskās un reliģiskās lietās, kuru iznīcināja ang|u XVII gadsimta revolūcija.

Krievijā 1905.—1907. g. periodā par „zvaigžņu palatu" dēvēja galma kliķi — saujiņu reakcionāro augstmaņu, kas pārstāvēja dzimtkungu muižnieku un birokrātijas augstākās aprindas. — 8.

s Trudoviki, „Darba grupa" — sīkburžuazisko demokrātu grupa; nodibinājās 1906. gada aprilī no 1 Valsts domes zemnieku deputātiem.

Trudoviki izvirzīja prasības atcelt visus kārtu un nacionālos ierobežojumus, demokratizēt zemstu un pilsētu pašvaldību, realizēt vispārējās vēlēšanu tiesības, vēlējot Valsis domi. Trudoviku agrarā programa pamatojās uz narodņiciskiem zemes vienlīdzīgas lietošanas principiem: visas tautas fonda dibināšana no kroņa, apanažas, kabineta, klosteru zemes un arī privātīpašumā esošās zemes, ja tās apmērs pārsniedz noteikto darba normu; par atsavināmo privātīpašumā esošo zemi tika paredzēta atlīdzība. Zemes reformas realizēšanu uzdeva vietējām zemnieku komitejām. — 8.

'• „Vperjod“ („Uz priekšu") — legālā boļševisliska dienas avīze; iznāca l'elerburgā no 1906. gada 26. maija (8. jūnija) avīzes „Volna" („Vilnis") vietā, ko slēdza valdība. Vadošā loma avīzē bija Ļeņinam.

Avīzē darbojās līdzi M. S. OJminskis, V. V. Vorovskis, А. V. Lima* čarskis. Pret avīzi sāka lietot policejiskas represijas; ar avīzes 17. numuru 1906. gada 14. (27.) jūnijā to slēdza. ,,Vperjod“ vietā sāka iznākt boļševistiska avīze ,,Echo“ („Atbalss**). — 9.

7 Buligina Dome — padomdevēja „pārstāvības iestāde'*, ko cara valdība domāja sasaukt 1905. gadā. Likumprojektu par padomdevējas Valsts domes dibināšanu un nolikumu par Domes vēlēšanām izstrādāja komisija, kuras priekšsēdētājs bija iekšlietu ministrs Buli-gins, un tos publicēja kopā ar cara 1905. gada 6. (19.) augusta manifestu. Boļševiki izsludināja aktivu Buligina Domes boikotu. Valdībai Domi sasaukt neizdevās, jo pēdējo aizslaucīja revolūcijas spēks. — /4.

8 Vites Dome — pirmā Valsts dome, ko sasauca 1906. gada 27. aprilī (10. maijā) pēc nolikuma, kuru bija izstrādājis ministru padomes priekšsēdētājs S. J. Vite. 1906. gada 8. (21.) jūlijā cara valdība Domi padzina. — 15.

9 Raksts sarakstīts sakarā ar Domes sociāldemokrātiskās frakcijas deklarāciju, kuru 1906. gada 16. (29.) jūnijā Domē nolasīja S. Dža-paridze, apspriežot likumprojektu par sapulču brīvību. Izstrādājot deklarāciju, Domes s.-d. frakcija noraidīja boļševiku deklarācijas projektu, ko bija uzrakstījis Ļeņins (šo projektu ar dažiem saīsinājumiem Ļeņins dod šai rakstā), un pieņēma deklarācijas projektu, ko par pareizu bija atzinusi meņševistiskā CK. — 17.

10 Rezolūciju par Belostokas grautiņu S. Džaparidze s.-d. frakcijas vārdā iesniedza Domes 35. sēdē 1906. gada 29. jūnijā (12. jūlijā) (sk. „Valsts domes Stenografiskus pārskatus, 1906. gads“, II sēj., 1825. lpp.). — 17.

11 1906. gada 12. (25.) jūnijā Domes sēdē iekšlietu ministrs Stolipins uz Domes pieprasījumu deva paskaidrojumus, ko valdība darījusi cīņai pret badu. Trudoviks Aladjins, kas uzstājās debatēs, pastāvēja uz to, lai valdībai „nedod nevienu kapeiku**. Tomēr kadets Nabokovs savā un Aladjina vārdā mācēja dabūt cauri kadetu formulu pārejai uz tekošām lietām. Deputāti sociāldemokrāti neprotestēja un neiesniedza savu rezolūciju. Pie šā jautājuma Ļeņins sīki pakavējas rakstos „Palīdzība badacietējiem un Domes taktika**, „Kade-tiskā Dome deva naudu grautiņu rīkotāju valdībai** (sk. šā sējuma 27.—30., 42.-45. lpp.). — 17.

12 „Naša Žizņ“ („Mūsu Dzīve**) —■ kadetu partijas kreisajam spārnam tuva dienas avīze, iznāca Pēterburgā ar pārtraukumiem no 1904. gada 6. (19.) novembra līdz 1906. gada 11. (24.) jūlijam

,,Misļ“ (,,Doma“) — eseru partijas legālā dienas avīze; iznāca Pēterburgā 1906. gada jūnijā un jūlijā. — 22. [68] [69] [70] [71]

14 Tautas mītiņu organizēja sociāli politiskais klubs Pēterburga grāfienes Paņinas mājā 1906. gada 9. (22.) maijā sakarā ar Domes darbību un tās atbildes adresi cara troņa runai.

Mītiņā piedalījās apmēram trīstūkstoš cilvēku, puse no tiem bija strādnieki. Ļeņins ar Karpova uzvārdu teica runu pret „tautas socia-listu“ Mjakotinu un meņševiku F. Danu, kuri aizstāvēja bloku ar kadetiem. Ļeņina iesniegto rezolūciju (sk. Rakstu 4. izd., 10. sēj., 362. lpp.) sapulce pieņēma gandrīz vienbalsīgi. Pārskats par Ļeņina runu tika iespiests boļševiku avīzē ,,Volna“ un meņševiku — „Ņevskaja Gazeta“ („Ņevas Avīze“) (sk. Rakstu 4. izd., 10. sēj., 360. un 361. lpp.). — 22.

16 Viskrievijas zemnieku savienība — revolucionāri demokrātiskā organizācija, radās 1905. gadā. Zemnieku savienība prasīja politisko brīvību un tūlītēju satversmes sapulces sasaukšanu; atzina I Valsts domes boikota taktiku. Savienības agrarajā programā ietilpa prasība atcelt zemes privātīpašumu, nodot zemniekiem bez izpirkšanas klosteru, baznīcu, apanažas, kabineta un valsts zemi. Savā politika Savienība parādīja nenoteiktību un svārstīgumu. Prasīdama likvidēt muižnieku īpašuma tiesības uz zemi, Savienība piekrita daļējai atlīdzībai muižniekiem. Jau pašā savas darbības sākumā Zemnieku savienībai nācās ciest policejiskas represijas. 1906. gada beigās Viskrievijas zemnieku savienība saira. — 24.

18 „Rec" (,,Valoda“) — dienas avīze, kadetu partijas centralorgans; iznāca Pēterburgā kopš 1906. gada februāra. Avīzi slēdza Kara revolucionārā komiteja 1917. gada 26. oktobrī (8. novembrī). — 27.

17 „Golos Trūda" („Darba Balss“) — meņševiku dienas avīze, iznāca Pēterburgā 1906. gada jūnijā un jūlijā. — 33.

18 „Svetoč“ („Spīdeklis**) — legālā boļševistiska dienas avīze, iznāca Maskavā 1906. gadā no 11. (24.) maija līdz 31. maijam (13. jūnijam). Iznāca 17 numuru. Avīzē darbojās līdzi I. I. Skvorcovs-Stepa-novs, M. N. Pokrovskis un citi. Avīze tika slēgta pēc Maskavas tiesu palatas lēmuma. — 33.

18 Demokrātisku reformu partija — viens no liberāli monarchistiskās buržuāzijas politiskajiem grupējumiem. Nodibinājās 1906. gadā I Valsts domes vēlēšanu laikā; ieņēma vairāk labēju poziciju nekā kadetu partija, bija faktiski tās neliels atzarojums. — 39.

20 Polijas un Lietuvas sociāldemokrātijas piektais kongress notika Zakopaņā (Galicijā) 1906. gadā no 18. līdz 25. jūnijam (j. st.). Kongresā piedalījās 52 delegāti ar lēmēja un 8 ar padomdevēja balsstiesībām. Delegātu skaitā kongresā piedalījās V. V. Vorovskis — avīzes „Vperjod** redakcijas pārstāvis. No partijas Galvenās valdes pārskata ziņojumu sniedza F. E. Dzeržinskis (kongresā — Frankov-skis). Galvenās kongresa rezolūcijas iespiestas avīzē ,,Echo“, 4. nr-ā, 1906. gada 25. jūnijā (8. jūlijā). — 46. [72] [73] sasauca Pēterburgas komiteja, lai izstrādātu Pēterburgas proletariate taktiku attiecībā pret Valsts domi. Pirms vēlēšanām uz konferenci notika diskusija par divām taktikas platformām: par Centrālās Komitejas meņševistisko rezolūciju, ka jāatbalsla lozungs par kade-tisku Domes ministru kabinetu, un par Pēterburgas komitejas boļše-vistisko rezolūciju (sk. Rakstu 4. izd., 10. sēj., 427. un 428. lpp.).

Konferencē piedalījās ap 80 delegātu, kas pārstāvēja līdz 4 tūkstošus partijas biedru. No Pēterburgas komitejas ziņojumu sniedza Ļeņins. Viņa oponents, kas aizstāvēja CK viedokli, bija Dans. Ar balsu vairākumu pieņēma rezolūciju, kas Pēterburgas komitejas līniju atzina par pareizu.

Rezolūcijā, ko pieņēma pēc Ļeņina referātā par partijas vienību, konference atzīmēja, ka CK izteic tikai partijas mazākuma domas, un izvirzīja prasību sasaukt jaunu partijas kongresu, lai atrisinātu partijā radušos stāvokli. Konference nolēma nodibināt pastāvīgus sakarus starp partijas Pēterburgas organizāciju un Domes sociāldemokrātisko frakciju. — 46*.

*2 KSDSP Maskavas apgabala konference (ziemeļu komiteju konference) notika 1906. gada jūnija pirmajā pusē. Konferencē piedalījās pārstāvji no komitejām: Maskavas, Maskavas apvidus, Vologdas, Jaroslavas, Kiņešinas, Kostromas, Vladimiras apvidus, Ivanovo-Vozņe-senskas, Borisogļebskas, Ņižņij-Novgorodas, Orlas, Kozlovas un Sujas pilsētas s.-d. grupas, kuras reprezentēja 14 000 organizētu strādnieku.

Konference nosodīja meņševistiskās Centrālās Komitejas taktiku attiecībā pret Valsts domi un pieņēma šādu rezolūciju: „Ziemeļu Savienība paziņo, ka tā nav vienis prātis ar Centrālās Komitejas platformu, jo neatzīst to par atbilstošu partijas kongresa direktivām, un liek priekšā atbalstīt Domes galējo kreiso“. — 46.

1,3 ,,Slovo“ (,,Vārds“) — dienas avīze, tika izdota Pēterburgā no 1904. līdz 1909. gadam. No 1905. gada novembra līdz 1906. gada jūlijam bija oktobristu partijas organs, bet pēc tam — konstitucionāli monarchistiskās „mierīgo atjauninātāju“ partijas organs, partijas, kuru Ļeņins dēvēja par „mierīgās aplaupīšanas partiju“. — 54. [74] [75] [76]

27 33-ju agrarais projekts — „Zemes pamatlikuma projekls“, ko ar 33 deputātu, vairumā trudoviku, parakstiem iesniedza I Valsts domes sēdē 1906. gada 6. (19.) jūnijā. Kā galveno prasību 33-ju projekts atšķirībā no ,,104-u“ projekta izvirzīja nekavējošu un pilnīgu zemes privātīpašuma atcelšanu. 8. (21.) jūnijā kadetiskā Dome šo projektu noraidīja.

Par trudoviku agraro projektu atšķirībām sk. šā sējuma 406. un 407. lpp. — 64.

28 A. L—is — A. V. Lunačarskis. Avīzes ,,Echo“ 8. nr-ā viņš uzrakstīja atbildi uz Izgojeva rakstu, kas bija vērsts pret Ļeņina darbu „Kadetu piebalsotāji“. — 67.

