Uļjanovs Vladimirs Iļjičs

Lenins Raksti-09

V.I. ĻEŅINS

9 SĒJUMS 1905 jūnijs — novembris

PRIEKŠVĀRDS

Devītajā sējumā ietilpst V. I. Ļeņina darbi, kas sarakstīti 1905. gada otrajā pusē (jūnijs — novembris).

Sējumā ievietota vēsturiskā grāmata „Sociāldemokrātijas divas taktikas demokrātiskā revolūcijā^1*, kurā Ļeņins ir devis klasisku meņševiku taktikas kritiku, ģeniāli pamatojis boļševiku taktiku un padarījis marksismu bagātāku ar jaunu revolūcijas teoriju. Grāmatas pēcvārda otrā nodaļa pirmoreiz tiek iespiesta pilnīgi visa pēc rokraksta, daļu no kura atrada 1940. gadā.

Sējumā iespiesti raksti „Proletariats cīnās, buržuāzija zogas pie varas*1, „Ruligina Domes boikots un sacelšanās^11, „Monarchist iskās buržuāzijas astē vai revolucionārā proletariāta un zemniecības priekšgalā?11, ,.Parlamentarismn spēle^11, „No aizsargāšanās — uzbrukumā^11 un cili. Sājos rakstos Ļeņins aizstāv strādnieku šķiras revolucionāro taktiku, dod norādījumus par bruņotās sacelšanās sagatavošanu, atmasko liberālās buržuāzijas viltus „demokrātismu^11 un meņševiku izlīgšanas taktiku.

Rakstos „Sociāldemokrātijas attiecības pret zemnieku kustību", „Socialisms un zemniecība^11 un „Sīkburžua/.iskais un proletāriskais socialisms^11 Ļeņins pamato un izskaidro boļševiku stratēģisko cīņas plānu par buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiskā-revolūcijā.

Raksti „Politiskais streiks un ielu cīņas Maskavā^1*, „Maskavas nolikumu mācības^1*, „Viskrievijas politiskais streiks^11 un „Revolūcijas pirmā uzvara^11 veltīti oktobra vispārējam politiskajam streikam.

Ļeņina darbi „Priekšvārds brošūrai „Strādnieki par šķelšanos partijā^1111, „Jautājumā par partijas apvienošanos^11 un citi ir vērsti pret meņševiku šķeltniecisko darbību.

PRIEKŠVĀRDS

X

Sējumā publicēti V. I. Ļeņina Rakstos pirmoreiz ietilpinātie šādi viņa darbi: „Raksta „Parizes Komūna un demokrātiskās diktatūras uzdevumi" nobeigums", „Brošūras „Strādnieki par šķelšanos partijā" priekšvārda sākotnējais variants", „Piezīme pie KSDSP ārzemju organizāciju konferences rezolūcijas", „Redakcijas pēcvārds rakstam „Trešais kongress Kaukazijas meņševiku tiesas priekšā" “, „Piezīme pie P. Nikolajeva brošūras „Revolūcija Krievijā" “, „Sakarā ar momentu", „Par tā saucamo Armēnijas sociāldemokrātisko strādnieku organizāciju", „„Proletariāta Cīņa"", „Ārzemju jaunatne un Krievijas revolūcija", „Piezīmes pie raksta „Britanijas strādnieku kustība un tredjuniju kongress"", „Iespraudums V. Kaļiņina rakstā „Zemnieku kongress" “ un raksts „Starp divām kaujām". Šajā rakstā Ļeņins rezumē 1905. gada oktobra vispārējā politiskā streika rezultātus un aicina Krievijas proletariātu saliedēt savus spēkus, lai ar visas tautas bruņotu sacelša* nos gāztu cara patvaldību.

SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS DIVAS TAKTIKAS DEMOKRĀTISKĀ REVOLŪCIJĀ^1

Sarakstils 1905. o. jūnijā un jūlijā

Pirmoreiz iespiests kā atsevišķa bro- Iespiests pēc brošūras teksta, kas

šura Ženevā 1905. </. jūlijā salīdzināts ar rokrakstu

Vāks V. I. Ļeņina brošūrai ..Sociāldemokrātijas divas taktikas demokrātiskā revolūcijā". — 1905. g.

Samazināts

PRIEKŠVĀRDS

Revolucionārā momentā ir ļoti grūti tikt līdzi notikumiem, kas sniedz apbrīnojami daudz jauna material» revolucionāro partiju taktikas lozungu novērtēšanai. Šī brošūra rakstīta pirms Odesas nolikumiem^1. Avīzē ,,Proļelarij“2 (9. nr-ā,

,.Revolūcija māca^1')[2] mēs jau aizrādījām, ka šie notikumi piespieda pāriet vai arī faktiski sākt pāriet savu oponentu pusē pat tos sociāldemokrātus, kas radīja sacelšanās-procesa teoriju un noliedza propagandu par revolucionāro pagaidu valdību. Revolūcija neapšaubāmi māca ar tādu ātrumu un tik pamatīgi, ka tas mierīgos politiskas attīstības laikmetos ļ, liekas neticami. Un tā māca, kas jo sevišķi svarīgi, ne tikai [1] vadītājus, — bet arī masas.

Nav nekādu šaubu, ka revolūcija iemācīs Krievijas strādnieku masām socialdemokratismu. Revolūcija darbos apliecinās sociāldemokrātijas programu un taktiku, parādot dažādo sabiedrības šķiru īsto dabu, parādot mūsu demokrātijās buržuazismu un zemniecības īstās tieksmes, kura ir revolucionārā buržuāziski demokrātiskā garā, bet slēpj sevī nevis „socializacijas^11 ideju, bet jaunu šķiru cīņu starp zemnieku buržuāziju un lauku proletariātu. Vecā narodņicisma vecās iluzijas, kas tik skaidri saredzamas gan, piemēram, „sociālistu revolucionāru partijas^11 programas projekta, gan jautājumā par kapitālisma attīstību Krievijā, gan jautājumā par mūsu „sabiedrības" demokrātismu, gan jautājumā par zemnieku sacelšanās pilnīgās uzvaras nozīmi, visas šīs ilūzijas nesaudzīgi un galīgi izkliedēs revolūcija. Tā pirmo reizi

dos īstas politiskas kristības dažādām šķirām. Šīs šķiras iznāks no revolūcijas ar noteiktu politisku fizionomiju, parādījušas sevi ne vien savu ideologu programās un taktikas lozungos, bet arī masu atklātā politiskā darbībā.

Nav šaubu, ka revolūcija izskolos mūs, izskolos lautas masas. Bet cīnītājai politiskai partijai jautājums tagad ir tas, vai mēs pratīsim revolūcijai kaut ko iemācīt? vai mēs pratīsim izmantot mūsu sociāldemokrātiskās mācības pareizību, mūsu sakarus ar vienīgo līdz galam revolucionāro šķiru, proletariātu, lai uzspiestu revolūcijai proletārisku zīmogu, lai novadītu revolūciju līdz īstai izšķirošai uzvarai darbos un ne vārdos, lai paralizētu demokrātiskās buržuāzijas nenosvērtību, nenoteiktību un nodevību?

Uz šo mērķi mums jāvirza visas mūsu pūles. Bet tā sasniegšana atkarīga, no vienas puses, no tā, cik pareizi inēs novērtēsim politisko poziciju, no mūsu taktikas lozungu pareizības, bet, no otras puses, no tā, kā šos lozungus atbalstīs strādnieku masu realais kaujinieciskais spēks. Visu mūsu partijas organizāciju un grupu parastais, regulārais ikdienas darbs, propagandas, aģitācijas un organizācijas darbs liek virzīts, lai pastiprinātu un paplašinātu sakarus ar masām. Sis darbs vienmēr nepieciešams, bet revolucionārā momentā tas mazāk nekā jebkad uzskatāms par pietiekamu. Tādā momentā strādnieku šķira instinklivi traucas pēc atklātas revolucionārās cīņas darbības, un mums jāprot pareizi nospraust šās cīņas darbības uzdevumus, lai pēc tam cik iespējams plaši iepazīstinātu ar šiem uzdevumiem un to izpratni. Nav jāaizmirst, ka izplatītais pesimisms par mūsu sakariem ar masām tagad sevišķi bieži aizsedz buržuāziskās idejas attiecībā uz proletariāta lomu revolūcijā. Neapšaubāmi, ka mums vēl ļoti ļoti daudz jāstrādā, lai strādnieku šķiru audzinātu un organizētu, bet viss jautājums tagad ir tas, kur jāatrodas šās audzināšanas un šās organizēšanas galvenajam politiskajam smaguma centram? Vai arodbiedrībās un legālajās biedrībās, vai bruņotas sacelšanās sagatavošanas, revolucionārās armijas un revolucionārās valdības radīšanas darbā? Kā viens, tā otrs audzina un organizē strādnieku šķiru. Kā viens, tā otrs, protams, nepieciešams. Tomēr tagad, pašreizējā revolūcijā, visa jautājuma būtība ir tā, kur būs strādnieku šķiras audzināšanas un organizēšanas smaguma centrs, pirmajā vai otrajā?

Revolūcijas iznākums atkarīgs no tā, vai strādnieku šķirai piekritis buržuāzijas izpalīga loma, kurš gan pēc sava spēka būs varens uzbrukums patvaldībai, bet bezspēcīgs politiski, vai tautas revolūcijas vadītāja loma. Apzinīgie buržuāzijas pārstāvji to sajūt loti labi. Tāpēc jau arī „Osvobož-deņi'je^3*3 slavina akimovismu, „ekonomismu^41 sociāldemokrātijā, kas tagad pirmajā vielā izvirza arodbiedrības un legālās biedrības. Tāpēc jau arī Struves kgs apsveic („Osvobož-deņije^41 72. nr-ā) akimovisma principiālās tendences jaunis-krisniā. Tāpēc arī viņš uzbrūk Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas III kongresa lēmumu nīstamajai revolucionārajai šaurībai.

Pareiziem sociāldemokrātijas taktikas lozungiem ir tagad sevišķi svarīga nozīme, lai vadītu masas. Revolucionārā laikā nekas nav tik bīstams kā principiāli izturētu taktikas lozungu nozīmes noniecināšana. Piemēram, ,,Iskra“[3] 104. nr-ā faktiski pāriet savu oponentu pusē sociāldemokrātijā, bet tai pašā laikā nicīgi izsakās par lozungu un taktikas lēmumu nozīmi, kuri iet dzīvei pa priekšu, rāda ceļu, pa kuru iet kustība ar daudzām neveiksmēm, kļūdām utt. Gluži otrādi, pareizu taktikas lēmumu izstrādāšanai ir milzīga nozīme tai partijai, kas izturētu marksisma principu garā grib vadīt proletariātu, bet ne tikai vilkties notikumiem astē. Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas III kongresa un no partijas atšķēlušās daļas* konferences rezolūcijās mums ir visprecīzākā, vispārdomātākā, vispilnīgākā taktikas uzskatu izpausme, kurus nav vis nejauši izteikuši atsevišķi literāti, bet pieņēmuši sociāldemokrātiskā proletariāta atbildīgie pārstāvji. Mūsu partija ir priekšā visām pārējām, jo tai ir pre-ciza un visu pieņemta programa. Tai jārāda piemērs pārējām partijām, arī stingri izturoties pret savām rezolūcijām taktikas jautājumos, pretēji „Osvoboždeņije^11 demokrātiskās buržuāzijas oporluniismam un sociālistu revolucionāru revolucionārajai frāzei, kuri tikai revolūcijas laikā atjēdzas nākt klajā

* KSDSP 111 kongresā (Londonā 1905. g. maijā) piedalījās tikai boļševiki. „Konferencē" (Ženevā lai pašā laikā) — tikai meņševiki, kas šai brošurā bieži dēvēti par „jauniskriešiem", jo, turpinādami izdot „Iskru", viņi sava toreizējā domubiedra Trocka vārdiem paziņoja, ka slarp veco un jauno „Iskru" osnl bezdibenis. (Autora piezīme 1907. g. izdevumam, tied.) ar programas ,.projektu" un pirmo reizi nodarboties ar jautājumu, vai revolūcija, kas norisinās viņu acu priekšā, ir buržuāziskā.

Lūk, kāpēc mēs uzskatām, ka revolucionārās sociāldemokrātijas visneatliekamākais darbs ir rūpīgi studēt Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas III kongresa rezolūcijas un konferences rezolūcijas taktikas jautājumos, konstatēt tajās atkāpšanos no marksisma principiem, noskaidrot sev sociāldemokrātiskā proletariāta konkrētos uzdevumus demokrātiskā revolūcijā. Šim darbam ari veltīta šī brošūra. Pārbaudīt mūsu taktiku no marksisma principu un revolūcijas mācību viedokļa nepieciešams ari tam, kas grib reāli sagatavot taktikas vienību kā pamatu nākamai visas Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas pilnīgai apvienībai, bet nevis aprobežoties vienīgi ar pamācības vārdiem.

Л’. Ļeņins

1905. g. jūlijā.

1. NEATLIEKAMS POLITISKS JAUTĀJUMS

Mūsu pārdzīvojamā revolucionārā momentā dienas kārtībā ir jautājums par visas tautas satversmes sapulces sasaukšanu. Kā šo jautājumu atrisināt, tur domas šķiras. Iezīmējas trīs politiski virzieni. Cara valdība pieļauj tautas pārstāvju sasaukšanas nepieciešamību, bet nekādā gadījumā nevēlas pieļaut, lai viņu sapulce būtu visas tautas vēlēta un ar satversmes sapulces tiesībām. Ja var ticēt avīžu ziņām par Buligina komisijas^5 darbu, valdība it kā piekrītot padomdevēju sapulcei, ko vēlētu, trūkstot aģitācijas brīvībai un pastāvot šaurai cenza vai šaurai kārtu vēlēšanu sistēmai. Revolucionārais proletariats, ciktāl to vada sociāldemokrātijā, prasa visu varu nodot satversmes sapulcei, šai nolūkā cenzdamies panākt ne tikai vispārējas vēlēšanu tiesības un ne tikai pilnīgu aģitācijas brīvību, bet bez tā vēl nekavējošu cara valdības gāšanu, tās vietā liekot revolucionāru pagaidu valdību. Beidzot, liberālā buržuāzijā, kas savu vēlēšanos pauž ar tā dēvētās „konstitucionāli demokrātiskās partijas^1'8 vadoņu muti, neprasa gāzt cara valdību, neizvirza pagaidu valdības lozungu, nepieprasa, lai reāli garantētu, ka vēlēšanas būtu pilnīgi brīvas un pareizas, lai pārstāvju sapulce varētu tiešām kļūt par visas lautas un tiešām satversmes sapulci. Būtībā liberālā buržuāzijā, kas vienīgā arī ir ,.osvo-boždencu“ virziena nopietns socials balsts, cenšas pēc iespējami mierīga izlīguma starp caru un revolucionāro tautu, turklāt pēc tāda izlīguma, kas visvairāk varas dotu tai, buržuāzijai, vismazāk — revolucionārajai tautai, proletariātam un zemniecībai.

Tāds ir politiskais stāvoklis pašreizējā momentā. Tādi ir trīs galvenie politiskie virzieni, kas atbilst tagadējās Krievijas trim galvenajiem sociālajiem spēkiem. Kā ,,osvoboždenci“ it

kā demokrātiskām frāzēm, sedz savu nenoteikto, t. i., tiešāk un vienkāršāk sakot, attiecībā pret revolūciju nodevīgo, politiku, par to inēs jau ne reizi vien esam runājuši avīzē „Proļe-tarij“ (3., 4. un 5. пт-ā)[4]. Tagad palūkosimies, kā sociāldemokrāti ņem vērā momenta uzdevumus. Lielisks materials šai ziņā ir divas rezolūcijas, ko pavisam nesen pieņēma KSDSP III kongress un no partijas atšķēlušās daļas „konference^11. Jautājumam, kura no šim rezolūcijām pareizāk novērtē politisko momentu un pareizāk nosaka revolucionārā proletariāta taktiku, ir ļoti liela nozīme, un katram sociāldemokrātam, kurš grib apzinīgi veikt savus propagandista, aģitatora un organizatora pienākumus, jātiek pilnīgā skaidrībā šai jautājumā, pavisam atstājot malā apsvērumus, kas neattiecas uz lietas būtību.

Ar jēdzienu partijas taktika saprot partijas politisko izturēšanos jeb tās politiskās darbības raksturu, virzienu un veidus. Rezolūcijas taktikas jautājumos partijas kongress pieņem tādēļ, lai precizi noteiktu partijas kā veselas vienības politisku izturēšanos pret jauniem uzdevumiem vai arī sakarā ar jaunu politisku stāvokli. Tādu jaunu stāvokli radījusi Krievijā sākusies revolūcija, tas ir, milzīga tautas vairākuma pilnīga, noteikta un atklāta nostāšanās pret cara valdību. Jaunais jautājums ir tas, kādi ir īsteni visas tautas un īsteni satversmes sapulces sasaukšanas praktiskie veidi (teorētiski jautājumu par tādu sapulci jau sen un agrāk par visām citām partijām sociāldemokrātijā oficiāli ir atrisinājusi savā partijas programā). Ja tauta nostājusies pret valdību un masa apzinājusies nepieciešamību nodibināt jaunu kārtību, tad partijai, kas spraudusi sev mērķi gāzt valdību, nepieciešami jāpadomā, kādu valdību likt vecās, gāžamās valdības vietā, llodas jauns jautājums par revolucionāru pagaidu valdību. Lai dotu pilnīgu atbildi uz šo jautājumu, apzinīgā proletariāta partijai jānoskaidro, pirmkārt, revolucionārās pagaidu valdības nozīme pašreizējā revolūcijā un visā proletariāta cīņā vispārīgi; otrkārt, savas attiecības pret revolucionāro pagaidu valdību; treškārt, precizi noteikumi par sociāldemokrātijas līdzdalību šai valdībā; ceturtkārt, nosacījumi, kas nepieciešami, lai darītu spiedienu uz šo valdību no apakšas, t. i., ja tajā nav socialdemokra-lijas pārstāvju. Tikai noskaidrojot visus šos jautājumus, partijas politiskā izturēšanās šai ziņā būs principiālā, skaidra un stingra.

Palūkosimies, kā šos jautājumus atrisina KSDSP 111 kongresa rezolūcija. Lūk, tās pilnīgs teksts:

„Rezolūcija par revolucionāro pagaidu valdību.

Ņemot vērā:

1) ka tiklab proletariāta tiešās intereses, kā arī viņa cīņas intereses par sociālismā galamērķiem prasa iespējami pilnīgu politisko brīvību un tātad patvaldnieciskās valdīšanas formas aizstāšanu ar demokrātisku republiku;

2) ka demokrātisku republiku Krievijā iespējams realizēt tikai tautas uzvarošas sacelšanās rezultātā, kuras organs būs revolucionārā pagaidu valdība, kas vienīgā spēs nodrošināt pilnīgu priekšvēlēšanu aģitācijas brīvību un, pamatojoties uz vispārējām, vienlīdzīgām un tiešām vēlēšanu tiesībām, aizklāti balsojot, sasaukt satversmes sapulci, kura tiešām izteiktu tautas gribu;

3) ka šis demokrātiskais apvērsums Krievijā, pastāvot tās tagadējai sabiedriski ekonomiskai iekārtai, nevis vājinās, bet stiprinās buržuāzijas kundzību, kura izdevīgā brīdī, nerēķinoties ne ar ko, nenovēršami mēģinās atņemt Krievijas proletariātam revolūcijas perioda iekarojumu lielāko daļu, —

KSDSP 111 kongress nolemj:

a) nepieciešams izplatīt strādnieku šķirā konkrētu priekšstatu par visvairāk iespējamo revolūcijas gailu un par nepieciešamību zināmā tās momentā rasties revolucionārai pagaidu valdībai, no kuras proletariats pieprasīs realizēt visas mūsu programas tuvākās politiskās un ekonomiskās prasības (minimālā programa);

b) atkarībā no spēku samēra un citiem faktoriem, ko nevar iepriekš precizi noteikt, pieļaujama mūsu partijās pilnvaroto līdzdalība revolucionārajā pagaidu valdībā nolūkā nesaudzīgi cīnīties pret visiem kontrrevolucionarajiem mēģinājumiem un aizstāvēt strādnieku šķiras patstāvīgās intereses;

c) tādas līdzdalības nepieciešams nosacījums ir partijas stingra kontrole pār tās pilnvarotajiem un sociāldemokrātijas, kura cīnās par pilnīgu sociālistisku apvērsumu un tanī ziņā ir nesamierināmi naidīga visām buržuāziskām partijām, neatkarības pastāvīga aizsargāšana;

d) neatkarīgi no tā, vai būs iespējama sociāldemokrātijas līdzdalība revolucionārā pagaidu valdībā, jāpropagandē visplašākajos proletariāta slāņos ideja, ka apbruņotajam un sociāldemokrātijas vadāmajam proletariātam nepieciešams pastāvīgi izdarīt spiedienu uz pagaidu valdību, lai aizsargātu, nostiprinātu un paplašinātu revolūcijas iekarojumus^1*.

2. KO MUMS DOD KSDSP III KONGRESA REZOLŪCIJA PAR REVOLUCIONĀRO PAGAIDU VALDĪBU?

KSDSP III kongresa rezolūcija, kā tas redzams no tās nosaukuma, veltīta pilnīgi un vienīgi jautājumam par revolucionāro pagaidu valdību. Tas nozīmē, ka s.-d. līdzdalība revolucionārā pagaidu valdībā ietilpst šeit kā jautājuma daļa. No otras puses, runa ir tikai par revolucionāro pagaidu valdību un neko citu: tātad šeit nepavisam neietilpst jautājums kaut vai par „varas iekarošanu" vispārīgi u. tml. Vai kongress rīkojies pareizi, atmetot šo pēdējo un tamlīdzīgus jautājumus? Bez šaubām pareizi, jo tādus jautājumus Krievijas politiskais stāvoklis nebūt neizvirza dienas kārtībā.

' Tieši otrādi, visa tauta izvirzījusi kā kārtēju uzdevumu patvaldības gāšanu un satversmes sapulces sasaukšanu. Partijas kongresiem izvirzāmi atrisināšanai ne tie jautājumi, ko vietā vai nevietā skāris viens vai otrs literāts, bet tie, kam momenta situācijās un sabiedriskās attīstības objektivās gaitas dēļ ir nopietna politiska nozīme.

Kāda nozīme tagadējā revolūcijā un proletariāta vispārīgajā cīņā ir revolucionārai pagaidu valdībai? Kongresa rezolūcija to paskaidro, pašā sākumā norādot, ka „iespējami pilnīgāka politiska brīvība" nepieciešama gan no proletariāta tiešo interešu, gan no „sociālismā galamērķu" viedokļa. Bet pilnīga politiska brīvība prasa cara patvaldības vietā likt demokrātisku republiku, kā to jau atzinusi mūsu partijas programa. Pasvītrot kongresa rezolūcijā demokrātiskās republikas lozungu nepieciešams loģiski un principiāli, jo proletariats kā avangarda cīnītājs par demokrātiju tieši cenšas pēc pilnīgas brīvības; bez tam šis pasvītrojums jo lietderīgāks pašreizējā momentā, kad pie mums tieši tagad zem „demokrātismā" karoga uzstājas monarehisti, proti: tā dēvētā konstitucionāli „demokrātiskā" jeb „osvoboždencu" partija. Lai nodibinātu republiku, katrā ziņā nepieciešama

tautas pārstāvju sapulce, turklāt obligati visas tautas (pamatojoties uz vispārējām, vienlīdzīgām un tiešām vēlēšanu tiesībām, aizklāti balsojot) un ar satversmes sapulces tiesībām. To arī tālāk atzīst kongresa rezolūcija. Bet viņa neaprobežojas ar to. Lai nodibinātu jaunu kārtību, kas „tiešām izteiktu tautas gribu", nepietiek nosaukt pārstāvju sapulci par satversmes sapulci. Vajag, lai šai sapulcei būtu vara un spēks „dibināt". To apzinoties, kongresa rezolūcija neaprobežojas ar formālu „satversmes sapulces" lozungu, bet izvirza materiālos nosacījumus, kuriem pastāvot, arī vienīgi iespējams šai sapulcei īsteni veikt savu uzdevumu. Tāds nosacījumu norādījums, kuriem pastāvot, satversmes sapulce vārdos var kļūt par satversmes sapulci darbos, ir kategoriski nepieciešams, jo liberālā buržuāzijā konstitucionāli monar-chistiskās partijas personā, kā mēs jau ne vienreiz vien esam aizrādījuši, ar nolūku sagroza visas tautas satversmes sapulces lozungu, padarot to par tukšu frāzi.

Kongresa rezolūcija saka, ka nodrošināt pilnīgu priekšvēlēšanu aģitācijas brīvību un sasaukt sapulci, kas tiešām izteiktu tautas gribu, spēj vienīgi revolucionārā pagaidu valdība, turklāt tāda, kas būtu tautas uzvarošas sacelšanās organs. Vai šī teze pareiza? Kas iedomātos to apstrīdēt, tam būtu jāapgalvo, ka cara valdība var nesniegt roku reakcijai, ka tā spēj būt neitrālā vēlēšanās, ka tā var rūpēties par patiesu tautas gribas izpausmi. Līdzīgi apgalvojumi ir tik nejēdzīgi, ka atklāti tos neviens nesāks aizstāvēt, bet pasle-pus zem liberālismā karoga tos ievazā tieši mūsu osvobož-denci. Kaut kam ir jāsasauc satversmes sapulce; kaut kam ir jānodrošina vēlēšanu brīvība un pareizība; kaut kam ir pilnīgi jāpiešķir spēks un vara šai sapulcei: tikai revolucionārā valdība, būdama sacelšanās organs, var pilnīgi neliekuļoti to gribēt, un tikai tai var būt pa spēkam darīt visu, lai to realizētu. Cara valdība nenovēršami darbosies tam pretī. Liberālā valdība, kas noslēgusi veikalu ar caru un kas pilnīgi nebalstās uz tautas sacelšanos, nav spējīga ne neliekuļoti to gribēt, ne arī to realizēt, kaut arī tā pavisam neliekuļoti to vēlētos. Tātad kongresa rezolūcija dod vienīgi pareizo un pilnīgi konsekvento demokrātisko lozungu.

Bet revolucionārās pagaidu valdības nozīmes novērtējums būtu nepilnīgs un nepareizs, ja paliktu neievērots demokrātiskā apvērsuma šķiriskais raksturs. Tāpēc rezolūcija piemetina, ka apvērsums pastiprinās buržuāzijas kundzību. Tagadējā, t. i., kapitālistiskā, sabiedriski ekonomiskā iekārtā tas ir nenovēršams. Bet buržuāzijas kundzības pastiprināšanās rezultātam pār politiski cik necik brīvu proletariātu nenovēršami jābūt viņu savstarpējai niknai cīņai varas dēļ, jābūt buržuāzijas izmisīgiem mēģinājumiem „atņemt proletariātam revolūcijas perioda iekarojumus". Cīnoties par demokrātiju pirmajās rindās un visiem priekšgalā, proletariats tāpēc ne mirkli nedrīkst aizmirst, ka buržuāziskās demokrātijās dzīlēs slēpjas jaunas pretrunas un jauna cīņa.

Tādējādi revolucionārās pagaidu valdības nozīme mūsu iztirzātajā rezolūcijas daļā novērtēta pilnīgi: gan tās attiecībās pret cīņu par brīvību un republiku, gan tās attiecībās pret satversmes sapulci, gan tās attiecībās pret demokrātisko apvērsumu, kas attīrīs ceļu jaunai šķiru cīņai.

Tālāk jājaulā, kādai vispārīgi jābūt proletariātu pozicijai attiecībā pret revolucionāro pagaidu valdību? Kongresa rezolūcija uz to atbild vispirms ar tiešu padomu partijai izplatīt strādnieku šķirā pārliecību, ka revolucionārā pagaidu valdība nepieciešama. Strādnieku šķirai jāapzinās šī nepieciešamība. Tai laikā, kad „demokrātiskā" buržuāzijā atstāj ēnā jautājumu par cara valdības gāšanu, mums tas jāizvirza pirmajā vietā un jāpastāv uz to, ka revolucionārā pagaidu valdība nepieciešama. Tā vēl par maz — mums jānorāda šās valdības darbības programa, kas atbilstu pārdzīvojamā vēsturiskā momenta objektīvajiem apstākļiem un proletāriskās demokrātijās uzdevumiem. Šī programa ir visa mūsu partijas minimālā programa, tuvāko politisko un ekonomisko pārveidojumu programa, kuri, no vienas puses, pilnīgi realizējami, pamatojoties uz tagadējām sabiedriski ekonomiskām attiecībām, un kuri, no otras puses, nepieciešami turpmākam solim uz priekšu, sociālismā realizēšanai.

Tādējādi rezolūcija pilnīgi noskaidro revolucionārās pagaidu valdības raksturu un mērķus. Pēc savas izcelšanās, un pamatrakstura šai valdībai jābūt lautas sacelšanās orgānam. Pēc sava formālā uzdevuma tai jābūt par visas tautas satversmes sapulces sasaukšanas, ieroci. Pēc savas darbības satura tai jārealizē proletāriskās demokrātijās minimālā programa, kura vienīgā spēj nodrošināt pret patvaldību sacēlušās tautas intereses.

Var iebilst, ka pagaidu valdība, būdama pagaidu valdība.

nevar realizēt pozitīvu programu, ko vēl nav apstiprinājusi visa lauta. Tāds iebildums būtu tikai reakcionāru un „patvaldības kalpu" sofisms. Nerealizēt nekādu pozitivu programu nozīmē paciest satrunējušās patvaldības dzimtbūtnie-ciskās kārtības pastāvēšanu. Tādu kārtību varētu paciest vienīgi revolūcijas nodevēju valdība, bet nevis valdība, kas ir tautas sacelšanās organs. Būtu izsmiekls, ja kāds ierosinātu atteikties realizēt īstenībā sapulču brīvību, iekām šo brīvību nav atzinusi satversmes sapulce, — ar to motivu, ka satversmes sapulce var arī vēl neatzīt sapulču brīvību! Tāds pats izsmiekls ir iebildums pret to, ka revolucionārā pagaidu valdība nekavējoties realizē minimālo programu.

Beidzot piebildīsim, ka, izvirzot revolucionārai pagaidu valdībai uzdevumu realizēt minimālo programu, rezolūcija ar to pašu noraida absurdās pusanarchistiskās domas par maksimālās programas nekavējošu realizēšanu, par varas iekarošanu sociālistiskām apvērsumam. Krievijas ekonomiskās attīstības pakāpe (objektivs apstāklis) un proletariāta plašo masu apzinības un organizētības pakāpe (subjektivs apstāklis, kas cieši saistīts ar objektivo) padara neiespējamu nekavējošu strādnieku šķiras pilnīgu atbrīvošanu. Tikai visneattīstītākie ļaudis var ignorēt notiekošā demokrātiskā apvērsuma buržuāzisko raksturu; — tikai visnaivākie optimisti var aizmirst to, cik maz vēl strādnieku masa zina par sociālismā mērķiem un tā realizēšanas veidiem. Bet mēs visi esam pārliecināti, ka strādnieku atbrīvošana var būt vienīgi pašu strādnieku lieta; bez masu apzinības un organizētības, bez to sagatavošanas un audzināšanas atklātā šķiru cīņā pret visu buržuāziju par sociālistisko revolūciju nevar būt ne runas. Un, atbildot uz anarehistiskajiem iebildumiem, it kā mēs atliekot sociālistisko apvērsumu, mēs teiksim: mēs to neatliekam, bet speram pirmo soli tam pretī vienīgi iespējamā veidā pa vienīgi pareizo ceļu, tas ir, pa demokrātiskās republikas ceļu. Kas grib iet uz sociālismu pa citu ceļu, garām politiskajam demokrātismam, tas nenovēršami nonāk kā ekonomiskā, tā politiskā ziņā pie nejēdzīgiem un reakcionāriem secinājumiem. Ja tie vai citi strādnieki attiecīgā brīdī mums jautās: kāpēc gan mums nerealizēt maksimālo programu, mēs atbildēsim viņiem ar norādījumu uz to, cik svešas vēl sociālismam demokrātiski noskaņotās tautas masas, cik neattīstītas vēl šķiru pretrunas, cik neorganizēti

vēl proletārieši. Organizējiet simtiem tūkstošu strādnieku visā Krievijā, izplatiet miljonu vidū simpātijās savai pro-gramai! Pamēģiniet to izdarīt, neaprobežojoties skanīgām, bet tukšām anarchistiskām frāzēm, — un jūs tūliņ redzēsit, ka šās organizēšanas realizācija, ka šās sociālistiskās izglītības izplatīšana atkarīga no demokrātisku pārveidojumu iespējami pilnīgākas realizācijas.

Iesim tālāk. Ja noskaidrota revolucionārās pagaidu valdības nozīme un proletariāta attiecības pret to, tad rodas šāds jautājums: vai un ar kādiem nosacījumiem pieļaujama mūsu līdzdalība tajā (rīcība no augšas) ? Kādai jābūt mūsu rīcībai no apakšas? Rezolūcija dod precizas atbildes uz abiem šiem jautājumiem. Tā noteikti paziņo, ka principā sociāldemokrātijas līdzdalība revolucionārā pagaidu valdībā (demokrātiskā apvērsuma laikmetā, cīņas laikmetā par republiku) pieļaujama. Ar šo paziņojumu mēs sevi kategoriski norobežojam gan no anarchistiem, kas uz šo jautājumu atbild principiāli noraidoši, gan arī no sociāldemokrātijas astē gājējiem (tādiem kā Martinovs un jauniskrieši), kuri mūs biedē ar tādas situācijās perspektivu, kad varētu izrādīties, ka šī līdzdalība mums nepieciešama. Ar šo paziņojumu KSDSP III kongress kategoriski noraida to jaunās ,,Iskras“ domu, ka sociāldemokrātu līdzdalība revolucionārā pagaidu valdībā esot miljeranisma^7 paveids, ka tā principiāli neesot pieļaujama, ka tā dodot svētību buržuāziskai kārtībai utt.