29 1906. gada jūnijā eseru partijas Pēterburgas organizācija uzsāka aģitāciju par strādnieku deputātu Padomes atjaunošanu. Eseru aģitāciju atbalstīja meņševiks Chrustaļevs, viens no bijušajiem Pēterburgas strādnieku deputātu Padomes priekšsēdētājiem 1905. gada oktobrī un novembrī. KSDSP Pēterburgas komiteja atzīmēja, ka dibināt Padomi nav vēl laiks, un atmaskoja eseru aģilacijas provokatorisko raksturu. PK lēmums publicēts avīzē ,,Echo“, 5. nr-ā, 1906. gada 27. jūnijā (10. jūlijā). — 68.

30 Brošūra „Domes atlaišana un proletariāta uzdevumiko sarakstīja Ļeņins pirms Sveaborgas sacelšanās, nāca klajā jau pēc sacelšanās. 1906. gada 12. (25.) augustā Maskavā brošūrai tika uzlikts arests un pret autoru ierosināta vajāšana tiesas ceļā. Brošuru tomēr vēl izplatīja ne tikai Maskavā un Pēterburgā, bet arī provincē. — 83.

31 Ļeņins domājis I Valsts domes locekļu aicinājumu, kas pazīstams ar nosaukumu „Viborgas uzsaukums". Aicinājumu pieņēma 1906. gada 9. un 10. (22. un 23.) jūlijā Viborgas apspriedē, uz kuru pēc I Domes padzīšanas bija atbraukuši ap 200 deputātu, galvenokārt kadeti. Uzsaukums aicināja tautu izrādīt valdībai „pasivu preto-šanos“ — nemaksāt nodokļus un nedot rekrūšus tik ilgi, kamēr cars nenoteic jaunas Domes vēlēšanas. 1906. gada septembrī kadetu partijas kongress atklāti atzina, ka „pasivās pretošanās" pielietošana „faktiski nav realizējama". — 86.

32 Suvorins, A. S. —* reakcionārās avīzes „Novoje Vremja" („Jaunais Laiks") redaktors no 1876. līdz 1912. gadam. — 86.

33 „Moskovskije Vedomosti“ („Maskavas Ziņotājs") — avīze, ko sāka izdot 1756. gadā; sākot ar XIX gadsimta 60. gadiem, pauda muižnieku un garīdzniecības visreakcionārāko slāņu uzskatus; no 1905. gada — viens no melnsimtnieku galvenajiem orgāniem. Slēgta drīz pēc 1917. gada Oktobra revolūcijas. — 86.

34 ,,Graždaņin“ („Pilsonis") — reakcionāra avīze, kas iznāca Pēterburgā no 1872. līdz 1914. gadam. Kopš XIX gadsimta 80. gadiem bija galējo monarehistu organs. Avīzi uzturēja galvenokārt cara valdības subsidijas. — 86. [77]

35 Ledrī-Rolens (1807.—1874.) — f'ranču politisks darbinieks, sīkbur-žuazisko demokrātu pārstāvis. — 92.

3e Sacelšanās Sveaborgas cietoksnī (Helsingforsas tuvumā) uzliesmoja stichiski 17. (30.) jūlijā, pēc tam to vadīja KSDSP militārās organizācijas biedri — podporučiki A. Jemeļjanovs un J. Kochanskis. Partijas Pēterburgas komiteja, saņēmusi ziņas par stāvokli Svea-borgā un par bruņotas sacelšanās iespēju, nolēma uz Sveaborgu steidzami sūtīt delegāciju. Lēmuma tekstu uzrakstīja Ļeņins (sk. šā sējuma 103. lpp.).

Sacelšanās ilga trīs dienas. 20. jūlijā (2. augustā), pēc tam kad cietoksni apšaudīja karakuģi, sacelšanos apspieda. Tai pašā dienā apspieda sacelšanos Kronštatē. — 102.

37 Ļeņina rokrakstā aiz konspirativiem apsvērumiem pilsētas (Sveaborgas) nosaukums aizstāts ar neizlasāmu vārdu. — 103.

33 Ļeņins domājis uzsaukumus: „Armijai un flotei^4*, „Manifests visai Krievijas zemniecībai^78 [79] [80] [81], „Visai tautai^81, kuri iespiesti 1906. gada jūlijā, pēc I Domes padzīšanas. Uzsaukumos tika pasvītrota bruņotas sacelšanās nepieciešamība. — 109.

39 Ļeņins citē vārdus no M. Gorki ja „Dziesmas par Vētrasputnu^81.—110.

40 „Proļetarij" („Proletārietis^81) — nelegālā boļševistiska nedēļas avīze, KSDSP Centralorgans, ko nodibināja pēc partijas III kongresa lēmuma. Ar partijas Centrālās Komitejas plēnuma 1905. gada 27. apriļa (10. maija) lēmumu par atbildīgo СО redaktoru iecēla V. I. Ļeņinu.

Avīze „Proļetarij^81 tika izdota Ženevā 1905. gadā no 14. (27.) maija līdz 12. (25.) novembrim. Iznāca 26 numuri. Redakcijas darbā pastāvīgi darbojās līdzi V. V. Vorovskis, А. V. Lunačarskis un M. S. Oļminskis. „Proļetarij^81 turpināja vecās ļeņiniskās ,,Iskras“ līniju un saglabāja pilnīgu pēctecību ar boļševiku avīzi „Vperjod^81. Ļeņins avīzei sarakstīja vairāk nekā 50 rakstu un rakstiņu. Ļeņina rakstus no avīzes „Proļetarij^81 pārdrukāja vietējie boļševistiskās preses orgāni, izdeva atsevišķās lapiņās. Sevišķi tuva sadarbība nodibinājās starp avīzi „Proļetarij^81 un nelegālo boļševistisko avīzi „Proletariatis Brdzola^81 („Proletariāta Cīņa^81) — KSDSP Kauka-zijas savienības orgānu, ko izdeva J. V. Staļina, A. G. Culukidzes un S. G. Šaumjana vadībā.

Drīz pēc Ļeņina aizbraukšanas uz Krieviju, 1905. gada novembrī, avīzes „Proļetarij^81 izdošanu pārtrauca. Avīzes pēdējie divi numuri (25. un 26.) iznāca V. V. Vorovska redakcijā. — 111.

partijas taktika^1. „Krievijas revolūcija un proletariāta uzdevumi*4 (sk. Rakstu 4. izd„ 10. sēj., 89.-95., 111—120. lpp.). Pēc kongresa avīzes „Partijnije Izvestija“ izdošanu partrauca. — 111.

42 1905. gada 11. (24.) decembra likums — Valsts domes vēlēšanu li kūms. Pēc šā likuma vēlētāji sadalījās 4 kūrijās: zemesīpašnieku (muižnieki), pilsētas (buržuāzijā), zemnieku un strādnieku. Viena muižnieka balss līdzinājās 3 pilsētas buržuāzijas pārstāvju balsīm, 15 zemnieku balsīm un 45 strādnieku balsīm. Likums nodrošināja Domē milzu pārsvaru muižnieku un kapitālistu saujiņai. — 112.

43 Tovarišč“ (,,Biedrs“) — buržuāziskā dienas avīze, iznāca Pēterburgā no 1906. gada marta līdz 1908. gada janvārim; formāli nebija nekādas partijas organs, bet faktiski bija kreiso kadetu organs. Avīzē darbojās līdzi arī meņševiki. — 114.

44 Ļeņins runā par CK boļševistisko locekļu 1906. gada 20. jūlija (2. augusta) iesniegumu, kas iespiests atsevišķā lapiņa ar virsrakstu „СК 3 locekļu iesniegums KSDSP Centrālajai Komitejai** un brošūrā „Vai 1906.—7. gadā partijai bija Centrālā Komi-teja?“. — 120.

45 Ļeņins domājis KSDSP Apvienošanās kongresam iesniegtās rezolūcijas par „Pagaidu revolucionāro valdību un vietējiem revolucionārās varas orgāniem** boļševiku projekta otro paragrafu (sk. ,,VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijas un lēmumos**, I d„ 1940., 67. lpp.). — 123.

40 ,,Osvoboždeņije“ („Atbrīvošana**) — buržuāzisko liberāļu divnedēļu žurnāls, ko izdeva ārzemēs 1902.—1905. gadā P. B. Struves redakcijā. No 1904. gada janvara — liberāli monarehistiskās „Atbrīvošanas savienības** organs. Vēlāk „osvoboždenci** kļuva par kodolu galvenajai buržuāziskajai partijai Krievijā — kadetu partijai. — 124.

47 „Poļarnaja Zvezda“ („Polārzvaigzne'*) — nedēļas žurnāls, kadetu partijas labējā spārna organs; iznāca Pēterburgā 1905. un 1906. gadā P. B. Struves redakcijā. — 124.

48 Runa ir par rezolūcijām, ko pieņēma KSDSP komitejas — Kur-skas, Kalugas, Maskavas apvidus, Centrālā rajona Apgabala birojs un partijas Kostromas konference, kas notika 1906. gada 25. jūlijā (7. augustā). — 126.

49 Domāta dzelzceļnieku konference, ko sasauca 1906. gada augusta, lai apspriestu jautājumu par vispārējo streiku sakarā ar pirmās Valsts domes atlaišanu.

Konferencē piedalījās strādnieku un kalpotāju delegāti no 23 dzelzceļiem, Viskrievijas dzelzceļnieku savienības centrālā biroja, Darba grupas, KSDSP CK, Bunda, eseru CK u. c. organizāciju pārstāvji. Konferences pieņemtajā rezolūcijā tika atzīmēts: „Gaidāmais vispārējais streiks būs tas tautas spēku uzbrukums, kam jāizrauj vara no patvaldnieciskās valdības rokām**. — 127.

27*

50 „Asiņainā diena“ — 1906. gada 2. (15.) augusts, diena, kad Varšavā, Lodzā, Radomā, Plockā un citās Polijas pilsētās tika izdarīti uzbrukumi policijai. Uzbrukumu organizēja Poļu sociālistiskā partija (PPS) (sk. Ļeņina rakstiņu „Par PPS partizanisko rīcību" — šā sējuma 157. lpp.). — 132.

51 Uzbrukumu Stolipinam izdarīja eseri maksimalisti 1906. gada

12. (25.) augustā.

Ģenerāli Minu, kas vadīja Maskavas decembra bruņotās sacelšanās apspiešanu, nogalināja eseru partijas biedrs 1906. gada

13. (26.) augustā. — 132.

62 Kaujas družinu koalicijas padomē ietilpa pārstāvji no KSDSP Maskavas komitejas partijas družinām, Maskavas sociāldemokrātu grupas, eseru partijas Maskavas komitejas un no družinām ar nosaukumiem „Brīvā rajonu", „Universitātes", „Tipogrāfijās" un „Kaukazijas". — 136.

5:J Sk. K. Marksa „Šķiru cīņu Francijā", 1940., 27. lpp. — 137.

54 Sk. K. Marksa un F. Engelsa „Revolūciju un kontrrevolūciju Vācijā", 1940., 99. un 100. lpp. — 740.

85 Šo tēzi F. Engelss vairākkārt attīstījis daudzos savos sacerējumos, it īpaši darbā „Anti-Dirings". — /40.

56 Ļeņins domājis F. Engelsa „Ievadu" K. Marksa darbam „Šķiru cīņa Francijā". Publicēdami „Ievadu" 1895. gadā, vācu sociāldemokrāti to sagrozīja, bet vēlāk to iztulkoja kā atsacīšanos no bruņotas sacelšanās un barikāžu cīņas. Pilnīgo „Ievada" tekstu pēc Engelsa rokraksta pirmoreiz publicēja tikai PSR Savienībā (sk. K. Marksa „Šķiru cīņu Francijā", 1940., 5.—26. lpp.). — 74/.

57 Ļeņins te domā divus cara valdības ukazus: 1906. gada 12. (25.) augusta — par vienas daļas apanažas (cara ģimenei piederošās) zemes pārdošanu un 1906. gada 27. augusta (9. septembra) — par kroņa (valsts) zemes izpārdošanu caur Zemnieku banku. — 150.