Bet jautājums par principiālo pieļaujamību, pats par sevi saprotams, vēl neatrisina jautājumu par praktisko lietderību. Kādos apstākļos šis jaunais cīņas veids, cīņas „no augšas^11, ko atzinis partijas kongress, ir lietderīgs? Pats par sevi saprotams, ka par konkrētiem apstākļiem, kā spēku samēru u. tml., tagad runāt nav iespējams, un rezolūcija, protams, atsakās iepriekš noteikt šos apstākļus. Neviens saprātīgs cilvēks pašreizējā momentā neņemsies kaut ko pareģot mūs interesējošā jautājumā. Var un vajag noteikt mūsu līdzdalības raksturu un mērķi. Rezolūcija to arī dara, norādot divus līdzdalības., mērķus: 1) nesaudzīgu cīņu pret kontr-revolucionariem mēģinājumieTn un 2) strādnieku šķiras patstāvīgo interešu aizstāvēšanu. Tai laikā, kad liberālie buržuji sāk cītīgi tērzēt par reakcijas psieholoģiju (sk. ļoti pamācošo Struves kga „Atklāto vēstuli^11 ,,Osvoboždeņije“ 71. nr-ā).

cenšoties iebiedēt revolucionāro tautu un pamudināt to pie-kfipties attiecībā pret patvaldību, — šai laikā ir sevišķi vietā, ka proletariāta partija atgādina par īsta kara uzdevumu pret kontrrevolūciju. Politiskās brīvības un šķiru cīņas lielos jautājumus galu galā izšķir tikai spēks, un mums jārūpējas par šā spēka sagatavošanu, organizēšanu un par tā aktivu izlietošanu ne vien aizsargoties, bet arī uzbrūkot. Ilgais politiskās reakcijas laikmets, kas kopš Parizes Komūnas laikiem gandrīz nepārtraukti valda Eiropā, pārāk iemācījis mūs domāt par rīcību vienīgi „no apakšas^4*, pārāk pieradinājis mūs vērot vienīgi aizsardzības cīņu. Mēs tagad neapšaubāmi esam iegājuši jaunā laikmetā; sācies politisku satricinājumu un revolūciju periods. Tādā periodā, ko pārdzīvo Krievija, nav pieļaujams aprobežoties ar veco šablonu. Vajag propagandēt ideju par rīcību no augšas, vajag gatavoties visenerģiskākai uzbrūkošai darbībai, vajag studēt šādas darbības nosacījumus un formas. No tādiem nosacījumiem kongresa rezolūcija izvirza pirmajā vietā divus: viens skar sociāldemokrātijas līdzdalības revolucionārā pagaidu valdībā formālo pusi (stingra partijas kontrole pār tās pilnvarotiem), otrs — pašu šās līdzdalības raksturu (ne mirkli neizlaist no redzes loka pilnīga sociālistiskā apvērsuma mērķi), j

ts>

Tādējādi no visām pusēm noskaidrojusi partijas politiku, rīkojoties „no augšas 4, — šo jauno, līdz šim gandrīz nerc- ■ dzēto cīņas veidu, — rezolūcija paredz arī to gadījumu, kad 110 augšas rīkoties mums neizdosies. Iedarboties no apakšas 1 uz revolucionāro pagaidu valdību mums obligati vajag jebkurā gadījumā. Lai izdarītu tādu spiedienu no apakšas, sociāldemokrātijai jāvada proletariats un tam jābūt apbru- Ļ ņotam, jo revolūcijas laikā sevišķi ātri lieta nonāk līdz tiešam ļ pilsoņu karam. Viņa bruņotā spiediena mērķis — „revoluci-jas iekarojumu aizsargāšana, nostiprināšana un paplašināšana^44, t. i., to iekarojumu, kuriem no proletariāta interešu viedokļa jāizpaužas visas mūsu minimālās programas realizēšanā.

Ar to mēs beigsim III kongresa rezolūcijas par revolucionāro pagaidu valdību īso iztirzāšanu. Kā lasītājs redz, šī rezolūcija noskaidro gan jaunā jautājuma nozīmi, gan proletariāta partijas attiecības pret to, gan partijas politiku kā pašā revolucionārajā pagaidu valdībā, tā arī ārpus tās.

Aplūkosim tagad attiecīgo „konferences^44 rezolūciju.

3. KAS IR „IZŠĶIROŠA REVOLŪCIJAS UZVARA

PAR CARISMU”?

„Konferences*4 rezolūcija veltīta jautājumam „par varas iekarošanu un līdzdalību pagaidu valdībāJau šai jautājuma nostādnē, kā mēs aizrādījām, slēpjas juceklis. No vienas puses, jautājums nostādīts šauri: tikai par mūsu līdzdalību pagaidu valdībā, bet nevis vispārīgi par partijas uzdevumiem attiecībā pret revolucionāro pagaidu valdību. No otras puses, sajaukti divi pavisam dažādi jautājumi: par mūsu līdzdalību vienā no demokrātisko apvērsuma stadijām un par sociālistisko apvērsumu. Patiešām, ja sociāldemokrātijā „iekaro varu“, tad tas ir tieši sociālistisks apvērsums un nevar būt nekas cits, ja šos vārdus lieto to tiešā un parastā nozīmē. Bet, ja tos saprot varas iekarošanas nozīmē nevis sociālistiskām, bet demokrātiskām apvērsumam, kāda tad gan jēga runāt ne tikai par līdzdalību revolucionārā pagaidu valdībā, bet arī par „varas iekarošanu" vispār. Acīm redzot mūsu „konferenti" paši nav lāgā zinājuši, par ko viņiem īsti jārunā: par demokrātisku vai sociālistisku apvērsumu. Kas sekojis jautājuma literatūrai, tas zina, ka sākumu šim juceklim licis b. Martinovs savās ievērojamās „Divās diktatūrās": jauniskrieši ne labprāt atceras jautājuma nostādni, kas dota (jau pirms 9. janvara) šai par paraugu ņemamā astē gājēju sacerējumā, bet tā idejiskā ietekme uz konferenci nav apšaubāma.

Bet atstāsim malā rezolūcijas virsrakstu. Tās saturs rāda mums nesalīdzināmi dziļākas un nopietnākas kļūdas. Lūk, tās pirmā daļa:

„Revolūcijas izšķiroša uzvara pār carismu var vainagoties, vai nu nodibinot pagaidu valdību, kas nākusi no tautas uzvarošās sacelšanās, vai arī ar tās vai citas pārstāvju iestādes revolucionāru iniciatīvu, kura pēc tautas tiešā revolucionārā spiediena nolemtu organizēt visas tautas satversmes sapulci".

Tātad mums saka, ka revolūcijas izšķiroša uzvara pār carismu var būl gan uzvaroša sacelšanās, gan... pārstāvju iestādes lēmums organizēt satversmes sapulci! Kas tas? Kā

* Pilnīgu Šās rezolūcijas tekstu lasītājs var konstatēt pēc citaiiem, kas minēti šās brošūras 400., 403., 407., 431. un 433. Ipp. (Autora piezīme 1907. g. izdevumam. Sk. šā sējuma 16., 21., 26., 55. un 59. Ipp, Hed.)

SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS DIVAS TAKTIKAS DEMOKR. REVOLŪCIJA 17

tā? Izšķiroša uzvara var vainagoties ar „lēmumu" organizēt satversmes sapulci?? Un tādu „uzvaru" liek blakus pagaidu valdības dibināšanai, „kura nākusi no lautas uzvarējušās hacrlšanās"!! Konference nav pamanījusi, ka tautas uzvarējusi sacelšanās un pagaidu valdības dibināšana nozīmē revo-lucijas uzvaru darbos, bet „lēmums" organizēt satversmes sapulci nozīmē revolūcijas uzvaru tikai vārdos.

Meņševiku jauniskriešu konference izdarījusi to pašu kļūdu, ko pastāvīgi izdara liberāļi, osvoboždenci. Osvoboždenci spriedelē par „satversmes" sapulci, kaunīgi aizmiedzot acis un neredzot, ka spēks un vara paliek cara rokās, aizmirstot, ka, lai „dibinātu", vajadzīgs spēks dibināt. Konference aizmirsusi arī to, ka no vienalga kādu pārstāvju („lēmuma" līdz šā lēmuma realizācijai vēl tālu. Konference aizmirsusi arī to, ka jebkuri vienalga kādu pārstāvju lēmumi, kamēr vara paliek cara rokās, paliks tikpat tukša un nožēlojama pļāpāšana, kādi bija 1848. g. Vācijas revolūcijas vēsturē slavenā Frankfurtes parlamenta „lēmumi". Revolucionārā proletariāta pārstāvis Markss savā „Jaunajā Reinas Avīzē"8 tāpēc ar nesaudzīgu sarkasmu arī šaustīja Frankfurtes liberālos „osvoboždencus", ka viņi runāja labus vārdus, pieņēma visādus demokrātiskus „lēmumus", „dibināja" visādas brīvības, bet darbos atstāja varu karaļa rokās, neorganizēja bruņotu cīņu pret karaļa rīcībā esošo militāro spēku. Un, kamēr Frankfurtes osvoboždenci tērzēja, — karalis izmantoja laiku, pastiprināja savu militāro spēku, un kontrrevolūcija, balstoties uz reālu spēku, pilnīgi satrieca demokrātus ar visiem viņu jaukajiem „lēmumiem".

Konference pielīdzinājusi izšķirošai uzvarai to, kur tieši trūkst izšķiroša uzvaras nosacījuma. Kā gan varēja sociāldemokrāti, kas atzīst mūsu partijas republikānisko pro-gramu, izdarīt šo kļūdu? Lai saprastu šo dīvaino parādību, jāpievēršas 111 kongresa rezolūcijai par j>artijas atšķēlušos daļu*. Šai rezolūcijā norādīts, ka mūsu partijā atrodas

* Citējam Šās rezolūcijas pilnīgo tekstu: „Kongress konstatē, ka KSDSP kopš tās elpas laika pret/ekonomismu līdz šim laikam dažādā mērā un dažādās attiecībās saglabājušās tam radniecīgas nianses, kas raksturīgas ar kopīgo tendenci noniecināt apzinības elementu nozīmi proletāriskajā cīņā, pakļaujot tos stiehiskuma elementiem. So nianšu pārstāvji organizatoriskā jautājumā teorētiski izvirza organizacijas-procesa principļr,; ķas 3iu$lbilsl plānveidīgi izveidotam partijas darbam,

dažādu „ekonomismam radniecīgu^11 virzienu atliekas. Mūsu ,,konferenti“ (tiešām, ne velti viņi atrodas Marlinova idejiskā vadībā) par revolūciju spriež pilnīgi tādā pašā garā, ka ekonomisti sprieda par politisko cīņu vai 8 stundu darba dienu. Ekonomisti tūliņ laida darbā „stadiju teoriju^11: 1) cīņa par tiesībām; 2) politiskā agitacija; 3) politiskā cīņa, — vai 1) 10 stundu darba diena; 2) 9 stundu darba diena; 3) 8 stundu darba diena. Kādi rezultāti iznāca no šā ,,laktikas-procesa“, visiem pietiekami zināms. Tagad mums ieteic arī revolūciju iepriekš krietni sadalīt stadijās: 1) cars sasauc pārstāvju iestādi; 2) šī pārstāvju iestāde, „tautas^11 spiesta, „nolemj^11 organizēt satversmes sapulci; 3) ... par trešo stadiju meņševiki vēl nav vienis pratis; viņi aizmirsuši, ka tautas revolucionāro spiedienu sagaida carisma kontrrevolucionarais spiediens un ka tāpēc vai nu „lēmums^11 paliek nerealizēts, vai arī visu atkal izšķir tautas sacelšanās uzvara vai sakāve. Konferences rezolūcija vārdu pa vārdam līdzīga tādam ekonomistu spriedumam: izšķiroša strādnieku uzvara var vainagoties vai nu ar 8 stundu darba dienas revolucionāru realizēšanu, vai ar desmitstundu darba dienas dāvināšanu un ar „lēmumu^11 pāriet uz deviņstundu... Vārdu pa vārdam tas pats.

Varbūt mums var iebilst, ka rezolūcijas autoriem nav bijis nodoma pielīdzināt sacelšanās uzvaru cara sasauktās pārstāvju iestādes „lēmumam^11, ka viņi tikai gribējuši iepriekš paredzēt partijas taktiku kā vienā, tā otrā gadījumā. Uz to bet praksē neskaitāmos gadījumos realizē sislcniu izvairilies no partijas disciplinsis un cilos gadījumos, sludinādami partijas vismazāk apzinīgai daļai plašu lādu vēlēšanu principa lietošanu, kurš ignorē Krievijas īstenības objektīvos apstākļus, cenšas satricināt šobrīd vienīgi iespējamos partijas sakaru pamatus. Taktikas jautājumos viņi sevi parāda tieksmē sašaurināt partijas darba vērienu, izsakoties pret konsekventi neatkarīgu partijas taktiku attiecībā pret liberāli buržuāziskām partijām, pret iespējamību un vēlamību mūsu partijai uzņemtie» organizētājas lomu tautas sacelšanās cīņā, pret partijas līdzdalību demokrātiski revolucionārā pagaidu valdībā, lai tas būtu kādos apstākļos būdams.

Kongress liek priekšā visiem partijas biedriem visur enerģiski idejiski cīnīties pret šādu da|ējn novirzīšanos no revolucionārās sociāldemokrātijas principiem, bet tai pašā laikā atzīst, ka tādu personu līdzdalība partijas organizācijās, kuras vairāk vai mazāk pieslejas līdzīgiem uzskatiem, pieļaujama ar to nepieciešamo nosacījumu, ka tas, atzīstot partijas’ kongresus un partijas statūtus, pilnīgi pakļautos partijas dis ciplinai". (Autora piezīme 1907. g. izdevumam. Itcd.) mēs atbildēsim: 1) rezolūcijas teksts tieši un nepārprotami nosauc pārstāvju iestādes lēmumu par „revolūcijas izšķirošu uzvaru pār carismu". Var jau būt, ka tas ir paviršas rediģēšanas rezultāts, varbūt, ka to varētu izlabot, pamatojoties uz protokoliem, bet, iekām tā nav izlabota, šās redakcijas saturs var būt tikai viens, un šis saturs ir pilnīgi osuobož-dcncislcs. 2) „Osvoboždenciskā" domu gaita, kurā ieslīdējuši rezolūcijas autori, vēl nesalīdzināmi spilgtāk izceļas citos jauniskriešu literārajos sacerējumos. Piemēram, Tiflisas komitejas orgānā „Social-Demokral"® (gruzinu valodā; uzlielīts „Iskras" 100. nr-ā) raksts „Zemes sapulce un mūsu taktika" aizrunājas tieši tiktāl, ka „taktika", kas „par mūsu darbības centru izvēlas Zemes sapulci" (par kuras sasaukšanu, piebildīsim no sevis, mēs vēl nekā noteikta nezinām!), „mums izdevīgāka“ nekā bruņotas sacelšanās un revolucionārās pagaidu valdības dibināšanas „taktika". Mēs vēlāk vēl atgriezīsimies pie šā raksta. 3) Nekas nevar būt pretī iepriekš apspriest partijas taktiku kā revolūcijas uzvaras, tā arī tās sakāves gadījumam, kā sekmīgas sacelšanās, tā arī tam gadījumam, ja sacelšanās nespētu izvērsties par nopietnu spēku. Iespējams, ka cara valdībai izdosies sasaukt pārstāvju sapulci, lai izlīgtu ar liberālo buržuāziju, — to paredzot, III kongresa rezolūcija tieši runā par „liekulīgo politiku", par „pseidodemokratismu", par „tautas pārstāvības kariķētām formām, kā, piemēram, tā dēvēto Zemes sapulci"[5].

Bet tā jau ir tā lieta, ka tas nav teikts rezolūcijā par revolucionāro pagaidu valdību, jo ar revolucionāro pagaidu valdību tam sakara nav. Šis gadījums atvirza sacelšanās problēmu un revolucionārās pagaidu valdības dibināšanu, pārgroza to utt. Tagad taču nav runa par to, ka iespējamas visādas kombinācijās, ka iespējama gan uzvara, gan sakāve, gan liesi, gan aplinki ceļi, — runa ir par to, ka sociāldemokrātam nav pieļaujams radīt jucekli strādnieku priekšstatā par īstu revolucionāru ceļu, ka nav pieļaujams osvoboždencu garā dēvēt par izšķirošu uzvaru to, kur trūkst paša galvenā uzvaras nosacījuma. Iespējams, ka arī astoņstundu darba dienu mēs neiegūsim uzreiz, bet tikai garā aplinku ceļā, bet ko jūs teiksit par cilvēku, kas par strādnieku uzvaru nosauc tādu proletariāta nespēku, tādu proletariāta vājumu, kad tam nebūs pa spēkam novērst ne novilcinājumus, ne termiņu atlikšanu, ne tumšus veikalus, ne nodevību, ne reakciju? Iespējams, ka Krievijas revolūcija beigsies ar „nelaikā dzimušu konstitūcijas bērnu“, kā reiz sacīja avīze „Vperjod"*, bet vai tas var attaisnot sociāldemokrātu, kas izšķirošas cīņas priekšvakarā šo nelaikā dzimušo bērnu sāktu dēvēt par „izšķirošu uzvaru pār carismu"? Iespējams, ka sliktākā gadījumā mēs ne vien republiku neiekarosim, bet arī konstitūcija būs iluzoriska, „šipoviska"10, bet vai gan būtu piedodams, ka sociāldemokrāts notušē mūsu republikānisko lozungu?

Protams, līdz tā notušēšanai jauniskrieši vēl nav nonākuši. Bet, cik lielā mērā viņiem zudis revolucionārais gars, cik lielā mērā nedzīva spriedelēšana viņiem aizēnojusi momenta kau-

b) izmantojot priekšvēlēšanu aģitāciju, paskaidrot strādniekiem šādu valdības pasākumu islo jēgu un pierādīt, ka proletariātam nepieciešams revolucionārā ceļā, pamatojoties uz vispārējām, vienlīdzīgām un tiešām vēlēšanu tiesībām, aizklāti balsojot, sasaukt satversmes sapulci;

c) organizēt proletariātu, lai revolucionārā ceļā nekavējoties realizētu 8 stundu darba dienu un cilas strādnieku šķiras kārtējās prasības;

d) organizēt bruņotu pretsparu melno solņu un vispārīgi visu valdības vadīlo reakcionāro elementu rīcībai". (Autora piezīme НЮ7. g. izdevumam, lied.)

* Zcnevas avīze „Vperjod" sāka iznākt 1905. g. janvarī kā partijas boļševisliskās daļas organs. No janvara līdz maijam iznāca 18 numuru. Ar maiju „Vperjod" vietā sāka iznākt „Proļclarij" kā KSDSP centrālais organs saskaņā ar KSDSP III kongresa lēmumu (šis kongress nolika maijā Londonā; meņševiki neieradās un noturēja savu „konferenci" Žcnevā). (Autora piezīme 1907. g. izdevumam. lied.)

jinieciskos uzdevumus, tas sevišķi uzskatāmi redzams no tā, ka savā rezolūcijā viņi tieši aizmirsuši pateikt par republiku! Tas ir neticami, bet tas ir fakts. Konferences dažādās rezolūcijās visi sociāldemokrātijas lozungi apstiprināti, atkārtoti, izskaidroti un detalizēti, nav aizmirstas pat strādnieku vecāko un deputātu vēlēšanas uzņēmumos, — nav bijusi tikai izdevība rezolūcijā par revolucionāro pagaidu valdību atcerēties republiku. Runāt par tautas sacelšanās „uzvaru", par pagaidu valdības dibināšanu un nenorādīt šo „soju" un aktu attiecības pret republikas iekarošanu, tas nozīmē rakstīt rezolūciju, nevis lai vadītu proletariāta cīņu, bet lai vilktos proletariāta kustībai astē.

Kopsavilkums: rezolucijas pirmā daļa: I) nepavisam nav noskaidrojusi revolucionārās pagaidu valdības nozīmi, raugoties no republikas izcīnīšanas un tiešām visas tautas un īstas satversmes sapulces nodrošināšanas viedokļa; 2) radījusi tieši jucekli prolelariata demokrātiskajā apziņā, pielīdzinot revolūcijas izšķirošai uzvarai pār carismu tādu stāvokli, kad tieši vēl trūkst paša galvenā nosacījuma īstai uzvarai.

4. MONARCHISTISKĀS IEKĀRTAS LIKVIDĀCIJĀ UN REPUBLIKA

Pāriesim pie rezolucijas nākamās daļas:

„...Kā vienā, tā otrā gadījumā tāda uzvara būs revolucionārā laikmeta jaunas fazes sākums.

Uzdevums, ko stichiskā veidā šai jaunajai fāzei diktē sabiedriskās attīstības objeklivie apstākļi, ir visa kārtu monarchijas režīma galīga likvidācijā savstarpējas cīņas procesā starp politiski atbrīvotas buržuāziskās sabiedrības elementiem par savu sociālo interešu realizāciju un tiešu varas iegūšanu.

Tāpēc arī pagaidu valdībai, kas uzņemtos šās pēc sava vēsturiskā rakstura buržuāziskās revolūcijas uzdevumu realizāciju, regulējot atbrīvojošās nācijās pretējo šķiru savstarpējo cīņu, būtu ne tikai jāvirza uz priekšu revolūcijas attīstība, bet arī jācīnās pret tiem tās faktoriem, kas apdraud kapitālistiskās iekārtas pamatus".

Pakavēsimies pie šās daļas, kas ir rezolucijas patstāvīgs nodalījums. Mūsu izrakstīto spriedumu pamatdoma sakrīt ar to, kas izteikta kongresa rezolūcijas 3. punktā. Bet, salīdzinot abas rezolūcijas šajā to daļā, tūliņ duras acīs Šāda radikala atšķirība starp tām. Kongresa rezolūcija, pāris vārdos raksturojot revolūcijas sabiedriski ekonomisko pamatu, visu vērību piegriež krasi izteiktai šķiru cīņai par noteiktiem iekarojumiem un pirmajā vielā izvirza proletariāta kaujas uzdevumus. Konferences rezolūcija, gari, miglaini un juceklīgi aprakstot revolūcijas sabiedriski ekonomisko pamatu, ļoti neskaidri runā par cīņu noteiktu iekarojumu dēļ un absolūti atstāj novārtā proletariāta kaujas uzdevumus. Konferences rezolūcija runā par vecās iekārtas likvidēšanu sabiedrības elementu savstarpējās cīņas procesā. Kongresa rezolūcija saka, ka mums, proletariāta partijai, šī likvidācijā ir jāizdara, ka īsta likvidācijā ir tikai demokrātiskās republikas nodibināšana, ka šī republika mums jāiekaro, ka par to un par pilnīgu brīvību mēs cīnīsimies ne vien pret patvaldību, bet arī pret buržuāziju, kad tā mēģinās (un tā noteikti mēģinās) atņemt mums mūsu iekarojumus, fKongresa rezolūcija aicina cīņā noteiktu, šķiru par precizi definētu tuvāko mērķi. Konferences rezolūcija spriedelē par dažādu spēku savstarpēju cīņu. Viena rezolūcija izteic aktīvas cīņas psieholoģiju, otra — pasivas vērošanas; vienā ietverts aicinājums uz dzīvu darbību, otrā — tukša pļāpāšana. Abas rezolūcijas paziņo, ka pašreizējais apvērsums mums ir tikai pirmais solis, kam sekos otrs, bet no tā viena rezolūcija secina, ka tāpēc jo ātrāk noejams šis pirmais solis, jo ātrāk tas likvidējams, iekarojama republika, nesaudzīgi apspiežama kontrrevolūcija un radāmi pamati otram solim. Bet otra rezolūcija, tā sakot, izplūst daudzvārdīgos šā pirmā soļa aprakstos un (atvainojiet par vulgāru izteicienu) zīšļā domas sakarā ar to. Kongresa rezolūci ja ņem veco un mūžam jauno marksisma domu (par demokrātiskā apvērsuma buržuāzisko raksturu) kā ievadu jeb pirmo tēzi secinājumiem par progresivās šķiras, kas cīnās par demokrātisku un sociālistisku apvērsumu, progresīvajiem uzdevumiem. Konferences rezolūcija tā arī paliek pie viena paša ievada, to gremojot un par to prātojot.

Šī izšķirība arī ir tā pati izšķirība, kas kopš sendienām sadala krievu marksistus divos spārnos: rezonētāju un kaujinieciskā spārnā bijušos legālā marksisma laikos, ekonomiskajā un politiskajā — sākušās masu kustības laikmetā.

No marksisma pareizās tezes par šķiru cīņas dziļajām ekonomiskajām saknēm vispārīgi un politiskās cīņas it sevišķi ekonomisti darināja to oriģinālo secinājumu, ka jāpagriež mugura politiskajai cīņai un jāattur tās attīstība, jāsašaurina tās vēriens, jānoniecina tās uzdevumi. Politiķi, gluži otrādi, no tām pašām tēzēm darināja citu secinājumu, proti: jo dziļākas tagad mūsu cīņas saknes, jo plašāk, drošāk, noteiktāk, ar lielāku iniciativu mums jācīnās. Citā situācijā, pārveidotā formā mūsu priekšā arī tagad šis pats strīds. No tām tēzēm, ka demokrātiskais apvērsums vēl nebūt nav sociālistiskais, ka tas „interesē” ne vien tikai nemantīgos, ka tā dziļākās saknes atrodas visas buržuāziskās sabiedrības kopuma nenovēršamajās vajadzībās un prasībās, — no šīm tēzēm mēs secinām, ka toties jo drošāk progresivajai šķirai jāizvirza savi demokrātiskie uzdevumi, toties asāk lai jāpasaka tie līdz galam, jāizvirza tiešs republikas lozungs, jāpropagandē ideja par revolucionārās pagaidu valdības nepieciešamību, par nepieciešamību nesaudzīgi apspiest kontrrevolūciju. Bet mūsu oponenti jauniskrieši no tām pašām tēzēm nāk pie slēdziena, ka nav jāpasaka līdz galam demokrātiskie secinājumi, ka starp praktiskajiem lozungiem var arī neizvirzīt republiku, ka pieļaujams nepropagandēt ideju par revolucionārās pagaidu valdības nepieciešamību, ka par izšķirošu uzvaru var nosaukt arī lēmumu par satversmes sapulces sasaukšanu, ka uzdevumu cīnīties pret kontrrevolūciju var ari neizvirzīt kā mūsu aktivo uzdevumu, bet nogremdēt to miglainā (un nepareizi formulētā, kā mēs tūliņ redzēsim) atsauksmē uz „savstarpējas cīņas procesu”. Tā nav politisku darbinieku valoda, tā — kaut kādu arehiva piesēdētāju valoda!

Un, jo uzmanīgāk jūs aplūkosit jauniskriešu rezolūcijas atsevišķos formulējumus, jo uzskatāmāk nostāsies jūsu priekšā norādītās pamatīpatnības. Mums saka, piemēram, par „savstarpējas cīņas procesu starp politiski atbrīvotās buržuāziskās sabiedrības elementiem”. Atceroties tematu, par kuru rezolūcija rakstīta (revolucionārā pagaidu valdība), mēs nesaprašanā jautājam: ja jau runājam par savstarpējās cīņas procesu, tad kā gan var noklusēt par elementiem, kas politiski verdzina buržuāzisko sabiedrību? Vai „konferenti” domā: ja nu viņi paredzējuši revolūcijas uzvaru, tad šādi elementi jau zuduši? Šāda doma būtu vispārīgi absurds un vislielākā politiskā naivilate, politiska tuvredzība it sevišķi. Pēc revolūcijas uzvaras pār kontrrevolūciju kontrrevolūcija nezudīs, bet, gluži otrādi, neatvairāmi sāks jaunu, vēl niknāku cīņu. Veltījot savu rezolūciju uzdevumu iztirzājumam, kad revolūcija uzvarēs, mūsu pienākums sevišķi lielu vērību veltīt kontrrevolūcijas uzbrukuma atvairīšanas uzdevumiem (kā tas arī darīts kongresa rezolūcijā), bet nevis gremdēt šos kaujinieciskas partijas tuvākos ikdienas un neatliekamos politiskos uzdevumus vispārējos spriedelējumos par to, kas būs pēc tagadējā revolucionārā laikmeta, kas būs tad, kad „politiski atbrīvoto sabiedrība" jau būs fakts. Kā ekonomisti ar atsaukšanos uz vispārējo patiesību par politikas pakļautību ekonomikai sedza savu aktualo politisko uzdevumu neizpratni, tāpat jauniskrieši ar savu atsaukšanos uz vispārējo patiesību par cīņu pašā politiski atbrīvotajā sabiedrībā sedz savu neizpratni jautājumā par šās sabiedrības politiskās atbrīvošanas aktuāliem revolucionāriem uzdevumiem.

Ņemiet izteicienu: „visa kārtu monarehistiskā režima galīga likvidācijā". Krievu valodā monarehistiskās iekārtas galīgo likvidāciju sauc par demokrātiskās republikas dibināšanu. Bet mūsu lāga vīram Martinovam un viņa pielūdzējiem šāds izteiciens liekas pārāk vienkāršs un skaidrs. Viņi katrā ziņā grib „padziļināt" un pateikt „gudrāk". Iznāk smieklīga mocīšanās būt dziļdomīgiem, no vienas puses. Bet, no otras puses, iznāk nevis lozungs, bet apraksts, nevis možs aicinājums iet uz priekšu, bet kaut kāds melancholisks skats atpakaļ. Mūsu priekšā nav vairs dzīvi cilvēki, kas, lūk, tagad, tūliņ grib cīnīties par republiku, bet kaut kādas kokainas mūmijas, kas sub specie aeternilatis^6 aplūko jautājumu no plusquamperfeclum^7 viedokļa.

Iesim tālāk: „...pagaidu valdība... uzņemtos realizēt šās ... buržuāziskās revolūcijas ... uzdevumus"... Te nu, lūk, uz reizi izpaudies, ka mūsu „konferenti" nav pamanījuši konkrēto jautājumu, kas nostājies proletariāta politisko vadītāju priekšā. Konkrēto jautājumu par revolucionāro pagaidu valdību viņu redzes lokā aizēnojis jautājums par tām nākamajām valdībām, kas realizēs buržuāziskās revolūcijas uzdevumus vispār. Ja jūs vēlaties aplūkot jautājumu „vēsturiski", tad jebkuras Eiropas valsts piemērs jums parādīs, ka tieši vairākas valdības, kas nepavisam nebija „pagaidu", realizēja buržuāziskās revolūcijas vēsturiskos uzdevumus, ka pat lās valdības, kas bija uzvarējušas revolūciju, tomēr bija spiestas realizēt šās uzvarētās revolūcijas vēsturiskos uzdevumus. Bet par „revolucionāru pagaidu valdību" nepavisam nesauc to, par ko”ļūs runājat: tā sauc revolucionārā laik-meta valdību, kas tieši nomaina gāzto valdību un kas balstās uz tautas sacelšanos, bet nevis uz kaut kādām no tautas nākušām pārstāvju iestādēm. Revolucionārā pagaidu valdība ir cīņas organs par nekavējošu revolūcijas uzvaru, par nekavējošu kontrrevolūcijas mēģinājumu atvairīšanu, bet nevis buržuāziskās revolūcijas vēsturisko uzdevumu realizēšanas organs vispār. Atļausim, kungi, nākamajiem vēsturniekiem nākamajā žurnālā „Russkaja Stariņa"11 noteikt, tieši kādus buržuāziskās revolūcijas uzdevumus esam realizējuši mēs ar jums vai viena, vai otra valdība, — šo darbu paspēs izdarīt arī pēc 30 gadiem, bet mums tagad jādod lozungi un praktiski norādījumi cīņai par republiku un visenerģis-kākai proletariāta līdzdalībai šai cīņā.

Minēto cēloņu dēļ neapmierina arī mūsu izrakstītās rezo lucijas daļas pēdējās tezes. Ārkārtīgi neizdevies vai vismaz neveikls ir izteiciens, ka pagaidu valdībai būtu „jāregulē" pretējo šķiru savstarpējā cīņa: marksistiem nebūtu jālieto tāds liberāli osvoboždencisks formulējums, kas dod iemeslu domāt, it kā būtu iespējamas valdības, kuras nebūtu šķiru cīņas organs, bet tās „regulētājs"... Valdībai būtu „ne tikai jāvirza uz priekšu revolūcijas attīstība, bet arī jācīnās pret tādiem tās faktoriem, kas apdraud kapitālistiskās iekārtas pamatus". Šis „faktors" ir tieši tas pats proletariats, kura vārdā runā rezolūcija! Tā vietā, lai rādītu, kā tieši proletariātam pašreizējā momentā „jāvirza uz priekšu revolūcijas attīstība" (pavirzīt to tālāk, nekā gribētu iet konstitucionālā buržuāzijā), tā vietā, lai dotu padomu noteiktā veidā gatavoties cīņai pret buržuāziju, kad tā pavērsīsies pret revolūcijas iekarojumiem, — tā vietā mums dod vispārīgu procesa aprakstu, kas nekā nesaka par mūsu darbības konkrētajiem uzdevumiem. Veids, kā jauniskrieši iztirzā savas domas, atgādina Marksa atsauksmi (viņa ievērojamās „tēzēs" par Feierbachu) par veco materiālismu, kam sveša dialektikas ideja. Filozofi ir tikai dažādi izskaidrojuši pasauli, — teica

Markss, — bet galvenais ir šo pasauli pārveidotI2. Tā ari jauniskrieši spēj ciešami aprakstīt un izskaidrot viņu acu priekšā notiekošās cīņas procesu, bet nepavisam nespēj dot pareizu lozungu šai cīņā. Cītīgi maršējot, bet slikti vadot, ignorēdami darbīgo, vadošo un virzošo lomu, kāda var būt un kādai jābūt vēsturē tām partijām, kas apzinājušās apvērsuma materiālos nosacījumus un nostājušās progresivo šķiru priekšgalā, viņi noniecina vēstures materiālistisko izpratni.

5. KĀ „REVOLŪCIJA JĀVIRZA UZ PRIEKŠU"?

Citējam rezolūcijas nākamo nodaļu:

„Tādos apstākļos sociāldemokrātijai jācenšas visā revolūcijas gaitā saglabāt tādu stāvokli, kas tai vislabāk nodrošinātu iespēju virzīt revolūciju uz priekšu, nesaistītu tai rokas cīņā pret nekonsekvento un savtīgo buržuāzisko partiju politiku un pasargātu to no izkušanas buržuāziskajā demokrātijā.

Tāpēc sociāldemokrātijai nav jāsprauž sev mērķis saņemt vai dalīt varu pagaidu valdībā, bet tai jāpaliek galējās revolucionārās opozicijas partijai".

Padoms ieņemt tādu stāvokli, kas vislabāk nodrošina iespēju virzīt revolūciju uz priekšu, mums ļoti ļoti patīk. Mēs tikai vēlētos, lai bez šā labā padoma būtu arī tiešs norādījums, kā sociāldemokrātijai jāvirza uz priekšu revolūcija tieši patlaban, šai politiskajā situācijā, laikmetā, kad klīst baumas, minējumi, valodas un projekti par tautas pārstāvju sasaukšanu. Vai tagad var virzīt revolūciju uz priekšu tas, kas nesaprot, cik bīstama ir osvoboždencu teorija par tautas „izlīgumu" ar caru, kas par uzvaru dēvē jau tikai „lēmumu" vien sasaukt satversmes sapulci, kas neizvirza uzdevumu aktivi propagandēt ideju par revolucionārās pagaidu valdības nepieciešamību? kas atstāj novārtā demokrātiskās republikas lozungu? Tādi cilvēki patiesībā virza revolūciju atpakaļ, tāpēc ka praktiski politiskā ziņā viņi apstājušies osvoboi-dencu pozicijas līmenī. Kāda jēga, ka viņi atzīst programu, kas patvaldības vietā prasa republiku, kad taktikas rezolūcijā, kura nosaka partijas pašreizējos un tuvākos uzdevumus revolucionārā momentā, trūkst cīņas lozunga par republiku? Taču tieši osvoboždencu pozicija, konstitucionālās buržuazi-jas pozicija tagad faktiski raksturojama ar to, ka lēmumā sasaukt visas tautas satversmes sapulci saskata noteiktu uzvaru, bet par revolucionāro pagaidu valdību un republiku ar gudru ziņu noklusē! Lai revolūciju virzītu uz priekiu, t. i., tālāk par tām robežām, līdz kurām to aizvirza monnrchis-tiskā buržuāzijā, vajag aklivi izvirzīt, uzsvērt, likt pirmajā vielā lozungus, kas izslēdz buržuāziskās demokrātijās „nekonsekvenci". Tādi lozungi pašreizējā momentā ir tikai divi: 1) revolucionārā pagaidu valdība un 2) republika, tāpēc ka visas tautas satversmes sapulces lozungu ir pieņēmusi monarchistiskā buržuāzijā (skaties grupas „Sojuz osvobožde-ņija" programu) un pieņēmusi tieši tādēļ, lai veikli apzaglu revolūciju, lai nepieļautu revolūcijas pilnīgu uzvaru, lai Iiel-buržuazija varētu noslēgt veikalu ar carismu. Un, lūk, mēs redzam, ka no šiem diviem lozungiem, kas vienīgie spējīgi virzīt revolūciju uz priekšu, lozungu par republiku konference pilnīgi piemirsusi, bet revolucionārās pagaidu valdības lozungu tieši pielīdzinājusi osvoboždencu lozungam par visas tautas satversmes sapulci, nosaucot par „revolūcijas izšķirošu uzvaru" kā vienu, tā otru!!

Jā, tāds ir neapšaubāmais fakts, kas, mēs esam pārliecināti, noderēs par ceļa rādītāju nākamajam Krievijas sociāldemokrātijas vēsturniekam. Sociāldemokrātu konference 1905. gada maijā pieņem rezolūciju, kas saka jaukus vārdus par nepieciešamību virzīt demokrātisko revolūciju uz priekšu, bet kas īstenībā virza to atpakaļ, kas īstenībā neiet tālāk par monarchistiskās buržuāzijas demokrātiskajiem lozungiem.

Jauniskrieši mēdz mums pārmest, ka mēs ignorējot briesmas, ka proletariats varētu izkust buržuāziskajā demokrātijā. Mēs gribētu redzēt to, kas uzņemtos pierādīt šo pārmetumu, pamatojoties uz KSDSP 111 kongresa pieņemto rezolūciju tekstu. Mēs atbildēsim mūsu oponentiem: darbodamās buržuāziskā sabiedrībā, sociāldemokrātijā nevar piedalīties politikā, vienā otrā atsevišķā gadījumā neejot blakus buržuāziskajai demokrātijai. Atšķirība starp mums un jums šeit tā, ka mēs ejam blakus revolucionārai un republikāniskai buržuāzijai, nesaplūstot ar to, bet jūs ejat blakus liberālai un monarehistiskai buržuāzijai, arī nesaplūstot ar to. Lūk, kā tas ir.

Konferences vārdā dotie jūsu taktikas lozungi sakrīt ar

„konstitucionāli demokrātiskās^11 partijas, t. i„ monarchis-tiskās buržuāzijas partijas, lozungiem, pie kam jūs neesat pamanījuši, neesat apzinājušies šo sakrišanu, tādējādi faktiski atrodoties osvoboždencu astē.

KSDSP III kongresa vārdā dotie mūsu taktikas lozungi sakrīt ar demokrātiski revolucionārās un republikāniskās buržuāzijas lozungiem. Šāda buržuāzijā un sīkburžuazija vēl Krievijā nav izveidojusies par lielu tautas partiju^8. Bet tās elementu pastāvēšanu var apšaubīt vienīgi tas, kuram nav jēgas par to, kas tagad notiek Krievijā. Mēs esam apņēmušies vadīt (Krievijas lielās revolūcijas sekmīgas norises gadījumā) ne vien proletariātu, ko organizējusi s.-d. partija, bet arī šo sīkburžuaziju, kas spējīga iet blakus mums.

Ar savu rezolūciju konference neapzinīgi noslīd līdz liberālās un monarchistiskās buržuāzijas līmenim. Partijas kongress ar savu rezolūciju apzinīgi cel līdz savam līmenim revolucionārās demokrātijās elementus, kas spējīgi cīņai un nevis maklerismam.

Visvairāk tādu elementu ir zemniecības vidū. Bez lielas kļūdas, šķirojot lielas sabiedriskas grupas pēc viņu politiskajām tendencēm, mēs revolucionāro un republikānisko demokrātiju varam identificēt ar zemniecības masu, — protams, tai pašā nozīmē, ar tiem pašiem iebildumiem un pieņemtiem nosacījumiem, ar kādiem strādnieku šķiru var identificēt ar sociāldemokrātiju. Ciliem vārdiem, mūsu secinājumus mēs varam formulēt arī šādiem izteicieniem: ar saviem vispār nacionālajiem^9 politiskajiem lozungiem revolucionārā momentā konference neapzinīgi noslīd līdz muižnieku masas līmenim. Partijas kongress ar saviem vispār nacionālajiem politiskajiem lozungiem pacc( līdz revolucionārām līmenim zemnieku masu. Kas mūs par šo secinājumu apsūdzēs tieksmē pēc paradoksiem, tam mēs metīsim izaicinājumu: lai viņš apgāž šādu tēzi: ja mums nebūs pa spēkam novest revolūciju līdz galam, ja revolūcija beigsies ar „izšķirošu uzvaru^11 pēc osvoboždencu modes vienīgi tikai cara sasauktas pār-slūvj'u sapulces veidā, kuru tikai izsmiekla pēc varētu nosaukt par satversmes sapulci, — tad tā būs revolūcija, kur pārsvarā būs muižnieciskais un lielburžuaziskais elements. Un otrādi, ja mums būs lemts piedzīvot tiešām lielu revolūciju, ja vēsture šoreiz nepieļaus „nelaikā dzimušu bērnu“, ja mums būs pa spēkam novest revolūciju līdz galam, līdz izšķirošai uzvarai ne osvoboždencu un ne jauniskriešu šā vārda nozīmē, tad tā būs revolūcija, kur pārsvarā būs zemnieciskais un proletāriskais elements.

Varbūt tai apstāklī, ka pieļaujam domu, par šādu pārsvaru, daži saskatīs atsacīšanos no pārliecības par nākamās revolūcijas buržuāzisko raksturu? Tas ļoti iespējams, ņemot vērā šā jēdziena ļaunprātīgo lietošanu, ko mēs redzam ,,Iskrā“. Tāpēc nepavisam nebūs lieki pakavēties pie šā jautājuma.

6. NO KURIENES PROLETARIĀTAM DRAUD BRIESMAS IZRĀDĪTIES AR SAISTĪTAM ROKĀM CĪŅĀ PRET NEKONSEKVENTO BURŽUĀZIJU?

Marksisti neapšaubāmi ir pārliecināti par Krievijas revolūcijas buržuāzisko raksturu. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka tie demokrātiskie pārveidojumi politiskajā iekārtā un tie sociāli ekonomiskie pārveidojumi, kas Krievijai kļuvuši nepieciešami, — paši par sevi ne tikai nenozīmē kapitālisma satricināšanu, buržuāzijas kundzības satricināšanu, bet, tieši otrādi, tie pirmo reizi pa īstam attīrīs pamatus plašai un straujai, eiropiskai, bet ne aziatiskai kapitālisma attīstībai, tie pirmo reizi padarīs iespējamu buržuāzijas kā šķiras kundzību.(Sociālisti revolucionāri nespēj saprast šo ideju, tāpēc ka viņi nezina preču un kapitālistiskās ražošanas attīstības likumu ābeci, viņi neredz, ka pat zemnieku sacelšanās pilnīgas sekmes, pat visas zemes pārdalīšana zemniecības interesēs un saskaņā ar tās vēlēšanos („vispārējā zemes pārdalīšana" vai kaut kas tamlīdzīgs) nemaz neiznīcinās kapitālismu, bet, gluži otrādi, stimulēs tā attīstību un paātrinās pašas zemniecības šķiras sairšanu. Šās patiesības neizpratne padara sociālistus revolucionārus par neapzinīgiem sīkburžuazijas ideologiem. Pastāvēt uz šo patiesību sociāldemokrātijai ir ļoti svarīgi ne vien teorētiskā, bet arī praktiskā un politiskā ziņā, jo no tā izriet obligātā nepieciešamība pēc pilnīgas proletariāta

Šķiras partijas patstāvības tagadējā „vispār demokrātiskā" kustībā.

Bet no tā nebūt nav secināms, ka demokrātiskais apvērsums (buržuāzisks pēc sava sabiedriski ekonomiskā satura) nebūtu loti svarīgs proletariātam. No tā nebūt nav secināms, ka demokrātiskais apvērsums nevarētu notikt gan tādā formā, kas lielāko tiesu izdevīga lielkapitālistam, finanču dūzim, „izglītotam" muižniekam, gan arī tādā formā, kas izdevīga zemniekam un strādniekam.

Jauniskric.ši pašā pamatā nepareizi saprot kategorijas — buržuāziskā revolūcija — jēgu un nozīmi. Viņu spriedumos pastāvīgi pavīd doma, it kā buržuāziskā revolūcija būtu tāda revolūcija, kura var dot vienīgi to, kas izdevīgs buržuāzijai. Bet nav tomēr nekā aplamāka par tādu domu. Buržuāziskā revolūcija ir tāda revolūcija, kas nepārsniedz buržuāziskās, t. i., kapitālistiskās, sabiedriski ekonomiskās iekārtas ietvarus. Buržuāziskā revolūcija izteic kapitālisma attīstības vajadzības, ne tikvien neiznīcinot tā pamatus, bet, gluži otrādi, tos paplašinot un padziļinot. Tāpēc šī revolūcija izteic ne vien strādnieku šķiras, bet arī visas buržuāzijas intereses. Tā kā buržuāzijas kundzība pār strādnieku šķiru, kapitālismam pastāvot, ir nenovēršama, tad ar pilnīgām tiesībām var teikt, ka buržuāziskā revolūcija izteic ne tik daudz proletariāta, cik buržuāzijas intereses. Bet pilnīgi nejēdzīga ir doma, ka buržuāziskā revolūcija nepavisam neizteic proletariāta intereses. Šī nejēdzīgā doma nozīmē vai nu atgriešanos pie vecu vecās narodņiku teorijas, ka buržuāziskā revolūcija esot pretrunā ar proletariāta interesēm un ka tāpēc mums neesot vajadzīga buržuāziskā politiska brīvība. Vai arī šī doma nozīmē anarehismu, kas noliedz jebkādu proletariāta līdzdalību buržuāziskā politikā, buržuāziskā revolūcijā, buržuāziskā parlamentārismā. Teorētiski šī doma ir marksisma ābeces tēžu aizmiršana, ka uz preču ražošanas pamala nenovēršami atlīstās kapitālisms. Marksisms māca, ka uz preču ražošanu dibināta sabiedrība, kas atrodas maiņas attiecībās ar civilizētām kapitālistiskām nācijām, savas attīstības zināmā pakāpē nenovēršami arī pati nostājas uz kapitālisma ceļa. Marksisms pilnīgi ir ticis galā ar narodņiku un anarehistu murgiem, it kā būtu iespējams, piemēram, Krievijai izvairīties no kapitālistiskās attīstības, izlēkt no kapitālisma vai arī pārlēkt tam pāri kaut kādā citā un nevis šķiru cīņas ceļā uz šā paša kapitālisma pamata un tā robežās.

Visas šis marksisma tezes pierādītas un sīki iztirzātas tiklab vispār, kā arī speciāli attiecībā uz Krieviju. Bet no šīm tēzēm secināms, ka reakcionāra ir doma meklēt glābiņu strādnieku šķirai jebkur citur kā vien kapitālisma tālākā attīstībā. Tādās zemēs kā Krievija strādnieku šķira cieš ne tik daudz no kapitālisma, cik no kapitālisma nepieliekamas attīstības. Tāpēc strādnieku šķira katrā ziņā ieinteresēta visplašākajā, visbrīvākajā, visstraujākajā kapitālisma attīstībā. Strādnieku šķirai katrā ziņā izdevīgi, lai nobīdītu pie malas visas pagātnes atliekas, kas traucē plašu, brīvu un strauju kapitālisma attīstību. Buržuāziskā revolūcija ir tieši tāds apvērsums, kas visenerģiskāk noslauka pagātnes atliekas, dzimtbūšanas atliekas (pie šīm atliekām pieder ne tikai patvaldība, bet arī monarchija), kas vispilnīgāk nodrošina visplašāko, brīvāko un straujāko kapitālisma attīstību.

Tāpēc buržuāziskā revolūcija augstākā mērā izdevīga proletariātam. Buržuāziskā revolūcija katrā ziņā nepieciešama proletariāta interesēs. Jo pilnīgāka un enerģiskāka, jo konsekventāka būs buržuāziskā revolūcija, toties nodrošinātāka būs proletariāta cīņa pret buržuāzi ju par sociālismu. Vienīgi cilvēkiem, kas nezina zinātniskā sociālismā ābeci, šis secinājums var likties jauns vai dīvains, paradoksāls. Bet no šā secinājuma, starp citu, izriet arī tā teze, ka zināmā nozīmē buržuāziskā revolūcija izdevīgāka proletariātam nekā buržuāzijai. Tieši, lūk, tādā nozīmē neapšaubāma šī teze: buržuāzijai ir izdevīgi balstīties pret proletariātu uz dažām pagātnes atliekām, piemēram, uz monarchiju, uz pastāvīgu armiju u. tml. Buržuāzi jai izdevīgi, lai buržuāziskā revolūcija pārāk enerģiski nenoslaucītu visas pagātnes atliekas, bet gan dažas no tām paturētu, t. i., lai šī revolūcija nebūtu pilnīgi konsekventa, nenoietu līdz galam, nebūtu noteikta un nesaudzīga. Bieži vien sociāldemokrāti šo domu izteic mazliet citādāk, sakot, ka buržuāzijā kļūst neuzticīga pati sev, ka buržuāzijā nodod brīvību, ka buržuāzijā nav spējīga uz konsekventu demokrātismu. Buržuāzijai izdevīgāk, lai nepieciešamās pārveidības buržuāziski demokrātiskā virzienā notiktu lēnāk, pakāpeniskāk, piesardzīgāk, nenoteiktāk, reformu ceļā un nevis revolūcijas ceļā; lai šīs

pārveidības bālu cik iespējams piesardzīgas attiecībā pret „cienījamiem^14 dzimtbūšanas institūtiem (tādiem kā monar-chija); lai šīs pārveidības iespējami mazāk attīstītu vienkāršās tautas, t. i., zemniecības un jo sevišķi strādnieku, revolucionāro pašdarbību, iniciativu un enerģiju, jo citādi strādniekiem būs jo vieglāk, kā franči saka, „pārlikt šauteni no viena pleca uz otru“, t. i., vērst pret pašu buržuāziju to ieroci, ar ko viņus apgādās buržuāziskā revolūcija, to brīvību, ko tā dos, tās demokrātiskās iestādes, kas radīsies no dzimtbūšanas iztīrītā zemē.

Strādnieku šķirai turpretim izdevīgāk, lai nepieciešamās pārveidības buržuāziski demokrātiskā virzienā norisinātos tieši revolucionārā un nevis reformu ceļā, jo reformu ceļš ir vilcināšanās, mīņāšanās, tautas organisma trūdošo daļu mokoši lēnas almiršanas ceļš. No to trūdēšanas vispirms un visvairāk cieš proletariats un zemniecība. Revolucionārais ceļš ir ātras, proletariātam vismazāk sāpīgas operācijās ceļš, tiešs trūdošo daļu izgriešanas ceļš, vismazākās piekāpības un piesardzības ceļš attiecībā pret monarehiju un tai atbilstošām riebīgām, neķītrām, trūdošām un trūdot gaisu saindējošām iestādēm.

Lūk, kāpēc mūsu buržuāziski liberālā prese ne vienīgi tikai aiz cenzūras motiviem, ne tikai aiz Judasa bailēm apraud revolucionārā ceļa iespēju, bīstas no revolūcijas, biedē caru ar revolūciju, rūpējas, lai izvairītos no revolūcijas, verdziskā padevībā izlūdzas nožēlojamas reformas kā pamatu reformisma ceļam. Šāds viedoklis ir ne vien „Russkije Vedomosti" („Krievijas Ziņotājs"), „Sin Olcčestva" „Tēvijas Dēls"), „Naša Žizņ“ („Mūsu Dzīve"), „Naši Dņi" („Mūsu Dienas"), bet arī nelegālajai, brīvajai „Osvoboždeņije". Pats buržuāzijas kā šķiras stāvoklis kapitālistiskā sabiedrībā neatvairāmi rada tās nekonsekvenci demokrātiskā apvērsumā. Pats proletariāta kā šķiras stāvoklis liek tam būt konsekventam demokrātam. Bīdamās no demokrātiskā progresa, kas draud nostiprināt proletariātu, buržuāzijā raugās atpakaļ. Proletariātam nekā cila nav ko zaudēt kā vien važas, bet ar demokrātismā palīdzību viņš ieguš visu pasauli. Tāpēc, jo konsekventāka buržuāziskā revolūcijā savos demokrātiskajos pārveidojumos, jo mazāk tā aprobežojas ar to, kas izdevīgs vienīgi buržuāzijai. Jo konsekventāka buržuāziskā revolūcija, jo vairāk tā nodrošina to, kas demokrātiskajā apvērsumā izdevīgs proletariātam un zemniecībai.

Marksisms māca proletārieti nevis atiet sāņus no buržuāziskās revolūcijas, nevis būt vienaldzīgam pret to, nevis nodot tās vadību buržuāzijai, bet turpretim visenerģiskāk piedalīties tanī, visnoteiktāk cīnīties par konsekventu proletārisku demokrātismu, par revolūcijas novešanu līdz galam. Mēs nevaram izlēkt no Krievijas revolūcijas buržuāziski demokrātiskajiem ietvariem, bet mēs varam milzu apmēros paplašināt šos ietvarus, šo ietvaru robežās mēs varam cīnīties un mums jācīnās par proletariāta interesēm, par viņa tiešajām vajadzībām un par viņa spēku sagatavošanas apstākļiem nākamajai pilnīgai uzvarai. Ir dažādas buržuāziskās demokrātijās. Buržuāzisks demokrāts ir arī zemstietis monarchists, augšpalatas piekritējs, kas „pieprasa" vispārējas vēlēšanu tiesības, bet paslepšus klusībā slēdz ar carismu veikalu par apcirptu konstitūciju. Buržuāzisks demokrāts ir arī zemnieks, kas ieročiem rokā iet pret muižniekiem un ierēdņiem, kas „naivi republikāniski" ieteic „padzīt caru"[10]. Buržuāziski demokrātiskā kārtība mēdz būt tāda kā Vācijā un tāda kā Anglijā; tāda kā Austrijā un tāda kā Amerikā vai Šveicē. Labs būtu tas marksists, kas demokrātiskā apvērsuma laikmetā nogulētu šo atšķirību starp demokrātismā pakāpēm un tā vienas vai otras formas dažādo raksturu un aprobežotos ar „prātošanu", ka tomēr tā taču ir „buržuāziskā revolūcija", „buržuāziskās revolūcijas" augli.

Un taču tieši tādi gudrinieki, kas dižojas ar savu tuvredzību, ir mūsu jauniskrieši. Viņi aprobežojas ar spriedelēšanu par revolūcijas buržuāzisko raksturu tieši tur un tad, kur jāprot rast atšķirību starp republikāniski revolucionāro un monarehistiski liberālo buržuāzisko demokrātiju, nerunājot jau nemaz par atšķirību starp nekonsekvento buržuāzisko un konsekvento proletārisko demokrātismu. Viņi apmierinās, — it kā viņi patiešām būtu kļuvuši par „cilvēkiem futrālī", — ar melancholisku spriedelēšanu par „pretēju šķiru savstarpējās cīņas procesu", kad runa ir par to, lai dotu demokrātisku vadību tagadējā revolūcijā, lai pasvītrotu progresīvos demokrātiskos lozungus atšķirībā no Struves kga un Ко nodevīgajiem lozungiem, lai tieši un krasi norādītu proletariāta un zemniecības tiešām revolucionārās cīņas tuvākos uzdevumus atšķirībā no muižnieku un fabrikantu liberālā maklerisma. Tāda tagad ir jautājuma būtība, kuru jūs esat nogulējuši, kungi: tāda, vai mūsu revolūcija beigsies ar tiešām grandiozu uzvaru vai tikai ar nožēlojamu izlīgumu, vai tā nonāks līdz revolucionārai demokrātiskai proletariate un zemniecības diktatūrai vai arī „iztērēs spēkus" par liberāli šipovisku konstitūciju 1

No pirmā acu uzmetiena var likties, ka, izvirzot šo jautājumu, mēs pilnīgi novēršamies nost no mūsu temata. Bet tā tas var likties tikai no pirmā acu uzmetiena. Īstenībā tieši šai jautājumā ir to principiālo domstarpību sakne, kuras jau tagad pilnīgi iezīmējušās starp Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas III kongresa sociāldemokrātisko taktiku un jauniskriešu konferencē noteikto taktiku. Sie pēdējie jau tagad spēruši ne divus, bet trīs soļus atpakaļ, pieceļot no miroņiem ekonomisma kļūdas, kad jāizlemj strādnieku šķirai revolūcijas momentā nesalīdzināmi komplicētāki, svarīgāki un vitālāki tās taktikas jautājumi. Lūk. kāpēc pie izvirzītā jautājuma iztirzāšanas mums nepieciešams pakavēties visai uzmanīgi.

Mūsu izrakstītā jauniskriešu rezolūcijas daļa norāda uz briesmām, kaut tikai sociāldemokrātijā nesaistītu sev rokas cīņā pret buržuāzijas nekonsekvento politiku, kaut tikai tā neizkustu buržuāziskajā demokrātijā. Doma par šīm briesmām kā sarkans pavediens velkas cauri visai specifiskai jauniskriešu literatūrai, šī doma ir mūsu partijas šķelšanās visas principiālās pozicijas īstais kodols (no tā laika, kopš .šās šķelšanās ķildu elementi pilnīgi atkāpušies otrā vielā, dodot vietu pagrieziena elementiem uz ekonomismu). Un mēs pilnīgi atklāti atzīstam, ka šīs briesmas tiešām pastāv, ka tieši tagad, Krievijas revolūcijai pilnā sparā esot, šis briesmas kļuvušas sevišķi nopietnas. Uz visiem mums, sociāldemokrātijas teorētiķiem — par sevi es labāk teiktu — publicistiem, gulstas neatliekams un ārkārtīgi atbildīgs uzdevums noskaidrot, no kuros puses patiešām draud šis briesmas. Jo mūsu domstarpību avots nav vis strīds, vai šādas briesmas pastāv, bet gan strīds par to, vai tās rada „mazākuma" tā dēvētā vilkšanās astē vai tā dēvētais „vairākuma" revolucionarisms.

Lai novērstu neskaidrības un pārpratumus, vispirms aizrādīsim, ka briesmas, par kurām mēs runājam, neatrodas vis lietas subjektivajā, bet objektīvajā pusē, nevis formālajā pozicijā, kuru sociāldemokrātijā ieņems cīņā, bet visas tagadējās revolucionārās cīņas materiālajā iznākumā. Jautājums nav par to, vai tās vai citas sociāldemokrātiskās grupas gribēs izkust buržuāziskajā demokrātijā, vai tās apzinās, ka tās izkūst, — par to nav ne runas. Par šādu vēlēšanos mēs nevienu sociāldemokrātu aizdomās neturam, un ar vēlēšanos te arī nepavisam nav darīšana. Tāpat arī jautājums nav par to, vai tās vai citas sociāldemokrātiskās grupas saglabās savu formālo patstāvību, atsevišķību un neatkarību no buržuāziskās demokrātijās visā revolūcijas gaitā. Viņas var ne vien paziņot šo „patstāvību", bet arī formāli to saglabāt, un tomēr īstenībā var notikt tā, ka cīņā pret buržuāzijas nekonsekvenci izrādīsies, ka rokas viņām saistītas. Revolūcijas galīgais politiskais iznākums var izrādīties tāds, ka, neraugoties uz visu formālo „patstāvību", neraugoties uz sociāldemokrātijas pilnīgo organizatorisko un partejisko atsevišķību, tā īstenībā būs nepatstāvīga, būs nespēcīga uzspiest notikumu gaitai savas proletāriskās patstāvības zīmogu, būs tik vāja, ka visā visumā pēdējā rezultātā, gala iznākumā tās „izkušana" buržuāziskajā demokrātijā tomēr būs vēsturisks fakts.

Lūk, kur ir īstenās briesmas. Un tagad palūkosimies, no kuras puses tās draud: vai no sociāldemokrātijas novirzīšanās pa labi jaunās „Iskras" personā, kā domājam mēs, vai no novirzīšanās pa kreisi „vairākuma", avīzes „Vperjod" utt. personā, kā domā jauni.skricši.

Šā jautājuma atrisinājumu, kā mēs norādījām, nosaka dažādu sabiedrisku spēku darbības objektivais savienojums. Šo spēku raksturu teorētiski nosacījusi Krievijas īstenības marksistiska analizē, bet tagad to praktiski nosaka grupu un šķiru atklāta darbība revolūcijas gaitā. Un, lūk, visa teorētiskā analizē, ko sen pirms pārdzīvojamā laikmeta izdarījuši marksisti, un visi revolucionāro notikumu attīstības praktiskie vērojumi rāda mums, ka no objektivo apstākļu viedokļa iespējama divējāda Krievijas revolūcijas gaiļa un iznākums. Krievijas ekonomiskās un politiskās iekārtas pārveidošana buržuāziski demokrātiskā virzienā ir neizbēgama un neatvairāma. Nav tāda spēka virs zemes, kas varētu aizturēt šādu pārveidošanu. Bet no esošo spēku, kuri rada šo pārveidošanu, darbības kombinācijās var iznākt šās pārveidošanas divējāds rezultāts jeb divējāda forma. Viens no diviem: 1) vai nu liela beigsies ar „revolūcijas izšķirošu uzvaru pār carismu^11, vai 2) izšķirošai uzvarai spēku nepietiks un lieta beigsies ar carisma izlīgumu ar buržuāzijas „visne-konsekventākiem^11 un ,,vissavtīgākicm“ elementiem. Visa bezgalīgā sīkumu un kombināciju dažādība, kuras neviens nespēj paredzēt, visā visumā noved tieši pie viena vai otra no šiem diviem iznākumiem.

Tagad aplūkosim šos iznākumus, pirmkārt, no to sociālās nozīmes viedokļa un, otrkārt, no sociāldemokrātijas stāvokļa (tās ,,izkušanas“ vai tās „roku saistīšanas") viedokļa viena un otra iznākuma gadījumā.

Kas ir „revolūcijas izšķiroša uzvara pār carismu"? Mēs jau redzējām, ka, lietodami šo izteicienu, jauniskrieši to nesaprot pat tā tuvākajā politiskajā nozīmē. Vēl mazāk pie viņiem vērojama šā jēdziena šķiriskā satura izpratne. Mēs, marksisti, taču nekādā ziņā nedrīkstam atļaut sevi apmānīt ar vārdiem: „revolūcija" vai „Krievijas lielā revolūcija", kā tagad ar tiem sevi māna daudzi revolucionārie demokrāti (līdzīgi Gaponam). Mums jābūt pilnīgā skaidrībā par to, kādi tad reāli sabiedriski spēki slāv pretī „carismam" (tas ir pilnīgi reals un visiem pilnīgi saprotams spēks) un spējīgi gūt „izšķirošu uzvaru" pār to. Tāds spēks nevar būt liel-buržuazija, muižnieki, fabrikanti, „sabiedrība", kas seko osvoboždenciem. Mēs redzam, ka viņi pat negrib izšķirošu uzvaru. Mēs zinām, ka pēc sava šķiriskā stāvokļa viņi nav spējīgi izšķirošai cīņai pret carismu: privātīpašums, kapitāls, zeme ir pārāk smags akmens pie kājām, lai dotos izšķirošā cīņā. Viņiem pārāk vajadzīgs carisms ar tā policejiski birokrātiskajiem un militārajiem spēkiem pret proletariātu un zemniecību, lai viņi varētu censties pēc carisma iznīcināšanas. Nē, spēks, kas spējīgs gūt „izšķirošu uzvaru pār carismu", var~būt tikai tauta, l. i., proletariats un zemniecība, ja ņemam galvenos, lielos spēkus, sadalot lauku un pilsētu sīkburžuažiju (arī „tautu") starp vienu un otru. „Revolūcijas izšķiroša uzvara pār carismu" ir proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskā diktatūra. No šā secinājuma, ko jau sen norādījusi avīze „Vperjod", mūsu jauniskrieši nekur projām netiks. Nav neviena cita, kas var gūt izšķirošu uzvaru pār carismu.

Un tāda uzvara būs tieši diktatūra, t. i., tai nenovēršami būs jābalstās uz militāru spēku, uz masu apbruņošanu, uz sacelšanos, bet nevis uz šādām vai tādām „legālā", „mierīgā ceļā" radītām iestādēm. Tā var būt tikai diktatūra, jo to pārveidojumu realizēšana, kuri katrā ziņā un nekavējoties vajadzīgi proletariātam un zemniecībai, radīs ir muižnieku, ir lielo buržuju, ir carisma izmisuma pilnu pretošanos. Salauzt šo pretošanos, atsist kontrrevolūcijas mēģinājumus bez diktatūras nav iespējams. Tomēr tā, protams, būs nevis sociālistiskā, bet demokrātiskā diktatūra. Tā nevarēs aizskart (bez vairākām pārejas pakāpēm revolūcijas attīstībā) kapitālisma pamatus. Labākajā gadījumā tā spēs radikāli pārdalīt zemes īpašumus zemniecības labā, realizēt pilnīgu un konsekventu demokrātismu, ieskaitot republiku, izraut ar saknēm visas aziatiskās, verdziskās pazīmes ne vien no lauku, bet arī no fabriku sadzīves, likt pamatus nopietnai strādnieku stāvokļa uzlabošanai un viņu dzīves līmeņa pacelšanai un beidzot, last but not least^11 — pārnest revolūcijas ugunsgrēku uz Eiropu. Tāda uzvara nebūt vēl nepadarīs mūsu buržuāzisko revolūciju par sociālistisku revolūciju; demokrātiskais apvērsums tieši nepārsniegs buržuāzisko sabiedriski ekonomisko attiecību ietvarus; bet tomēr šādas uzvaras nozīme būs milzīga gan Krievijas, gan visas pasaules turpmākai attīstībai. Nekas tādā mērā nepacels visas pasaules proletariāta revolucionāro enerģiju, nekas tik stipri nesaīsinās ceļu, kurš ved pie tā pilnīgas uzvaras, kā šās Krievijā sākušās revolūcijas izšķirošā uzvara.

Cik ticama šāda uzvara, — tas ir cits jautājums. Sai ziņā mums nemaz nav tieksmes uz neprātīgu optimismu, mēs nemaz neaizmirstam šā uzdevuma milzīgās grūtības, bet, ejot cīņā, mums jāvēlas uzvara un jāprot parādīt īsto ceļu uz to. Tendences, kas spēj novest pie šās uzvaras, neapstrīdami reāli pastāv. Tiesa, mūsu sociāldemokrātiskā ietekme proletariāta masās vēl ļoti ļoti nepietiekama; revolucionārā iedarbība uz zemniecības masu pavisam niecīga; proletariāta un sevišķi zemniecības izkliedēlība, neattīstība un tumsība vēl ārkārtīgi liela. Bet revolūcija ātri saliedē un ātri izglīto. Katrs tās attīstības solis modina masas un ar nevaldāmu spēku pievelk tās tieši revolucionārās programas pusē kā

(vienīgās programas, kas konsekventi un pilnīgi izteic to īstās dzīvības intereses.

Mcchanikas likums skan, ka darbība līdzīga pretdarbībai. Arī revolūcijas postīgais spēks vēsturē ne mazumu atkarīgs no tā, cik stipra un ilga bi jusi brīvības tieksmju apspiešana, cik dzi|as bijušas pretrunas starp aizvēsturisko „virsbūvi^11 un tagadējā laikmeta dzīvajiem spēkiem. Arī starptautiskā politiskā situācijā daudzējādā ziņā veidojas Krievijas revolūcijai tik izdevīgi, ka labāk nevar būt. Strādnieku un zemnieku sacelšanās jau sākusies, tā ir sadrumstalota, stichiska, vāja, bet tā neapšaubāmi un katrā ziņā liecina, ka ir spēki, kas spējīgi uz izšķirošu cīņu un iet uz izšķirošu uzvaru.

Ja nepietiks šo spēku, — tad carisms paspēs noslēgt izlīgumu, kuru no abiem galiem jau gatavo Buliginu kungi un Struves kungi. Tad viss beigsies ar apcirptu konstitūciju vai pat — vissliktākajā no sliktākajiem gadījumiem — ar tās parodiju. Arī tā būs „buržuāziskā^11 revolūcija, tikai nelaikā dzimis bērns, bastards, kroplis. Sociāldemokrātijai nav ilūziju, tā pazīst buržuāzijas nodevīgo dabu, tā nenokārs galvu un nepametīs savu neatlaidīgo, pacietīgo un izturēto darbu, lai audzinātu proletariāta šķiras apziņu pat buržuāziski konstitucionālās ,,šipoviskās“ labklājības vispelēkākajā ikdienā. Tāds iznākums būtu vairāk vai mazāk līdzīgs gandrīz visu XIX gadsimta demokrātisko revolūciju iznākumam Eiropā, un mūsu partijas attīstība ietu tad pa grūto, smago, garo, bet pazīstamo un iemīto laku.

Tagad jā jautā, kurā tad no šiem diviem iespējamiem iznākumiem izrādīsies, ka sociāldemokrātijai faktiski ir saistītas rokas pret nekonsekvento un savtīgo buržuāziju? izrādīsies, ka tā faktiski „izkususi^11 vai gandrīz izkususi buržuāziskajā demokrātijā?

Pietiek skaidri nostādīt šo jautājumu, lai bez kādām grūtībām uz to atbildētu.

Ja buržuāzijai, izlīgstot ar carismu, izdosies izjaukt Krievijas revolūciju, — tad izrādīsies, ka faktiski sociāldemokrātijai rokas tieši saistītas pret nekonsekvento buržuāziju, — tad izrādīsies, ka sociāldemokrātijā ir izkususi „buržuāziskajā demokrātijā" tai ziņā, ka proletariātam neizdosies uzspiest savu spilgto zīmogu revolūcijai, neizdosies proletāriski jeb, kā kādreiz teica Markss, „plebejiski" izrēķināties ar carismu.

Ja izdosies revolūcijas izšķiroša uzvara, — lad mēs ar carismu tiksim galā jakobiniski jeb, ja vēlaties, plebejiski. ,,Viss franču terorisms, — rakstīja Markss 1848. g. ievērojamajā „Jaunajā Reinas Avīzē", — nebija nekas cits kā vien plebejisks paņēmiens tikt galā ar buržuāzijas ienaidniekiem, ar absolūtismu, feodālismu un mietpilsonību" (sk. Marx' Xachlass, Meringa izdevumu, III sēj., 211. Ipp.)13. Vai par šo Marksa vārdu nozīmi kādreiz padomājuši tie cilvēki, kas krievu sociāldemokrātiskos strādniekus biedē ar „jakobi-nisma" biedēkli demokrātiskās revolūcijas laikmetā?