58 Runa ir par avīzi „Izvestija Moskovskogo Soveta Rabočich Depu-tatovil („Maskavas Strādnieku Deputātu Padomes Vēstnesis"), kas iznāca katru dienu Maskavā 1905. gadā no 7. (20.) līdz 12. (25.) decembrim vispārējā streika un bruņotās sacelšanās laikā. Avīzi „Izvestija Moskovskogo Soveta Rabočich Deputatov", tāpat kā Pēterburgas Padomes avīzi „Izvestija", iespieda patvaļīgi — družinas kaujinieku apsardzībā,dažādās spiestuvēs (Sitina, Mamontova, Kušņereva, Čičerina). „Izvestija" iznāca no 5 līdz 10 tūkstoš eksemplāros.

* 12. (25.) decembrī iznāca pēdējais, sestais avīzes „Izvestija" numurs. — 153.

89 Rakstiņš „Par PPS partizanisko rīcību“ ir Ļeņina piezīme rakstam „No Polijas", kurš ievietots avīzes „Proļetarij" 3. nr-ā 1906. gada 8. (21.) septembrī. — 157.

60 „Tvera“ — tējnīcas nosaukums, kura atradās Pēterburgā aiz Ņevas zastavas. Tējnīcu melnsimtnieki izlietoja par sapulcēšanās vietu. — 157.

81 Tag-ins — esera maksimalista A. G. Troicka pseidonims. — 161.

62 ,,Go/os“ (,,Balss“) — eseru partijas dienas avīze, iznāca Pēterburgā 1900. gada aprilī — jūnijā.

„Djelo Naroda“ („Tautas Lieta“) — eseru partijas dienas avīze, iznāca Pēterburgā 1906. gada maijā. — 161.

83 V. V. (V. P. Voroncova pseidonims) un Nikolajs —ons (N. F. Da-nielsona pseidonims) — XIX gadsimta 80. un 90. gadu liberālā na-rodņicisma ideologi. — 161.

64 „Russkoje Bogatstvo“ („Krievijas Bagātība*4) — mēneša žurnāls, iznāca Pēterburgā no 1876. līdz 1918. gada vidum. — No 90. gadu sākuma žurnāls bija liberālo narodņiku organs. No 1906. gada „Russkoje Bogatstvo** faktiski kļūst par puskadetiskās enesu („tautas sociālistu**) partijas orgānu. — 162.

05 Ušakovs — Zubatova aģents; 1905. gada rudenī viņš organizēja „Neatkarīgo sociālo strādnieku partiju** un par valdības naudu izdeva avīzi „Rabočaja Gazeta**. „Neatkarīgo** partija mēģināja cīnīties pret sociāldemokrātiem, bet strādnieku vidū tai panākumu nebija. — 167.

ee „Otkļiki SovTemennosti“ („Šālaika Atbalsis**) — meņševistisks žurnāls, iznāca legāli Pēterburgā 1906. gadā no marta līdz jūnijam. Iznāca 5 numuri. — 168.

07 1906. gada 20. februārī (5. martā) tika izdots likums un divi ukazi senatam par Valsts domi un Valsts padomi. Ar šo likumu cara valdība faktiski atcēla savu 17. oktobra manifestu.

Pēc jaunā likuma Valsts padome, kuras pusi iecēla augstākā vara un pusi ievēlēja no melnsimtnieciskajiem muižnieku slāņiem, lielkapitālistiem un garīdzniecības, tika pārvērsta no padomdevēja organa par likumdevēju orgānu. Valsts padome varēja noraidīt jebkuru Domes lēmumu. — 172.

ee ,,Bezzaglavci“ — puskadetiska grupa (S. Prokopovičs, J. Kuskova, V. Boguēarskis un citi), kas izdeva Pēterburgā 1906. gadā žurnālu „Bez Zaglavija** („Bez Virsraksta**). Pasludinot sevi par Rietumeiropas sociāldemokrātijas revizionistiskā spārna (Bernšteins u. c.) piekritējiem, „bezzaglavci** uzstājās pret patstāvīgu proletariātu šķiras politiku. Ļeņins nosauca „bezzaglavcus** par „meņševizējo-šiem kadetiem** jeb „kadetizējošiem meņševikiem**. — 176.

89 Šis rakstiņš tika iespiests kā piezīme „No redakcijas** KSDSP Maskavas komitejas rezolucijai par partizānu karu. Rezolūciju MK pieņēma 1906. gada septembrī. Rezolūcijas motivējuma daļas

3. punktā norādīts, ka „revolūcija, kas vēl nespēja ar vienlaicīgu tautas uzbrukumu salauzt varu, ir tomēr tik stipra, ka nevar palikt pasiva un tādēļ stichiski pāriet partizānu uzbrukumos pret ienaidnieku, un tas sevišķi gaidāms uz laukiem, rekrušu iesaukšanai sākoties'4. — 185.

70 „Amsterdamas rezolūcija“ — „Starptautiskie sociālistiskās taktikas noteikumi^44 — tika pieņemta II Internacionāles kongresā, kas notika Amsterdamā 1904. gadā no 14. līdz 20. augustam (j. st.). Rezolūcija noliedza sociālistiem iestāties buržuāziskās valdībās un noraidīja sociālistisko partiju sadarbošanos ar buržuāziskām partijām. — 186.

71 ,,Disk“ — „demokrātiskā konstitucionalistu savienība", kontrrevo-lucionara organizācija; radās 1905. gada rudenī; apvienoja liel-muižniecības, rūpniecības buržuāzijas un augstākās birokrātijas konservativo slāņu pārstāvjus. 1905. gada beigās „disk" iestājās oktobristu partijā. — 187.

72 ,,Social-Demokrat(< („Sociāldemokrāts^44) — avīze, nelegāls KSDSP Centrālās Komitejas organs, iznāca Pēterburgā 1906. gadā no 17. (30.) septembra līdz 18. novembrim (1. decembrim); faktiski bija meņševistisks organs, jo CK tai laikā atradās meņševiku rokās. — /92.

73 Tkačevisms — krievu blankisms, kas nosaukts XIX gadsimta 60. un 70. gadu revolucionārā P. N. Tkačeva —* Ogista Blanki sekotāja vārdā. — /92.

74 Raksts „Krievu radikālis apķērīgs pēc notikušā!“ tika iespiests žurnālā „Vestņik Žizņi^44 12. nr-ā.

„Vestņik 2izņi“ („Dzīves Vēstnesis^44) — zinātnisks, literārs un politisks nedēļas žurnāls, legāls boļševiku organs; iznāca Pēterburgā neregulāri no 1906. gada 30. marta (12. apriļa) līdz 1907. gada septembrim; līdz 1906. gada 19. novembrim (2. decembrim) iznāca 13 numuru. No 1907. gada janvara žurnālu „Vestņik Žizņi^44 pārvērta par mēnešrakstu; iznāca 7 numuri. Žurnālā darbojās līdzi V. I. Ļeņins, M. S. Oļminskis, V. V. Vorovskis, A. V. Lunačarskis, A. M. Gorkijs un citi. Žurnālā (6. nr-ā) bez nosauktā raksta bija iespiests Ļeņina raksts „Kautskis par Valsts domi^44 (sk. Rakstu

4. izd., 10. sēj., 400.—402. lpp.). — 196.

75 V. V. Ch—oos — V. V. Chižņakovs. — 196.

7(5 „Stoļičnaja Počta“ — („Galvaspilsētas Pasts") — kreiso kadetu dienas avīze, iznāca Pēterburgā no 1906. gada oktobra līdz 1908. gada februārim. — 200.

77 ,,Proļetarij“ („Proletārietis") - nelegālā avīze, ko nodibināja boļševiki pēc partijas • IV („Apvienošanās") kongresa; iznāca no 1906. gada 21. augusta (3. septembra) līdz 190t). gada 28. novembrim (11. decembrim) Ļeņina redakcijā. — Avīzei „Proļetarij^44 bija Maskavas un Pēterburgas komitejas organa nosaukums, bet kādu laiku arī Maskavas apvidus, Permas, Kurskas un Kazaņas

komitejas organa nosaukums. Faktiski avīze „Proļetarij” biju boļševiku Centrālais Organs. Iznāca avīzes ,,ProJetarij“ 50 numuru; pirmie 20 numuri tika izdoti Somijā. 1908. gadā no 13. (26.) februāra līdz 1. (14.) decembrim avīze ,,Proļetarij“ iznāca Ženevā; no

1909. gada 8. (21.) janvara — Parizē.

Avīzē publicēts vairāk nekā 100 Ļeņina rakstu un piezīmju. Stolipina reakcijas gados avīzei „Proļetarij” bija izcila loma boļševiku organizāciju saglabāšanā un nostiprināšanā. 1910. gada janvārī KSDSP Centrālās Komitejas plēnumā „samierinātājiem”, apslēptiem Trocka aģentiem un tā palīgiem, izdevās dabūt cauri lēmumu par avīzes „Proļetarij” slēgšanu. — 206.

7S Brošūra „Martova un Čerevaņina uzstāšanās buržuāziskajā presē“ tika izdota Pēterburgā 1906. gada oktobrī. 1912. gadā preses lietu komiteja brošūrai uzlika arestu, bet Pēterburgas tiesu palata to nolēma iznīcināt; brošūra tai laikā jau bija izpārdota. — 215.

79 „Novij Putj“ („Jaunais Ceļš”) — kreisi kadetiska virziena dienas avīze, iznāca Maskavā 1906. gada augustā — novembrī. — 215.

80 1906. gada augustā, pēc streika neizdošanās, kuram pēc CK lēmuma vajadzēja notikt Sveaborgas sacelšanās laikā, KSDSP Pēterburgas komiteja pieņēma rezolūciju, ka nepieciešams nekavējoties sasaukt partijas ārkārtēju kongresu. PK šo lēmumu nolēma paziņot vietējām organizācijām, liekot priekšā tām izteikt šai jautājumā savas domas.

Par kongresa sasaukšanu izsacījās vairākas lielākās organizācijas, to skaitā Maskavas un Pēterburgas komiteja, Polijas un Lietuvas Sociāldemokrātijas Galvenā valde, Centrālās Krievijas sociāldemokrātisko organizāciju Apgabala birojs, Latviešu novada Sociāldemokrātijas Centrālā Komiteja. Par kongresu izsacījās arī Uralu, Ņižņij-Novgorodas, Brjanskas, Minskas, Kurganas u. c. komitejas. KSDSP Viskrievijas novembra konference nolēma sasaukt kongresu 1907. gada 15. (28.) martā. — 222.

81 Brošuru „Sociāldemokrātijā un vēlēšanu vienošanās(‘ iespieda 1906. gada novembrī „Vpcrjod” grāmatu izdevniecībā Pēterburgā. Pēc 5 gadiem, 1912. gadā, preses lietu komiteja brošūrai uzlika arestu, tiesu palata arestu apstiprināja. 1912. gada 30. janvarī (12. februārī) Pēterburgas pilsētas priekšnieka tipogrāfijā atlikušos brošūras eksemplārus iznīcināja. — 231.

82 Četraste — saīsināts demokrātiskās vēlēšanu sistēmas nosaukums, kurā ietilpa četras prasības: vispārēju, vienlīdzīgu, tiešu un aizklātu vēlēšanu tiesības. — 237.

83 „Vestņik Partiji Narodnoi SvobodV‘ („Tautas Brīvības Partijas Vēstnesis”) — nedēļas žurnāls, kadetu partijas organs, tika izdots Pēterburgā no 1906. gada 22. februāra (7. marta), ar pārtraukumiem. Pēc 1917. gada Oktobra revolūcijas žurnālu slēdza. — 240.

84 „Soznateļnaja Rossija( („Apzinīgā Krievija”) — eseru rakstu krājums, ko izdeva Pēterburgā 1906. gada rudenī. Sākot ar trešo izdevumu, iznaca ar apakšvirsrakstu „Rakstu krājums par mūsdienu tematiem**. — 246.

86 KSDSP otrā konference („Pirmā Viskrievijas**) notika Tamerforsā 1906. gadā no 3. līdz 7. (no 16. līdz 20.) novembrim. Piedalījās 32 delegāti.

Jautājumā par otrās Valsts domes vēlēšanu kampaņu konference noklausījās četrus referātus. Aizstāvot boļševiku platformu, pret bloku ar kadetiem runāja Ļeņins. Meņševiki un bundisti aizstāvēja bloku ar kadetiem. Ar 18 balsu vairākumu pret 14 tika pieņemta meņševiku rezolūcija. Ļeņins šai rezolūcijai kā pret-nostādījumu iesniedza „īpašu ieskatu** — boļševiku platformu, kuru parakstīja 14 delegāti (6 boļševiki, 5 poļu un 3 latviešu sociāldemokrāti).