Jauniskrieši, šie tagadējās Krievijas sociāldemokrātijas žirondisti, nesaplūst ar osvoboždenciem, bet savu lozungu rakstura dēļ, izrādās, faktiski ir tiem astē. Bet osvobož-denci, t. i., liberālās buržuāzijas pārstāvji, grib tikt galā ar patvaldību maigi, reformatoriski, — piekāpīgi, nedarot pāri aristokrātijai, muižniecībai, galmam, — piesardzīgi, bez kāda lūzuma, — pieklājīgi un laipni, pa kungu modei, uzvelkot baltus cimdus (līdzīgus tiem, kurus no bašibuzuka rokām uzvilka Petrunkeviča kungs, Nikolajam Asiņainajam pieņemot „tautas pārstāvjus" (?), sk. avīzes „Proļetarij" 5. nr-u^12).

Tagadējās sociāldemokrātijas jakobinieši, — boļševiki, vperjodovieši, kongresnieki jel» prolctarijicši, nemaz nezinu, kā teikt, — ar saviem lozungiem grib pacelt revolucionāro un republikānisko sīkburžuaziju un sevišķi zemniecību līdz proletariāta konsekventā demokrātismā līmenim, proletariāta, kas saglabā savu pilnīgo šķirisko savrupību. Viņi grib, lai lauta, I. i., proletariats un zemniecība, tiktu galā ar monar-cliiju un aristokrātiju „plebejiski", nesaudzīgi iznīcinot brīvības ienaidniekus, ar spēku apspiežot viņu pretestību, nekādi nepiekāpjoties pret nolādēto dzimtbūšanas, aziatisma un cilvēka zaimošanas mantojumu.

Tas, protams, nenozīmē, ka mēs katrā ziņā gribētu atdarināt 1793. gada jakobiniešus, pieņemt viņu uzskatus, pro-gramu, lozungus un rīcības veidu. Nekā tamlīdzīga. Mums ir ne vecā, bet jauna programa — Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas minimālā programa. Mums ir jauns lozungs: proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskā diktatūra. Ja vien piedzīvosim īstu revolūcijas uzvaru, mums būs arī jauni rīcības veidi, kas atbilst pēc pilnīga sociālistiskā apvērsuma liecošās strādnieku šķiras partijas raksturam un mērķiem. Ar savu salīdzinājumu mēs tikai gribam paskaidrot, ka XX gadsimta progresivās šķiras, proletariāta, pārstāvji, t. i., sociāldemokrāti, dalās divos tādos pašos spārnos (oportunistiskā un revolucionārā), kādos dalījās arī XV1JI gadsimta progresivās šķiras, buržuāzijas, pārstāvji, t. i., žirondisti un jakobinieši.

Tikai demokrātiskās revolūcijas pilnīgas uzvaras gadījumā proletariātam nebūs saistītas rokas cīņā pret nekonsekvento buržuāziju, tikai šai gadījumā tas „neizkusīs" buržuāziskajā demokrātijā un uzspiedīs visai revolūcijai savu proletārisko vai, pareizāk sakot, proletāriski zemniecisko zīmogu.

Ar vienu vārdu sakot: lai neizrādītos ar saistītām rokām cīņā pret nekonsekvento buržuāzisko demokrātiju, proletariātam jābūt pietiekami apzinīgam un stipram, lai paceltu līdz revolucionārai pašapziņai zemniecību, lai vadītu tās uzbrukumu, lai tādā veidā patstāvīgi realizētu konsekventi proletārisku demokrātismu.

Lūk, kāds ir jauniskriešu tik neveiksmīgi atrisinātais jautājums par briesmām palikt ar saistītām rokām cīņā pret nekonsekvento buržuāziju. Buržuāzijā vienmēr būs nekonsekventa. Nav nekā naivāka un neauglīgāka par mēģinājumiem norādīt nosacījumus vai punktus^13, kurus izpildot buržuāzisko demokrātiju varētu uzskatīt par neliekulīgu tautas draugu. Konsekvents cīnītājs par demokrātismu var būt vienīgi proletariats. Uzvarošs cīnītājs par demokrātismu viņš var būt tikai ar to nosacījumu, ja viņa revolucionārai cīņai pievienosies zemniecības masa. Ja proletariātam te nepietiks spēka, — izrādīsies, ka buržuāzijā būs demokrātiskās revolūcijas priekšgalā un piešķirs tai nekonsekventu un savtīgu raksturu. Nav cita līdzekļa to novērst kā vien proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskā diktatūra.

Tādējādi mēs nonākam pie neapšaubāma secinājuma, ka tieši jauniskriešu laklika pēc savas objeklivās nozīmes nāk par labu buržuāziskai demokrātijai. Organizatoriskā izplūduma sludināšana, kas nonāk līdz plebiscitiem, līdz vienošanās principam, līdz partijas literatūras atraušanai no partijas, — bruņotas sacelšanās uzdevumu noniecināšana, — revolucionārā proletariāta un monarchistiskās buržuāzijas visas tautas politisko lozungu sajaukšana, — „revolūcijas izšķirošas uzvaras pār carismu" nosacījumu sagrozīšana,— viss tas, kopā ņemot, dod tieši to astē vilkšanās politiku revolucionārā momentā, kura jauc galvu proletariātam, dezorganizē to un rada sajukumu tā apziņā, noniecina sociāldemokrātijas taktiku un nevis parāda vienīgo ceļu uz uzvaru un pievieno proletariala lozungam visus tautas revolucionāros un republikāniskos elementus.

Lai pastiprinātu šo secinājumu, pie kura mēs nonācām, pamatojoties uz rezolūcijas iztirzāšanu, apskatīsim šo pašu jautājumu no citām pusēm. Pirmkārt, palūkosimies, kā jauniskriešu taktiku ilustrē naivs un vaļsirdīgs meņševiks gruzinu avīzē „Social-Demokrat". Otrkārt, palūkosimies, kas pašreizējā politiskajā situācijā darbos izmanto jaunās „Iskras" lozungus.

7. TAKTIKA PAR „KONSERVATĪVO ATSTUMŠANU NO VALDĪBAS"

Mūsu iepriekš minētais raksts Tillisas meņševistiskās „komitejas" orgānā („Social-Demokrat", 1. nr.) saucas „Zemes sapulce un mūsu taktika". Tā autors vēl nav pavisam aizmirsis mūsu programu. Viņš izvirza republikas lozungu, bet par taktiku viņš spriež šādi:

„Lai sasniegtu So mērķi (republiku), var norādīt divus ceļus: vai nu pilnīgi neievēro! valdības sasaucamo Zemes sapulci un ar ierofiem rokās gāzt valdību, sastādīt revolucionāru valdību un sasaukt satversmes sapulci. Vai arī — deklarēt Zemes sapulci par mūsu darbības centru, ar ieročiem rokās iedarboties uz tās sastāvu, uz tās darbību un ar spēku piespiest lo izsludināt sevi par satversmes sapulci vai ari caur to sasaukt satversmes sapulci. Šis divas taktikas (oli krasi atšķiras viena no otras. Palūkosimies, kura no tām izdevīgāka mums".

Lūk, kā krievu jauniskrieši izsaka tās idejas, kas vēlāk iemiesotas mūsu iztirzātajā rezolūcijā. Tas rakstīts, ievērojiet, pirms Cusimas, kad Buligina „projekts" vēl nepavisam nebija nācis pasaulē. Pat liberāļiem bija zudusi pacietība, un viņi savu neuzticību izteica legālās preses slejās, bet izrādās, ka sociāldemokrāts jauniskrietis ir ticīgāks par liberāliem. Viņš pasludina, ka Zemes sapulci „sasauc**, un lik |oti viņš tic caram, ka šo vēl neeksistējošo Zemes sapulci fbet varbūt „Valsts domi“ vai „likumdošanas padomdevēju sapulci^1*?) ieteic ņemt par inūsu darbības centru. Būdams vaļsirdīgāks un taisnprātīgāks nekā konferencē pieņemtās rezolūcijas autori, mūsu tiflisietis nepielīdzina vienu otrai abas „taktikas^11 (kuras viņš iztirzā ar neatdarināmu naivi-tati), bet pasludina, ka otra „izdevīgāka**. Klausieties:

„Pirmā taktika. Kā jūs zināt, gaidāmā revolūcija ir buržuāziskā revolūcija, t. i., lā vērsta uz tādu tagadējās iekārtas pārmaiņu, kurā (pārmaiņā) ieinteresēts ne vien proletariats, bet ari visa buržuāziskā sabiedrība. Pret valdību opozīcijā ir visas šķiras, pat paši kapitālisti. Cīnītājs proletariats un cīnītāja buržuāzijā dažā ziņā iet kopā un no dažādām pusēm kopā uzbrūk patvaldībai. Valdība šeit ir pavisam vientuļa, un tai nav sabiedrības simpātiju. Tāpēc lo iznīcināt ir ļoti viegli. Viss Krievijas proletariats nav vēl lik apzinīgs un organizēts, lai viņš viens pats varētu izdarīt revolūciju. Bet, ja arī viņš to varētu izdarīt, tad viņš izdarītu nevis buržuāzisku, bet proletārisku (sociālistisku) revolūciju. Tātad mūsu interesēs ir, lai valdība paliktu bez sabiedrotiem, nevarētu sašķelt opozīciju, nepievienotu sev buržuāziju un neatstātu proletariātu izolētu"...

Tāiad prolelariata interesēs ir, lai cara valdība nevarētu sašķelt buržuāziju un proletariātu! Vai tikai tā nav kļūda, ka gruzīnu organs nosaukts par „Social-Demokrāt** un nevis par „Osvoboždeņije**? Un ievērojiet, kāda nesalīdzināma demokrātiskās revolūcijas filozofija! Vai mēs šeit savām acīm neredzam, ka jēdziena: „buržuāziskā revolūcija** rezo-nieriskais astē vilkšanās iztulkojums galīgi sajaucis nabaga tiflisietim galvu? Viņš iztirzā jautājumu par proletariātu iespējamo izolāciju demokrātiskajā apvērsumā un aizmirst... aizmirst sīkumu... zemniecību! No proletariāta iespējamiem sabiedrotiem viņš zina un mīļo zemstiešus muižniekus un nezina zemniekus, l'n tas notiek Kauka-zijā! Nu, vai mums nebija taisnība, sakot, ka jaunā ,,Iskra“ ar saviem spriedelējumiem noslīd līdz monarehistiskai buržuāzijai, kur tai vajadzētu pacelt par saviem sabiedrotiem revolucionāro zemniecību?

„... Pretējā gadījumā proletariāta sakāve un valdības uzvara neizbēgama. Un, lūk, pēc tā tieši cenšas patvaldība. Nav šaubu, ka lā savā Zemes sapulcē piesaistīs savā pusē muižniecības, zemstu, pilsētu, universitāšu u. lini. buržuāzisku iestāžu pārstāvjus. Tā pacentīsies ar sīku piekāpību viņus pielabināt un tādējādi samierināt tos ar sevi. Tādējādi stiprināta, lā visus savus triecienus vērsis pret darba lautu.

kas palikusi vientuļa. Mūsu pienākums — novērst šādu nelaimīgu iznākumu. Bet vai lo var izdarīt, ejot pirmo ceļu? Iedomāsimies, ka mēs nekādu uzmanību neesam pievērsuši Zemes sapulcei, bet paši esam sākuši gatavoties uz sacelšanos un kādā jaukā dienā apbruņoti esam izgājuši uz ielas cīņā. Un, lūk, le nu mūsu priekšā ne viens, bet divi ienaidnieki: valdība un Zemes sapulce. Tai laikā, kamēr mēs gatavojāmies, viņi paspējuši sarunāties, viens ar otru izlīgt, izstrādāt viņiem izdevīgu konstitūciju un sadalījuši savā starpā varu. Tā ir tieši valdībai izdevīga taktika, un mums visenerģiskākā veidā no tās jāatsakās"___

Lūk, tas ir vaļsirdīgi! Noteikti jāatsakās no sacelšanās gatavošanas „taktikas1^14, tāpēc ka „tai laikā^15 valdība noslēgs izlīgumu ar buržuāziju! Vai visfanātiskākā „ekonomisma^15 vecajā literatūrā var atrast kaut ko, kas līdzinātos tādam revolucionārās sociāldemokrātijas apgānījumam? Gan šeit, gan tur notiekošās strādnieku un zemnieku sacelšanās un nemieri ir fakts. Zemes sapulce — Buligina solījums. Un avīze ,,Social-Demokrat“ no Tiflisas nolemj: atteikties no taktikas gatavot sacelšanos un gaidīt „iedarbības centru^15 — Zemes sapulci...

„ . . . Otra taktika, gluži otrādi, ir tāda, lai noliktu Zemes sapulci mūsu uzraudzībā, nedotu tai iespēju rīkoties pēc savas gribas un izlīgt ar valdību^14.

Mēs atbalstām Zemes sapulci tiktāl, ciktāl lā cīnās pret patvaldību, un cīnāmies pret to tajos gadījumos, kad tā samierinās ar patvaldību. Enerģiski iejaucoties, mēs ar spēku sašķeļam^15 deputātus, radikāļus pievienojam sev, konservatīvos atstumjam no valdības un tādējādi visu Zemes sapulci novirzām uz revolucionārā ceļa. Ja lietosim lādu taktiku, valdība pastāvīgi paliks vientuļa, opozicija stipra, un ar to atvieglosies demokrātiskās iekārtas nodibināšana".

Jā, jā! Lai vēl lagad saka, ka mēs pārspīlējam jauniskriešu pagriezienu uz visvulgārāko līdzību ekonomismam. Tas taču ir liesi kaut kas līdzīgs daudzinātajam mušu pulverim: noķert mušu, uzkaisīt tai, un beigta būs. Ar spēku sašķelt Zemes sapulces deputātus, „atstumt konservatīvos no valdības" — un visa Zemes sapulce nostāsies uz revolucionāru ceļa... Bez kādas „jakobiniskas^14 bruņotas sacelšanās, bet tāpat vien, pieklājīgi, gandrīz parlamentāri „iedarbojoties^15 uz Zemes sapulces locekļiem.

Nabaga Krievija! Par viņu mēdz teikt, ka tā vienmēr nēsā vecmodīgas un Eiropā atmestas cepures. Parlamenta mums vēl nav, pat ne Buligins to nav solījis, bet parlamentārā krelinisma^15 — cik patīk.

„...Kā jānotiek šai iejaukšanās akcijai? Vispirms mēs pieprasīsim, lai Zernes sapulci sasauktu vispārēju, vienlīdzīgu un tiešu vēlēšanu ce|ā, aizklāti balsojot. Kopā ar tādas vēlēšanu kārtības publicēšanu^16 likumīgi^17 jānodrošina pilnīga pirmsvēlēšanu agitacijas brīvība, t. i„ sapulču, vārda un preses brīvība, vēlētāju un ievēlējamo neaizskaramība un visu politisko notiesāto atbrīvošana. Pašas vēlēšanas nosakāmas cik iespējams vēlu, lai mums atliktu pieliekami laika iepazīstināt un sagatavot lautu. Un, tā kā Sapulces sasaukšanas noteikumu izstrādāšana uzticēta iekšlietu ministra Buligiria komisijai, mums jāiedarbojas arī uz šo komisiju un tās locekļiem^18. Ja Buligina komisija atsacīsies apmierināt mūsu prasības^19 un deputātu vēlēšanu tiesības piešķirs vienīgi tikai mantīgajiem, tad mums jāiejaucas šais vēlēšanās un revolucionārā ceļā jāpiespiež vēlētāji ievēlēt progresīvus kandidātus, un Zemes sapulcei jāprasa satversmes sapulce. Bcidz.ot, ar visādiem līdzekļiem: demonstrācijām, streikiem un, ja būs vajadzīgs, ar sacelšanos jāpiespiež Zemes sapulce sasaukt satversmes sapulci vai arī pasludināt sevi par tādu. Par satversmes sapulces aizsargātāju jāliūt bruņotajam proletariātam, un abi kopā^20 tie ies uz demokrātisku republiku.

Tāda ir sociāldemokrātiskā taktika, un tikai tā nodrošinās mums uzvaru".

Lai lasītājs nedomā, ka visas šīs neticamās muļķības ir vienkārši kaul kāda nealbildīga un neiespaidīga jauniskrieša spalvas vingrinājums. Nē, tas teikts veselas jauniskriešu komitejas, Tiflisas komitejas, orgānā. Vēl vairāk. Šis muļķības tieši atzinusi par labām ,,lskra“, kuras simtajā numurā mēs par šo avīzi „Social-Demokrat" lasām:

„Dzīvi un ar lielu talantu rediģēts pirmais numurs. Vērojama pieredzējusi, prasmīga redaktora un rakstnieka roka... Var droši teikt, ka avīze spīdoši veiks savu sprausto uzde-vumu“.

Jā! Ja šis uzdevums ir tāds, lai uzskatāmi parādītu visiem un katram jauniskriešu pilnīgo idejisko deģenerēšanos, tad tas tiešām veikts „spīdoši". Neviens nespētu vēl „dzīvāk, ar lielāku talantu un prasmīgāk" izteikt jauniskriešu krišanu līdz liberāli buržuāziskajam oportunismam.

8. OSVOBOŽDENCISMS UN JAŪNISKRISMS

Tagad pāriesim pie jauniskrisma politiskās nozīmes otra uzskatāma apliecinājuma.

Ievērojamā, lieliskā, ļoti pamācošā rakstā „Kā atrast sevi" („Osvoboždeņije", 71. nr-ā) Struves kgs nāk ar karu pret mūsu galējo partiju „programatisko revolucionarismu". Ar mani personīgi Struves kgs sevišķi neapmierināts^21. Kas attiecas uz mani, tad es ar Struves kgu esmu tik apmierināts, ka vairāk nemaz nevar būt: labāka sabiedrotā cīņā pret jauniskriešu atdzimstošo ekonomismu un „sociālistu revolucionāru" pilnīgo bezprincipialitati es nemaz nevarētu vēlēties. Kādā veidā Struves kgs un „Osvoboždeņije" praktiski pierādījuši, ka marksisma „labojumi", kas izdarīti sociālistu revolucionāru programas projektā, ir pilnīgi reakcionāri, par to mēs parunāsim kādu cilu reizi. Ka Struves kgs ik reizi, kad viņš principiāli izteica atzinību jauniskriešiem, kalpoja man uzticīgi, godīgi un paliesi, par to mēs jau vairākas reizes^22 esam runājuši un tūliņ pateiksim vēlreiz.

Struves kga rakstā ir ļoti daudz visinteresantāko domu, ko mēs šeit.varam atzīmēt tikai garām ejot. Viņš nodomājis „radīt krievu demokrātiju, balstoties nevis uz šķiru cīņu, bet uz šķiru sadarbību1^22, pie kam „sociāli privileģētā inteliģence^23 (tāda kā ,.kulturālā muižniecība^23, kuras priekšā Struves kgs klanās ar īstu augstāko aprindu ... sulaiņa grāciju) šai „bez-šķiru“ partijā atnesīs sava „sociālā stāvokļa^23 svaru (naudas maka svaru). Struves kgs izsaka vēlēšanos iepazīstināt jaunatni ar to, cik nederīgs ir „radikālais trafarets par to, ka buržuāzijā nobijusies un pārdevusi proletariātu un brīvību^23 (no visas sirds apsveicam šo vēlēšanos. Šo marksistisko „trafaretu^23 nekas tik stipri neapliecinās kā Struves kga karš pret to. Lūdzu, Struves.kgs, neslēpiet ilgi savu lielisko plānu zem pūra!).

Sakarā ar mūsu tematu mums svarīgi atzīmēt, pret kādiem praktiskiem lozungiem pašlaik karo politiski tik jutīgais un vismazākajai laika pārmaiņai atsaucīgais Krievijas buržuāzijas pārstāvis. Pirmkārt, pret republikanisma lozungu. Struves kgs cieši pārliecināts, ka šis lozungs „lautas masām nesaprotams un svešs^23 (viņš aizmirst piebilst: saprotams, bet neizdevīgs buržuāzijai!). Mēs gribētu redzēt, kādu atbildi Struves kgs saņemtu no strādniekiem mūsu pulciņos un mūsu masu mītiņos! Vai varbūt strādnieki nav tauta? Un zemnieki? Viņiem, pēc Struves kga vārdiem, mēdzot būt „naivais republikanisms^23 („padzīt caru'[22]), — bet liberālā buržuāzijā tic. ka naivā republikanisma vietā nāks nevis apzinīgais republikanisms, bet gan apzinīgais monarehisms!

Ca depend, Struves kgs, tas vēl atkarīgs no apstākļiem. Kā carisms, tā buržuāzijā nevar nedarboties pretī zemnieku stāvokļa radikalai uzlabošanai uz muižnieku zemes rēķina, bet strādnieku šķira nevar šeit nepalīdzēt zemniecībai.

Otrkārt, Struves kgs apgalvo, ka „pilsoņu karā uzbrucējam nekad nebūs taisnība". Sī ideja pilnīgi tuvojas iepriekš minētām jauniskrisma tendencēm. Mēs, protams, neteiksim, ka pilsoņu karā vienmēr būtu izdevīgi uzbrukt; nē, dažreiz aizsargāšanās taktika uz laiku obligātā. Bet izvirzīt tādu tēzi, ko devis Struves kgs, attiecinot to uz 1905. gada Krieviju, nozīmē tieši parādīt gabaliņu „radikālā trafareta" („buržuāzijā bīstas un pārdod brīvību"). Kas tagad negrib uzbrukt patvaldībai, reakcijai, kas negatavojas šim uzbrukumam, kas to nesludina, — tas velti pieņem revolūcijas piekritēja vārdu.

Struves kgs nosoda lozungus: „konspirācijā" un „dumpis" (šo „sacelšanos miniatūrā"). Struves kgs nicina kā vienu, tā otru no viedokļa par „pieejamību masām"! Mēs gribētu jautāt Struves kgm, vai viņš varēs uzrādīt dumpja sludināšanu, piemēram, tādā pēc viņa uzskata pārmērīga revoln-cionarista sacerējumā kā „Ko darīt?". Bet attiecībā uz „konspirāciju" jājautā, vai ir liela atšķirība, piemēram, starp mums un Struves kgu? Vai gan mēs abi nestrādājam „nelegālā" avīzē, ko „konspirativi" ieved Krievijā un kas kalpo „Atbrīvošanas savienības" vai KSDSP „slepenajām" grupām? Mūsu strādnieku masu mītiņi bieži vien „konspirativi", — ir tāds grēks. Bet osvoboždencu kgu sapulces? Ar ko gan jūs varat dižoties, Struves kgs, nicinātās konspirācijas nicināto piekritēju priekšā?

Tiesa, vislielākā konspirācijā vajadzīga, piegādājot ieročus strādniekiem. Te nu, lūk, Struves kgs runā tiešāk. Klansie-iies: „Kas attiecas uz bruņotu sacelšanos jeb revolūciju tech-uiskā ziņā, tad tikai demokrātiskās programas propaganda masās var radīt vispārējas bruņotas sacelšanās sociāli psi-chiskos nosacījumus. Tādējādi pat no tā — kam es nepiekrītu — viedokļa, kas bruņoto sacelšanos uzskata par tagadējās atbrīvošanās cīņas neizbēgamu noslēgumu, — kultivēt masās demokrātisko pārveidojumu idejas ir vissvarīgākais, visvajadzīgākais darbs".

Struves kgs cenšas izvairīties no jautājuma. Viņš runā pat sacelšanās neizbēgamību, kur vajadzētu runāt par tās nepieciešamību revolūcijas uzvarai. Sacelšanās — nesagatavota, stichiska, sadrumstalota — jau sākusies. Kategoriski apgalvot, ka tā nonāks līdz pilnīgai un viengabalainai tautas bruņotas sacelšanās pakāpei, neviens nevarēs, jo tas atkarīgs gan no revolūcijas spēku stāvokļa (kuri pilnīgi izmērījami tikai pašā cīņā), gan arī no valdības un buržuāzijas izturēšanās, gan arī no vairākiem citiem apstākļiem, kurus precizi noteikt nav iespējams. Par neizbēgamību kā absolūtu pārliecību par konkrētu notikumu, uz kuru savu runu novirza Struves kgs, nav pat vērts runāt. Ja jūs gribat būt revolūcijas piekritējs, tad jārunā par to, vai sacelšanās nepieciešama revolūcijas uzvarai, vai nepieciešams to aktīvi izvirzīt, sludināt, gatavot nekavējoties un enerģiski. Struves kgs nevar nesaprast šo starpību: viņš taču, piemēram, neaizsedz demokrātam neapstrīdamo jautājumu, ka vispārējās vēlēšanu tiesības ir nepieciešamas, ar apstrīdamo un politiskam darbiniekam neaktuālo jautājumu, ka nepieciešams tās iegūt notiekošās revolūcijas gaitā. izvairoties no jautājuma par sacelšanās nepieciešamību, Struves kgs ar to izsaka liberālās buržuāzijas politiskās pozicijas visdziļāko pamatu. Pirmkārt, buržuāzijā labāk grib noslēgt veikalu ar patvaldību nekā to satriekt; cīņu ar ieročiem rokās buržuāzijā katrā ziņā uzveļ strādniekiem (tas otrkārt). Lūk, kāda reala nozīme ir Struves kga izvairībai. Lūk, kāpēc viņš no jautājuma, ka sacelšanās nepieciešama, kāpjas atpakaļ uz jautājumu par sacelšanās „sociāli psichiskajiein" nosacījumiem, par iepriekšējo „propagandu". Gluži kā buržuāziskie pļāpas Frankfurtes 1848. gada parlamentā nodarbojās ar rezolūciju, deklarāciju un lēmumu sacerēšanu, ar „propagandu masās" un „sociāli psiehisko nosacījumu" gatavošanu tādā laikā, kad vajadzēja dot pretsparu valdības bruņotam spēkam, kad kustība „bija novedusi līdz nepieciešamībai" pēc bruņotas cīņas, kad iedarbība vienīgi ar vārdiem (kura simtkārt vajadzīga sagatavošanās periodā) bija kļuvusi par banalu buržuāzisku bezdarbību un gļēvumu, — gluži tāpat arī Struves kgs, slēpjoties aiz frāzēm, izvairās no jautājuma par sacelšanos. Struves kgs uzskatāmi parāda mums to, ko stūrgalvīgi neredz daudzi sociāldemokrāti, proti: revolucionārs moments ar to arī atšķiras no parastiem, ikdienišķiem vēsturiskiem sagatavošanās momentiem, ka masu noskaņojumam, satraukumam un pārliecībai jāizpaužas un tie arī izpaužas darbībā.

Vulgārais revolucionarisms nesaprot to, ka ari vārds ir darbs; šī teze nav apstrīdama, pielāgojot to vēsturei vispār vai arī tiem vēstures laikmetiem, kad atklātas politiskas masu cīņas nav, un nekādi puči to neaizstās un mākslīgi neradīs. Revolucionāru astē vilkšanās virziens nesaprot, ka tad. kad revolucionārais moments sācies, kad vecā „virsbūve" jūk un irst, kad šķiru un masu, kas rada sev jaunu virsbūvi, atklāta politiska cīņa kļuvusi par faktu, kad pilsoņu karš sācies, — tad pa vecam aprobežoties ar „vārdu", nedodot tiešu lozungu pāriet uz „darbiem", tad atrunāties no darba ar atsaukšanos uz „psichiskiem nosacījumiem" un uz „propagandu" vispār ir nedzīvums, sastingums, rezonierisms vai arī revolūcijas nodevība un neuzticība tai. Demokrātiskās buržuāzijas Frankfurtes pļāpas ir tādas nodevības vai tāda rezonieriska stulbuma vēsturisks, neaizmirstams paraudziņš.

Vai gribat, lai paskaidrojam šo atšķirību starp vulgāro revolucionarismu un revolucionāru astē vilkšanos ar piemēru no Krievijas sociāldemokrātiskās kustības vēstures? Mēs jums dosim šādu paskaidrojumu. Atcerieties 1901. un 1902. gadu, kas tik nesen pagājuši un kas mums tagad jau liekas kā kāda tāla teika. Sākās demonstrācijās. Vulgārais revolucionarisms sāka kliegt par „uzbrukumu" („Rabočeje Djelo"17), izdeva „asiņainas lapiņas" (ja atmiņa mani neviļ, tās bija cēlušās no Bcrlines), uzbruka „literaturismam" un atzina, ka idejai par Viskrievijas aģitāciju ar avīzes palīdzību esot kabineta raksturs (Nadeždins)18. Revolucionāru astē vilkšanās virziens, gluži otrādi, toreiz sprediķoja, ka „ekonomiskā cīņa ir labākais līdzeklis politiskai aģitācijai". Kā izturējās revolucionārā sociāldemokrātijā? Tā uzbruka abiem šiem virzieniem. Tā nosodīja trokšņa taisīšanu un klaigas par uzbrukumu, jo visi skaidri redzēja vai visiem bija jāredz, ka atklāta masu cīņa ir rītdienas darbs. Tā nosodīja astē vilkšanos un izvirzīja pat tieši lozungu par visas tautas bruņotu sacelšanos ne tieša aicinājuma nozīmē (aicinājuma uz „dumpi" Struves kgs tajos laikos pie mums neatrastu), bet nepieciešama secinājuma, „propagandas" nozīmē (kuru Struves kgs tikai tagad atcerējies, — viņš vienmēr par dažiem gadiem nokavējas, mūsu cienījamais Struves kgs), tieši to „sociāli psiehisko nosacījumu" gatavošanas nozīmē, par kuriem tagad apmulsušās, veikalnieciskās buržuāzijas pārstāvji spriedelē „skumji un nevietā". Toreiz lietu objektivais stāvoklis propagandu un

4 9 sSJ.

aģitāciju, aģitāciju un propagandu tiešām izvirzīja pirmajā vietā. Toreiz par sacelšanās sagatavošanas galveno darbu varēja izvirzīt (un sacerējumā „Ko darīt?" arī izvirzīja) Viskrievijas politiskas avīzes organizēšanas darbu, kuras izdošana ik nedēļas likās ideals. Toreiz lozungi: masu aģitācija tiešas bruņotas cīņas vietā; sacelšanās sociāli psichiskn nosacījumu gatavošana trokšņa taisīšanas vietā — bija revolucionārās sociāldemokrātijas vienīgi pareizie lozungi. Tagad notikumi pārspējuši šos lozungus, kustība aizgājusi uz priekšu, tie kļuvuši grabažas, vecas lielas, kas derīgas tikai, lai segtu osvoboždencu liekulību un jauniskriešu astē vilkšanos!

Vai varbūt es maldos? Varbūt revolūcija vēl nav sākusies? Vēl nav pienācis brīdis šķiru atklātai politiskai cīņai? Pilsoņu kara vēl nav, un ieroču kritikai pašreiz vēl nav jākļūst par kritikas ieroču nepieciešamu un obligātu pēcteci, mantinieci, testamenta izpildītāju un cīņas novedēju līdz galam?

Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, palūkojieties sev apkārt, izbāziet galvu no kabineta uz ielas. Vai gan pati valdība nav jau sākusi pilsoņu karu, visur masām apšaudama mierīgus un neapbruņotus pilsoņus? Vai gan kā patvaldības „arguments" nerīkojas bruņotās melnās sotņas? Vai gan buržuāzijā — pat buržuāzijā — jau neapzinās pilsoņu milicijas nepieciešamību? Vai gan tas pats Struves kgs, ideāli mērenais un akuratais Struves kgs, nerunā (diemžēl tikai runā, lai atrunātos!) par to, ka „revolucionārās darbības atklātais raksturs" (lūk, kā mēs šobrīd!) „pašlaik ir viens no vissvarīgākajiem tautas masu audzinošas ietekmes nosacījumiem"?

Kam ir acis, lai redzētu, tas nevar šaubīties par to, kā tagad revolūcijas piekritējiem jāizvirza jautājums par bruņotu sacelšanos. Palūkojieties taču uz šā jautājuma trijām nostādnēm, kas dotas tādos brīvās preses orgānos, kuri kaut cik spējīgi ietekmēt masas.

Pirmā nostādne. Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas ill kongresa rezolūcija*. Atzīts un paziņots, lai visi dzird, ka vispār demokrātiskā revolucionārā kustība jau no- [24] [25]

vedusi pie bruņotas sacelšanās nepieciešamības. Proletariāta organizēšana sacelšanās cīņai jau izvirzīta dienas kārtībā kā viens no partijas neatliekamiem, galveniem un nepieciešamiem uzdevumiem. Uzdots veikt visenerģiskākos pasākumus, lai apbruņotu proletariātu un nodrošinātu iespēju tieši vadīt sacelšanos.

Otrā nostādne. „Krievijas konslilucionalistu vadoņa" (tā Struves kgu nesen nosauca tik ietekmīgs Eiropas buržuāzijas organs kā „Frankfurtes Avīze") jeb Krievijas progresivās buržuāzijas vadoņa principiālais raksts žurnālā „Osvobož-deņije". Domām, ka sacelšanās neizbēgama, tas nepievienojas. Konspirācijā un dumpis — nesaprātīgā revolucionarisma specifiskie paņēmieni. Republikanisms — apdullināšanas metode. Bruņota sacelšanās — taisnību sakot, tikai tech-nisks jautājums, turpretim „vissvarīgākais, visvajadzīgākais darbs" — masu propaganda un sociāli psichisko nosacījumu gatavošana.

Trešā nostādne. Jauniskriešu konferences rezolūci ja. Mūsu uzdevums — gatavot sacelšanos. Plānveidīgas sacelšanās

2) ka šī kustība pašreizējā momentā jau novedusi līdz bruņotas sacelšanās nepieciešamībai;

3) ka proletariats nenovēršami ļoti enerģiski piedalīsies šai sacelšu nās cīņā, kas izšķirs revolūcijas likteni Krievijā;

4) ka vadītāja loma šai revolūcijā proletariātam var būt tikai tad, ja tas saliedēts vienotā un patstāvīgā politiskā spēkā zem sociāldemokrātiskās strādnieku partijas karoga, kura ne vien idejiski, bet ari praktiski vada tā cīņu;

5) ka vienīgi šāda loma var nodrošināt proletariātam visizdevīgākos apstākļus cīņai par sociālismu pret buržuāziski demokrātiskās Krievijas mantīgajām šķirām, —

KSDSP trešais kongress atzīst, ka uzdevums organizēt proletariātu tiešai cīņai pret patvaldību bruņotas sacelšanās ceļā ir viens no partijas vissvarīgākajiem un neatliekamākajiem uzdevumiem pašreizējā revolucionārajā momentā.

Tāpēc kongress uzdod visām partijas organizācijām:

a) ar propagandu un aģitāciju noskaidrot proletariātam ne vien gaidāmās bruņotās sacelšanās politisko nozīmi, bet arī tās praktiski organizatorisko pusi,

b) šai propagandā un aģitācijā noskaidrot masu politisko streiku lomu, kuriem var būt svarīga nozīme sacelšanās sākumā un pašā tās gailā,

c) veikt visenerģiskākos pasākumus, lai proletariātu apbruņotu, kā arī lai izstrādātu bruņotas sacelšanās plānu un lai tieši vadītu sacelšanos, šim nolūkam, ja būs vajadzīgs, radot īpašas partijas darbinieku grupas". (Autora piezīme 1907. g. izdevumam, lied.) iespēja izslēgta. Sacelšanās labvēlīgos nosacījumus rada valdības dezorganizacija, mūsu aģitacija, mūsu organizācija. Vienīgi tad „techniski kaujinieciskie priekšdarbi var iegūt daudzmaz nopietnu nozīmi^11.