Ļeņins 6. novembrī konferencē kritizēja meņševiku vēlēšanu platformas projektu, ko CK bija iesniegusi konferences apstiprināšanai (projekts tika publicēts avīzes ,,Social-Demokrat“ 6. nr-ā 3. (16.) novembrī). Konference pieņēma rezolūciju, ka jāizdara labojumi vēlēšanu platformas projektā. Ļeņins lai pašā dienā konferencē runāja debatēs par ārkārtējā partijas kongresa sasaukšanu un neatlaidīgi prasīja, lai jautājumu par aģitāciju „strādnieku kon-gresa“ sasaukšanai apspriež kā jautājumu par partijas disciplinas pārkāpšanu.

Apstiprinot rezolūciju „Par vēlēšanu kampaņas vienotību uz vietām**, konference pieņēma Ļeņina labojumu. Rezolūcijas tekstu un tās labojumu Ļeņins citē rakstā „Cīņa pret kadetizējošiem s.-d. un partijas disciplina** (sk. šā sējuma 272. lpp.). Konference uzdeva CK publicēt pārskatā par konferenci visus rezolūciju projektus im īpašos ieskatus. Tomēr meņševistiskā CK publicēja tikai konferences rezolūcijas, izmetot laukā boļševiku īpašos ieskatus (sk. avīzes ,,Social-Demokrat“ 7. nr-u).

Konferences darba kritiku Ļeņins deva rakstā (bez iepriekš minētā) „Par blokiem ar kadetiem** (sk. šā sējuma 259.—269. lpp.). — 252.

80 Sociālisti cionisti („sociālistiski cionistiska strādnieku partija**) — ebreju sīkburžuaziska nacionālistiska organizācija, nodibinājās Odesā 1904. gadā. — 253.

87 Domes deklarācijas boļševiku projektu sarakstīja .Ļeņins; viņš to citē rakstā „Sakarā ar mūsu Domes frakcijas deklarāciju** (sk. šā sējuma 17.—21. lpp.). — 264.

88 Runa ir par Pļechanova vēstuli (sk. šā sējuma 228.- -230. lpp.).— 271.

80 ,,Vo/n«“ („Vilnis**) legālā boļševistiska dienas avīze; iznāca Pēterburgā 1906. gadā no 26. aprija (9. maija) līdz 24. maijam (6. jūnijam); iznāca 25 numuri. Sākot ar avīzes 9. nr-u 1906. gada

5. П8.) maijā (pēc IV kongresa darba beigām un Ļeņina atbrauksi nas no Stokholmas), faktiski to rediģēja Ļeņins. Avīzē iespiests vairāk nekā 20 Ļeņina rakstu. Redakcijā darbojās līdzi V. V. Vo-rovskis un M. S. Oļminskis. Avīze ,,Volna“ cieta daudzas policejiskas represijas; to slēdza cara valdība. Avīzes ,,Volna“ vietā sāka iznākt legālā boļševistiska avīze ,,Vperjod“ („Uz priekšu**). —r- 274.

90 „Russkije VedomostV‘ („Krievijas Ziņotājs^4*) — dienas avīze, ko izdeva Maskavas universitātes liberālie profesori un zemstes darbinieki Maskavā no 1863. gada; tā pauda liberālo muižnieku un buržuāzijas intereses; no 1905. gada labējo kadetu organs; slēgta pēc 1917. gada Oktobra revolūcijas. — 275.

91 Lapiņa ,,Ko vēlēt Valsts domē?11 sarakstīta pirms otrās Domes vēlēšanām. Rakstā „Valdības viltotā Dome un sociāldemokrātijas uzdevumi^44 (sk. šā sējuma 330. lpp.) Ļeņins šo lapiņu nosaucis: „plakats par trim galvenām partijām^44, kuras piedalās Domes vēlēšanās. Lapiņa iznāca Pēterburgā trijos izdevumos: divos saīsinātos un vienā pilnīgā. Saīsinātā veidā to izdeva arī KSDSP Charko-vas, Kostromas, Ivanovo-Vozņesenskas komiteja un Obes grupa.—276.

92 Ļeņins ironiski nostāda blakus Pļechanova oporlunistiskai vēstulei „Publiska atbilde vienam no avīzes „Tovarišč^44 („Biedrs^44) lasītājiem^44 F. Lasala brošuru „Publiska atbilde Vispārējā vācu strādnieku Leipcigas kongresa Centrālajai Komitejai^44 (1863. g.). — 282.

93 Sk. K. Marksa „Pilsoņu karu Francijā^44, 1940., 55. lpp. — 285.

94 „Slavenā Parizes vienošanās“ — vienošanās par „pamatprincipiem un prasībām^44 cīņā pret patvaldību, ko pieņēma Parizes konferencē 1904. gada novembrī, kurā piedalījās delegāti no eseru partijas, Poļu sociālistiskās partijas (PPS), gruzinu buržuāziski nacionālistiskās sociālistu federalistu partijas („Sakartvelo^44) u. c. KSDSP un nacionālo sociāldemokrātisko organizāciju delegātu apspriede, ko sasauca KSDSP Padome, no piedalīšanās Parizes konferencē atteicās. — 288.

96 Boļševiku rezolūcijas projektu Apvienošanās kongresam „Demokrātiskās revolūcijas pašreizējais moments^44 sk. krājumā ,,VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos^44, I d., 1940., 64. un 65. lpp. — 290.

98 Sk. ,,VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos^44, I d., 1940., 44. lpp. — 293.

97 Runa ir par rezolūcijas projektu Apvienošanās kongresam bruņotas sacelšanās jautājumā (sk. ,,VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos^44, I d., 1940., 65. un 66. lpp.). — 293.

98 „Narodnaja Svobodail („Tautas Brīvība^44) — avīze, kadetu partijas organs, iznāca Pēterburgā 1905. gada decembrī. — 294.

90 Ļeņins domājis vairākas 1849. gada sacelšanās Vācijas dienvidos un rietumos. Sacelšanās apspieda Prūsijas karaspēks sīkburžua-zisko vadoņu nenoteiktības un gļēvulības dēļ.

Beļģijas vispārējo streiku 1902. gadā sagatavoja beļģu strādnieku partija savienībā ar liberāļiem, un tas noritēja zem cīņas lozunga par vispārējām vēlēšanu tiesībām. Oportunisti Vandervelde u. c„ kas vadīja strādnieku partiju, nobijās no streika kustības vēriena un pilnīgi kapitulēja valdības priekšā. — 298.

100 ,,Rabočemislieši“ — „ekonomistu” avīzes „Rabočaja Misļ“ („Strādnieku Doma“) (iznāca no 1897. līdz 1902. gadam) piekritēji. Avīzes „Rabočaja Misļ“ uzskatus kā starptautiskā oportunisma Krievijas paveidu Ļeņins kritizēja vairākos savos apcerējumos, it īpaši rakstos, kas publicēti ,,Iskrā“, un grāmatā „Ko darīt?“.

Akimovieši — V. P. Akimova (Machnoveca), viena no „ekono-misma“ pārstāvjiem, domubiedri. — 301.

101 Baltkrievu sociālistiskā gromada — sīkburžuaziska narodņiku tipa nacionālistiska organizācija, noformējās kongresā 1903. gadā. — 303.

102 Ļeņins te domājis rezolūciju par strādnieku kongresu, kuru pieņēma Pēterburgas dažādu rajonu strādnieku sapulce 1906. gada septembra sākumā. — Sapulci sasauca KSDSP Pēterburgas komiteja. — 304.

103 ,,Vperjod“ („Uz priekšu'4) — nelegālā boļševiku avīze, ko izdeva Ženevā no 1904. gada 22. decembra (1905. gada 4. janvara) līdz 1905. gada 5. (18.) maijam; iznāca 18 numuru. Avīzes organizators, idejiskais iedvesmotājs un vadītājs bija V. I. Ļeņins. Redakcijas sastāvā bija arī V. V. Vorovskis, M. S. Oļminskis un A. V. Luna-čarskis.

KSDSP III kongress speciālā rezolūcijā atzīmēja avīzes „Vperjod" izcilo lomu cīņā pret meņševismu, par partejības atjaunošanu, revolucionārā kustībā izvirzīto taktikas jautājumu nostādīšanā un apgaismošanā un izteica pateicību avīzes redakcijai. — 307.

104 „Novaja %izņ“ („Jaunā Dzīve") — pirmā legālā boļševistiskā avīze, iznāca katru dienu Pēterburgā 1905. gadā no 27. oktobra (9. novembra) līdz 3. (16.) decembrim. Pēc Ļeņina atgriešanās no emigrācijās Pēterburgā, novembra sākumā, avīze sāka iznākt viņa tiešajā vadībā. „Novaja Žizņ" īstenībā bija KSDSP Centralorgans. Tuvākie avīzes līdzstrādnieki bija V. V. Vorovskis, M. S. Oļminskis, A. V. Lunačarskis un citi. Avīzē „Novaja Žizņ" aktivi darbojās līdzi A. M. Gorkijs, sniegdams tai arī lielu materiālu palīdzību.

Avīzes „Novaja Žizņ" 9. nr-ā 1905. gada 10. (23.) novembrī parādījās pirmais Ļeņina raksts „Par partijas reorganizāciju". Pēc tam tika vēl iespiests vairāk nekā desmit viņa rakstu. Avīzes dienas metiens sasniedza 80 tūkstoš eksemplāru. „Novaja Žizņ" cieta daudzas represijas. No 27 avīzes numuriem 15 konfiscēja un iznīcināja. Pēc 27. numura klajā nākšanas 2. (15.) decembrī avīzi „Novaja Žizņ" valdība slēdza. Pēdējais, 28. avīzes numurs iznāca nelegāli. — 308.

105 „Die Neue Zeit“ („Jaunais Laiks") — Vācijas sociāldemokrātijas žurnāls, iznāca Štutgartē no 1883. līdz 1923. gadam. Sākot ar 90. gadu otro pusi, pēc F. Engelsa nāves, žurnāls sistemātiski iespieda revizionistu rakstus. Pasaules imperiālistiskā kara gados (1914.—1918.) ieņēma centra, Kautska poziciju, atbalstīja social-šovinistus. — 311.

103 „Narodno-Sociaļističeskoje Obozreņije“ („Tautas Sociālistu Apskats") — puskadetiskās „tautas sociālistu” partijas organs; iznāca Pēterburgā 1906. un 1907. gadā. — 314.

107 „Sovremennaja Zizņ“ („Šolaiku dzīve“) — meņševistisks žurnāls, tika izdots Maskavā no 1906. gada apriļa līdz 1907. gada martam. — 315.

108 Ļeņins domājis Marksa rakstu „Krize un kontrrevolūcija'4, kas iespiests „Jaunajā Reinas Avīzē" 1848. gada 14. septembrī (sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu VI sēj., 1930., 444. lpp.). — 319.

1«* Domāta KSDSP Otrās („Pirmās Viskrievijas") konferences rezolūcija — „Labojums Centrālās Komitejas iesniegtajam vēlēšanu platformas projektam" (sk. ,,VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos", I d., 1940., 88. lpp.). — 323.

1.0 Runa ir par 1848. gada maijā, pēc marta revolūcijas, sasauktās Vācijas nacionālās sapulces — Frankfurtes parlamenta deputātiem.

Nacionalliberaļi — politiska partija Vācijā, kas 1866. g. atdalījās no Prūsijas progresistu partijas, pārstāvēja rūpniecības kontrrevo-Iucionarās lielburžuazijas intereses. — 331.

1.1 Ļeņins citē tēzi no K. Marksa darba „Gotas programas kritika" (sk. K. Marksa „Gotas programas kritiku", 1940., 35. lpp.). — 332.

1.2 Nik. J—skis — N. I. Jordanskis, tanī laikā pieslējās meņševi-kiem. — 332.

m Raksts „Politiskais stāvoklis un strādnieku Šķiras uzdevumi“ iespiests boļševistiskā organa „Terņiji Trūda" pirmajā numurā.

„Terņiji Truda“ („Darba Dzeloņi") — legālā boļševistiskā nedēļas avīze, ko izdeva Pēterburgā no 1906. gada 24. decembra (1907. gada 6. janvara) līdz 1907. gada 6. (19.) janvārim. Iznāca 3 numuri. — Bez minētā raksta avīzē (2. nr-a) iespiests Ļeņina raksts: „Kā izturas pret Domes vēlēšanām buržuāziskās partijas un strādnieku partija?" (sk. šā sējuma 357.—361. lpp.). Nedēļas avīzi valdība slēdza. — 33i.