Un tikai? Un tikai. Vai sacelšanās kļuvusi nepieciešama, to proletariāta jauniskriskie vadītāji vēl nezina. Vai uzdevums organizēt proletariātu tiešai cīņai ir neatliekams, — tas viņiem vēl nav skaidrs. Nevajag aicināt rīkoties ļoti enerģiski, daudz svarīgāk (1905. un nevis 1902. gadā) ir vispārējos vilcienos paskaidrot, kādos apstākļos šī rīcība ,,var“ iegūt „daudzmaz nopietnu^11 nozīmi...

Vai jūs, biedri jauniskrieši, tagad redzat, kurp jūs novedis jūsu pagrieziens uz inartinovismu? Vai jūs saprotat, ka jūsu politiskā filozofija ir vienkārši osvoboždencu filozofijas atkārtojums? — ka jūs esat nonākuši (pret jūsu gribu un pašiem to neapzinoties) monarchistiskās buržuāzijas astē? Vai tagad jums ir skaidrs, ka, atkārtojot novazātas patiesības un papildinoties rezonēšanā, jūs esat palaiduši garām to apstākli, ka — runājot Pētera Struves neaizmirstamā raksta neaizmirstamajiem vārdiem — „revolucionārās darbības atklātais raksturs pašlaik ir viens no vissvarīgākajiem nosacījumiem tautas masu audzinošai ietekmēšanai^11?

9. KO NOZĪME ВОТ GALĒJAS OPOZĪCIJAS PARTIJAI REVOLŪCIJAS LAIKA?

Atgriezīsimies pie rezolūcijas par pagaidu valdību. Mēs parādījām, ka jauniskriešu taktika virza revolūciju nevis uz priekšu, — lai gan šādu iespēju viņi ar savu rezolūciju gribētu nodrošināt, — bet atpakaļ. Mēs parādījām, ka cīņā pret nekonsekvento buržuāziju tieši šī taktika saista rokas sociāldemokrātijai un nepasarga no izkušanas buržuāziskajā demokrātijā. Protams, ka no rezolūcijas aplamajām premisām rodas aplams secinājums: „Tāpēc sociāldemokrātijai nav sev jāsprauž mērķis saņemt varu vai arī dalīties varā pagaidu valdībā, bet tai jāpaliek galējas revolucionārās opozicijas partijai^11. Palūkojieties uz šā secinājuma pirmo pusi, kas attiecas uz mērķu spraušanu. Vai jauniskrieši par sociāldemokrātijas darbības mērķi sprauž revolūcijas izšķirošu uzvaru pār carismu? — Sprauž. Izšķirošas uzvaras nosacījumus viņi neprot pareizi formulēt, noslīdot uz „osvoboždencu^11 formulējumu, bet minēto mērķi viņi sprauž. Tālāk, vai viņi pagaidu valdību saista ar sacelšanos? Jā, tieši saista, sakot, ka pagaidu valdība „nāk no tautas uzvarošas sacelšanās". Beidzot, vai viņi sprauž sev mērķi vadīt sacelšanos? — Jā, viņi gan līdzīgi Struves kgm izvairās atzīt sacelšanos par nepieciešamu un neatliekamu, bet tai pašā laikā atšķirībā no Struves kga viņi saka, ka „sociāldemokrātijā cenšas to (sacelšanos) pakļaut savai ietekmei un vadībai un izmantot strādnieku šķiras interesēs''.

Vai nav tiesa, cik las sakarīgi iznāk? Mēs spraužam sev mērķi kā proletārisko, tā neproletarisko masu sacelšanos pakļaut mūsu ietekmei, mūsu vadībai, izmantot to mūsu interesēs. Tātad mēs spraužam sev mērķi sacelšanās gadījumā vadīt gan proletariātu, gan revolucionāro buržuāziju, gan sīkburžuaziju („neproletariskās grupas”), t. i., ,,dalīt“ sacelšanās vadību starp sociāldemokrātiju un revolucionāro buržuāziju. Mēs spraužam sev par mērķi sacelšanās uzvaru, kuras sekām jābūt pagaidu valdības („kas nākusi no tautas uzvarošās sacelšanās”) dibināšanai. Tāpēc... tāpēc mums nav jāsprauž sev mērķis saņemt varu vai dalīties varā revolucionārajā pagaidu valdībā!!

Mūsu draugi nekādi nespēj savilkt galus kopā. Viņi svārstās starp Struves kga viedokli, kurš atrunājas no sacelšanās, un revolucionārās sociāldemokrātijas viedokli, kura aicina ķerties pie šā neatliekamā uzdevuma. Viņi svārstās starp anarehismu, kas principiāli nosoda kā proletariāta nodevību ikvienu līdzdalību revolucionārā pagaidu valdībā, un starp marksismu, kurš prasa šādu līdzdalību ar noteikumu, lai sociāldemokrātijai būtu vadoša ietekme uz sacelšanos^26. Viņiem nav nekādas patstāvīgas pozicijas: ne Struves kga pozicijas, kurš grib noslēgt veikalu ar carismu un kuram tāpēc jāvairās un jāluncinās sacelšanās jautājumā; — ne anarehistu pozicijas, kuri nosoda jebkuru rīcību „no augšas” un jebkuru līdzdalību buržuāziskā revolūcijā. Izlīgumu ar carismu jauniskrieši sajauc ar uzvaru pār carismu. Viņi grib piedalīties buržuāziskā revolūcijā. Viņi aizgājuši mazliet tālāk par Martinova „Divām diktatūrām”. Viņi pat ir ar mieru vadīt tautas sacelšanos, — ar lādu nosacījumu, lai tūliņ pēc uzvaras (vai varbūt tieši pirms uzvaras?) atteiktos no šās vadības, tas ir, ar tādu nosacījumu, lai neizmantotu uzvaras augļus, bet visus augļus pilnīgi atdotu buržuāzijai. To viņi dēvē „izmantot sacelšanos strādnieku šķiras interesēs"...

Ilgāk pakavēties pie šā jucekļa nav vajadzības. Derīgāk ir apskatīt šā jucekļa rašanos tajā formulējumā, kas skan: „palikt galējas revolucionārās opozicijas partijai".

Mūsu priekšā viena no starptautiskās revolucionārās sociāldemokrātijas pazīstamajām tēzēm. Tā ir pilnīgi pareiza teze. Parlamentārās zemēs tā kļuvusi par vispār kopīgu visiem revizionisma vai oportunisma pretiniekiem. Tā ieguvusi pilsoņa tiesības kā likumīgs un nepieciešams pretspars „parlamentārajam kretinismain", miljeranismam, bernštei-nismam un itāliešu reformismam Turati garā. Mūsu lāga vīri jauniskrieši iemācījušies šo labo tēzi un cītīgi lieto to... pavisam nevietā. Parlamentārās cīņas kategorijas iesprauž rezolūcijās, kas rakstītas tādiem apstākļiem, kad nekāda parlamenta faktiski nav. „Opozicijas" jēdzienu, kas ir tādas politiskas situācijās atspoguļojums un izpausme, kad par sacelšanos neviens nopietni nerunā, — bez kādas jēgas pārnes uz tādu situāciju, kad sacelšanās sākusies un kad par tās vadīšanu domā un runā visi revolūcijas piekritēji. Vēlēšanās ,,palikt“ pie tā paša, kas iepriekš, t. i., pie rīcības tikai „no apakšas", izteikta dižojoties un trokšņojot tieši tad, kad revolūcija izvirzījusi jautājumu par nepieciešamību sacelšanās uzvaras gadījumā rīkoties no augšas.

Nē, mūsu jauniskriešiem noteikti neveicas! Pat tad, kad viņi formulējuši pareizu sociāldemokrātisku tēzi, viņi neprot to pareizi lietot. Viņi nav padomājuši, kā pārveidojas un pārvēršas par savu pretstatu parlamentārās cīņas jēdzieni un termini laikmetā, kad revolūcija sākusies, kad nav parlamenta, kad pilsoņu karš ir fakts, kad sacelšanās uzliesmojumi ir fakts. Viņi nav padomājuši, ka apstākļos, par kuriem ir runa, labojumus ierosina ar ielu demonstrācijām, interpelacijas iesniedz ar bruņotu pilsoņu uzbrukuma darbību, opozīciju valdībai realizē ar vardarbīgu valdības gāšanu.

Kā mūsu tautas eposa pazīstamais varonis atkārtoja labus padomus tieši tad, kad tie nebija vietā, tāpat arī māsu Mar-tinova pielūdzēji atkārto mierīgā parlamentārisma mācības tieši tad, kad viņi paši konstatē tiešu kara darbības sākumu.

Nav nekā kuriozāka kā ar svarīgu izskatu izvirzīt lozungu: „galēja opozicija" rezolūcijā, kas sākas ar norādījumu par ,.revolūcijas izšķirošu uzvaru", par „tautas sacelšanos"!. Padomājiet taču, kungi, ko nozīmē būt „galējai opozi-cijai" sacelšanās laikmetā? Vai tas nozīmē atmaskot valdību vai gāzt to? Vai tas nozīmē balsot pret valdību vai sakaut tās militāros spēkus atklātā kaujā? Vai tas nozīmē atteikt valdībai papildināt 1ās kasi, vai arī tas nozīmē šās kases revolucionāru sagrābšanu, lai to izlietotu sacelšanās vajadzībām, strādnieku un zemnieku apbruņošanai, satversmes sapulces sasaukšanai? Vai jūs nesākat saprast, kungi, ka „galējas opozicijas" jēdziens izsaka tikai negativu rīcību, — atmaskot, balsot pretī, atteikt? Kāpēc tā? Tāpēc, ka šis jēdziens atliecas tikai uz parlamentāro cīņu un turklāt tādā laikmetā, kad „izšķirošu uzvaru" neviens neizvirza par tiešu cīņas mērķi. Vai jūs nesākat saprast, ka šai ziņā viss kardināli mainās kopš tā brīža, kad visā līnijā sākas politiski apspiestas tautas izšķirošs uzbrukums, lai nikni cīnītos par uzvaru?

Strādnieki jautā mums, vai vajag enerģiski ķerties pie neatliekamā sacelšanās darba? Ko darīt, lai sākusies sacelšanās uzvarētu? Kā izmantot uzvaru? Kādu programu tad varēs realizēt un kāda jārealizē? Jauniskrieši, marksismu padziļinādami, atbild: palikt galējas revolucionārās opozicijas partijai... Nu, vai mums nebi ja taisnība, kad mēs šos bruņiniekus nosaucām par filistrības virtuoziem?

10. „REVOLUCIONĀRĀS KOMŪNAS" UN PROLETARIĀTA UN ZEMNIECĪBAS REVOLUCIONĀRI DEMOKR ATI SK А 1) IKTATURA

Jauniskriešu konference nenoturējās anarchistisltajā pozi-cijā, līdz kurai ir aizrunājusies jaunā „Iskra" (tikai „no apakšas", bet ne „no apakšas un no augšas"). Pārāk dūrās acīs nejēdzība pieļaut sacelšanos un nepieļaut uzvaru un līdzdalību revolucionārā pagaidu valdībā. Tāpēc rezolucija izdarīja atrunas un ierobežojumus Martinova un Martova lēmumā šinī jautājumā. Aplūkosim šīs atrunas, kas izteiktas rezolūcijas nākamajā daļā:

„Šī taktika („palikt galējas revolucionārās opozicijas partijai"), protams, nepavisam nenoraida daļējas, epizodiskas varas sagrābšanas lietderību un revolucionāru komunu dibināšanu vienā vai otrā pilsētā, vienā vai otrā rajonā vienīgi tai nolūkā, lai veicinātu sacelšanās izplatīšanos un dezorganizētu valdību^11.

Ja tā, tātad principā pieļaujama rīcība ne tikai no apakšas, bet ari no augšas. Tātad ,,Iskrā“ (93. nr-ā) L. Martova zināmajā feļetonā izteiktā teze apgāzta un par pareizu atzīta avīzes ,,Vperjod“ taktika: ne tikai „no apakšas*1, bet arī „no augšas**.

Tālāk, varas sagrābšana (kaut ari daļēja, epizodiska utt.) acīm redzot paredz ne tikai sociāldemokrātijas vienas pašas un ne tikai proletariāta viena paša līdzdalību. Tas secināms no tā, ka demokrātiskajā revolūcijā ieinteresēts un aktivi piedalās ne tikai proletariats viens pats. Tas secināms no tā, ka sacelšanās ir „tautas sacelšanās**, kā teikts iztirzājamās rezolūcijas sākumā, ka tajā piedalās arī „neproletariskās grupas** (izteiciens konferenlu rezolūcijā par sacelšanos), t. i., arī buržuāzijā. Tātad to principu, ka ikviena sociālistu līdzdalība kopā ar slkburžuaziju revolucionārā pagaidu valdībā ir strādnieku šķiras nodevība, konference izmetusi pār bortu, kā to centās panākt „Vperjod**. „Nodevība** paliek nodevība, vienalga, vai rīcība, no kā tā sastādās, ir daļēja, epizodiska, pa rajoniem u. tml. Tātad, kā to centās panākt „Vperjod**19, konference izmetusi pār bortu to, ka līdzdalību revolucionārā pagaidu valdībā pielīdzina vulgārajam žoresis-mam. Valdība paliek valdība neatkarīgi no tā, ka tās vara izplatās nevis uz daudzām pilsētām, bet uz vienu pilsētu, nevis uz daudziem rajoniem, bet uz vienu rajonu, tāpat arī neatkarīgi no tā, kā šo valdību nosauc. Tādējādi konference atmetusi jautājuma principiālo nostādni, kuru mēģināja dot jaunā ,,Iskra“.

Palūkosimies, vai ir saprātīgi tie ierobežojumi, kurus konference uzliek tagad principiāli pieļautai revolucionāru valdību dibināšanai un līdzdalībai tādās. Ar ko jēdziens „epizodisks** atšķiras no jēdziena „pagaidu**, mēs nezinām. Baidāmies, ka šeit ar svešzemju un „jaunu** vārdu sedz vienīgi skaidras domas trūkumu. Tas liekas „dziļāk**, bet patiesībā tas ir tikai tumšāk un juceklīgāk. Ar ko atšķiras daļējas „varas sagrābšanas** „lietderība** pilsētā vai rajonā no līdzdalības visas valsts revolucionārā pagaidu valdībā? Vai gan „pilsētu** skaitā nav tādas kā Pēterburga, kur norisinājās 9. janvāris? Vai gan rajonu skaitā nav Kaukazija, kas lielāka par daudzām valstīm? Vai gan uzdevumi (kas kādreiz mulsināja jauno ,,Iskru“), kā rīkoties ar cietumiem, policiju, valsts kasi utt., utt., neizvirzās mūsu priekšā, „sagrābjot varu“ pat vienā pilsētā, nerunājot jau nemaz par rajonu? Neviens, protams, nesāks noliegt, ka spēku trūkuma gadījumā, sacelšanās nepilnīgu sekmju gadījumā, tās nenoteiktas uzvaras gadījumā iespējamas daļējas, pilsētu un citas revolucionārās pagaidu valdības. Bet tikai kam gan tas vajadzīgs, kungi? Vai gan jūs paši rezolūcijas sākumā nerunājat par „revolūcijas izšķirošo uzvaru**, par „tautas uzvarošu sacelšanos**?? Kopš kura laika sociāldemokrāti uzņēmušies anarchistu darbu: saskaldīt proletariāta uzmanību un mērķus? virzīt to uz „daļējo**, bet nevis uz vispārīgo, vienoto, veselo un pilnīgo? Paredzot „varas sagrābšanu** pilsētā, jūs paši runājat par „sacelšanās izplatīšanu** — uz citu pilsētu, ja drīkslam domāt? uz visām pilsētām, ja atļauts cerēt? Jūsu secinājumi, kungi, ir tikpat nedroši un nejauši, pretrunīgi un juceklīgi kā jūsu premisas. KSDSP III kongress devis pilnīgu un skaidru atbildi uz jautājumu par revolucionāro pagaidu valdību vispār. Šī atbilde aptver arī visas daļējās pagaidu valdības. Turpretī konferences atbilde, mākslīgi un patvarīgi izceļot daļu jautājuma, tikai izvairās (bet nesekmīgi) no visa jautā juma un rada jucekli.

Ko nozīmē „revolucionārās komūnas**? Vai šis jēdziens atšķiras no „revolucionārās pagaidu valdības** un, ja atšķiras, tad ar ko? Konferentu kungi paši to nezina. Revolucionārās domas juceklis noved viņus, kā tas parasti mēdz būt, pie revolucionārās frāzes. Jā, vārda „revolucionārā komūna** lietošana sociāldemokrātijas pārstāvju rezolūcijā ir revolucionārā frāze un nekas vairāk. Markss ne vienu reizi vien ir nosodījis līdzīgu frāzi, kad aiz nodzīvotas pagātnes „pievil-cīgā“ termina slēpj nākotnes uzdevumus. Vēsturē savu lomu veikuša termina pievilcība līdzīgos gadījumos pārvēršas par tukšu un kaitīgu vizuli, par grabuli. Mums jādod strādniekiem un visai tautai skaidrs un nepārprotams jēdziens, kāpēc mēs gribam dibināt revolucionāru pagaidu valdību? tieši kādus pārveidojumus mēs realizēsim, ja mēs noteiktā veidā ietekmēsim valdību jau rīt, kad jau sākusies tautas sacelšanās būs beigusies ar uzvarošu iznākumu? Lūk, jautājumi, kas nostājušies politisko vadītāju priekšā.

KSDSP trešais kongress atbild uz šiem jautājumiem ar vispilnīgāko skaidrību, dodot pilnīgu šo pārveidojumu pro-gramu: mūsu partijas minimālo programu. Bet vārds „komūna" nedod nekādas albildes, tikai piesārņodams galvas ar kaut kādu tālu skaņu... jeb skanīgu tukšumu. Jo dārgāka mums, teiksim, 1871. gada Parizes Komūna, jo nepieļaujamāk atkratīties ar atsauksmi uz to bez tais kļūdu un īpatnējo apstākļu iztirzājuma. To darīt nozīmētu atkārtot Engelsn izsmieto blankistu aplamo piemēru, kuri dievināja (1874. g. savā „manifestā") katru Komūnas aktu^20. Ko konferents teiks strādniekam, kad tas viņam jautās par šo „revolucionāro komunu", kas minēta rezolūcijā? Viņš varēs teikt tikai to, ka vēsturē ar šo vārdu saprot tādu strādnieku valdību, kas neprata un nevarēja toreiz atšķirt demokrātiskā un sociālistiskā apvērsuma elementus, kas republikas izcīnīšanas uzdevumus sajauca ar sociālismā izcīnīšanas uzdevumiem, kas neprata atrisināt enerģiska militārā uzbrukuma uzdevumus Versaļai, kas izdarīja kļūdu, neieņemot Francijas banku, ult. Vārdu sakot, — vai nu jūs savā atbildē atsauksities uz Parizes vai kādu citu komunu, jūsu atbilde būs: tā bija tāda valdība, kāda mūsējā nedrīkst būt. Laba atbilde, neko teikt' Vai tas neliecina par burta kalpa prātošanu un revolucionārā nevarību, kad klusējot apiet partijas praktisko programu un rezolūcijā pavisam nevietā sāk mācīt vēsturi? Vai tas neparāda tieši to kļūdu, pie kuras tik neveiksmīgi centās pieķert mūs: sajaukt demokrātisko apvērsumu ar sociālistisko, kurus neviena „komūna" nešķiroja?

Par pagaidu valdības (kas tik nevietā nosaukta par komunu) mērķi izvirza „vienīgi" sacelšanās izplatīšanu un valdības dezorganizēšanu. Būdams nejēdzīgās teorijas „tikai no apakšas" atraugas, šis „vienīgi" vārda burtiskā nozīmē atbīda nost visus cilus uzdevumus. Tāda citu uzdevumu atbīdīšana atkal ir tuvredzība un nepārdomātība. „Revolucionārajai komūnai", t. i„ revolucionārajai varai, kaut vai vienā pilsētā nenovēršami būs jāveic (kaut arī pagaidām, „daļēji, epizodiski") viss valsts darbs, un šeit slēpt galvu zem spārna ir neprātības kalngals. Šai varai būs jāpadara likumīga 8 stundu darba diena, būs jādibina strādnieku inspekcija fabrikās, būs jānoteic bezmaksas vispārēja izglītība, ievēlējami tiesneši, būs jādibina zemnieku komitejas ull., — ar vienu vārdu sakot, vairākas reformas tai būs jāizdara katrā ziņā. Ietilpināt šīs reformas jēdzienā „veicināt sacelšanās izplatīšanos" nozīmētu rotaļāties ar vārdiem un ar nodomu pastiprināt neskaidrību tur, kur vajadzīga pilnīga skaidrība.

Jauniskriešu rezolūcijas noslēguma daļa nedod jauna materiala mūsu partijā atdzimušā „ekonomisma" principiālo tendenču kritikai, bet iepriekš sacīto ilustrē mazliet no citas puses.

Lūk, šī daļa:

„Tikai vienā gadījumā sociāldemokrātijai ar savu inicia-tivu būtu jāpievērš visi savi spēki tam, lai iegūtu varu un cik iespējams ilgāk paturētu to savās rokās, — proti, tai gadījumā, ja revolūcija pārsviestos uz Rietumeiropas attīstītām zemēm, kurās nosacījumi sociālismā realizēšanai sasnieguši jau zināmu (?) briedumu. Šai gadījumā Krievijas revolūcijas šaurās vēsturiskās robežas var ievērojami paplašināties, un tad radīsies iespēja stāties uz sociālistisko pārveidojumu ceļa.

Veidojot savu taktiku ar lādu aprēķinu, ka visā revolūcijas laika posmā sociāldemokrātiskā partija saglabās galējas revolucionārās opozicijas stāvokli attiecībā pret visām valdībām, kas mainīsies revolūcijas gailā — sociāldemokrātijā arī vislabāk varēs sagatavoties izmantot valdības varu, ja tā nāks (??) viņais rokās".

Pamatdoma šeit tā, ko ne vienu vien reizi formulējusi avīze „Vperjod", sacīdama, ka mums nav jābaidās (kā baidās Martinovs) no sociāldemokrātijas pilnīgas uzvaras demokrātiskajā revolūcijā, t. i„ no proletariāta un zemniecības revolucionārās demokrātiskās diktatūras, jo tāda uzvara dos mums iespēju sacelt Eiropu, un Eiropas sociālistiskais proletariats, nokratījis no sevis buržuāzijas jūgu, savukārt palīdzēs mums izdarīt sociālistisko apvērsumu. Bet palūkojieties, kā šī doma pasliktināta jauniskriešu iztirzājumā. Nepakavēsimies pie detaļām, — pie tās nejēdzības, it kā vara varētu „nākt" rokās apzinīgai partijai, kas varas saņemšanu uzskata par kaitīgu taktiku, — pie tā, ka Eiropā nosacījumi sociālismam sasnieguši nevis zināmu briedumu, bet briedumu vispār, — pie tā, ka mūsu partijas programai nav zināmi nekādi sociālistiski pārveidojumi, bet gan zināms tikai sociālistiskais apvērsums. Ņemsim galveno un svarīgāko avīzes „Vperjod" un

rezolūcijas domas atšķirību. Avīze ,,Vperjod“ norādīja Krievijas revolucionārajam proletariātam aktivu uzdevumu: uzvarēt cīņā par demokrātiju un izmantot šo uzvaru, lai pārnestu revolūciju uz Eiropu. Rezolūcija nesaprot šo mūsu „izšķirošās uzvaras^1' (ne jauniskriešu nozīmē) sakaru ar revolūciju Eiropā un tāpēc runā nevis par proletariāta uzdevumiem, nevis par tā uzvaras perspektīvām, bet par vienu no iespējām vispār: „ja revolūcija pārsviestos"... Avīze „Vperjod" tieši un noteikti norādīja, — un šie norādījumi atrodas KSDSP III kongresa rezolūcijā, — tieši kā var un kā vajag „izmantot valdības varu" proletariāta interesēs, ievērojot to, ko var realizēt tūliņ pašreizējā sabiedrības attīstības pakāpē un ko nepieciešams realizēt vispirms kā demokrātisku priekšnosacījumu cīņai par sociālismu. Arī šeit rezolūcija bezcerīgi velkas astē, sacīdama: „var sagatavoties izmantošanai", bet neprazdama pateikt, kā var, kā sagatavoties, kādai izmantošanai. Mēs, piemēram, nešaubāmies, ka jauniskrieši „var sagatavoties izmantot" vadošu stāvokli partijā, bet lieta tā, ka līdz šim viņu eksperiments to izmantot, viņu gatavība neļauj cerēt, ka iespēja kļūs īstenība ...

„Vperjod" teica skaidri, kur īsti ir reālā „iespēja paturēt varu savās rokās", — revolucionārajā demokrātiskajā proletariāta un zemniecības diktatūrā, viņu kopīgajā masu spēkā, kas spējīgs atsvērt visus kontrrevolūcijas spēkus, viņu interešu nenovēršamā sakrišanā attiecībā pret demokrātiskajiem pārveidojumiem. Konferences rezolūcija arī šeit nedod nekā pozitiva, tikai izvairās no jautājuma. Iespēja noturēt varu Krievijā taču jānosaka pašas Krievijas sociālo spēku sastāvam, pie mums pašreiz noliekošā demokrātiskā apvērsuma apstākļiem. Proletariāta uzvara Eiropā (bet no revolūcijas pārnešanas uz Eiropu līdz proletariāta uzvarai vēl ir krietna izmēra distance) taču radīs niknu Krievijas buržuāzijas konlrrevolucionaro cīņu, — jauniskriešu rezolūcija ne vārda nesaka par šo kontrrevolucionaro spēku, kura nozīme novērtēta KSDSP III kongresa rezolūcijā. Ja mēs cīņā par republiku un demokrātiju bez proletariāta nevarētu balstīties arī uz zemniecību, tad „varas paturēšana" būtu bezcerīga. Bet, ja tā nav bezcerīga, ja „izšķiroša uzvara pār carismu" paver lādu iespēju, — tad mums uz to jānorāda, aktīvi jāaicina padarīt to par īstenību, jādod praktiski lozungi ne tikai tam gadījumam, ja revolūciju pārnestu uz

Eiropu, bet arī lai to pārnestu. Sociāldemokrātijas astē gājējiem atsaukšanās uz „Krievijas revolūcijas šaurajām vēsturiskajām robežām" aizsedz vienīgi šās demokrātiskās revolūcijas uzdevumu un proletariāta avangarda lomas šauro izpratni šai revolūcijā 1

Viens no iebildumiem pret „proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskās diktatūras" lozungu ir tas, ka diktatūra paredz „vienotu gribu" („Iskra", 95. nr-ā), bet vienotas gribas proletariātam ar sīkburžuaziju nevar būt. Sim iebildumam nav pamata, jo tas dibināts uz abstraktu, „metafizisku" jēdziena „vienota griba" iztulkojumu. Mēdz būt vienota griba vienā ziņā un nevienota otrā. Vienības trūkums sociālismā jautājumos un cīņā par sociālismu neizslēdz gribas vienību demokrātismā jautājumos un cīņā par republiku. To aizmirst nozīmētu aizmirst loģisko un vēsturisko atšķirību starp demokrātisko un sociālistisko apvērsumu. To aizmirst nozīmētu aizmirst demokrātiskā apvērsuma visas tautas raksturu: ja „visas tautas", tātad ir „gribas vienība" tieši tiktāl, ciktāl šjis apvērsums realizē visas tautas vajadzības un prasības. Ārpus demokrātismā robežām nevar būt ne runas par gribas vienību starp proletariātu un zemnieku buržuāziju. Šķiru cīņa starp viņiem ir nenovēršama, bet uz demokrātiskās republikas pamata šī cīņa arī būs visdziļākā un visplašākā tautas cīņa par sociālismu. Proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskai diktatūrai kā visam kam pasaulē ir pagātne un nākotne. Tās pagātne — patvaldība, dzimtbūšana, monarchija, privilēģijas. Cīņā pret šo pagātni, cīņā pret kontrrevolūciju iespējama proletariāta un zemniecības „gribas vienība", jo ir interešu vienība.

Tās nākotne — cīņa pret privātīpašumu, algotā strādnieka cīņa pret uzņēmēju, cīņa par sociālismu. Te gribas vienība nav iespējama^27. Te mūsu priekšā ir nevis ceļš no patvaldības uz republiku, bet ceļš no sīkburžuaziskās demokrātiskās republikas uz sociālismu.

Protams, konkrētā vēsturiskā situācijā savijas pagātnes un nākotnes elementi, sajaucas viens ceļš ar otru. Algotais darbs un tā cīņa pret privātīpašumu ir arī, patvaldībai pastāvot, las rodas pat dzimtbūšanas laikā. Bet tas nepavisam mūs netraucē loģiski un vēsturiski nošķirt lielus attīstības posmus. Mēs taču visi buržuāzisko revolūciju nostādām pretī sociālistiskai, mēs visi kategoriski pastāvam, ka nepieciešams tās stingri nošķirt, bet vai gan var noliegt, ka vēsturē daži atsevišķi viena un otra apvērsuma elementi savijas? Vai gan demokrātisko revolūciju laikmetam Eiropā nav zināmas vairākas sociālistiskās kustības un sociālistiski mēģinājumi? Un vai nākamai sociālistiskai revolūcijai Eiropā nav palicis vēl daudz daudz ko paveikt demokrātismā ziņā?

Sociāldemokrāts nekad ne mirkli nedrīkst aizmirst proletariāta nenovēršamo šķiras cīņu par sociālismu pret visdemokrātiskāko un republikāniskāko buržuāziju un sīkburžuaziju. Tas nav apšaubāms. No tā rodas kategoriska nepieciešamība pēc atsevišķas un patstāvīgas stingri šķiriskas sociāldemokrātijas partijas. No tā rodas mūsu „kopīgi sist" ar buržuāziju pagaidu raksturs, pienākums stingri uzraudzīt „sabiedroto, tāpat kā ienaidnieku^1' utt. Arī tas viss ne mazākā mērā nav apšaubāms. Bet smieklīgi un reakcionāri būtu no tā secināt, ka attiecībā ppet tagadni neatliekamie, lai arī pārejošie un pagaidu uzdevumi būtu aizmirstami, ignorējami vai nicināmi. Cīņa pret patvaldību — pagaidu un pārejošs sociālistu uzdevums, bet ikviena šā uzdevuma ignorēšana vai nicināšana ir līdzīga sociālismā nodevībai un pakalpojumam reakcijai. Proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskā diktatūra neapšaubāmi ir tikai pārejošs sociālistu pagaidu uzdevums, bet šā uzdevuma ignorēšana demokrātiskās revolūcijas laikmetā ir tieši reakcionāra.

Konkrēti politiski uzdevumi izvirzāmi konkrētā situācijā. Viss ir relativs, viss plūst, viss mainās. Vācijas sociāldemokrātijā neliek programā prasību pēc republikas. Tur situācijā tāda, ka šis jautājums praksē diezin vai būs atdalāms no jautājuma par sociālismu (lai gan arī attiecībā pret Vāciju Engelss piezīmēs par Erfurtes programas projektu 1891. gadā brīdināja nesamazināt republikas nozīmi un cīņas nozīmi par republiku!21). Krievijas sociāldemokrātijā nav pat radies jautājums, lai no programas un aģitācijas izmestu prasību pēc republikas, jo pie mums nevar būt ne runas par ciešu sakaru starp jautājumu par republiku un jautājumu par sociālismu. 1898. gada vācu sociāldemokrāts, kas pirmajā vietā speciāli neizvirza jautājumu par republiku, bija dabiska parādība, kura neradīja ne pārsteiguma, ne nosodīšanas. Vācu sociāldemokrāts, kas 1848. g. būtu atstājis novārtā jautājumu par republiku, būtu bijis tiešs revolūcijas nodevējs. Abstraktas patiesības nav. Patiesība vienmēr ir konkrēta.

Nāks laiks — beigsies cīņa pret Krievijas patvaldību — paies Krievijai demokrātiskās revolūcijas laikmets — tad smieklīgi būs pat runāt par proletariāta un zemniecības „gribas vienību“, par demokrātisko diktatūru utt. Tad mēs padomāsim tieši par proletariāta sociālistisko diktatūru un parunāsim par to sīkāk. Bet tagad progresivās šķiras partija nevar visenerģiskākā veidā necensties pēc demokrātiskās revolūcijas izšķirošas uzvaras pār carismu. Un izšķiroša uzvara ari nav nekas cits kā vien proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskā diktatūra.

Piezīme^22

1) Atgādināsim lasītājam, ka ,,lskras“ polemikā ar „Vper-jod“ pirmā, starp citu, atsaucās uz Engelsa vēstuli Turati, kurā Engelss brīdināja (nākamo) itāliešu reformistu vadoni nesajaukt demokrātisko un sociālistisko revolūciju”. Gaidāmā revolūcija Itālijā, — rakstīja Engelss sakarā ar politisko stāvokli Itālijā 1894. gadā, — būs sīkburžuaziska, demokrātiskā un nevis sociālistiskā. ,,Iskra“ pārmeta avīzei ,,Vperjod“, ka tā atkāpusies no Engelsa noteiktā principa. Šis pārmetums nav pareizs, jo ,,Vperjod“ (14. nr-ā)[28] visā visumā atzina, ka pareiza ir Marksa teorija par XIX gadsimta revolūciju trīs galveno spēku atšķirību. Pēc šās teorijas pret veco iekārtu, patvaldību, feodālismu un dzimtbūšanu nostājas I) liberālā lielburžuazija; 2) radikālā sīkburžuazija; 3) proletariats. Pirmā cīnās ne par ko vairāk kā vien par konstitucionālo monarchiju; otrā — par demokrātisko republiku; trešais — par sociālistisko apvērsumu. Sajaucot sīkburžuazisko cīņu par pilnīgu demokrātisku apvērsumu ar proletārisko cīņu par sociālistisku revolūciju, sociālistam draud politisks bankrots. Šis Marksa brīdinājums ir pilnīgi pareizs. Bet „revolucionāro komunu“ lozungs tieši tāpēc arī ir aplams, jo vēsturē zināmās komūnas taču tieši sajauca demokrātisko apvērsumu ar sociālistisko. Turpretim mūsu lozungs: proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskā diktatūra, pilnīgi garantē pret šo kļūdu. Atzīstot noteikti buržuāzisko raksturu revolūcijai, kas nespēj tieši pārkāpt tikai demokrātiskā apvērsuma ietvarus, mūsu lozungs virza uz priekšu šo pašreizējo apvērsumu, — cenšas piešķirt šim apvērsumam formas, kas visizdevīgākās proletariātam, — tātad cenšas vislabāk izmantot demokrātisko apvērsumu tādā nolūkā, lai proletariāta turpmākā cīņa par sociālismu būtu jo sekmīgāka.

11. DAŽI) KSDSP III KONGRESA UN „KONFERENCES" REZOLŪCIJU ISS SALĪDZINĀJUMS

Jautājums par revolucionāro pagaidu valdību pašreizējā momentā ir centrālais punkts sociāldemokrātijas taktikās jautājumos. Tikpat sīki pakavēties pie konferences pārējām rezolūcijām nav ne iespējas, ne vajadzības. Mēs aprobežosimies tikai ar īsu norādījumu uz dažiem punktiem, kas apstiprina mūsu iepriekš iztirzāto principiālo KSDSP III kongresa un konferences rezolūciju atšķirību taktikas virzienā.