111 Raksts „Strādnieku partijas uzdevumi un zemniecība“ tika sarakstīts Samaras legalajai boļševistiskajai avīzei „Samarskaja Lūka" („Samaras Līcis"). Šā raksta rokrakstu Ļeņins no Pēterburgas nosūtīja uz Samam, uz avīzes redakcijas adresi, bet to konfiscēja žandarmi. Rokrakstu atrada tikai 1929. gadā Samaras guberņas žandarmērijas pārvaldes archiva materiālos. — 341.

I, 5 „Našu Tribuna“ („Mūsu Tribine") - - Bunda nedēļas avīze, kas

iznāca Viļņā no 1906. gada decembra līdz 1907. gada martam. Iznāca 12 numuru. — 346.

II, 1 Ļeņins domājis N. Ščedrina apcerējumus „Aiz robežām", kas

iespiesti žurnālā „Otečestvennije Zapiski" („Tēvzemes Piezīmes") 1881. gada janvara burtnīcā (sk. N. Ščedrina (M. J. Saltikova) Kopotu rakstu XIV sēj., 1936. g., 161.—208. lpp.). — 365.

n: Raksts „Strādnieku partijas vēlēšanu kampaņa Pēterburgā“ iespiests boļševistiskā organa „Prostije Reči" 1. nr-ā kā ievadraksts.

„Prostije Reči“ („Vienkāršas Runas") — legālā boļševistiskā nedēļas avīze, ko izdeva Pēterburgā 1907. gadā. Iznāca 3 numuri: 14. (27.) janvarī, 21. janvarl (3. februāri), 30. janvarī (12. februāri). Bez minētā raksta avīzē tika iespiesti Ļeņina raksti „Sociāldemokrātijas vēlēšanu kampaņa Peterburgā“, „Vēlēšanas strādnieku kūrijā Pēterburgā^44 un ,,S.-d. un s.-r. vēlēšanu cīņa strādnieku kūrijā Pēterburgā*4. Avīzes izdošanu pārtrauca valdība. — 369.

118 KSDSP Pēterburgas organizācijas konference, kas apsprieda jautājumu par vēlēšanu taktiku II Valsts domes vēlēšanās, notika 1907. gada 6. (19.) janvarī. Beferatu par vēlēšanu vienošanos nolasīja Ļeņins. Avīzes pārskats par Ļeņina referātu tika iespiests boļševistiskās avīzes „Proļetari j“ 12. nr-ā 1907. gada 25. janvarī (7. februārī).

Pēc referātā apspriešanas konference apstiprināja KSDSP Viskrievijas novembra konferences 14 delegātu rezolūciju („īpašu ieskatu^44). Sīku Pēterburgas konferences darba un tās sasaukšanas nosacījumu apgaismojumu Ļeņins deva brošūrās „Sociāldemokrātijā un Domes vēlēšanas^44, „„Dzirdēsi muļķa spriedumu^44. . . (No s.-d. publicista piezīmēm)44 (sk. šā sējuma 375.—394., 395.—410. Ipp.). — 369.

119 Brošuru „Sociāldemokrātijā un Domes vēlēšanas“ iespieda grāmatu izdevniecība „Novaja Duma^44 (,.Jaunā Doma^44) Pēterburgā, s-bas „Djelo“ („Darbs^44) spiestuvē, 1907. gada janvarī. Turpat tai pašā laikā iespieda Ļeņina brošuru „ „Dzirdēsi muļķa spriedumu^44.. . (No s.-d. publicista piezīmēm)44. 1912. gadā abas brošūras valdība aizliedza. — 374.

120 Ļeņins te domājis N. G. Černiševska darbu „Politiski ekonomiskās vēstules Amerikas Savienoto Valstu prezidentam G. K. Kerem^44 (sk. N. G. Černiševska Rakstu izlasi piecos sējumos, II sēj., II pussē-jumu, 1935., 458. Ipp.). — 388.

121 „Lidvaliade“ — lielā spekulanta Lidvala, pārtikas piegādātāja bada-cietējām guberņām 1906. gadā, un iekšlietu ministra biedra Gurko lieta. Atklājumi kroņa apzagšanā un spekulācijā uz badu piespieda cara valdību lietu novest līdz tiesai. Nekādu seku priekš Gurko, izņemot atcelšanu no amata, šai lietai nebija. — 390.

122 Runa ir par melnsimtnieku organizēto I Valsts domes locekļa kadeta M. J. Hercenšteina nogalināšanu Somijā 1906. gada 18. (31.) jūlijā. — 390.

123 Tans (V. G. Bogoraza pseidonims) — viens no puskadetiskās „tautas sociālistu partijas^44 organizatoriem. — 395.

124 Ļeņins citē A. S. Gribojedova komēdijas „Gudra cilvēka nelaime^44 galvenās personas Čacka vārdus. — 404.

125 Ļeņins domā kreiso kadetu avīzes „Vek“ („Gadsimts^44) mēģinājumu savākt materiālus par vēlētāju noskaņojumu. Avīzes 5. nr-ā 1907. gada 9. (22.) janvarī bija ievietoti iepriekšējie avīzes lasītāju balsošanas rezultāti: izrādījās, ka par kadetiem balsojuši 765 cilvēki, par sociāldemokrātiem 407. Pārējās partijas dabūja nelielu balsu skaitu. — 409.

V. I. ĻEŅINA dzīves un darbības dati

(1906. gada jūnijs — 1907. gada janvāris)

1906

Jūnijs, 6. (19.).

Ļeņins ar Karpova uzvārdu Viskrievijas tautskolotāju kongresa delegātiem Pēterburgā nolasa referātu un teic galavārdu agrarajā jautājumā.

Jūnijs, 8. (21.).

Ļeņina raksts „Priekšvakarā", ko nosūtīja no Pēterburgas uz Kijevu pa telegrāfu, publicēts Kijevas boļševistiskās avīzes „Rabotņik" („Strādnieks") 1. nr-ā.Ļeņins saraksta rakstu „Augšā svārstīšanās, apakšā apņēmība". Raksts iespiests avīzes „Vperjod" („Uz priekšu") 13. nr-ā 9. (22.) jūnijā (ievadraksts).

Jūnijs, 9. (22.).

Ļeņins saraksta rakstu „Uz vienību!". Raksts publicēts avīzes „Vperjod" 14. nr-ā 10. (23.) jūnijā kā ievadraksts.

Jūnijs, 10. (23.).

Ļeņins saraksta rakstu „Dome un tauta". Raksts publicēts avīzes „Vperjod" 15. nr-ā 11. (24.) jūnijā kā ievadraksts.

Jūnija pirmā puse.

Ļeņins Baltijas rūpnīcas sociāldemokrātiskās organizācijas sapulcē kritizē meņševikus, kuri atbalstīja kadetisko „Domes atbildīgā ministru kabineta" lozungu.

Jūnijs, 11.—12.(24.-25.).

Ļeņins atbrauc Teriokos (Somijā), lai piedalītos KSDSP Pēterburgas organizācijas starprajonu konferences darbā.

Ļeņins vada konferenci. Viņš iesniedz priekšlikumu sākt konferences darbu ar taktikas jautājuma apspriešanu. Ļeņina priekšlikumu pieņem. Ļeņins nolasa referātus „Par partijas taktiku attiecībā pret Valsts domi" un „Par partijas vienību".

Junijs, līdz U. (27.).

Ļeņins izstrādā Domes sociāldemokrātiskās frak cijas deklarācijas projektu. Projekts publicēts avīzes ,,Echo“ (,,Atbalss“) 1. nr-ā 22. jūnijā (5. jūlijā).

Jūnijs, U. (27.).

Ļeņina raksts „Cīņa par varu un ,,cīņa“ par dāvaniņām" publicēts avīzes „Vperjod" 17. nr-ā kā ievadraksts.

Jūnijs, 22. (jūlijs, 5.).

Ļeņina raksti: „Sakarā ar mūsu Domes frakcijas deklarāciju", „Ko dari, to dari drīz!" un „Derīga polemika" iespiesti avīzes „Echo" 1. nr-ā.Ļeņins saraksta rakstus: „Palīdzība badacietējiem un Domes taktika" un „Sarunas par ministru kabinetu". Raksti iespiesti avīzes.„Echo" 2. nr-ā 23. jūnijā (6. jūlijā).

Jūnijs, 23. (jūlijs, 6.).

Ļeņins saraksta rakstu „Kas stāv par savienību ar kadetiem?". Raksts iespiests avīzes „Echo" 3. nr-ā 24. jūnijā (7. jūlijā) kā ievadraksts.

Jūnijs, 2U. (jūlijs, 7.).

Ļeņins saraksta rakstu „Kadetiskā Dome deva naudu grautiņu rīkotāju valdībai". Raksts iespiests avīzes „Echo" 4. nr-ā 25. jūnijā (8. jūlijā) kā ievadraksts.

Jūnijs, 25. (jūlijs, 8.)

Ļeņins KSDSP Pēterburgas rajona komitejas organizētā strādnieku sapulcē nolasa referātu un teic galavārdu agrarajā jautājumā.

Jūnijs, 26. (jūlijs, 9.).

Ļeņins saraksta rakstu „Kadetu piebalsotāji". Raksts publicēts avīzes „Echo" 5. nr-ā 27. jūnijā (10. jūlijā) kā ievadraksts.

Jūnijs, 28. (jūlijs, 11.).

Ļeņina raksts „Vēl par Domes ministru kabinetu'1 publicēts avīzes „Echo" 6. nr-ā (ievadraksts).Ļeņins vada Narvas rajona strādnieku sociāldemokrātu sapulci Pēterburgā. Nolasa referātu par agrāro jautājumu. Sapulce pieņem Ļeņina iesniegto rezolūciju, kura atzīst KSDSP Pēterburgas starprajonu konferences lēmumus.

Jūnija beigas (jūlija sākums).

Ļeņins piedalās partijas vadošo darbinieku boļše viku sapulcē Pēterburgā, kur tiek apspriests jautā jums par partijas taktiku.

Jūlijs, 1. (14.).

Ļeņina raksti „ „Bezpartejisko^41 boikotistu nepareizie spriedumi^44 un „Buržuāzijas rājieni un proletariāta aicinājumi^44 publicēti avīzes „Echo^44 9. nr-ā.

Jūlijs, 2. (15.).

Ļeņina raksts „Armija un tauta^44 iespiests avīzes „Echo^44 10. nr-ā kā ievadraksts."

Jūlija sākums.

Ļeņins uzstājas Šapšala tabakas fabrikas strādnieču sapulcē Pēterburgā; viņš atbalsta strādnieku inicia-livu — sākt streiku, atbildot uz administrācijas atteikšanos izpildīt viņu ekonomiskās prasības.

Jūlijs, 4. (17.).

Ļeņina raksti „Par masu organizēšanu un par cīņas momenta izraudzīšanu^44 un „No avīzēm un žurnāliem^44 publicēti avīzes „Echo^44 11. nr-ā.

Jūlijs, 5. (18.).

Ļeņina raksts „Drošs uzbrukums un bikla aizsargāšanās^44 publicēts avīzes „Echo^44 12. nr-ā kā ievadraksts.Ļeņins saraksta rakstu „Domes partijas un tauta^44. Raksts publicēts avīzes „Echo^44 13. nr-ā 6. (19.) jūlijā kā ievadraksts.

Jūlijs, 6. (19.).

Ļeņins saraksta rakstu „Reakcijas sazvērestības un grautiņu rīkotāju draudi^44. Raksts publicēts avīzes „Echo^44 14. nr-ā 7. (20.) jūlijā (ievadraksts).

Jūlijs, 7. (20.).

Ļeņins ar Karpova uzvārdu KSDSP Pēterburgas organizācijas partijas darbinieku sapulcē nolasa referātu un rezolūcijas projektu par Valsts domes sociāldemokrātiskās frakcijas taktiku.

Jūlijs, 9. vai 10. (22. vai 23.).

Ļeņins Kuokalā (Somijā) notur apspriedi ar partijas darbiniekiem jautājumā par partijas uzdevumiem sakarā ar Domes padzīšanu.

Starp 13. un 17. (26. un 30.) juliju.

Ļeņins raksta brošuru „Domes atlaišana un proletariāta uzdevumi^44.

Jūlijs, 16. (29.).

Ļeņins raksta KSDSP Pēterburgas komitejas izpildu komisijas lēmuma projektu par delegācijās sūtīšanu uz Sveaborgu vadīt sacelšanos.

Jūlijs, 20. (augusts, 2.).

Ļeņins dod norādījumu boļševikiem, Pēterburgas komitejas locekļiem, kā jāizved streiks nolūkā atbalstīt Kronštates sacelšanos.

28 11. sēj.

Augusta pirmā puse.Ļeņins, divas nedēļas atrodoties Viborga, vada avīzes ,,Proļetarij“ („Proletārietis") 1. nr-a sagatavo-

sanas un izlaišanas darbu.

Augusts, 12. (25.).

Ļeņins saraksta rakstu „Par boikotu^11.

Augusts, 21.(septembris, 3.).

Ļeņina raksti: „Pirms vētras“ (ievadraksts), „Par boikotu”, „Politiskā krize un oportunistiskās taktikas izgāšanās” un „Par dienas notikumiem” publicēti avīzes „Proļetarij” 1. nr-ā.

Augusts, 27.(septembris, 9.).

Ļeņins vada partijas sapulci Teriokos, kur teic runu pret meņševistisko „strādnieku kongresa” lozungu un noteikti prasa, ka nepieciešams sasaukt KSDSP V kongresu. Ļeņina iesniegto rezolūciju sapulce vienbalsīgi pieņem.

Augusts, 29. (septembris, 11.).

Ļeņina raksti „Maskavas sacelšanās mācības” (ievadraksts) un „Svārstības taktikā” publicēti avīzes „Proļetarij” 2. nr-ā.

Vasara.

Ļeņins raksta „Vienkārša marksista piezīmes par filozofiju” sakarā ar A. Bogdanova grāmatu ,,Em-piriomonisms” (III izl.).

Vasaras beigas. Septembris, 8. (21.)Septembra pirmā puse.Septembris, 19.(oktobris, 2.).Septembris, 30:(oktobris, 13.).Oktobra sākums.

Ļeņins pārbrauc uz Somiju, uz „Važas” vasarnīcu Kuokalā.1. Ļeņina raksti „Valdības politika un sagaidāmā cīņa” (ievadraksts) un „Rokas nost!” publicēti avīzes „Proļetarij” 3. nr-ā.Ļeņins uzraksta rakstiņu „Bunda savienošanās ar Krievijas sociāldemokrātisko strādnieku partiju”.Ļeņina raksts „Eseru meņševiki” publicēts avīzes „Proļetarij” 4. nr-ā.Ļeņina raksti „Gatavojas jauns valsts apvērsums!” (ievadraksts), „Partizānu karš” un „Krievijas politisko partiju klasifikācijas mēģinājums” publicēti avīzes „Proļetarij” 5. nr-ā.Ļeņins raksta „Piezīmes sakarā ar avīzes „Social-Demokrat” 1. nr-u”.

Oktobris, pēc

Ļeņins raksta brošuru „Martova nn čerevaņina uz

13. (26.).

stāšanās buržuāziskajā presē“; brošuru izlaida grāmatu izdevniecība „Proļetarskoje Djelo“ („Proletā

riešu Lieta“) 1906. gada oktobrī.

Oktobris, 18. (31.). Ļeņina raksts „Krievu radikālis

apķērīgs pēc

notikušā 1“ iespiests žurnālā „Vestņik

Žizņi^44 („Dzī-

ves Vēstnesis^44) 12. nr-ā.

Oktobris, 29.

Ļeņina raksti „Par kadetu kongresa rezultātiem^44

(novembris, 11.).

(ievadraksts) un „Mietpilsoniskums revolucionārā vidē^44 publicēti avīzes „Proļetarij^44 6. nr-ā.

Oktobris, 31.

Ļeņins pabeidz brošuru „Sociāldemokrātijā un vē

(novembris, 13.).

lēšanu vienošanās^44.

Novembris, 3. (16.). Ļeņinu ievēlē KSDSP Tamerforsas otras („Pirmās Viskrievijas^44) konferences prezidijā.Ļeņins runā jautājumā par konferences dienas kārtību.Ļeņins izvirza priekšlikumu apspriest jautājumu, kā noris vietējās partijas organizācijās apvienošanās ar Bundu. J

Novembris, 4. (17.). Ļeņins konferencē nolasa referātu un teic galavārdu jautājumā par vēlēšanu vienošanos Domes vēlēšanās; iesniedz „īpašu ieskatu^44 par KSDSP taktiku Domes kampaņā. („īpašu ieskatu^44 parakstīja 14 konferences delegātu.)

Novembris, 6. (19.). Ļeņins konferencē kritizē KSDSP Centrālus Komitejas iesniegto meņševistisko vēlēšanu platformas projektu.Ļeņins piedalās debatēs par ārkārtējā partijas kongresa sasaukšanu.

Novembris, 7. (20.). Ļeņins neatlaidīgi prasa, lai konference jautājumu par aģitāciju „strādnieku kongresa^44 sasaukšanai apspriež kā jautājumu par partijas disciplīnas pārkāpšanu. Ļeņina labojumu rezolūcijai „Par vēlēšanu kampaņas vienotību uz vietām^44 konference pieņem.

Novembris, 10. ('23./).Ļeņina raksti: „Par partijas ārkārtējā kongresa sasaukšanu^44, „Kā raksta vēsturi...“, „Postskriptam* pie raksta: „Sociāldemokrātijā un vēlēšanu kam paņa44 44 publicēti avīzes „Projetarij^44 7. nr-ll.

Novembris, līdz 16. (29.).

Ļeņins dod norādījumus (mutvārdiem un īpašā vēstulē) KSDSP militāro un kaujiniecisko organizāciju pirmās boļševistiskās konferences Tamerforsā sasaukšanas organizatoriem.

Novembris, 22. (decembris, 5.).

Ļeņins sarunājas ar KSDSP pirmās militāro un kaujiniecisko organizāciju konferences dalībniekiem par konferences rezultātiem.

Novembris, 23. (decembris, 6.).

Ļeņina raksti: „Aicinājuma projekts vēlētājiem" (ievadraksts), „Par blokiem ar kadetiem", „Cīņa pret kadetizē jošiem s.-d. un partijas disciplina", „Kā Armaviras sociāldemokrāti ved vēlēšanu kampaņu?" iespiesti avīzes „Proļetarij" 8. nr-ā.Ļeņina uzrakstītā lapiņa „Ko vēlēt Valsts domē?" iespiesta avīzes „Proļetarij" 8. nr-a pielikumā.

Starp 1906. gada 15. novembri un 1907. gada 15. janvāri.Decembris, 7. (20.). Decembris 10. (23.)Decembris, 1A. (27.,

Ņevas rajona Semjaņikova apakšrajona strādniekiem Pēterburgā Ļeņins lasa lekciju par tematu „Vēlēšanu vienošanās rietumos un pie mums".Ļeņina raksti „Jauns senātā paskaidrojums" (ievadraksts) un „Meņševisma krize" publicēti avīzes „Proļetarij" 9. nr-ā.. Ļeņins saraksta rakstu „Proletariats un viņa sabiedrotais Krievijas revolūcijā". Raksts publicēts avīzes „Proļetarij" 10. nr-ā 1906. gada 20. decembrī (1907. gada 2. janvarī).). Ļeņins saraksta rakstu „Valdības viltotā Dome un sociāldemokrātijas uzdevumi". Raksts publicēts avī-

Decembris, 20.(1907. gada 2. janvāris ).

zes „Proļetarij" 10. nr-ā 1906. gada-20. decembri (1907. gada 2. janvarī).Ļeņina raksts „Sakarā ar kādu rakstu Bunda orgānā" publicēts avīzes „Proļetarij" 10. nr-ā.

Decembris, 24. (1907. gada 6. janvāris ).

Ļeņina raksts „Politiskais stāvoklis un strādnieku šķiras uzdevumi" publicēts boļševistiskās nedēļas avīzes „Terņiji Trūda" („Darba Dzeloņi") 1. nr-ā kā ievadraksts.

Decembris, pēc 27. (pēc 1907. gada 9. janvara).

Ļeņins raksta priekšvārdu brošūras: „V. Libknechts. Nekādus kompromisus, nekādas vēlēšanu vienošanās 1“ krievu tulkojumam.

Decembris, 28.(1907. gada 10. janvāris).

Ļeņins saraksta rakstu „Strādnieku partijas uzdevumi un zemniecība" un nosuta to no Pēterburgas uz Samaru boļševistiskās avīzes „Samarskaja Lūka" („Samaras Līcis") redakcijai.

Decembris, 31.(1907. gada 13. janvāris ).Decembris.

Ļeņina raksts „Kā izturas pret Domes vēlēšanām buržuāziskās partijas un strādnieku partija?" publicēts nedējas avīzes „Terņiji Trūda" 2. nr-ā kā ievadraksts.Ļeņins rediģē K. Kautska brošūras „Krievijas revolūcijas virzītāji spēki un perspektivas" krievu tulkojumu un saraksta brošūrai priekšvārdu.

1907Janvāris, 6. (19.). Ļeņins piedalās Pēterburgas organizācijas konferencē kā Maskavas rajona Obvodnija un Sapožnija apakšrajona delegāts.Ļeņinu ievēlē konferences prezidijā.Ļeņins nolasa referātu par vēlēšanu vienošanossagaidāmajās Domes vēlēšanās.

Janvāris, 7. (20.). Ļeņina raksts „Pļechanovs un Vasiļjevs“ publicēts avīzes „Projetarij^11 11. nr-ā.

Janvāris, U. (27.). Ļeņina raksts „Strādnieku partijas vēlēšanu kam paņa Pēterburgā^11 publicēts boļševistiskās nedē|as avīzes „Prostije Reči^11 („Vienkāršas Runas^11) 1. nr-fl kā ievadraksts.

Janvāris, 13. un H. Ļeņins raksta brošuru „Sociāldemokrātijā un Do-(26. un 27.). mes vēlēšanas^11.

Janvāris, 15. (28.). Ļeņins raksta brošuru „ „Dzirdēsi mujķa spriedu • mu“ ...(No s.-d. publicista piezīmēm)11.

SATURS

BURŽUĀZIJAS RĀJIENI UN PROLETARIĀTA AICINĀJUMI 61—02

PIRMS VĒTRAS .......................................... 104—110

PAR BOIKOTU ............................................................................................................ 111—117

POLITISKĀ KRĪZE UN OPORTUNISTISKĀS TAKTIKAS IZGĀŠANĀS ............................................................................................................................ 118—131

PAR DIENAS NOTIKUMIEM ............................................................................ 132—134

135

143—147

PAR „STRĀDNIEKU KONGRESU'*. Informācijā

MASKAVAS SACELŠANĀS MĀCĪBAS ......................

SVĀRSTĪBAS TAKTIKĀ ......................................................