Ņemiet jautājumu par attiecībām pret valdības taktiku apvērsuma priekšvakarā. KSDSP III kongresa rezolūcijā jūs atkal atradīsit pilnīgi noteiktu atbildi uz to. Šī rezolūcija ņem vērā visus īpašā momenta dažādos apstākļus un uzdevumus: gan valdības liekulīgās piekāpības atmaskošanu, gan „tautas pārstāvības kariķēto formu" izmantošanu, gan strādnieku šķiras kategorisko prasību (ar astoņstundu darba dienas prasību to priekšgalā) revolucionāru realizēšanu un, beidzot, pretsparu melnajām sotņām. Konferences rezolūcijās jautājums izsvaidīts vairākās nodaļās: „pretspars reakcijas tumšajiem spēkiem" minēts vienīgi rezolūcijas motivos par attiecībām pret citām partijām. Līdzdalība pārstāvju iestāžu vēlēšanās aplūkota atsevišķi no carisma „kompromisiem" ar buržuāziju. Tā vietā, lai aicinātu revolucionārā ceļā realizēt astoņstundu darba dienu, īpaša rezolūcija ar skanīgu nosaukumu „par ekonomisko cīņu" atkārto tikai (pēc skanīgiem un ne visai gudriem vārdiem par „centrālo vielu, ko strādnieku jautājums ieņem Krievijas sabiedriskajā dzīvē") veco aģitācijas lozungu par „astoņstundu darba dienas noteikšanu ar likumu". Šā lozunga nepietiekamība un atpa-

licība pašreizējā īnoinentā pārāk skaidra, lai būtu jāpakavējas ]>ie tā pierādīšanas.

Jautājums par atklātu politisku cīņu. III kongress ņem vērā mūsu darbības nākamo radikālo pārmaiņu. Nekādā ziņā nedrīkst pamest novārtā konspiratīvo darbību un konspiratīvā aparata izveidošanu: tas nāktu par labu policijai un būtu ārkārtīgi izdevīgi valdībai. Uel nevar jau tagad nedomāt arī par atklātu uzstāšanos. Nekavējoties jāgatavo šādas uzstāšanās lietderīgas tonnas un tātad īpaši- mazāk konspirativi — aparali šim nolūkam. Jāiznianto legālās un puslegālās biedrības, lai tās cik iespējams padarītu par nākamās atklātās sociāldemokrātiskās strādnieku partijas atbalsta punktiem Krievijā.

Konference arī šeit sadrumstalo jautājumu, nedodot nekādus pilnīgus lozungus. Sevišķi duras acīs smieklīgi niecīgais uzdevums Organizācijas komisijai parūpēties par legālo literātu „izvietošanu". Pavisam bez jēgas ir lēmums „pakļaut savai ietekmei tās demokrātiskās avīzes, kas uzskata par savu mērķi veicināt strādnieku kustību". So mērķi sev sprauž visas mūsu legālās liberālās avīzes, kas pēc sava virziena gandrīz visas ir „osvoboždenciskas". Kāpēc gan ..Iskras" redakcija nevar pati sākt klausīt savam padomam un rādīt mums piemēru, kā vajag pakļaut sociāldemokrātiskai ietekmei „Osvoboždeņije"? Lozunga vietā: izmantot legālās biedrības, lai radītu atbalsta punktus partijai, mums dod, pirmkārt, īpašu padomu vienīgi par „arodnieciskām" biedrībām (partijas biedru līdzdalība tur obligātā) un, otrkārt, padomu vadīt „strādnieku revolucionārās organizācijas" = „neizveidotās organizācijas" = „revolucionāros strādnieku klubus". Kā „klubi" nokļuvuši neizveidoto organizāciju skaitā, kas tie par „klubiem", — allah vien zina. Partijas augstākās instances precīzu un skaidru direktivu vielā mūsu priekšā ir kaut kādi literātu domu fragmenti un pirmuzmetumi. Nav nekādas pilnīgas ainas par to, ka partija būtu sākusi pāriet uz pavisam citu visa sava darba bāzi.

„Jautājumu par zemniecību" pavisam dažādi nostāda partijas kongress un konference. Kongress izstrādāja rezolūciju par „attiecībām pret zemnieku kustību". Konference — par „darbu zemnieku vidū". Vienā gadījumā pirmā vietā izvirzīts uzdevums vadīt visu plašo revolucionāri demokrātisko kustību cīņā pret carismu visas nācijās interesēs.

*». sēj.

Otrā gadījumā viss ierobežots tikai ar ,,darbu“ īpaša slāņa vidū. Vienā gadījumā izvirza centrālu praktisku aģitācijas lozungu — nekavējoties organizēt revolucionārās zemnieku komitejas, lai realizētu visus demokrātiskos pārveidojumus. Otrā — „prasība izveidot komitejas" iesniedzama satversmes sapulcei. Kāpēc mums katrā ziņā jāgaida šī satversmes sapulce? vai tā īstenībā kļūs par satversmes sapulci? vai tā būs stipra, ja iepriekš un vienā laikā nenodibinās revolucionārās zemnieku komitejas? — visus šos jautājumus konference palaidusi garām. Visiem tās lēmumiem tā vien spīd cauri mūsu izsekotā vispārējā doma, ka buržuāziskā revolūcijā mums darāms vienīgi mūsu speciālais darbs, nespraužot mērķi vadīt visu demokrātisko kustību un patstāvīgi to realizēt. Kā ekonomisti pastāvīgi aizklīda uz to, ka sociāldemokrātiem — ekonomiskā cīņa, bet liberāļiem — politiskā, tā arī jauniskrieši visā savu spriedumu gaitā aizklīst uz to, ka mums — klusāku stūrīti nomaļus no buržuāziskās revolūcijas, bet buržuāzijai — tās aktivu realizēšanu.

Beidzot nevar neatzīmēt arī rezolūcijas par attiecībām pret citām partijām. KSDSP III kongresa rezolūcija saka, ka jāatmasko buržuāzijas atbrīvošanās kustības jebkura aprobežotība un nepietiekamība, nepievēršoties naivajām domām uzskaitīt kongresu pēc kongresa visus iespējamos šās aprobežotības gadījumus un spraust robežu, kas šķir sliktus buržujus no labiem buržujiem. Atkārtojot Starovera kļūdu, konference neatlaidīgi meklē tādu robežu un izvirza daudzināto „lakmusa papīriņa" teoriju. Starovera domu pamatā bija ļoti laba ideja: padarīt buržuāzijai noteikumus stingrākus. Viņš tikai piemirsa, ka katrs mēģinājums jau iepriekš nošķirt buržuāziskos demokrātus, kas pelna atzinību, piekrišanu utt., no tiem, kas nepelna, ved pie „formulas", kuru notikumu attīstība tūliņ izmet pār bortu un kura rada sajukumu proletariāta šķiras apziņā. No reālās vienības cīņā smaguma centru pārnes uz paziņojumiem, solījumiem, lozungiem. Starovers par tādu radikālu lozungu uzskatīja „vispārēju, vienlīdzīgu, liešu un aizklātu vēlēšanu tiesības". Nepagāja ne divi gadi, — „lakmusa papīriņš" pierādīja, cik tas nederīgs, vispārēju vēlēšanu tiesību lozungu pārņēma osvoboždenci, ar to ne vien netuvodamies sociāldemokrātijai, bet pilnīgi pretēji — tieši ar šo lozungu cenzdamies maldināt strādniekus un novērst viņus no sociālismā.

Tagad jauniskrieši izvirza vēl „stingrākus^29 „noteikumus^29, ..prasa^29 no carisma ienaidniekiem „enerģisku un nepārprotamu (!?) ikvienas noteiktas organizētā proletariāta rīcības atbalstīšanu^29 utt. līdz pat „aktivai līdzdalībai tautas pašap-bruņošanās darbā^29. Robeža nosprausta krietni vien tālāk, — un tomēr šī robeža atkal jau novecojusi, uzreiz izrādījusies nederīga. Kāpēc, piemēram, trūkst republikas lozunga? Kāpēc gan „nesaudzīga revolucionārā kara labā pret visiem kārtu un monarchijas iekārtas pamatiem^29 sociāldemokrāti „prasa^29 no buržuāziskajiem demokrātiem visu, ko vien vēlaties, tikai ne cīņu par republiku?

Ka šis jautājums nav piesiešanās, ka jauniskriešu kļūdai ir svarīga politiska nozīme, — tam pierādī jums ir „Krievijas atbrīvošanas savienība^29 (sk. avīzes „Proļetarij^29 4. nr-u)[30]. Šie „carisma ienaidnieki^29 pilnīgi atbildīs visām jauniskriešu „prasībām^29. Bet mēs jau parādījām, ka osvoboždencisks gars valda šās „Krievijas atbrīvošanas savienības^29 pro-gramā (jeb programas trūkumā) un ka osvoboždenci to viegli var pak|aut sev. Turpretim rezolūcijas beigās konference paziņo, ka „sociāldemokrātijā tāpat kā iepriekš nostāsies kā pret liekulīgiem lautas draugiem pret visām tām politiskajām partijām, kas, paceļot liberālo un demokrātisko karogu, atsakās no proletariāta revolucionārās cīņas patiesas atbalstī-šanas“. „Krievijas atbrīvošanas savienība^29 ne tikai neatsakās, bet cītīgi piedāvā šo atbalstu. Vai tas ir galvojums, ka tās vadoņi nav „liekulīgi tautas draugi^29, kaut arī viņi būtu osvoboždenci?

Jūs redzat: sacerot uz priekšdienām „noteikumus^29 un iesniedzot sava bargā nespēka dēļ komiskas „prasības^29, jauniskrieši tūliņ nokļūst smieklīgā stāvoklī. Viņu noteikumi un prasības tūliņ izrādās nepieliekamas, lai ņemtu vērā dzīvo īstenību. Viņu dzīšanās pēc formulām ir veltīga, jo ne ar kādu formulu nenotversi visas un visādas buržuāziskās demokrātijās liekulības, nekonsekvences un aprobežotības izpausmes. Nevis „lakmusa papīriņš", nevis formas, nevis rakstītas un iespiestas prasības, nevis „lautas draugu" iepriekšēja šķirošana liekulīgos un neliekulīgos ir svarīga, bet gan reala cīņas vienība, sociāldemokrātu neatslābstoša katra buržuāziskās demokrātijās „nenoteiktā" soļa kritika. Lai ,,tiešām saliedētu visus demokrātiskajā pārkārtojumā ieinteresētos sabiedriskos spēkus", nav vis vajadzīgi „punkti", ap kuriem tik cītīgi un tik veltīgi pūlējusies konference, bet prasme izvirzīt tiešām revolucionārus lozungus. Tam nolūkam vajadzīgi lozungi, kas revolucionāro un republikānisko buržuāziju paceļ līdz proletariāta līmenim, bet nevis noniecina proletariāta uzdevumus līdz monarchistiskās buržuāzijas līmenim. Tam nolūkam vajadzīga visenerģiskākā līdzdalība sacelšanās kustībā, nevis tukša atrunāšanās no neatliekamā bruņotas sacelšanās uzdevuma.

12. VAI DEMOKRĀTISKĀS REVOLŪCIJAS VĒRIENS

ATSLABS, JA NO TAS NOVĒRSĪSIES BURŽUĀZIJĀ?

Iepriekšējās rindas jau bija uzrakstītas, kad mēs saņēmām ,.lskras" izdotās jauniskriešu Kaukazijas konferences rezolūcijas. Pour la bonne bouche (labam nobeigumam) labāku materiālu mēs nevarētu ne izdomāt.

„Iskras" redakcija pareizi piebilst: „Taktikas pamatjautājumā Kaukazijas konference arī nonākusi pie lēmuma, kurš aiwlogisks“ (patiesība!) „tam, kas pieņemts visas Krievijas konferencē" (I. i„ jauniskriešu). ..Jautājumu par sociāldemokrātijas attiecībām pret revolucionāro pagaidu valdību Kaukazijas biedri izlēmuši tā, ka jāizturas pilnīgi noraidoši pret jauno metodi, ko propagandē „Vperjod" grupa un tai pieslējušies tā dēvētā kongresa delegāti". „Formulējums proletāriskās partijas taktikai buržuāziskajā revolūcijā, ko devusi konference, jāatzīst par sevišķi izdevušos

Kas tiesa, tas tiesa. Labāk „izdevušos" jauniskriešu pamat-kļūdas formulējumu neviens nebūtu spējis dot. Citējam visu šo formulējumu, vispirms iekavās atzīmējot ziediņus un pēc tam ari beigās pasniegtās odziņas.

Jauniskriešu Kaukazijas konferences rezolūcija par pagaidu valdību:

„Uzskatot par savu uzdevumu izmantot revolucionāro momentu, lai padziļinātu" (nu, protams! Vajadzētu piebilst: lai martinoviski padziļinātu!) „proletariātu sociāldemokrātisko apziņu" (tikai lai padziļinātu apziņu, bet nevis lai iekarotu republiku? Cik „dziļa" revolūcijas izpratne!), „konference, lai nodrošinātu partijai topošās buržuāziski valstiskās iekār-tas vispilnīgāko kritikas brīvību" (nodrošināt republiku nav mūsu darīšana! Mūsu darīšana tikai nodrošināt kritikas brīvību. Anarcbistiskas idejas rada ari anarchistisku valodu: „buržuāziski valstiska" iekārtai), „izsakās pret sociāldemokrātiskās pagaidu valdības dibināšanu un iestāšanos lajā" (atcerieties Engelsa citēto bakuņiniešu rezolūciju 10 mēnešu pirms Spānijas revolūcijas: sk. „Proļetarij" 3. nr-ā2J), „bet uzskata par lietderīgāku izdarīt spiedienu no ārienes" (no apakšas, bet ne no augšas) „uz buržuāzisko pagaidu valdību, lai cik iespējams (?!) demokratizētu valsts iekārtu. Konference ieskata: ja sociāldemokrāti nodibinātu pagaidu valdību vai arī iestātos tajā, tad sekas, no vienas puses, būtu tādas, ka no sociāldemokrātiskās partijas atkristu plašas proletariāta masas, kas būtu vīlušās viņā, jo sociāldemokrātijā, lai gan saņēmusi varu, nespēs apmierināt strādnieku šķiras neatliekamās vajadzības līdz pat sociālismā realizēšanai" (republika nav neatliekama vajadzība! Autori savā nevainībā nepamana, ka runā īsti anarchistiskā valodā, it kā viņi būtu nolieguši līdzdalību buržuāziskās revolūcijās!) un. ..no otras puses, piespiedīs buržuāziskās šķiros novērsties no revolūcijas un ar to m a z i n ā s t ā s vērien n“.

Lūk, kur suns aprakts. Lūk, kur anarclīLstiskās idejas savijas (kā tas pastāvīgi mēdz būt arī Rietumeiropas hernšleinie-šu vidū) ar vistīrāko oportunismu. Iedomājieties tikai: neiestāties pagaidu valdībā tāpēc, ka tas piespiedīs buržuāziju novērsties no revolucijas un ar to mazinās revolūcijas vērienu! Te taču mūsu priekšā ir pilnīgi tīrā un konsekventā veidā tā jauniskriešu filozofija, ka, lūk, lā kā revolūcija buržuāziskā, tad mums tāpēc jānoliec galva buržuāziskās nekrietnības priekšā un jādod tai ceļš. Ja mūs vada kaut pa daļai, kaut uz mirkli las apsvērums, ka mūsu līdzdalība var piespiest buržuāziju novērsties, tad ar to taču mēs pilnīgi atdodam revolūcijas vadību buržuāziskām šķirām. Ar to mēs proletariātu pilnīgi atdodam buržuāzijas aizbildniecībā (paliekot pie pilnīgas „kritikas brīvības*1!!), piespiežot proletariātu būt mērenam, paklausīgam, lai buržuāzijā nenovērstos. Mēs kastrējam proletariāta visneatliekamākās vajadzības, tieši viņa politiskās vajadzības, kuras nekad nav labi sapratuši ekonomisti un viņu epigoni, kastrējam tādēļ, lai buržuāzijā nenovērstos. Mēs pilnīgi pārejam no revolucionārās cīņas pamata par demokrātismā realizēšanu proletariātam vajadzīgās robežās uz veikalniecisku darījumu pamalu ar buržuāziju, ar savu principu nodevību, revolūcijas nodevību pirkdami viņas, buržuāzijas, brīvprātīgu piekrišanu („lai tā nenovērstos**).

Pāris nelielās rindiņās Kaukazijas jauniskrieši pratuši izteikt visu revolūcijas nodevības taktikas būtību, taktikas, kas pārvērš proletariātu par buržuāzisko šķiru nožēlojamu piedēkli. Ko mēs iepriekš no jauniskriešu kļūdām secinājām kā tendenci, tas tagad mūsu priekšā padarīts par skaidru un noteiktu principu: monarchistiskajai buržuāzijai astē. Tā kā republikas realizēšana piespiedīs (un jau piespiež —’piemērs ir Struves kgs) buržuāziju novērsties, tāpēc nost ar cīņu par republiku. Tā kā ikviena enerģiska un līdz galam ejoša proletariats demokrātiskā prasība vienmēr un visā pasaulē piespiež buržuāziju novērsties, tāpēc — slēpieties alās, biedri strādnieki, rīkojieties tikai no ārienes, nedomājiet izmantot revolūcijas labā „buržuāziski valstiskas** iekārtas rīkus un līdzekļusun saglabājiet sev „kritikas brīvību**.

Vislielākā nepareizība pašā „buržuāziskās revolūcijas** termina izpratnē te parādījusies uz āru. Martinova jeb jauniskriešu šā termina „izpratne** taisnā ceļā ved uz proletariāta lietas nodošanu buržuāzijas rokās.

Kas aizmirsis veco ekonomismu, kas to nestudē, neatceras, tam grūti saprast arī tagadējās ekonomisma atraugas. Atcerieties bernšleinisko „Credo**2*. No „tīri proletāriskiem** uzskatiem un programām cilvēki secināja: mums, sociāldemokrātiem, ekonomiku, īsto strādnieku lietu, jebkura politika-nisma kritikas brīvību, īstu sociāldemokrātiskā darba padziļinājumu. Viņiem, liberāļiem, politiku. Dievs pasarg iekrist „revolucionarismā**: tas piespiedīs buržuāziju novērsties. Kas pārlasīs visu „Credo** vai atsevišķo Pielikumu avīzes „Rabo-čaja Misļ“2e 9. nr-am (1899. gada septembrī), tas redzēs visu šo spriedumu gailu.

Tagad tas pats, tikai lielākā mērogā, attiecībā uz visas Krievijas „lielās" revolūcijas novērtējumu, — kuru diemžēl ortodoksālās filistrības teorētiķi jau iepriekš apgāna un padara par karikatūru! Mums, sociāldemokrātiem, kritikas brīvību, apziņas padziļināšanu, rīcību no ārienes. Viņām, buržuāziskajām šķirām, rīcības brīvību, darba lauka brīvību revolucionārai (lasi: liberālai) vadībai, brīvību izdarīt „reformas" no augšas.

Šie marksisma vulgarizētāji nekad nav pārdomājuši Marksa vārdus, ka kritikas ieročus nepieciešams apmainīt pret ieroču kritiku^27. Velti pieņemdami Marksa vārdu, viņi īstenībā sastāda taktikas rezolūcijas pilnīgi Frankfurtes buržuāzisko pļāpu garā, kuri brīvi kritizēja absolūtismu, padziļināja demokrātisko apziņu un nesaprata, ka revolūcijas laiks ir rīcības laiks, rīcības no augšas un no apakšas. Padarījuši marksismu par rezonierismu, viņi no progresivās, visnoteiktākās un enerģiskākās revolucionārās šķiras ideoloģijas ir izveidojuši šās šķiras visneattīstītāko slāņu ideoloģiju, kuri slēpjas no grūtajiem revolucionāri demokrātiskajiem uzdevumiem un atstāj šos demokrātiskos uzdevumus Struves kungiem.

Ja buržuāziskās šķiras novērsīsies no revolūcijas tāpēc, ka sociāldemokrātijā iestājusies revolucionārajā valdībā, tad viņas ar to „mazinās tās vērienu".

Vai dzirdat, Krievijas strādnieki: revolūcijas vēriens būs stiprāks, ja revolūciju izdarīs sociāldemokrātu neatbaidītie Struves kungi, kas grib nevis uzvaru pār carismu, bet izlīgumu ar to. Revolūcijas vēriens būs stiprāks, ja no diviem iespējamiem tās iznākumiem, kurus mēs minējām iepriekš, realizēsies pirmais, t. i., ja monarehistiskā buržuāzijā noslēgs veikalu ar patvaldību par šipoviskai līdzīgu ,,konstituciju“l

Sociāldemokrāti, kas rezolūcijās visas partijas vadībai raksta tik apkaunojošas lietas vai kas šīs „izdevušās" rezolūcijas atzīst par labām, ir tik ļoti rezonierisma apstulboti, kurš izskaudis visu dzīvo garu no marksisma, ka viņi nepamana, kā šīs rezolūcijas padara par frāzi visus pārējos viņu labos vārdus. Ņemiet jebkuru viņu rakstu „Iskrā", ņemiet pat mūsu ievērojamā Marlinova bēdīgi slaveno brošūru, — jūs dzirdēsit runas par lautas sacelšanos, par revolūcijas novešanu līdz galam, par cenšanos balstīties uz tautas apakšslāņiem cīņā pret nekonsekvento buržuāziju. Bet visas šīs labās lietas taču kļūsi par nožēlojamu frāzi kopš tā brīža, kad jūs pieņemat vai atzīstat domu par „revolucijas vēriena atslābšanu", ja novērsīsies buržuāzijā. Viens no diviem, kungi: vai nu mums ar tautu jācenšas izcīnīt revolūciju, panākot pilnīgu uzvaru pār carismu, pretēji nekonsekventajai, savtīgajai un bailīgajai buržuāzijai; — vai arī mēs nepieļaujam šo „pretēji**, baidāmies, kaut tikai buržuāzijā „nenovērstos", un tad mēs proletariātu un tautu nododam buržuāzijai, nekonsekventajai, savtīgajai un bailīgajai buržuāzijai.

Neiedomājieties pārprast manus vārdus. Nekliedziet, ka jūs apvaino apzinīgā nodevībā. Nē, jūs tikpat neapzinīgi visu laiku līdāt un tagad esat ielīduši purvā kā vecie ekonomisti, kurus neatturami un neatgriežami vilka lejup pa marksisma „padziļināšanas** slīpo plāksni uz antirevolucionaru, nedzīvu un gurdenu „prātošanu**.

Vai jūs, kungi, esat padomājuši, no kādiem reāliem sabiedriskiem spēkiem atkarīgs „revolūcijas vēriens**? Atstāsim pie malas ārpolitikas un starptautisko kombināciju spēkus, kuras pašlaik izveidojušās loti izdevīgi mums, bet kuras mēs neapskatām, un pareizi, ka neapskatām, ciktāl jautājums ir par Krievijas iekšējiem spēkiem. Palūkojieties uz šiem iekšējiem sabiedriskiem spēkiem. Pretī revolūcijai stāv patvaldība, galms, policija, ierēdniecība, karaspēks, aristokrātu saujiņa. Jo dziļāks ir sašutums tautā, toties neuzticamāks kļūst karaspēks, toties vairāk svārstību ierēdniecībā. Tālāk, buržuāzijā visā visumā tagad ir par revolūciju, cītīgi teicot runas par brīvību, jo biežāk un biežāk runājot tautas un pat revolucijas vārdā*. Bet mēs visi, marksisti, zinām no teo-rijas*un ik dienu un ik stundu novērojam pēc mūsu liberāļu, zemstiešu un osvoboždencu piemēra, ka buržuāzijā aizstāv revolūciju nekonsekventi, savtīgi, gļēvi. Tiklīdz tiks apmierinātas buržuāzijas šaurās, mantkārīgās intereses, tiklīdz tā „novērsīsies" no konsekventā demokrātismā (bet viņa jau tagad vēršas nost no tā!), tā savā vairumā nenovēršami pagriezīsies uz kontrrevolūcijas pusi, uz patvaldības pusi, pret revolūciju, pret tautu. Paliek „tauta", tas ir, proletariats un

'* Šai ziņā interesanta ir Struves ktfa atklātā vēstule Zoresam, kuru šis pēdējais nesen iespiedis avīzē „L’Huinanilē"18, bet Struves kgs žurnālā „Osvoboždeņijc", 72. nr-ā.

zemniecība: proletariats vienīgais spēj droši iet līdz galam, jo viņš iet daudz tālāk par demokrātisko apvērsumu. Tāpēc arī par republiku proletariats cīnās pirmajās rindās, ar nicināšanu noraidot muļķīgos un viņa necienīgos padomus rēķināties ar to, vai tikai buržuāzijā nenovērsīsies. Zemniecība ietver sevī pusproletarisko elementu masas līdz ar sīkburžuaziskiem elementiem. Tas padara arī viņu svārstīgu, spiežot proletariātu apvienoties stingri izturētā šķiras partijā, liet zemniecības svārstīgums pašos pamatos atšķiras no buržuāzijas svārstīguma, jo zemniecība pašreizējā momentā nav tik daudz ieinteresēta privātīpašuma kategoriskā apsargāšanā, cik viena šā īpašuma galvenā veida — muižnieku zemes atņemšanā. Nekļūstot tāpēc sociālistiskā un paliekot sīkburžuaziska, zemniecība spējīga kļūt vispilnīgākā un radikālākā demokrātiskās revolucijas piekritēja. Zemniecība neizbēgami kļūs par tādu, ja vien revolucionāro notikumu gaita, kas to skolo, nepārtrūks pārāk ātri buržuāzijas nodevības un proletariāta sakāves dēļ. Ar minēto nosacījumu zemniecība neizbēgami kļūs par revolucijas un republikas balstu, jo tikai pilnīgi uzvarējusī revolūcija spēs dot zemniecībai visu zemes reformu laukā, visu to, ko zemniecība grib, pēc kā tā ilgojas, kas tai tiešām nepieciešams (nevis lai iznīcinātu kapitālismu, kā iedomājas „sociālisti revolucionāri", bet), lai paceltos no pusdzimtbūtnieciskā muklāja, no nomāktības un kalpības tumsas, lai savus dzīves apstākļus uzlabotu par tik, par cik vien tas iespējams preču saimniecības robežās.

Vēl vairāk: ne vien radikala agrarā pārveidošana saista zemniecību pie revolūcijas, bet arī visas kopīgās un pastāvīgās zemniecības intereses. Pat cīņā pret proletariātu zemniecībai vajadzīga demokrātijā, jo tikai demokrātiskā iekārta spējīga precizi izteikt viņas intereses un dot tai pārsvaru kā masai, kā vairākumam. Jo izglītotāka būs zemniecība (bet kopš kara ar Japanu tā izglītojas tādā ātrumā, kādu nenojauš daudzi, kas paraduši izglītību mērīt tikai ar skolas mērauklu), toties jo konsekventāk un noteiktāk tā būs par pilnīgu demokrātisku apvērsumu, tāpēc ka tautas valdīšana lai nav bīstama, kā tas ir buržuāzijai, bet izdevīga. Tiklīdz tā sāks atbrīvoties no naivā monarehisma, demokrātiskā republika kļūs tās ideals, jo makleriskās buržuāzijas apzinātais monarehisms (ar augšpalātu utt.) zemniecībai nozīmē to pašu beztiesiskumu, to pašu nomāktību un tumsību, kas tikai drusciņ uzspodrināta ar eiropiski konstitucionālu laku.

Lūk, kāpēc buržuāzijā kā šķira dabiski un nenovēršami tiecas, pēc liberāli monarch is tiskās partijas paspārnes, bet zemniecība kā masa, — pēc revolucionārās un republikāniskās partijas vadības. Lūk, kāpēc buržuāzijā nav spējīga novest līdz galam demokrātisko revolūciju, bet zemniecība ir spējīga novest revolūciju līdz galam, un mums tai visiem spēkiem šai darbā jāpalīdz.

Man iebildīs: to lieki pierādīt, tā ir ābece, visi sociāldemokrāti to labi saprot. Nē, to nesaprot tie, kas spējīgi runāt, ka revolūcijas „vēriens atslābs", ja buržuāzijā no tās novērsīsies. Tādi cilvēki atkārto vārdus, ko iemācījušies no mūsu agrarās programas, bet nesaprot to nozīmi, jo citādi viņiem nebūtu bailes no proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskās diktatūras jēdziena, kas nenovēršami secināms no visa marksistiskā pasaules uzskata un no mūsu programas, jo citādi viņi Krievijas lielās revolūcijas vērienu neierobežotu ar buržuāzijas vērienu. Tādi cilvēki savas abstraktās marksistiskās revolucionārās l'razes apgāž ar savām konkrētajām anlimarksistiskajām un antirevolucio-narajām rezolūcijām.

Kas tiešām saprot zemniecības lomu uzvarošā Krievijas revolūcijā, tas nespētu runāt, ka revolūcijas vēriens atslābs, ja buržuāzijā novērsīsies. Jo patiesībā tikai tad sāksies Krievijas revolūcijas īstais vēriens, tikai tad tas būs patiesi vislielākais revolucionārais vēriens, kāds vien iespējams buržuāziski demokrātiskā apvērsuma laikmetā, kad buržuāzijā novērsīsies un zemniecības masa līdzās proletariātam uzstāsies kā aktivs revolucionārs. Mūsu demokrātiskai revolūcijai, lai to konsekventi varētu novest līdz galam, jābalstās uz tādiem spēkiem, kas spējīgi paralizēt buržuāzijas nenovēršamo nekonsekvenci (t. i., kas spējīgi tieši „piespiest to novērsties", no kā bīstas, nesaprotot to, „Iskras" piekritēji Kaukazijā).

Proletariātam jānoved līdz galam demokrātiskais apvērsums, pievienojot sev zemniecības masu, lai ar spēku salauztu patvaldības pretošanos un paralizētu buržuāzijas svārstīšanos. Proletariātam jāveic sociālistiskais apvērsums, pievienojot sev iedzīvotāju pusproletarisko elementu masu,

157. lappuse V. 1. Lepina rokrakstam „Sociāldemokrātijas divas !акика. demokrātiskā revolūcijā'*. — 1905. d-

.S’omarnio/s

Ini ar sfiēku salauztu burSuazijas pretošanos un paralizētu zemniecības un sīkburžuazijas svārsti sanos. Tādi ir proletariātu uzdevumi, kurus lik šauri saprot jauniskrieši visos savos spriedelējumos un rezolūcijās par revolūcijas vērienu.

Nevajag aizmirst tikai vienu apstākli, ko bieži palaiž garām, iztirzājot tematu par šo „vērienu". Nevajag aizmirst, ka runa nav vis par uzdevuma grūtībām, bet gan par to, pa kādu ceļu ejot jāmeklē un jāsasniedz tā atrisināšana. Ituna nav vis par to; vai ir viegli vai grūti padarīt revolūcijas vērienu varenu un neuzvaramu, bet par to, kā jārīkojas, lai stiprinātu šo vērienu. Domstarpības skar tieši darbības pnmatraksturu, pašu tās virzienu. Mēs to pasvītrojam tāpēc, ka nevērīgi un negodīgi cilvēki pārāk bieži sajauc divus dažādus jautājumus: jautājumu par ce|a virzienu, I. L viena ceļa izvēlēšanos no diviem dažādiem ceļiem, un jautājumu par mērķa realizēšanas vieglumu vai lā realizēšanas tuvumu, ejot pa zināmo ceļu.

Iepriekšējā iztirzājumā mēs šim pēdējam jautājumam nemaz nepieskārāmies, jo šis jautājums pašā partijā mums neradīja domstarpības uu nesaprašanos. Bet, protams, pats par sevi šis jautājums ir ļoti svarīgs un pelna visu sociāldemokrātu visnopietnāko vērību. Nepieļaujams optimisms būtu aizmirst tās grūtības, ar kurām saistīta ne vien strādnieku šķiras, bet arī zemniecības masu iesaistīšana kustībā. Tieši pret šīm grūtībām ne vienu reizi vien ir sabrukušas pūles novest līdz galam demokrātisko revolūciju, pie kam visvairāk ir gavilējusi nekonsekventā un savtīgā buržuāzijā, kas „izsila kapitālu" gan ar to, ka monarehija to aizstāvēja pret lautu, gan arī „saglabājot" liberālismā ... jeb „osvobožden-cisma" „nevainību". Bet grūtības vēl nav neiespējamība. Svarīga ir pārliecība par pareizu ceļa izvēli, un šī pārliecība simtkārt stiprina revolucionāro enerģiju un revolucionāro entuziasmu, kas spējīgi darīt brīnumus.

('.ik dziļas ir domstarpības starp mūslaiku sociāldemokrātiem jautājumā par ceļa izvēli, tas tūliņ redzams, salīdzinot jauniskriešu Kaukazijas rezolūciju ar Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas III kongresa rezolūciju. Kongresa rezolūcija saka: buržuāzijā ir nekonsekventa, tā katrā ziņā centīsies mums atņemt revolūcijas iekarojumus. Tāpēc gatavojieties enerģiskāk cīņai, biedri strādnieki, bruņojieties. piesaistiet savā pusē zemniecību. Mēs neatdosim mantkārīgajai buržuāzijai mūsu revolūcijas iekarojumus bez kaujas. Kaukazijas jauniskriešu rezolūcija saka: buržuāzijā ir nekonsekventa, tā var novērsties no revolūcijas. Tāpēc, biedri strādnieki, lūdzu nedomājiet par līdzdalību pagaidu valdībā, jo tad buržuāzijā katrā ziņā novērsīsies un revolūcijas vēriens tāpēc būs vājāks!

Vieni saka: virziet revolūciju uz priekšu līdz galam, pretēji nekonsekventās buržuāzijas pretestībai vai pasivitātei.

Otri saka: nedomājiet patstāvīgi novadīt revolūciju līdz galam, jo lad no tās novērsīsies nekonsekventā buržuāzijā.

Vai mūsu priekšā nav divi diametrāli pretēji ce|i? Vai nav acīm redzams, ka viena taktika kategoriski izslēdz otru? Ka pirmā taktika ir vienīgi pareizā revolucionārās sociāldemokrātijas taktika, bet otra būtībā tīri osvoboždenciska taktika?

13. NOSLĒGUMS. VAI MĒS DRĪKSTAM UZVARĒT?

Cilvēki, kas pavirši zina lietu īsto stāvokli Krievijas sociāldemokrātijā vai spriež, no malas raugoties, kas nezina visu mūsu partijas iekšējās cīņas vēsturi kopš ekonomisma laikiem, ļoti bieži atkratās arī no domstarpībām taktikā, kādas izveidojušās pašreiz, sevišķi pēc III kongresa, ar vienkāršu aizrādījumu uz divām dabiskām, nenovēršamām un pilnīgi samierināmām ikkuras sociāldemokrātiskās kustības tendencēm. No vienas puses, sak, uzsvērti liek pasvītrots parastais, pašreizējais, ikdienas darbs, nepieciešamība izveidot propagandu un aģitāciju, gatavot spēkus, padziļināt kustību utt. No otras puses, tiek pasvītroti kaujinieciskie, vispār politiskie, revolucionārie kustības uzdevumi, norādīts, ka nepieciešama bruņota sacelšanās, izvirzīti lozungi: par revolucionāri demokrātisko diktatūru, revolucionāro pagaidu valdību. Ne vienu, ne otru pusi nevajagot pārspīlēt, galējības neesot labas ne tur, ne te (kā vispār nekur pasaulē) utt., u. lini.

Dzīve? (un „politikas" pēdiņās) lētās gudrības, kas neapšaubāmi ir šādos spriedumos, pārāk bieži tomēr sedz neatliekamo un parti jai sāpīgo vajadzību neizpratni. Ņemiet Krievijas sociāldemokrātu tagadējās domstarpības taktikā. Protams, ikdienas parastā darba pastiprināts uzsvērums, ko mēs redzam jauniskriešu spriedumos par taktiku, pats par sevi

nevarētu būt vēl nekas bīstams un nekādas nesaskaņas laklikas lozungos nevarētu radīt. Bet pietiek, ja salīdzina Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas III kongresa rezolūcijas ar konferences rezolūcijām, lai šis domstarpības durtos acis.

Kas te par lietu? Pirmkārt, tas, ka nepietiek ar vienu pašu vispārēju, abstraktu norādījumu uz divām strāvām kustībā un uz galējību kaitīgumu. Jāzina konkrēti, ar ko zināmā momentā sirgst zināma kustība, kur tagad partijai draud reālās politiskas briesmas. Otrkārt, jāzina, uz kādu reālu politisku spēku dzirnavām lej ūdeni vieni vai otri taktikas lozungi, — vai varbūt vienu vai otru lozungu trūkums. Paklausieties jauniskriešus — un jūs secināsit, ka sociāldemokrātijas partijai draud briesmas izmest pār bortu propagandu un aģitāciju, ekonomisko cīņu un buržuāziskās demokrātijās kritiku, pārmērīgi aizrauties ar militāru gatavošanos, bruņotiem uzbrukumiem, varas saņemšanu utt. Patiesībā reālās briesmas partijai draud pavisam no citas puses. Kas kaut cik tuvu pazīst kustības stāvokli, kas uzmanīgi un ar apdomu to vēro, tas nevar neredzēt jauniskriešu baiļu smieklīgo pusi. Viss Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas darbs jau izveidots drošos, nemainīgos ietvaros, kas neapšaubāmi nodrošina smaguma centra koncentrāciju propagandā un aģitācijā, skrejošos mītiņos un masu sapulcēs, uzsaukumu un brošuru izplatīšanā, ekonomiskās cīņas veicināšanā un tās lozungu uztveršanā. Nav nevienas partijas komitejas, nevienas rajona komitejas, nevienas centrālās sanāksmes, nevienas rūpnīcas grupas, kur vienmēr un pastāvīgi deviņdesmit deviņas simtdaļas vērības, spēku un laika neveltītu visām šīm funkcijām, kas nostiprinājušās jau kopš deviņdesmito gadu otrās puses. To nezina vienīgi cilvēki, kas nemaz nepazīst kustību. Pieņemt par pilnvērtīgu vecu patiesību atkārtošanu, ko dara jauniskrieši, turklāt vēl ar īpaši svarīgu izskatu, var vienīgi ļoti naivi vai neinformēti cilvēki.

Fakts ir tāds, ka pie mums ne vien pārāk neaizraujas ar sacelšanās uzdevumiem, vispār politiskiem lozungiem, ar visas tautas revolūcijas vadību, bet, gluži otrādi, atpalicību tieši šai ziņā duras acīs, tā ir vissāpīgākā vieta, tās ir visreālākās briesmas kustībai, kas var izvirst un šur tur jau izvirst no revolucionārās kustības darbos par revolucionāru

kustību vārdos. No daudziem daudziem simtiem organizāciju, grupu un pulciņu, kas veic partijas darītu, jūs neatradīsit neviena, kurā kopš pašas tā rašanās neveiktu šo ikdienas darbu, par kuru ar tādu cilvēku izskatu, kas atraduši jaunu patiesību, vēsti gudrie no jaunās „Iekrās". Un. gluži otrādi, jūs atradīsit niecīgu procentu grupu un pulciņu, kas apzinās bruņotas sacelšanās uzdevumus, sākuši tos veikt, kas apzinās, ka nepieciešams vadīt visu tautas revolūciju pret carismu, ka šim nolūkam nepieciešams izvirzīt tieši tādus un ne citādus progresivus lozungus.

Mēs esam neticami atpalikuši no progresiviem un tiešām revolucionāriem uzdevumiem, mēs daudzos gadījumos tos vēl neapzināmies, mēs neesam pamanījuši, ka šās mūsu atpalicības dēj gan šur, gan tur nostiprinājusies revolucionārā buržuāziskā demokrātijā. Bet jaunās „Iskras" autori, pagriezuši muguru notikumu gaitai un laika prasībām, neatlaidīgi atkārto: neaizmirstiet veco! neaizraujieties ar jauno! Tas ir visu konferences būtisko rezolūcija nemainīgais pamatmo-livs, kurpretim kongresa rezolūcijās jūs tikpat noteikti lasāt: apstiprinot veco (un nekavējoties pie tā atgremošanas tieši tāpēc, ka tas ir vecais, kas jau atrisināts un nostiprināts ar literatūru, rezolūcijām un pieredzi), izvirzām jaunu uzdevumu, veltījam tam uzmanību, izvirzām jaunu lozungu tm prasām no īstiem revolucionāriem sociāldemokrātiem tūlītēju darbu, lai to realizētu.

Lūk, kāds patiesībā ir jautājums par diviem virzieniem sociāldemokrātijas taktikā. Revolūcijas laikmets izvirzījis jaunus uzdevumus, kurus neredz tikai pilnīgi akli cilvēki. Un vienīgi s.-d. noteikti atzīst un izvirza šos uzdevumus dienas kārtībā: bruņota sacelšanās neatliekama, gatavojieties lai nekavējoties un enerģiski, atcerieties, ka tā nepieciešama izšķirošai uzvarai, izvirziet republikas, pagaidu valdības, proletariātu un zemniecības revolucionāri demokrātiskās diktatūras lozungu. Liti turpretim rāpjas atpakaļ, mīņājas uz vietas, lozungu vietā dod priekšvārdus, tā vietā, lai blakus vecā apstiprinājumam norādītu jauno, gari un garlaicīgi atgremo šo veco, sacerot atrunas jaunajam, neprotot definēt izšķirošas uzvaras nosacījumus, neprotot izvirzīt lozungus, kas vienīgie atbilst tieksmei sasniegt pilnīgu uzvaru.

Sās astē vilkšanās politiskos rezultātus mēs skaidri redzam. pasaka par Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas „vairākuma" tuvināšanos revolucionārajai buržuāziskajai demokrātijai paliek pasaka, ko neapliecina neviens politisks fakts, neviena iespaidīga „boļševiku" rezolūcija, neviens Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas III kongresa akts. Bet oportunistiskā monarchistiskā buržuāzijā ..Osvoboždeņije" personā jau kopš seniem laikiem apsveic jauniskrisma „principiālās" tendences un tagad tieši ar viņu ūdeni griež savas dzirnavas, pieņem visus viņu vārdiņus un „idejiņas" pret „konspirāciju" un „dumpi", pret revolūcijas ..techniskās" puses pārspīlēšanu, pret liešu bruņotas sacelšanās lozunga izvirzīšanu, pret galējo prasību „revoluciona-rismu" utt., u. tml. Veselas Kaukazijas sociāldemokrātu ,.meņševiku" konferences rezolūcija un tas, ka jaunās „Iskras" redakcija šo rezolūciju atzinusi, dod visam tam nepārprotamu politisku rezumējumu: kaut tikai buržuāzijā nenovērstos gadījumā, ja proletariats piedalās revolucionāri demokrātiskajā diktatūrā! Ar to viss pateikts. Ar to galīgi nostiprināta proletariāta pārvēršana par monarchistiskās buržuāzijas piedēkli. Ar to īstenībā pierādīta, nevis ar vienas personas nejaušu paziņojumu, bet ar rezolūciju, ko speciāli apstiprinājis vesels virziens, pierādīta jauniskriešu astē vilkšanās politiskā nozīme.

Kas pārdomās šos faktus, tas sapratis, ko nozīmē parastais aizrādījums par sociāldemokrātiskās kustības divām pusēm un divām tendencēm. Ņemiet hernšteiniadi, lai lielā mērogā izstudētu šīs tendences. Bernšteinieši taču tieši tāpat atkārtojuši un joprojām atkārto, ka tieši viņi saprotot proletariāta īstās vajadzības, tā spēku pieauguma, visa darba padziļināšanas, jaunās sabiedrības elementu gatavošanas, propagandas un aģitācijas uzdevumus. Mēs prasām atklāti atzīt to, kas ir! — saka Bernšteins, ar to dodams svētību „kustībai" bez „galamērķa", dodams svētību vienīgi aizsargāšanās taktikai, sludinot baiļu taktiku, „kaut tikai buržuāzijā nenovērstos". Arī bernšteinieši kliedza par revolucionāro sociāldemokrātu „jakobinismu", par „literātiem", kas nesaprotot „strādnieku pašdarbību" utt., utt. īstenībā, kii visiem zināms, revolucionārie sociāldemokrāti pat nedomāja pamest ikdienas un sīko darbu, spēku gatavošanu u. t. jpr., u. t. jpr. Viņi tikai prasīja skaidru galamērķa apzināšanos, skaidru revolucionāro uzdevumu nostādni, viņi gribēja pacelt pus-prolctariskos un pussīkburžuaziskos slāņus līdz proletariāta

fi 9. sēj.

revolucionarismaiii, bet nevis noniecināt šo pēdējo līdz oportunistiskiem apsvērumiem, — „kaut tikai buržuāzijā nenovērstos*1. Inleliģentiski oportunistiskā un proletāriski revolucionārā partijas spārna nesaskaņu gandrīz visspilgtākais izpaudums bija jautājums: durfen wir siegen? „vai mēs drīkstam uzvarēt**? vai mums atļaujams uzvarēt? vai nav bīstami mums uzvarēt? vai mums vajag uzvarēt? Dīvains no pirmā acu uzmetiena, šis jautājums tomēr tika izvirzīts, un tas bija jāizvirza, jo oportunistiem bija bailes no uzvaras, viņi baidīja ar to proletariātu, pareģoja nelaimi no tās, izsmēja lozungus, kas tieši aicināja uz to.

Tas pats pamatiedalījums inleliģentiski oportunistiskā un proletāriski revolucionārā tendencē ir arī pie mums, vienīgi ar to ļoti būtisko atšķirību, ka runa nav vis par sociālistisku, bet demokrātisku apvērsumu. Arī pie mums izvirzīts no pirmā acu uzmetiena nejēdzīgais jautājums: „vai mēs drīkstam uzvarēt"? To izvirzījis Martinovs savās „Divās diktatūrās", kas pareģoja nelaimi, ja mēs ļoti labi sagatavosim un pilnīgi sekmīgi veiksim sacelšanos. To izvirzījusi visa jauniskriešu literatūra jautājumā par revolucionāro pagaidu valdību, pie kam visu laiku cītīgi, bet nesekmīgi centās sajaukt Milje-rana līdzdalību buržuāziski oportunistiskā valdībā ar Var-lena^20 līdzdalību sīkburžuaziski revolucionārā valdībā. Tas nostiprināts ar rezolūciju, „kaut tikai buržuāzijā nenovērstos". Un lai gan, piemēram, Kautskis tagad mēģina ironizēt, ka mūsu strīdi par revolucionāro pagaidu valdību atgādinot vēl nenogalināta lāča ādas dalīšanu, tad tomēr šī ironija liecina tikai to, ka pat gudri un revolucionāri sociāldemokrāti nonāk muļķīgā stāvoklī, kad runā par to, kas tiem zināms tikai pēc baumām. Vācijas sociāldemokrātijā vēl nebija pārāk tuvu tam, lai nogalinātu lāci (izdarītu sociālistisku apvērsumu),' bet strīdam par to, vai mēs „drīkstam" to nogalināt, bija ļoti liela principiālā un praktiski politiska nozīme. Krievijas sociāldemokrāti vēl nav pārāk tuvu tam, lai viņiem būtu pa spēkam „nogalināt savu lāci" (izdarīt demokrātisku apvērsumu), bet jautājumam par to, vai mēs „drīkstam" to nogalināt, ir ārkārtīgi nopietna nozīme visai Krievijas nākotnei un Krievijas sociāldemokrātijas nākotnei. Nevar būt ne runas par enerģisku, sekmīgu armijas savākšanu un tās vadīšanu, ja nav pārliecības, ka mēs „drīkstam" uzvarēt.

Ņemiet mūsu vecos ekonomistus. Arī viņi kliedza, ka viņu pretinieki esot sazvērnieki, jakobiņi (sk. „Raboeeje Djelo“, sevišķi 10. nr-u, un Marlinova runu II kongresa debatēs par programu), ka tie, mezdamies politikā, atraujoties no masām, ka viņi aizmirstot strādnieku kustības pamatus, nerēķinoties ar strādnieku pašdarbību u. t. jpr., u. t. jpr. Patiesībā šie „strādnieku pašdarbības" piekritēji bija inteliģenti oportunisti, kas uzspieda strādniekiem savu šauro un filistrisko proletariāta uzdevumu izpratni. Patiesībā ekonomisma pretinieki, kā to katrs var redzēt pēc vecās „Iskras", neatmeta un nenobīdīja pēdējā vietā nevienu sociāldemokrātiskā darba pusi, ne drusku nepiemirsa ekonomisko cīņu, lai pašā laikā prazdami visā plašumā nostādīt ikdienas un kārtējos politiskos uzdevumus, darbodamies pretī strādnieku partijas pārvēršanai par liberālās buržuāzijas „ekonomisku" piedēkli.

Ekonomisti bija iekaluši, ka politikas pamatā ir ekonomika, un „saprata" to tā, ka politiskā cīņa jānoniecina līdz ekonomiskai. Jauniskrieši iekaluši, ka demokrātiskā apvērsuma ekonomiskajā pamatā ir buržuāziskā revolūcija, un „saprata" to tā, ka proletariāta demokrātiskie uzdevumi jānoniecina līdz buržuāziskās mērenības līmenim, līdz tai robežai, aiz kuras „buržuāzijā novērsīsies". Maskojoties ar darba padziļināšanas, strādnieku pašdarbības un tīri šķi-riskas politikas nepieciešamību, ekonomisti īstenībā atdeva strādnieku šķiru liberāli buržuāzisko politiķu rokās, t. i., veda partiju pa ceļu, kura objektivā nozīme bija tieši tāda. Maskojoties ar to pašu, jauniskrieši patiesībā nodod buržuāzijai proletariāta intereses demokrātiskajā revolūcijā, t. i., ved partiju pa ceļu, kura objektivā nozīme tieši tāda. Ekonomistiem šķita, ka vadība politiskajā cīņā nav sociāldemokrātu, bet tieši liberāļu darīšana. Jauniskriešiem šķiet, ka aktiva demokrātiskās revolūcijas izcīnīšana nav sociāldemokrātu, bet tieši demokrātiskās buržuāzijas darīšana, jo proletariāta vadība un līdzdalība pirmajās rindās „vājinās" revolūcijas „vērienu".

Vārdu sakot, jauniskrieši ir ekonomisma epigoni, ne vien pēc savas izcelšanās partijas otrajā kongresā, bet arī pēc tā, kā viņi tagad nostāda proletariāta taktikas uzdevumus demokrātiskajā revolūcijā. Tas — arī ir inleliģentiski opor-tunistiskais partijās spārns. Organizācijā tas debitēja ar inteliģentu anarehistisko individuālismu un nobeidza ar „dezorganizaciju-procesu", nostiprinot konferences pieņemtajos „statūtos*430 literatūras atrautību no partijas organizācijas, netiešas, gandrīz vai četrpakāpju vēlēšanas, bonapartisku plebiscitu sistēmu demokrātiskās pārstāvības vietā, beidzot principu par „vienošanos** starp daļu un veselo. Partijas taktikā viņi slīdēja pa tādu pašu slīpu plāksni. „Zemstes kampaņas plānā*1 viņi par „demonstrācijās augstāko tipu** pasludi-rnāja uzstāšanos zemsliešu priekšā, saskatot uz politiskās skatuves tikai divus aktivus spēkus (9. janvara priekšvakarā!) — valdību un buržuāzisko demokrātiju. Apbruņo-šanās neatliekamo uzdevumu viņi „padziļināja**, tiešā praktiskā lozunga vietā liekot aicinājumu apbruņot ar dedzīgu pašapbruņošanās vajadzību. Savās oficiālajās rezolūcijās viņi tagad sagrozījuši un notrulinājuši bruņotas sacelšanās, pagaidu valdības un revolucionāri demokrātiskās diktatūras uzdevumus. „Kaut tikai buržuāzijā nenovērstos" — šis viņu pēdējās rezolūcijas beigu akords — pilnīgi apgaismo jautājumu par to, kurp partiju ved viņu ceļš.

Demokrātiskais apvērsums Krievijā ir revolūcija, kas pēc savas sabiedriski ekonomiskās būtības ir buržuāziskā. Nepieliek, ja šo pareizo marksistisko tēzi vienkārši atkārto. To jāprot saprast un jāprot lietot politiskajos lozungos. Visa politiskā brīvība vispār, pamatojoties uz mūslaiku, t. i., uz kapitālistiskām, ražošanas attiecībām, ir buržuāziskā brīvība. Prasība pēc brīvības vispirms izteic buržuāzijas intereses. Tās pārstāvji pirmie izvirzīja šo prasību. Tās piekritēji visur kā saimnieki izmantoja iegūto brīvību, aprobežojot to ar mērenu un akuratu buržuāzisku mērauklu, savienojot to ar visizsmalcinātāko revolucionārā proletariāta apspiešanu mierīgā laikā un ar zvēriski cietsirdīgu — vētras laikā.

Bet no tā secināt, ka cīņa pēc brīvības noliedzama vai noniecināma, varēja vienīgi dumpinieki narodņiki, anarchisti un „ekonomisti**. Uzspiest proletariātam šīs inteliģentiski f'ilistriskās mācības vienmēr ir izdevies tikai uz laiku, tikai pretēji viņa pretestībai. Proletariats vienmēr ir uztvēris ar nojautu, ka politiskā brīvība viņam vajadzīga, vajadzīga visvairāk viņam, lai gan tā tieši stiprinās un noorganizēs buržuāziju. Proletariats negaida sev glābiņu, izvairoties no šķiru cīņas, bet to attīstot, palielinot tās plašumu, apzinīgumu, organizētību un noteiktību. Kas noniecina politiskās cīņas uzdevumus, 1as padara sociāldemokrātu no tautas tribūna par tredjunijas sekretāru. Kas noniecina proletāriskos uzdevumus demokrātiski buržuāziskajā revolūcijā, tas padara sociāldemokrātu no tautas revolūcijas vadoņa par brīvas strādnieku savienības vadītāju.

Jā, tautas revolūcijas. Ar pilnīgām tiesībām sociāldemokrātijā ir cīnījusies un cīnās pret „tautas" vārda buržuāziski demokrātisku ļaunprātīgu lietošanu. Tā prasa, lai ar šo vārdu nesegtu neizpratni par šķiru antagonismu pašā tautā. Tā kategoriski pastāv uz lo, ka proletariātu partijai nepieciešama pilnīga šķiras patstāvība. Bet tā sadala „tautu" „šķiras" nevis tādēļ, lai avangarda šķira noslēgtos sevī, ierobežotu sevi ar šauru loku, kastrētu savu darbību ar apsvērumiem, kaut tikai vien nenovērstos pasaules ekonomiskie vnldoņi, bet gan tādēļ, lai avangarda šķira, nesirgstot ar starpšķiru svārstīgumu, nepastāvīgumu un nenoteiktību, ar jo lielāku enerģiju, ar jo lielāku entuziasmu cīnītos par visas tautas lielu visas tautas priekšgalā.

Lūk, ko tik bieži nesaprot mūslaiku jauniskrieši, kas aktivu politisku lozungu izvirzīšanu demokrātiskajā revolūcijā aizstāj vienīgi ar tukšu vārda „šķirisks" atkārtošanu visās kārtās un visos locījumos!

Demokrātiskais apvērsums ir buržuāzisks. Vispārējas zemes pārdalīšanas jeb zemes un brīvības lozungs, — šis visvairāk izplatītais nomāktās un tumšās, bet kaislīgi gaismu un laimi meklējošās zemnieku masas lozungs ir buržuāzisks. Bet mums, marksistiem, jāzina, ka nav un nevar būt cila ceļa uz proletariāta un zemniecības īsto brīvību kā vien buržuāziskās brīvības un buržuāziskā progresa ceļš. Mēs nedrīkstam aizmirst, ka tagadējā laikā nav un nevar būt cita līdzekļa tuvināt sociālismu kā vien pilnīga politiska brīvība, demokrātiskā republika, kā vien proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskā diktatūra. Kā progresīvās un bez ierunām, bez šaubām, bez. skatiena atpakaļ vienīgi revolucionārās šķiras pārstāvjiem mums pēc iespējas plašāk, drošāk un ar lielāku inicialivu jāizvirza visas tautas priekšā demokrātiskā apvērsuma uzdevumi. So uzdevumu noniecināšana teorētiski ir marksisma karikatūra un filistrisks tā sagrozījums, bet praktiski politiski tā ir revolūcijas atdošana buržuāzijas rokās, kura neizbēgami novērsīsies no revolūcijas konsekventas realizēšanas. Grūtības, kas stāv ceļa revolūcijas pilnīgai uzvarai, ir ļoti lielas. Neviens nevarēs nosodīt proletariāta pārstāvjus, ja viņi būs darījuši visu. kas viņu spēkos, un ja tomēr visas viņu pūles sabruks pret reakcijas pretestību, buržuāzijas nodevību un masu tumsību. Bet visi un ikviens — un vispirms apzinīgais proletariats — nosodīs sociāldemokrātiju, ja tā, bīdamās uzvarēt un ar apsvērumiem, kaut tikai buržuāzijā nenovērstos, mazinās demokrātiskā apvērsuma revolucionāro enerģiju, mazinās revolucionāro entuziasmu.

Revolūcijas ir vēstures lokomotives, — mēdza teikt Markss^81. Revolūcijas ir apspiesto un ekspluatēto svētki. Nekad tautas masa nav spējīga būt tik aktiva jaunas sabiedrības kārtības radītāja kā revolūcijas laikā. No šaurās, sīkpilsonis-kās pakāpeniska progresa mērauklas viedokļa tādā laikā tauta spēj darīt brīnumus. Bet vajag, lai arī revolucionāro partiju vadītāji tādā laikā plašāk un drošāk izvirzītu savus uzdevumus, lai viņu lozungi vienmēr ietu pa priekšu masas revolucionārai pašdarbībai, būtu kā bāka tai, parādot visā dižumā un lieliskumā mūsu demokrātisko un sociālistisko ideālu, parādot vistuvāko un vistiešāko ceļu uz pilnīgu, neapšaubāmu un izšķirošu uzvaru. Atļausim „osvoboždencis-kās“ buržuāzijas oporlunistiem aiz bailēm no revolūcijas un aiz bailēm no taisna ceļa sacerēt aplinku, apkārtceļus un kompromisa ceļus, .la mūs ar spēku piespiedīs vilkties pa tādiem ceļiem, mēs spēsim veikt savu pienākumu arī sīkajā ikdienas darbā. Bet lai vispirms nesaudzīga cīņa izšķir jautājumu par ceļa izvēli. Mēs būsim revolūcijas nodevēji, ja mēs neizmantosim šo masu svētku sajūsmas enerģiju un viņu revolucionāro entuziasmu nesaudzīgai un pašaizliedzīgai cīņai par liešu un noteiktu ceļu. Lai buržuāzijas oportunisti bailīgi domā par nākamo reakciju. Strādniekus neicbie-dēs ne (loma par to, ka reakcija gatavojas būt šausmīga, ne ari par to, ka buržuāzijā gatavojas novērsties. Strādnieki negaida izlīguma, nelūdz dāvanas, viņi cenšas pēc tā, lai nesaudzīgi satriektu reakcionāros spēkus, t. i., cenšas pēc proletariātu un zemniecības revolucionāri demokrātiskās diktatūras.

Nav vārdam vietas, vētrainā laikā mūsu partijas kuģim draud lielākas briesmas nekā lēni „peldot" liberālajā progresā, kas nozīmē, ka ekspluatatori mokoši lēni izsūc strādnieku šķiras spēkus. Nav vārdam vietas, ka revolucionāri demokrātiskās diktatūras uzdevumi tūkstoš reižu grūtāki un sarežģītāki nekā „galējās opozīcijas" un vienīgi tikai parlamentārās cīņas uzdevumi. Bet, kas pašreizējā revolucionārajā momentā apzināti spējīgs labāk izvēlēties mierīgu peldēšanu un drošas ,,opozicijas“ ceļu, — lai tas labāk uz laiku aiziet uo sociāldemokrātiskā darba, lai pagaida revolūcijas beigas, kad paies svētki un atkal sāksies darbdiena, kad viņa ikdienišķi aprobežotā mēraukla nebūs tik pretīga disonance, tik kroplīgs progresivās šķiras uzdevumu sagrozījums.

Visas tautas un jo sevišķi zemniecības priekšgalā — par pilnīgu brīvību, par konsekventu demokrātisku apvērsumu, par republiku! Visu darba ļaužu un ekspluatēto priekšgalā — par sociālismu! Tādai patiesībā jābūt revolucionārā proletariāta politikai, tādam jābūt šķiras lozungam, kam kā sarkanam pavedienam jāaužas cauri un jānoteic kaira taktikas jautājuma atrisināšana, katrs strādnieku partijas praktiskais solis revolūcijas laikā.

PĒCVĀRDS

VĒLREIZ OSVOUOŽDENCISMS, VĒLREIZ JAUN1SKKISMS

„Osvoboždeņije" 71. un 72. un ,,lskras“ 102. un 103. nr. devuši jaunu, ārkārtīgi bagātu materiālu jautājumā, kam mēs veltījām mūsu brošūras 8. §. Nekādi nespēdami izmantot šeit visu šo bagāto materiālu, mēs pakavēsimies vienīgi pie svarīgākā: pirmkārt, pie tā, kādu „reālismu" sociāldemokrātijā cildina „Osvoboždeņije" un kāpēc tai tas jācildina: otrkārt, pakavēsimies pie revolūcijas un diktatūras jēdzienu savstarpējām attiecībā m.

1. PAR KO BURŽUĀZISKI UBĒRALIK REĀLISTI SLAVĒ SOCIĀLDEMOKRĀTISKOS „REĀLISTUS"?

Raksti „Šķelšanās Krievijas sociāldemokrātijā" un „Veselā saprāta triumfs" („Osvoboždeņije" 72. nr-ā) apzinīgajiem proletāriešiem ir ārkārtīgi vērtīgs liberālās buržuāzijas pārstāvju spriedums par sociāldemokrātiju. Ļoti ļoti ieteicams ikvienam sociāldemokrātam iepazīties ar šiem rakstiem to pilnīgā veidā un pārdomāt tajos katru frāzi. Mēs vispirms citēsim abu rakstu svarīgākās tezes:

„No malas vērojot, saka „Osvoboždeņije", — diezgan grūti uztvert to domstarpību reālo politisko jēgu, kuras saskaldījušas sociāldemokrātisko partiju divās frakcijās. „Vairākuma" frakcijas kā radikālākas un konsekventākas frakcijas apzīmējums atšķirībā no „mazākuma", kas lietas labā pieļauj dažus kompromisus, nav pilnīgi precizs un katrā ziņā nedod izsmejošu raksturojumu. Vismaz marksistiskas ortodoksijas tradicionālās dogmas mazākuma frakcija ievēro varbiit pat vēl dedzīgāk nekā Ļeņina frakcija. Precīzāks mums šķiet šāds raksturojums. „Vairākuma" politiskais pamatnoskaņojums ir abstrakts revolueionarisms. dumpīgums, tieksme vienalga ar kādiem līdzekļiem radīt sacelšanos tautas masā un tās vārdā nekavējoties sagrābt varu; tas zināmā mērā tuvina „Jeņinieijis" sociālistiem revo-lucionariem un šķini cīņas ifleju viņu apziņā aizsedz ar Krievijas visas lautas revolūcijas ideju; atsakoties praksē no daudzām sociāldemokrātiskās doktrīnas šaurībām, „ļeņinieši", no otras puses, caur un cauri piesātināti ar revolucionarisma šaurību, atsakās no ikviena cita praktiska darba, atskaitot nekavējošu sacelšanās gatavošanu, principiāli ignorē visas legālās un puslegālās aģitācijas formas un visus praktiski derīgos kompromisu veidus ar citiem opozicionāriem virzieniem. Turpretim mazākums, cieši turoties pie marksisma dogmas, reizē ar to patur ari marksistiskā pasaules uzskata reālistiskos elementus. Šās frakcijas pamatideja ir „proletariāta" interešu pretnostādijums buržuāzijas interesēm. Bet, no otras puses, proletariāta cīņa domāta — protams, zināmās robežās, ko diktē sociāldemokrātijas nesatricināmās dogmas — reālistiski sapratīgi, skaidri apzinoties visus šās cīņas konkrētos nosacījumus un uzdevumus. Abas frakcijas savu pamatviedokli nerealizē pilnīgi konsekventi, jo savā idejiski politiskajā jaunradē tās saistītas ar stingrajām sociāldemokrātiskā kalechisma formām, kas neļauj „ļeņi-niešiem" kļūt par tiešiem dumpiniekiem, vismaz pēc dažu sociālistu revolucionāru parauga, bet „iskriešiem" - par strādnieku šķiras reālās politiskās kustības praktiskiem vadītājiem".

Un tālāk, minēdams svarīgāko rezolūciju saturu, „Osvoboždeņije" autors ar dažām konkrētām piezīmēm sakarā ar tām paskaidro savas vispārējās „domas". Salīdzinot ar IIJ kongresu, viņš saka, „mazākuma konference pavisam citādi izturas pret bruņoto sacelšanos". „Sakarā ar attiecībām pret bruņoto sacelšanos" ir atšķirība rezolūcijās par pagaidu valdību. „Tāda pati domstarpība redzama arī attiecībā pret strādnieku arodbiedrībām. „Ļeņinieši" savās rezolūcijās pat ne varda nav minējuši par šo strādnieku šķiras politiskās audzināšanas un organizēšanas tik svarīgo sākuma punktu. Mazākums, gluži otrādi, izstrādājis ļoti nopietnu rezolūciju". Attiecībā pret liberāļiem alias frakcijas il kā esot vienprātīgas, bet III kongress „gandrīz vārdu pa vārdam al-kārlo PJechanova rezolūciju attiecībā pret liberāļiem, kuru pieņēma It kongresā, un noraida tā paša kongresa pieņemto liberāļiem labvēlīgo Starovera rezolūciju". Lai gan kongresa un konferences rezolūcijas par zemnieku kustību visumā esot vienādas, „„vairākums" vairāk pasvītro muižnieku ult. zemes revolucionārās konfiscēšanas ideju, turpretim „mazākums" savas aģitācijas pamatā grib likt prasību pēc demokrātiskām valsts un administratīvām reformām".

Beidzot „Osvoboždeņije." citē no „Iskras" 100. nr-a kādu meņševis tisku rezolūciju, kuras svarīgākais punkts skan: „Sakarā ar to, ka pašlaik pagrīdes darbs vien nenodrošina masu pietiekamu līdzdalību partijas dzīvē un pa daļai noved pie tā, ka masas kā lādas tiek nostādītas pretī partijai kā nelegālai organizācijai, pēdējai nepieciešams ņemt savās rokās strādnieku arodnieciskās cīņas vadību uz legāliem pamatiem, stingri saistot šo cīņu ar sociāldemokrātiskiem uzdevumiem". Sakarā ar šo rezolūciju „Osvoboždeņije" izsaucas: „Mēs dedzīgr apsveicam šo rezolūciju kā veselā saprāta triumfu, kā zināmas social-demokratiskās partijas daļas skaidrību taktikā".

Tagad lasītājam acu priekšā ir visi būtiskie „Osvoboždeņije" spriedumi. Protams, būtu vislielākā kļūda uzskatīt šos .spriedumus par tādiem, kas atbilst objektivai patiesībai.

Ikviens sociāldemokrāts uz katra soja šeit viegli atradis kļūdas. Būtu naivilate piemirst, ka visi šie spriedumi caur un cauri piesātināti ar liberālās buržuāzijas interesēm un viedokli, ka tie šai ziņā caur un cauri neobjektīvi un tendenciozi. Sociāldemokrātijas uzskatus tie attēlo gluži tāpat, kā ieliekts vai izliekts spogulis atspulgo priekšmetus. Bet vēl lielāka kļūda būtu aizmirst, ka šie buržuāziski sagrozītie spriedumi galu galā attēlo buržuāzijas īstās intereses, kura kā šķira neapšaubāmi pareizi saprot, kādas tendences sociāldemokrātijā tai, buržuāzijai, izdevīgas, tuvas, radniecīgas, simpātiskās un kādas — kaitīgas, tālas, svešas un antipātiskas. Buržuāzisks filozofs vai buržuāzisks publicists nekad pareizi nesapratīs sociāldemokrātiju, ne meņševistisko, ne boļševis-tisko sociāldemokrātiju. Bet, ja tas ir cik necik saprātīgs publicists, tad viņu nepiekrāps viņa šķiras instinkts, un, cik nozīmīgs buržuāzijai viens vai otrs virziens sociāldemokrātijā, to viņš būtībā vienmēr uztvers pareizi, lai gan izteiks ačgārni. Tāpēc mūsu ienaidnieka šķiras instinkts, viņa šķi-riskais spriedums vienmēr pelna kaira apzinīga proletārieša visnopietnāko uzmanību.

Ko tad ar osvoboždencu muti mums saka Krievijas buržuāzijas šķiras instinkts?