VALDĪBAS POLITIKA UN SAGAIDĀMĀ CĪŅA .............................. 148—152

ROKAS NOST! ................................................................................................................ 153—156

PAR PPS PARTIZANISKO RĪCĪBU............................................................. 157

BUNDA SAVIENOŠANĀS AR KRIEVIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTISKO STRĀDNIEKU PARTIJU .................................................................. 158—150

ESERU MEŅŠEVIKI ........................................................................................... 160—168

GATAVOJAS JAUNS VALSTS APVĒRSUMS! .................................... 169—174

PARTIZĀNU KARŠ ..................................................................................................... 175—184

KRIEVIJAS POLITISKO PARTIJU KLASIFIKĀCIJAS MĒĢINĀJUMS ................................................................................................................................. 186—191

PIEZĪMES SAKARĀ AR AVĪZES ,,SOCIAL-DEMOKRAT“

1. NR-U ........................................................... 192—195

KRIEVU RADIKĀLIS APĶĒRĪGS PĒC NOTIKUŠĀ! ........................ 196—199

PAR KADETU KONGRESA REZULTĀTIEM ........................................ 200—204

MIETPILSON1SKUMS REVOLUCIONĀRĀ VIDĒ ............................. 205—214

MARTOVA UN CEREVAŅINA UZSTĀŠANĀS BURŽUĀZISKAJĀ PRESĒ ................................................................................................................ 215—221

PAR PARTIJAS ĀRKĀRTĒJĀ KONGRESA SASAUKŠANU ........ 222—224

KĀ RAKSTA VĒSTURI................................................................................... 225—227

POSTSKRIPTUMS PIE RAKSTA: „SOCIĀLDEMOKRĀTIJĀ UN VĒLĒŠANU KAMPAŅA" ............................................................................ 228—230

SOCIĀLDEMOKRĀTIJĀ UN VĒLĒŠANU VIENOŠANAS ............ 231—251

ĪPAŠS IESKATS, KO KSDSP VISKRIEVIJAS KONFERENCĒ IESNIEGUŠI POLIJAS, LATVIJAS, S.-PETERBURGAS, MASKAVAS, centrālā rūpniecības apgabala un pievol-GAS S.-D. DELEGĀTI ................................................................*......................... 252—253

AICINĀJUMA PROJEKTS VĒLĒTĀJIEM .............................................. 254—258

PAR BLOKIEM AR KADETIEM .............................:...................................... 259—269

CIŅA PRET KADETIZĒJOŠIEM S.-D. UN PARTIJAS DISCIPLĪNA .......................................................................-............................................................... 270-273

KĀ ARMAVIRAS SOCIĀLDEMOKRĀTI VED VĒLĒŠANU KAMPAŅU? ........................................................................................................................ 274—275

KO VĒLĒT VALSTS DOMĒ? ............................................................................ 276—281

Kā šīs partijas izturas pret zemnieku prasību pēc zemes? 281

JAUNS SENĀTĀ PASKAIDROJUMS ............................................................ 282—289

MEŅŠEVISMA KRĪZE ...................................................................... 290—310

PROLETARIATS UN VIŅA SABIEDROTAIS KRIEVIJAS REVOLŪCIJĀ ............................................................... 311—320

SAKARĀ AR KĀDU RAKSTU BUNDA ORGĀNĀ ................................ 321—327

VALDĪBAS VILTOTĀ DOME UN SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS UZDEVUMI ................... 328—333

POLITISKAIS STĀVOKLIS UN STRĀDNIEKU ŠĶIRAS UZDEVUMI ............... 334—340

STRĀDNIEKU PARTIJAS UZDEVUMI UN ZEMNIECĪBA 341—344

PRIEKŠVĀRDS BROŠŪRAS „V. LIBKNECHTS. NEKĀDUS KOMPROMISUS, NEKĀDAS VĒLĒŠANU VIENOŠANĀS!“

KRIEVU TULKOJUMAM ................................ 345—350

PRIEKŠVĀRDS BROŠŪRAS „К. KAUTSKIS. KRIEVIJAS REVOLŪCIJAS VIRZĪTĀJI SPĒKI UN PERSPEKTĪVAS**

KRIEVU TULKOJUMAM ....................................... 351—356

KĀ IZTURAS PRET DOMES VĒLĒŠANĀM BURŽUĀZISKĀS PARTIJAS UN STRĀDNIEKU PARTIJA? ................................................ 357—361

1907. g.

PĻECHANOVS UN VASIĻJEVS ............................................................. 362—368

STRĀDNIEKU PARTIJAS VĒLĒŠANU KAMPAŅA PĒTERBURGĀ .................................................................................................................................. 369—372

SOCIĀLDEMOKRĀTIJĀ UN DOMES VĒLĒŠANAS ....... 373—394

„DZIRDĒSI MUĻĶA SPRIEDUMU"... (No s.-d. publicista piezīmēm) .................................................................................................................................... 395--419

Piezīmes ................................................................................................................................ 411 I2H

V. I. Ļeņina dzīves un darbības dati ............................................................ 429—437

ILUSTRĀCIJĀS

Avīzes „Echo" 3. nr-a pirmā lappuse 1900. g. 24. jūnijā ar

V. I. Ļeņina ievadrakstu „Kas stāv par savienību ar kadetiem?" 37

Avīzes „Proļetarij" 1. nr-a 1906. g. 21. augustā, kurā iespiesti V. I. Ļeņina raksti „Pirms vētras", „Par boikotu" un citi, pirmā lappuse .................................................................................... 103

Nedēļas avīzes „Terņiji Trūda" 1. nr-a, 1906. g. 24. decembrī, pirmā lappuse ar V. I. Ļeņina ievadrakstu „Politiskais stāvoklis un strādnieku šķiras uzdevumi" ........................ 335

V. I. Ļeņina rokraksta „Strādnieku partijas uzdevumi un zemniecība" pirmā lappuse. — 1906. g................................................. 340—341

JT13648. Parakstīta iespiešanai 1949. g. 14. decembri. Metiens 50 000 eks. (1—20 000). Izdevniecības Nr. 3013-P51. Iespiedloksnes 28,5+1 pielikums. Pasūtījuma Nr. 11 209. Iespiesta LPRRT Paraugtipogrāfijā, Rīgā, Puškina ielā 12. Maksā 6 rbl. 50 кар.

1

Sk. Rakstu 4. izd., 10. sēj., 453. Ipp. lied.

2

— „Tautas Avīze". Red.

3

Sk. šii sējuma 6.—9. lpp. Hed.

4

Sk. Kakstu -1. iz<I., 10. sēj., 300. Ipp. tied.

5

.Sli. Hukslu 4. izd., tl). sēj., 130. un 131. Ipp. lied

6

Sk. ša sējuma 27.—30. Ipp. He<l

7

Sk. Hakslu I. i/d., 10. soj., lj>p. Meti.

8

Sk. šā sējuma 56.—00. Ip|>. Hed.

9

Domes atlaišana jo uzskatāmi un spilgti apstiprinājusi to uzskatus, kuri brīdināja neaizrauties ar Domes „konstitucionālo" ārieni un ar Krievijas 190G. gada otrā ceturkšņa politikas konstitucionālo, ja tā var izteikties, virspusi. Dzīve tagad ir atmaskojusi, cik ļoti sīciņi bijuši „dižie vārdi", ko kaudzēm sarunāja mūsu kadeti (un kade-tofili) pirms Domes, par Domi un sakarā ar Domi.

Ievērojiet interesantu faktu: Dome ir atlaista uz stingri konstitucionālā pamata. Nekādas „padzīšanas". Nekādas likumu pārkāpšanas. Gluži otrādi, stingri pēc likuma kā jau ikvienā „konstitucionālā monarchijā". Augstākā vara ir atlaidusi palatu, pamatodamās uz „konstitūciju". Pamatojoties uz tādu un lādu pantu, ir atlaista šī „palata", un ar to paSu ukazu (līksmojiet, likumu dievinātāji!) ir noteiktas jaunas vēlēšanas jeb jaunas Domes sasaukšanas termiņš.

Bet te nu tad arī tūdaļ atklājās, ka Krievijas konstitūcija ir māņi, ka tēvzemes parlamentārisms ir fikcija, kā

10

Sk. Kiikslu 4. izd., 10. sej., 107.—238. lpp. Red.

11

Sk. Rakslu 4. izd., 10. sēj., 406. tpp. Red.

12

īsi rezumēsim.

Domes atlaišana ir pilnīgs pagrieziens uz patvaldību. Pieaug iespēja uzsākt sacelšanos vienā laikā visā Krievijā. Pastiprinās iespējamība, ka visas daļējās sacelšanās varētu saplūst vienkop. Plaši iedzīvotāju slāņi kā vēl nekad sajūt, ka nenovēršams ir politisks streiks un sacelšanās kā cīņa par varu.

Mūsu pienākums — attīstīt jo plašu aģitāciju par Viskrievijas sacelšanos, izskaidrot tās politiskos un organizatoriskos uzdevumus, darīt visu, ko var, lai visi apzinātos, ka tā ir nenovēršama, saskatītu, ka iespējams vispārējs uzbrukums, un ietu ne vairs uz „dumpi", ne uz „demonstrāciju", ne uz vienkāršiem streikiem un sagrāvēm, bet uz cīņu par varu, uz cīņu ar mērķi gāzt valdību.

13

Sk. Rakstu 4. izd., 9. sēj., 147. lpp. Red.

14

Sk. Rakstu 4. izd., 10. sēj., 82. lpp. Red.

15

Sk. KaUslu 4. izd., 10. sēj., 277.—33G. Iļ>ļ>. /fed

16

Sk. šā sējama 175.—184. 1|>[>. Red.

17

Sk. šā sējuma 153.—156. lpp. Red.

18

— UU lU’il

19

II. sči.

20

Sk. it īpaši Pešechonova Uga rakstus žurnālā „Russkoje Bogat-stvo“e^20 jūlija un augusta burtnīcā, kā ari avīžu rakstiņus pur „darba tautas sociālistu partijas" dibināšanu, par tās organizācijas komisijas

21

vai Pēterburgas komitejas sēdi u. lini.

22

īpašnieku policejiskās apsardzības otru ieroci sauc par pastāvīgo armiju. Un, lūk, Pešechonova kgs raksta: „Demokrātiskā republika ietver sevī... jādomā, pastāvīgā karaspēka aizstāšanu ar tautas ap-bruņošanu" (8. nr., 197. Ipp.). Esiet tik labi, Lavrova un Michailovska pielūdzēju kgi, izskaidrojiet mums atklāti, ko nozīmē šis lieliskais „jā-domā"?

23

11. sēj.

24

S.-tl. boļševikus bieži apvaino, ka lie vieglprātīgi un neobjeklivi izturoties pret partizānu cīņu. Tāpēc nav lieki atgādināt, ka rezolūcijas projektā par partizānu darbību (avīzes „Partijnije Izvestija" 2. nr. un Ļeņina referāts par kongresu) tā dala boļševiku, kas to aizstāv, izvirzīja šādus tās atzīšanas nosacījumus: privātīpašuma ,,ekspropriācijā" nepavisam netiek pieļauta, kroņa īpašuma „ekspropriācijā" neliek rekomendēta, bet tikai pielaulā ar nosacījumu, ka tā noliek partijas

25

Mēs runājam par partiju tipiem, pirmkārt, tāpēc, ka visiem sīkajiem iedalī jumiem nav iespējams izsekot un tie ari nav svarīgi (piein..

26

.Sk. šā sējuma 175.—184. lpp. Red.

27

Sk. šā sējuma НМ). -MS. lpp. lied.

28

Precīzs tulkojums: grūts ir tikai pirmais solis ftcti

29

F. Dans ir pārcēlies uz avīzi „Tovarišč" pat ne „pārpratumu" at spēkošanai, bet vienkārši tā. kompānijās dē|.

30

II. oktobrī avīzē „Tovarišč" il ka pēc CK ziņām «toli jauni skaitļi, kas loinēr nemaina pamalsamērus. Pēc šiem (.tāliem mūsu partijas biedru skaits tagad ir ap 150 000. No liem ap 33 000 boļševiku, -13 tūkst, meņševiku, 13 tūkst, latviešu, 28 tūkst, poļu un 33 tūkst bundislu.

31

11. sēj.

32

Kursivs Pļechanova.

33

Kursīvs Pļechanova.

34

Mēs šeit nepieskarsimies boikota jautājumam, jo tas neietilpst brošuras tematā. Piemetināsim tikai, ka to nevar novērtēt ārpus A-on-Аге/ūs vēsturiskās situācijās. Bulipna Domes boikots bija veiksmīgs. Vites Domes boikots bija nepieciešams un pareizs. Revolucionārajai s.-d. pirmajai jāstājas uz visnoteiktākās un vistiešākās cīņas ceļa un pēdējai jāpieņem vairāk aplinki cīņas paņēmieni. Stolipina Domes boikots vecajā formā ir neiespējams un būtu nepareizs pēc pirmās Domes pieredzes.

35

* Saprotams, sīkās pilsētas arī ietekmē guberņu vēlēšanu sapulēu sastāvu ar pilsētu kongresu starpniecību. Kadetiem un progresisliem arī šeit bija pilnīgs pārsvars: piem., no 571 pilsētu kongresu balsotāja 42-1 bija k.-d. un progresisli, 147 labējie („Vestņ. k.-d. p.“, 1006., 5. nr..

36

III). Pa atsevišķām pilsētām, protams, svārstības ir ļoti lielas. Tādā stāvoklī mums, jādomā, izdotos ļoti daudzos gadījumos doties patstāvīgā kaujā pret kadetiem, nebīstoties no balsu skaldīšanās nejaušībām un nedarot sevi atkarīgus ne no vienas nesocialdemokratiskas partijas. — Par blokiem vēlēšanu zemākajā stadijā strādnieku kūrijā, jādomā, neviens s.-d. nopietni pat nesāks runāt. Strādnieku masā ir sevišķi nepieciešama pilnīga sociāldemokrātu patstāvība.

ĪC 11. sēj.

37

Protams, nav luču nejaušs tas apstāklis, ka pirmajā Domē eseri itin nemaz nespēja uzstāties partejiski, vairāk nespēja, nekā negribēja. Un eseriem Domē tāpat kā eseriem universitātē likās izdevīgāk paslēpties aiz bezpartejiskajiem trudovikiem vai bloķēties ar tiem.

38

Interesanti atzīmēt, ka arī starptautiskās s.-d. praksē ir pieredze šķirt vienošanās zemākajā stadijā un augstākajās stadijās. Francijā senatoru vēlēšanas ir divpakāpju: vēlētāji izvēlē departamentu (guberņu) balsotājus, un šie pēdējie izvēlē senatorus. Revolucionārie franču s.-d., gedisti, nekad nepieļāva nekādas vienošanās, nekādus kopīgus sarakstus zemākajā stadijā, pieļaudami atsevišķas vienošanās augstākajā stadijā, !. i., vietu sadalīšanai departamentu balsotāju sapulcēs. Oportunisti, žoresisti, pieņēma vienošanās arī zemākajā stadijā.

39

Vienkāršības labad mēs iedomājamies tīri partejisku un vienīgi tikai partejisku balsotāju sadalījumu. Protams, patiesībā gadīsies daudz bezpartejisku balsotāju. S.-d. balsotāja uzdevums tad ir panākt iespējami lielāku visu, it īpaši buržuāziski demokrātisko, balsotāju politiskās sejas skaidrību un prast apvienot „kreiso vairākumu" no s.-d. un s.-d. visvairāk vēlamajiem buržuāzijas kandidātiem. Par galvenajām pazīmēm partiju tendenču atšķiršanai mēs runāsim tālāk.

40

Tā enesi nosaukti krājumā „Soznateļnaja Rossija"84. Starp ritu. Sā izdevuma pirmā un olrā burtnīca sagādāja mums jo sirsnīgu prieku. Černova kgs, Vadimova kgs u. c. lieliski sakauj Pcšrchonovu un Tag— inu. It sevišķi labs ir atspēkojums pret Tag—inu no teorijas viedokļa par preču ražošanu, kas cauri kapitālismam attīstās par sociālismu.

41

Šeil varbūt var pieskaitīt arī s.-c. (sociālistus cionislus)[41]'.

42

Šeit varbūt var pieskaitīt dažus ebreju demokrātus. Par šiem jau lājumicm mēs bez ebreju s.-d. neesam kompetenti spriest.

43

tl. sēj

44

Un vajadzēja laī'u notiki tādam jokam, ka meņšcviki, kas vienmēr ir pārmetuši mums „kaujas" nostādīšanu pret'm ,,politikai", finši tieši arī dibināja visu savu prātojumu uz šo bezjēdzīgo pret-tioslādījumu!

45

Ši meņševiku klūilu nav pirmā. Slavenajā KSDS1' Domes dekla rācijā viņi izdarīja to pašu kļūdu. Viņi apsūdzēja boļševikus eserismā. bet paši nolīdzināja s.-d. nn trudoviku uzskatu izšķirību, tā ka Domes laikmeta eseru avīzes nosauca s.-d. Domes deklarāciju par eseru ideju plagiatu! Turpretim mūsu Domes deklarācijas konti-projcktā"1 mūsu atšķirība no siklniržujiem bija skaidri parādīta.

46

Sk. ša sējuma 269. lpp. lied.

47

— tā! Red.

48

19 11. sēj.

49

Spriedumi par taktiku marksistam jāpamato uz revolūcijas objektivās norises novērtējumu. Boļševiki, kā zināms, mēģināja to izdarīt Apvienošanās kongresam iesniegtajā rezolūcijā par pašreizējo momentu^95. Meņševiki paši atsauca savu rezolūciju par to. Biedrs Larins, liekas, jūt, ka atsaukt tādus jautājumus nevar, un mēģina aplūkot mūsu buržuāziskās revolūcijas norisi.

Viņš izšķir divus periodus. Pirmais, kas aptver visu 1905. gadu. ir atklātas masu kustības periods. Otrais, no

50

Sk. ša sējuma 162. lpp. ftcrl

51

11. sēj.

52

Atkal vēstures ironijai Kopš 1903. Rada meņševiki klaigāja par bojševiku „formālismu" un „birokrātismu". Kopš tā laika viņu rokās nepārtraukti bijušas visas partijas „birokrātiskās" un „formālās" pre rogativas. L^52n tagad meņševiks konstatē meņševisma izviršanu par birokrātismu. Labāku reabilitāciju sev boļševiki nemaz nevarētu vēlē ties. Larins ne tur meklē meņševisma birokrātismu, kur tas tiešām sakņojas. Birokrātismā avots ir tas oportunisms, ko aiz eiropisma izkārtnes meņševikos dēsta Akselrods un Pļechanovs. Šveices mietpilsoņa atspoguļotajā ideoloģijā un paradumos nav pat eiropisma pēdu Mietpilsoniskā Šveice ir īstās Eiropas, revolucionāro tradiciju un plašo

53

Sk. Rakstu 4. izd., 7. sēj., 175.—370. lpp. tied.

54

Sk. Rakstu 4. izd., 10. sēj., 12,—21. Ipp. lied.

55

Ženevas avīzes ,,Vperjod“ 1. nr-ā (H)0.r>. j>. janvāris) feļetons, kas bija veltīts „zemstes kampaņas plāna" kritikai, saucās: ,,1’ar proletāriešu labām demonstrācijām un dažu inteliģentu sliktiem prātojumiem". (Sk. Rakstu 4. izd., 8. sēj., 13.—18. lpp. lieti.)

56

11 sēj.

57

— „Tautas Avīze". Red

58

Mēs nupat tikko kā saņēmām izrakstu no Tiflisas mcņHeviku gruzīnu s.-d. organa ,,Cin“ (,.Uz priekšu") 8. decembra numura. Tifli-sas meņševiki enerģiski apstrīd Pļechanovu, paziņodami, ka viņa apsvērumi par labu lozungam „Dome, kurai būtu visa vara", ir aplami, ka s.-d. ar šo lozungu лetmr domāt satv. sapulci. Lozungs „Dome, kurai būtu visa vara" — viņi raksta — „būtu mūsu programas apcirpšana". Tālāk tiek pierādīts, ka arī k.-d. š s lozungs nav pieņemams un ka vispār par kopīgu s.-d. un k.-d. platformu nevar būt ne runas. Kopīga platforma „ir spārnu apgriešana mūsu partijas patstāvībai, atšķirību notušēšana s.-d. un buržuāzisko partiju uzskatos".

Tiesa, biedri Tiflisas meņševiki! Ar prieku konstatējam, ka pretēji C. K-jai un krievu meņševiku vairākumam bundisti un kaukāzieši nav izvairījušies no sava pienākuma atklāti nosaukt par kļūdu Pļechanova domas un visu viņa uzstāšanos.

59

— ticības simbols, programs, pasaules uzskata iztirzājums. l<cd

60

—- visiem citiem, tied

61

II. sēj.

62

S.-D. KONFERENCES SASAUKŠANAS NOSACĪJUMI UN SASTĀVS

Pēterburgas organizācijas konferencei bija jāpieņem galīgs lēmums patlaban vissvarīgākajā politiskajā jautājumā, proti: vai slēgt vienošanos ar kadetiem Domes vēlēšanu pirmajā stadijā vai ne?

Krievijas sociāldemokrātiskā strādnieku partija ir organizēta demokrātiski. Tas nozīmē, ka visas partijas lietas kārto tieši vai caur pārstāvjiem visi partijas biedri ar vienādām tiesībām un bez jebkādiem izņēmumiem; pie kam visas amatpersonas, visas vadošās kolēģijas, visas partijas iestādes ir vēlētas, atbildīgas vēlētāju priekšā, nomaināmas

63

Daži saka, ka pārstāvja vēlēšanas, pat tad, ja vēlētāji nebalso par jautājumu pēc būtības, varot pamatoties uz pārstāvja uzskatu zināšanu. Bet tas ir tiesa tikai tad, kad runa ir par visu pārstāvja uzskatu kopumu un nevis par vienu speciālu jautājumu, kas saistīts ar pašas masas darbību. Atsacīšanās no balsošanas par platformu (par blokiem ar kadetiem vai pret) tādos apstākļos nozīmētu vēlētāja uzskatu neskaidrību, viņa nenoteiktību, to, ka viņš nav pilnīgi vienis prālis ar savu pārstāvi.

64

Šai ziņā interesanta ir Kolomnas vēlētāju sapulce, kas notikusi šinīs dienās. „Trudoviks" Vodovozovs (kas, liekas, kļuvis par trudo-vilcu tikai tādēļ, lai vilktu Irudovikus kadetiem astē) liek balsot un izdabū cauri lēmumu: dot kadetiem divas vielas no sešām kopīgajā Kreiso blokā. Ai naivilatel Lai dotu mazāko daļu vielu, papriekš vajag uzvarēt, Vodovozova kgs, un nevis vilkties aiz k.-d.t Un pat tāda sapulce ar tādu priekšdziedātāju ar savu balsošanu parādīja, ka masa noskaņota kreisāk par k.-d. Mūsu pienākums ir likt tādai masai izvēlēties: par liberālo buržuāziju vai par revolucionāro prolelarialu.

65

— salikšanos. lied.

66

11. sēj.

67

Attiecībā uz. šiem, — un arī ciliem — sīkburžuaziskajicm revolucionāriem mēs varēlu teikt tā, kā kāds anarchists dzejnieks ir leicis attiecībā uz mums: „Lauzt mēs lauzīsim kopīgi, celi — nē“.

68

Tiesiskās kārtības partija — pravoporjadočņiki, pravoporjadci

69

(,,p. p. p.“) — tirdzniecības un rūpniecības lielburžuazijas, muižnieku

70

un birokrātijas augstāko slāņu kontrrevolucionara partija; nodibi

71

nājās 1905. gada rudenī. 1907. gadā partija saira. — 22.

72

KSDSP Pēterburgas organizācijas starprajonu konference notika

73

Somijā, Teriokos, 1906. gada 11. un 12. (24. un 26.) jūnijā. To

74

,,Echo“ („Atbalss") — legālā boļševistiska dienas avīze, iznāca Pēterburgā 1906. gadā no 22. jūnija (5. jūlija) līdz 7. (20.) jūlijam avīzes „Vperjod" vietā, ko slēdza valdība. Iznāca 14 numuru. Faktiskais avīzes redaktors bija Ļeņins. Katrā numurā tika iespiesti Ļeņina raksti. Avīzes nodaļas „No avīzēm un žurnāliem" darbā Ļeņins piedalījās tieši.

Gandrīz vai visi avīzes „Echo" numuri tika represēti. I Valsts domes padzīšanas priekšvakarā avīzi slēdza. — 55.

75

K. P—vs — K. A. Popovs. — 55.

76

20 Domāts 1906. gada 8. (21.) marta (izdots 11. (24.) martā) cara ukazs. Pēc šā ukaza vainīgos, kas aģitēja par vēlēšanu boikotu, sodīja ar ieslodzīšanu cietumā no četriem līdz astoņiem mēnešiem. — 57.

77

11. sēj.

78

„Partijnije lzvestija<( („Partijas Ziņotājs^81) — avīze, KSDSP Apvienotās CK organs, iznāca nelegāli partijas IV („Apvienošanās^81) kongresa priekšvakarā Pēterburgā. Iznāca divi numuri: 1906. gada 7. (20.) februārī un 20. martā (2. aprilī). Avīzes „Partijnije Iz

79

vesti ja“ redakciju nodibināja uz vienlīdzības principa no boļševiku („Proļetarij^81) un meņševiku (jaunā „Iskra^81) orgānu redaktoriem. No boļševikiem redakcijas sastāvā bija Ļeņins, Lunačarskis un citi.

80

Avīzē „Partijnije Izvestija^81 ir iespiesti ar parakstu „Boļševiks^81

81

V. I. Ļeņina raksti: „Krievijas tagadējais stāvoklis un strādnieku

Content

Uļjanovs Vladimirs Iļjičs Lenins Raksti-11

UZ VIENĪBU!

PIEZĪMES

V. I. ĻEŅINA dzīves un darbības dati

SATURS

1