Tas pilnīgi noteikti izsaka savu patiku sakarā ar jaun-iskrisma tendenci, slavējot to par reālismu, skaidro saprašanu, veselā saprāta uzvaru, rezolūciju nopietnību, skaidrību taktikā, praktiskumu utt., — un nepatiku sakarā ar III kongresa tendencēm, peļot to par šaurību, revoluciona risinu, dumpīgumu, par praktiski derīgu kompromisu noliegšanu utt. Šķiras instinkts diktē buržuāzijai tieši to, kas ne vienu reizi vien ar visprecizākiem datiem pierādīts mūsu literatūrā, proti: ka jauniskrieši ir tagadējās Krievijas sociāldemokrātijas oporlunistiskais, bet viņu pretinieki — revolucionārais spārns. Liberāļi nevar nesimpatizēt pirmā-tendencēm, nevar nenopelt otrā tendences. Ka buržuāzijas ideologi liberāļi ļoti labi saprot, ka buržuāzijai izdevīgs strādnieku šķiras „praktiskums, skaidrā saprašana, nopietnība*1, t. i., tās darba lauka ierobežošana kapitālisma, reformu, arodnieciskās cīņas utt. ietvaros. Buržuāzijai ir bīstama un briesmīga proletariāta „revolucionārā šaurība** un viņa tieksme šķiras uzdevumu labā panākt vadošu lomu Krievijas visas tautas revolūcijā.

ka osvoboždencu nozīmē vārda „realisms" jēga ir tiešām lada, tas, starp citu, redzams no tā, kā to jau agrāk lietojuši ,.Osvoboždeņije" un Struves kgs. Pati ,,Iskra“ nevarēja neatzīt, ka osvoboždencu ,,realisinain“ ir tāda nozīme. Atcerieties, piemēram, rakstu ,,Ir laiks!" ,.lskras" 7it. ua 74. numura pielikumā. Šā raksta autors (konsekvents „purva" uzskatu izteicējs Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas otrajā kongresā) tieši pasaka savas domas, ka ,.Aki-uiovam kongresā drīzāk gan bija oportunisma rēga nekā tā īsta pārstāvja loina“. Un ,.lskras" redakcija tūliņ bija spiesta palabot raksta „Ir laiks!" autoru, piezīmē piebilstot:

,,Slm domām nevar pievienoties. Uz l>. Akimova uzskatiem pro-gramas jautājumā skaidri redzams oporlunisiua zīmogs, ko atzīst ari „Osvoboždcņije" kritiķis vienā no tās pēdējiem nuuiurieni, atzīmējot, ka b. Akimovs pieslienas „reālistiskajam" - lasi: revizionisliskajaiu. virzienam".

Tātad ,,lskra“ pati ļoti labi zina, ka osvoboždencu „realisms" ir tieši oportunisms un nekas cits. Ja tagad, uzbrūkot „liberālajam reālismam" (,,Iskras“ 10*2. nr-ā), „Iskra" noklusē, kā to uzslavējuSi liberāli par reālismu, tad šī noklusēšana izskaidrojama ar to, ka šāda uzslava rūgtāka par ikvienu nopēlumu. Tādas uzslavas (ko ne jau nejauši un ne pirmo reizi izsaka ..Osvoboždeņije") īstenībā pierāda to liberālā reālismā un sociāldemokrātiskā „reālismā" (lasi oportunisma) tendenču radniecību, kuras pavīd katrā jaun-iskriešu rezolūcijā, tāpēc ka visa viņu pozīcija taktikā ir kļūdaina.

Patiešām, Krievijas buržuāzijā jau pilnīgi parādījusi savu nekonsekvenci un savtību „visas tautas" revolūcijā, — parādījusi gan ar Struves kga spriedumiem, gan ar visu daudzo liberālo avīžu toni un saturu, gan ar daudzo zemstiešu, daudzo inteliģentu, vispārīgi visādu Trubeckoja, Petrunke-viča, Rodičeva kga un Ko piekritēju politiskās nostājas raksturu. Protams, buržuāzijā ne vienmēr skaidri saprot, bet vispārīgi tā ar šķiras nojautu ļoti labi uztver, ka, no vienas puses, proletariats un „tauta" noderīgi viņas revolūcijai kā lielgabalu gaļa, ka tarans pret patvaldību, bet ka, no otras puses, proletariats un revolucionārā zemniecība tai ārkārtīgi bīstami tādā gadījumā, ja viņi gūs „izšķirošu uzvaru pār carismu" un novedīs līdz galam demokrātisko revolūciju. Tāpēc buržuāzijā visiem spēkiem cenšas pēc tā, lai proletariats apmierinātos ar „pieticīgu^14 lomu revolūcijā, lai tas būtu sapratīgāks, praktiskāks, reālistiskāks, lai tā darbību nosacītu princips: „kaut tikai buržuāzijā nenovērstos^44.

Inteliģentie buržuji ļoti labi zina, ka no strādnieku kustības viņiem neizvairīties. Tāpēc viņi nepavisam nenostājas pret strādnieku kustību, pret proletariāta šķiras cīņu, — nē, viņi pat visādi pieglaimojas streiku brīvībai, kulturālai šķiru cīņai, saprotot strādnieku kustību un šķiru cīņu Brentana vai Ilirša-Dunkera garā. Citiem vārdiem, viņi gandrīz gatavi „atdot^44 strādniekiem (faktiski pašu strādnieku gandrīz jau atkaroto) streiku un biedrošanās brīvību, ja vien strādnieki atteiktos no „dumpošanās^44, no „šaurā revolucionarisma^44, no naida pret „praktiski derīgiem kompromisiem^44, no pretenzijām un tieksmes uzspiest „Krievijas visas tautas revolūcijai^44 savas šķiras cīņas zīmogu, proletāriskās konsekvences, proletāriskās noteiktības un „plebejiskā jakobinisma^44 zīmogu. Tāpēc inteliģentie buržuji visā Krievijā ar tūkstoš veidiem un paņēmieniem, — ar grāmatām^31, lekcijām, runām, disputiem u. t. jpr., u. t. jpr. — ar visu spēku cenšas iepotēt strādniekiem (buržuāziskās) saprātības, (liberālā) praktiskuma, (oportunistiskā) reālismā, (Brentana) šķiru cīņas, (Ilirša-Dunkera) arodbiedrību^32 u. e. idejas. Divi pēdējie lozungi sevišķi parocīgi „konstitucionāli demokrātiskās^44 jeb „osvoboždencu^44 partijas buržujiem, jo ārēji tie sakrīt ar marksistiskajiem, jo, mazliet noklusējot un nedaudz sagrozot, tos viegli sajaukt ar sociāldemokrātiskajiem, dažreiz pat uzdot par sociāldemokrātiskiem. Lūk, piemēram, legālā liberālā avīze „Rassvel^44 („Ausma^44) (par kuru mēs kādreiz pacentīsimies šikāk parunāt ar avīzes „Proļetarij^44 lasītājiem) bieži vien saka tik „pārdrošas^44 lielas par šķiru cīņu, par buržuāzijas spēju apkrāpt proletariātu, par strādnieku kustību, par proletariāta pašdarbību uft„ u. tml., ka neuzmanīgs lasītājs un neattīstīts strādnieks viegli pieņems tās ,,socialdemokratismu“ par pilnvērtīgu. Bet īstenībā tas ir socialdemokratisma buržuāzisks viltojums, šķiru cīņas jēdziena oporlunistisks sagrozījums un izkropļojums.

Visa šā milzīgā (iedarbes plašuma ziņā uz masām) buržuāziskā viltojuma pamatā pa lielākai daļai ir tendence novērst strādnieku kustību uz. arodniecisko kustību, noturēt to

tālāk no patstāvīgas (t. i., revolucionārās un uz demokrātisko diktatūru virzītas) politikas, „aizsegt viņu, strādnieku, apziņā Krievijas visas tautas revolūcijas ideju ar šķiru cīņas ideju".

Kā lasītājam redzams, mēs apgriezām otrādi „Osvobožde-ņije“ formulējumu. Tas ir ļoti labs formulējums, kas lieliski izteic divus uzskatus par proletariāta lomu demokrātiskajā revolūcijā, — buržuāzisko un sociāldemokrātisko uzskatu. Buržuāzijā grib novirzīt proletariātu tikai uz, arodniecisko kustību un ar to „aizsegt viņa apziņā Krievijas visas tautas revolūcijas ideju ar (Brentana) šķiru cīņas ideju", — pilnīgi bernšteinisko „Credo" autoru garā, kuri politiskās cīņas ideju strādnieku apziņā aizsedza ar „tīri strādnieciskas" kustības ideju. Sociāldemokrātijā, gluži otrādi, grib padarīt proletariāta šķiras cīņu par viņa vadošu līdzdalību Krievijas visas tautas revolūcijā, t. i„ novadīt šo revolūciju lidz proletariāta un zemniecības demokrātiskai diktatūrai.

Mūsu revolūcija ir visas tautas revolūcija, — buržuāzijā saka proletariātam. — Tāpēc tev kā īpašai šķirai jāaprobežojas ar savu šķiras cīņu, — „veselā saprāta" vārdā tev galvenā vērība jāveltī arodbiedrībām un to legalizācijai, — tieši šīs arodbiedrības tev jāuzskata par „tavas politiskās audzināšanas un organizēšanas vissvarīgāko sākuma punktu", — revolucionārā momentā tev jāizstrādā lielāko tiesu „nopietnas" rezolūcijas, līdzīgas jauniskriešu rezolūcijām, — tev saudzīgi jāizturas pret rezolūcijām, kas „labvēlīgākas pret liberāļiem", — tev jādod priekšroka vadītājiem, kam tendence kļūt par „reālās politiskas strādnieku šķiras kustības praktiskiem vadītājiem", — tev „jāsaglabā marksistiskā pasaules uzskata reālistiskie elementi" (ja jau tev diemžēl pielipušas šā „nezinātniskā" kateehisma „stingrās formulas").

Mūsu revolūcija ir visas tautas revolūcija, — saka proletariātam sociāldemokrātijā. — Tāpēc tev kā visprogresīvākā'! un kā vienīgai līdz galam revolucionārai šķirai jātiecas ne tikai pēc visenerģiskākās, bet arī pēc vadošās līdzdalības tajā. Tādēļ tev nav jānoslēdzas šauri izprastas šķiru cīņas ietvaros, lielāko tiesu arodnieciskās kustības nozīmē, bet, gluži olrādi, tev jācenšas paplašināt savas šķirās cīņas ietvarus un saturu, lai ar šiem ietvariem aptvertu ne tikai visus tagadējās, demokrātiskās Krievijas visas tautas revolūcijas uzdevumus, bet arī turpmākās sociālistiskās revolu-

cijas uzdevumus. Tādēļ, neignorējot arodniecisko kustību, neatsakoties izmantot vismazāko Legalitātes plašumu, revolūcijas laikmetā tev pirmā vietā jāizvirza bruņotas sacelšanās, revolucionārās armijas un revolucionārās valdības izveidošanas uzdevumi kā vienīgie ceļi lautas pilnīgai uzvarai pār carismu, demokrātiskās republikas un īstas politiskas brīvības iekarošanai.

Lieki runāt, cik nenoteikta, nekonsekventa un, dabiski, buržuāzijai simpātiskā pozicija šai jautājumā viņu kļūdainās ,,līnijas“ dēj ir jauniskriešu rezolūcijām.

П. BIEDRA MARTINOVA JAUNS JAUTĀJUMA „PADZIĻINĀJUMS"

Pievērsīsimies Martinova rakstiem ,,Iskras“ 102. un 103. nr-ā. Pats par sevi saprotams, ka mēs neatbildēsim uz Martinova mēģinājumiem pierādīt, ka mēs nepareizi un viņš pareizi tulkojot vairākus citātus no Engeisa un Marksa darbiem. Šie mēģinājumi tik nenopietni, Martinova laipošana tik acīm redzama, jautājums tik skaidrs, ka vēlreiz pie tā pakavēties nebūtu interesanti. Ikviens domājošs lasītājs pats viegli orientēsies Martinova vienkāršajās atkāpšanās viltībās, kura noliek uz visas līnijas, sevišķi tad, kad iznāks Engeisa brošūras „Bakuņinieši darbā" un Marksa 1850. gada marta „Komunistu savienības valdes aicinājuma"83 pilnīgie tulkojumi, ko gatavo avīzes „Proļetarij" līdzstrādnieku grupa. Pietiek viena citafa no Martinova raksta, lai lasītājam darītu uzskatāmu viņa atkāpšanos.

„Iskra" „atzīst", — saka Martinovs 103. nr-ā, — „pagaidu valdības dibināšanu kā vienu no iespējamiem un lietderīgiem revolūcijas attīstības ceļiem un noliedz sociāldemokrātu līdzdalības lietderību buržuāziskā pagaidu valdībā tieši tai nolūkā, lai nākamībā pilnīgi iegūlu valsts mašinu sociāldemokrātiskām apvērsumam". Ciliem vārdiem: „Iskra" tagad atzinusi, cik nejēdzīgas bijušas visas viņas bailes attiecībā uz revolucionārās valdības atbildību par valsts kasi un bankām, attiecībā uz to, cik bīstami un neiespējami ņemt savās rokās „cietumus" u. lini. Tikai „Iskra" kā iepriekš jauc demokrātisko un sociālistisko diktatūru. Juceklis nepieciešams, lai segtu atkāpšanos.

Bet jaunās ..Iskras" jaucēju vidū Martinovs izceļas kā

I ranga jaucējs, kā jaucējs, ja atļauts tā izteikties, ar talantu. Sarežģīdams jautā jumu ar savām pūlēm to „padziļināt", viņš turklāt gandrīz vienmēr „aizdomājas" līdz jauniem formulējumiem, kas lieliski apgaismo visu viņa ieņemtās pozicijas Idēdīgumu. Atcerieties, kā ekonomisma laikmetā viņš „padziļināja" Pļechanovu un jaunradoši darināja formulu: ..ekonomiska cīņa pret uzņēmējiem un pret valdību". Visā ekonomistu literatūrā grūti uzrādīt labāk izdevušos visa šā virziena blēdīguma izpausmi. Tā arī tagad. Martinovs cītīgi kalpo jaunajai „Iskrai" un gandrīz ik reizi, kad ņem vārdu, dod mums jaunu un lielisku materiālu jauniskriešu blēdīgās pozicijas novērtēšanā. 102. nr-ā viņš saka, ka Ļeņins „nemanāmā veidā samainījis jēdzienus: revolūcija un diktatūra" (3. lpp., 2. rindkopa).

Uz šo apsūdzību īstenībā pamatotas visas jauniskriešu apsūdzības pret mums. Un cik gan mēs esam pateicīgi Mar-tinovam par šo apsūdzību! Kādu nenovērtējamu pakalpojumu viņš izdara mums cīņā pret jauniskrismu, dodams tādu apsūdzības formulējumu! Tiešām gan, mums jālūdz „Iskras" redakcija, lai tā jo biežāk raidītu pret mums Martinovu „padziļināt" uzbrukumus avīzei „Proļetarij" un „īsti principiāli" formulēt tos. Tāpēc ka — jo principiālāk cenšas spriest Martinovs, toties sliktāk viņam iznāk un jo skaidrāk viņš parāda jauniskrisma vā jās vietas, toties veiksmīgāk viņš izdara sev un saviem draugiem derīgu pedagoģisku operāciju: reduetio ad absurdum (noved līdz absurdam jaunās „Iskras" principus).

„Vperjod" un „Proļetarij" „samaina" revolūcijas un diktatūras jēdzienu. „Iskra" negrib šādu „samaiņu". Tieši tā. cienījamo b. MartinovI Jūs netīšām esat pasacījis lielu patiesību. Ar jauno formulējumu jūs esat apstiprinājis mūsu tēzi, ka „Iskra" velkas revolūcijai astē, nomaldās uz osvo-boždencisku tās uzdevumu formulējumu, bet „Vperjod" un „Proļetarij" dod lozungus, kas ved uz priekšu demokrātisko revolūciju.

Jums tas nav saprotams, b. Martinov? Sakarā ar jautājuma svarīgumu mēs papūlēsimies to jums sīki paskaidrot.

Demokrātiskās revolūcijas buržuāziskais raksturs, starp citu, izpaužas tā, ka vairākas sabiedrības šķiras, grupas un slāņi, kas pilnīgi pamatojas uz privātīpašuma un preču saimniecības atzīšanu un kas nespēj iziet no šiem ietvariem.

ar lietu loģiku nonāk pie atziņas, ka patvaldība un vispār visa dzimtbūšanas iekārta ir nederīga, un pieslienas prasībai pēc brīvības. Turklāt šās „sabiedrības" prasītās, ar muižnieku un kapitālistu vārdu (un tikai vārdu!) plūdiem sargātās brīvības buržuāziskais raksturs izpaužas uz āru arvien skaidrāk un skaidrāk. Reizē ar to arvien uzskatāmāka kļūst arī radikālā atšķirība starp strādnieku un buržuāzijas cīņu pēc brīvības, starp proletārisko un liberālo demokrātismu. Strādnieku šķira un tās apzinīgie pārstāvji iet uz priekšu un virza uz priekšu šo cīņu, ne vien nebīdamies to novadīt līdz galam, bet liekdamies daudz tālāk par vistālāko demokrātiskās revolūcijas galu. Buržuāzijā, pieņemdama brīvības lozungus tikai nepilnīgi un liekulīgi, ir nekonsekventa un savtīga. Visi mēģinājumi ar īpašu robežu, īpaši izstrādātiem „punktiem" (līdzīgi Starovera vai konferentu rezolūcijas punktiem) noteikt robežas, aiz kurām sākas šī buržuāzisko brīvības draugu liekulība jeb, ja gribat, šī buržuāzisko draugu brīvības nodevība, — nenovēršami lemti neveiksmei, jo starp divām ugunīm (patvaldību un proletariātu) nostādītā buržuāzijā ar tūkstoš veidiem un līdzekļiem spējīga mainīt savu pozīciju un lozungus, par veršoku pielāgodamās pa kreisi un par veršoku pa labi, pastāvīgi tirgodamās un nodarbodamās ar maklerismu. Proletāriskā demokrātismā uzdevums nav vis izdomāt tādus nedzīvus „punktus", bet gan pastāvīgi kritizēt politisko situāciju, kas atlīstās, atmaskot buržuāzijas arvien jaunas un jaunas iepriekš neparedzamas nekonsekvences un nodevības.

Atcerieties Struves kga politiskās uzstāšanās vēsturi nelegālajā literatūrā, sociāldemokrātijas kara vēsturi pret viņu, un jūs uzskatāmi redzēsit sociāldemokrātiju, kas cīnās par proletārisko demokrātismu, realizējam šos uzdevumus. Struves kgs sāka ar tīri šipovisku lozungu: „tiesības un valdonīgu zemsti" (sk. manu rakstu „Zarjā": „Zemstes vajātāji un liberālismā Ilanibali"[32]). Sociāldemokrātijā viņu atmaskoja un bīdīja uz noteikti konstitucionalislisku programu. Kad revolucionāro notikumu sevišķi straujās gailas dēļ šī „bīdīšana" bija iedarbojusies, cīņa novirzījās uz nākošo demokrātismā jautājumu: ne tikai konstitūcija vispār, bet katrā ziņā vispārēju, tiešu un vienlīdzīgu vēlēšanu tiesības, aizklāti balsojot. Kad mēs „ieņēmām" arī šo „ienaidnieka" jauno poziciju („Atbrīvošanas savienība" pieņem vispārējas vēlēšanu tiesības), mēs sākām .spiest tālāk, parādot, ka divpalātu sistēma ir liekulīga un neīsta, ka osvoboždenci vispārējās vēlēšanu tiesības atzīst nepilnīgi, ar viņu monarchismu parādot viņu demokrātismā maklerisko raksturu, citādi sakot, parādot, ka šie naudas maka osvoboždenciskie varoņi pārdod Krievijas lielās revolūcijas intereses.

Beidzot, patvaldības mežonīgā stūrgalvība, pilsoņu kara milzu progress, bezizeja no tā stāvokļa, kurā Krieviju noveduši monarchist], sāka iedauzīt viscietākos paurus. Revolūcija kļuva par faktu. Lai revolūciju atzītu, vairs nevajadzēja būt revolucionārām. Patvaldnieciskā valdība faktiski satrūdējusi un trūd visu acu priekšā. Kā pareizi atzīmējis kāds liberālis legālajā presē (Gredeskula kgs), ir radusies faktiska nepaklausība šai valdībai. Izrādījies, ka ar visu savu šķietamo spēku patvaldība ir bezspēcīga, progresējošās revolūcijas notikumi sākuši vienkārši nobīdīt pie malas šo vēl dzīvo, bet jau trūdošo parazitisko organismu. Spiesti dibināt savu darbību (vai, pareizāk sakot, savas politiskās šeftes) uz esošo, faktiski veidojošos attiecību pamata, liberālie buržuji sākuši saprast nepieciešamību atzīt revolūciju. Viņi to dara ne tāpēc, ka viņi būtu revolucionāri, bet gan neraugoties uz to, ka viņi nav revolucionāri. Viņi to dara vajadzības spiesti un pret gribu, ar niknumu raugoties uz revolūcijas sekmēm, apvainojot revolucionarismā patvaldību, kas negrib izlīguma, bet grib cīņu uz dzīvību un nāvi. Dzimti veikalnieki būdami, viņi neieredz ciņu un revolūciju, bet apstākļi viņus spiež nostāties uz revolūcijas pamata, jo cita pamata nav zem kājām.

Mēs esam aculiecinieki ļoti pamācošam un ļoti komiskam skatam. Buržuāziskā liberālismā prostitūtas cenšas sev uzspīlēt revolucionarismā togu. Osvoboždenci -risuin tenea-lis, amici![33] — osvoboždenci sāk runāt revolūcijas vārdā! Osvoboždenci sāk apgalvot, ka viņi „nebīstas revolūcijas" (Struves kgs „Osvoboždeņije“ 72. nr-ā)H! Osvoboždenci izsaka pretenziju „nostāties revolūcijas priekšgalā"!!!

Tā ir ārkārtīgi zīmīga parādība, kas raksturo ne tikai buržuāziskā liberālismā progresu, bet vēl vairāk revolucionārās kustības reālo sekmju progresu, kura piespiedusi sevi atzīt. Pat buržuāzijā sāk just, ka izdevīgāk nostāties uz revolūcijas pamata, — tik satricināta ir patvaldība. Bet, no otras puses, 51 parādība, kas liecina par visas kustības pacelšanos uz jaunu, augstāku pakāpi, izvirza mums arī jaunus un arī augstākus uzdevumus. Buržuāzijā nevar patiesi atzīt revolūciju neatkarīgi no viena vai otra buržuāzijas ideologa personīgas godprātības. Buržuāzijā nevar nenest sev līdzi savtīgumu un nekonsekvenci, tirgošanos un sīkus reakcionārus paņēmienus arī šajā kustības augstākajā stadijā. Mūsu pro-gramas vārdā un mūsu programas attīstības labā mums tagad citādi jāformulē tuvākie konkrētie revolūcijas uzdevumi. Kas bija pietiekams vakar, nav pietiekams Šodien. Vakar varbūt kā progresivs demokrātisks lozungs prasība atzīt revolūciju bija pietiekama. Tagad ar to nepietiek. Pat Struves kgu revolūcija piespiedusi sevi atzīt. Tagad no pro gresivāis šķiras prasāms precizi definēt šās revolūcijas aktualo un neatliekamo uzdevumu pašu saturu. Atzīdami revolūciju. Struves kgi vienmēr no jauna turpat izbāž savas ēzeļa ausis, atkal uzvilkdami veco dziesmiņu par mierīgas izejas iespēju, par to. ka Nikolajs aicinās pie varas osvoboždencu kungus, utt., u. Iml. Osvoboždencu kungi atzīst revolūciju, lai bez briesmām sev varētu šo revolūciju eskamotēt, to nodot. Mūsu darbs tagad norādīt proletariātam un visai tautai, ka lozungs „revolūcija" nepieliekams, parādīt, ka nepieciešams skaidri un nepārprotami, konsekventi un noteikti definēt pašu revolūcijas saturu. Bet tāds definējums arī ir lozungs, kas vienīgais spējīgs pareizi izteikt revolūcijas „noteiktu uzvaru”, lozungs: proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskā diktatūra*4.

Ļaunprātīga vārdu lietošana ir politikā visparastākā parādība. Par „sociālistiem", piem.. ir sevi ne vienreiz vien saukuši gan angļu buržuāziskā liberālismā piekritēji („mēs visi tagad esam sociālisti" — ,.\Ye all are socialists now", teica ilarkorls), gan Bismarka piekritēji, gan pāvesta Leo XIII draugi. Vārds ..revolūcija" arī ir pilnīgi noderīgs tā ļaunprātīgai lietošanai, un zināmā kustības attīstības stadijā tāda ļaunprātīgu lietošana ir neizbēgama. Kad Struves kgs sāka runāt revolūcijas vārdā, mēs negribot atcerējāmies Tjeru. Dažas dienas pirms februāru revolūcijas šis drausmīgais punduris, šis ideālais buržuāzijas politiskās pērkamības paudējs, nojauta tautas vētras tuvošanos. Un no parlamenta tribines viņš paziņoja, ka piederot pie revolūcijas partijas! (Sk. Marksa „Pilsoņu karu Francijā"*'). Politiskā nozīme osvoboždencu pāriešanai revolūcijas partijā ir pilnīgi identiska šai Tjera „pāriešanai". Kad krievu Tjeri ir sākuši runāt par savu piederību pie revoliļcijas partijas, tad tas nozīmē, ka revolūcijas lozungs kļuvis nepietiekams, neko neizsaka, nekādus uzdevumus neizvirza, jo revolūcija ir kļuvusi par faktu un tās pusē ir saplūduši visdažādākie elementi.

Un patiesi, kas ir revolūcija no marksistiskā viedokļa? Vardarbīga tās novecojušās politiskās virsbūves salaušana, kuras pretruna jaunām ražošanas attiecībām radījusi zināmā momentā tās sabrukumu. Patvaldības pretruna visai kapitālistiskās Krievijas iekārtai, visām tās buržuāziski demokrātiskās attīstības vajadzībām radījusi jo spēcīgāku sabrukumu tagad, jo ilgāk šī pretruna tika mākslīgi uzturēta. Virsbūve ļogās visos savos pamatos, padodas spiedienam, atslābst. Tautai nu vajag pašai, dažādu šķiru un grupu pārstāvju personā, celt sev jaunu virsbūvi. Zināmā attīstības momentā visiem top skaidrs vecās virsbūves nederīgums. Revolūciju atzīst visi. Tagad uzdevums ir tas, lai norādītu, tieši kādām tad šķirām un tieši kā jāceļ jaunā virsbūve. Bez tāda norādījuma revolūcijas lozungs pašreizējā momentā ir tukšs un bez satura, jo patvaldības vājums padara par „revolucionāriem" gan lielkņazus, gan „Moskovskije Vedomosti"86! Bez tāda norādījuma nevar būt ne runa par progresivās šķiras progresiviem demokrātiskiem uzdevumiem. Un šāds norādījums ir lozungs: proletariāta un zemniecības demokrātiskā diktatūra. Šis lozungs norāda gan tās šķiras, uz kurām var un vajag balstīties jaunās virsbūves jaunajiem „cēlējiem", gan tās raksturu („demokrātiskā" diktatūra atšķirībā no sociālistiskās), gan celšanas veidu (diktatūra, t. i., vardarbīgas pretošanās apspiešana ar spēku, revolucionāro tautas šķiru apbruņošana). Kas tagad neatzīst šo revolucionāri demokrātiskās diktatūras lozungu, revolucionārās armijas, revolucionārās valdības, revolucionāro zemnieku komiteju lozungu, tas vai nu nepavisam nesaprot revolūcijas uzdevumus, neprot noteikt tās jaunos un augstākos, tagadējā momenta izvirzītos uzdevumus, vai arī tas krāpj tautu, nodod revoluciju, ļaunprātīgi lietojot „revolūcijas" lozungu.

Pirmais gadījums — b. Marlinovs un viņa draugi. Otrais gadījums — Struves kgs un visa „konstitucionāli demokra-tiskā“ zemstes partija.

Biedrs Martinovs bijis tik apķērīgs un asprātīgs, ka izvirzījis apsūdzību par revolūcijas un diktatūras jēdzienu „samainīšanu" tieši tad, kad revolūcijas attīstība prasīja, lai lās uzdevumus norādītu ar diktatūras lozungul Biedram Martinovam faktiski atkal gadījusies nelaime palikt astē, iestrēgt uz priekšpēdējās kāpnes, izrādīties vienā līmenī ar osvoboždenciem, jo tieši osvoboždencu politiskai pozici-jai, t. i., liberālās monarchistiskās buržuāzijas interesēm, atbilst tagad „revolūcijas" atzīšana (vārdos) un nevēlēšanās atzīt proletariāta un zemniecības diktatūru (t. i., revolūciju darbos). ЫЬетаШ buržuāzijā tagad ar Struves kga muti izsakās par revolūciju. Apzinīgais proletariats ar revolucionāro sociāldemokrātu muti prasa proletariāta un zemniecības diktatūru. Un te nu iejaucas strīdā gudrinieks no jaunās ,,Iskras“, kliegdams: neiedrošinieties „samainīt" revolūcijas jēdzienu ar diktatūras jēdzienu! Nu, vai nav tiesa, ka jaun-iskriešu pozicijas blēdīgums nosoda viņus pastāvīgi vilkties osvoboždencu astē?

Mēs parādījām, ka osvoboždenci no pakāpes uz pakāpi virzās augšup (ne bez sociāldemokrātijas uzmundrinošo grūdienu ietekmes) demokrātismā atzīšanā. Sākumā mūsu strīdā ar viņiem jautājums bija tāds: šipovisms (tiesības un valdonīgu zemsti) vai konstitucionālisms? Pēc tam — ierobežotas vēlēšanas vai vispārējas vēlēšanu tiesības? Tālāk: revolūcijas atzīšana vai makleriska izlīgšana ar patvaldību? Beidzot tagad: atzīt revolūciju bez proletariāta un zemniecības diktatūras vai atzīt prasību pēc šo šķiru diktatūras demokrātiskajā revolūcijā? iespējams un ticams, ka osvoboždencu kgi (vienalga, tagadējie vai viņu pēcteči buržuāziskās demokrātijās kreisajā spārnā) uzkāps vēl vienu pakāpīti, t. i., ar laiku atzīs (varbūt ap to laiku, kad vēl vienu pakāpīti būs uzkāpis biedrs Martinovs) arī diktatūras lozungu. Tas pat nenovēršami tā būs, ja Krievijas revolūcija sekmīgi ies uz priekšu un nonāks līdz izšķirošai uzvarai. Kāda tad būs sociāldemokrātijas pozicija? Tagadējās revolūcijas pilnīga uzvara būs demokrātiskā apvērsuma gals un sākums izšķirošai cīņai par sociālistisko apvērsumu. Mūsdienu zemniecības prasību realizācija, pilnīga reakcijas sagrāve un demokrātiskās republikas iekarošana būs pilnīgs buržuāzijas un pal sīkburžuazijas revolucionarisma galis, — būs sākums proletariāta īstai cīņai par sociālismu. Jo pilnīgāks būs demokrātiskais apvērsums, jo ātrāk, plašāk, tīrāk un noteiktāk izvērtīsies šī jaunā cīņa. „Demokrātiskās” diktatūras lozungs izteic ir tagadējās revolūcijas vēsturiski ierobežoto raksturu, ir nepieciešamību pēc jaunas cīņas uz jaunas kārtības pamata par strādnieku šķiras pilnīgu atbrīvošanu no jebkuriem spaidiem un jebkuras ekspluatācijas. Citiem vārdiem: kad demokrātiskā buržuāzijā jeb sīkburžuazija uzkāps vēl vienu pakāpīti, kad lakts būs ne tikai revolūcija, bet pilnīga revolūcijas uzvara, — tad mēs demokrātiskās diktatūras lozungu „samainīsim” (varbūt jauniem nākamiem Martinoviem šausmīgi vaimanājot] ar proletariāta sociālistiskās diktatūras, I. i., pilnīga sociālistiskā apvērsuma, lozungu.

111. DIKTATŪRAS VULGĀRI BURŽUĀZISKAIS

ATTKLOJUMS UN MARKSA UZSKATS PAR TO

Merings^37 savās piezīmēs viņa izdotajiem Marksa rakstiem „Jaunajā Reinas Avīzē” 1848. gadā stāsta, ka buržuāziskā literatūra, starp citu. nākusi ar šādu pārmetumu šai avīzei. „Jaunā Reinas Avīze” it kā esot prasījusi „nekavējoties nodibināt diktatūru kā vienīgo demokrātijās realizēšanas līdzekli” (Marx’ Nachlass, III sēj., 53. Ipp.). No vulgāri buržuāziskā viedokja diktatūras un demokrātijās jēdziens viens otru izslēdz. Nesaprotot šķiru cīņas teoriju, paradis politiskajā arēnā redzēt buržuāzijas dažādo pulciņu un grupu sīkmanīgo plēšanos, buržujs ar diktatūru saprot visu demokrātijās brīvību un garantiju atcelšanu, visādu patvaļu, visādas varas ļaunprātības diktatora personības interesēs. Īstenībā tieši šāds vulgāri buržuāzisks viedoklis pavīd arī mūsu Martinovam, kas, nobeidzot savu „jauno karagājienu”, jaunajā „Iskrā” izskaidro avīzes „Vperjod” un avīzes „Proļela-rij” pieķeršanos diktatūras lozungam ar to, ka Ļeņins „kaisli vēlas izmēģināt laimi” („lskra”, 103. nr., 3. Ipp., 2. rindkopa). Lai paskaidrotu Martinovam šķiras diktatūras jēdzienu atšķirībā no personības diktatūras un demokrātiskās diktatūras uzdevumus atšķirībā no sociālistiskās, būs derīgi pakavēties pie „Jaunās Reinas Avīzes” uzskatiem.

„Ikviena pagaidu valsts iekārta, — rakstīja „Jaunā Reinas Avīze” 1848. g. 14. septembrī, pēc revolūcijas prasa diktatūru un turklāt enerģisku diktatūru. Mēs no paša sākuma pārmetām Kamphauzenam (ministru kabineta vadītājam pēc 1848. gada 18. marta), ka viņš nerīkojās diktatoriski, ka viņš tūliņ nesatrieca un nelikvidēja л'есо institūtu paliekas. Un, lūk, tai laikā, kad Kamphauzena kgs iemidzināja sevi ar konstitucionālām ilūzijām, satriektā partija (t. i., reakcijas partija) nostiprināja savas pozieijas birokrātijā un armijā un šur tur sadūšojās pat uz atklātu cīņu"38.

Šais vārdos, — pareizi saka Merings, — dažās tēzēs rezumēts tas, ko sīki iztirzāja „Jaunā Reinas Avīze" garos rakstos par Kamphauzena valdību. Ko tad saka mums šie Marksa vārdi? Ka revolucionārai pagaidu valdībai jārīkojas diktatoriski (teze, ko neparko nav varējusi saprast „Iskra", kas vairās no diktatūras lozunga); — ka šās diktatūras uzdevums iznīcināt veco institūtu atliekas (tieši to, kas skaidri norādīts KSDSP III kongresa rezolūcijā par cīņu pret kontrrevolūciju un kas izlaists konferences rezolūcijā, kā mēs iepriekš parādījām). Beidzot, treškārt, no šiem vārdiem secināms, ka Markss šaustīja buržuāziskos demokrātus par „konstitucionālām ilūzijām" revolūcijas un atklāta pilsoņu kara laikmetā. Kāda šo vārdu jēga, tas sevišķi skaidri redzams no „Jaunās Reinas Avīzes" 1848. g. 6. jūnija raksta. „Tautas satversmes sapulcei, — rakstīja Markss, — vispirms jābūl aktivai, revolucionāri aktivai sapulcei. Bet Frankfurtes sapulce nodarbojas ar skolnieciskiem vingrinājumiem parlamentārismā un atļauj valdībai rīkoties. Pieļausim, ka šim mācītajam koncilam pēc sapratīgas apspriešanas izdolos izstrādāt vislabāko dienas kārtību un vislabāko konstitūciju. Kāda jēga būs no vislabākās dienas kārtības un vislabākās konstitūcijas, ja vācu valdības pa to laiku dienas kārtībā jau būs likušas durkli?"3®

Lūk, kāda ir diktatūras lozunga jēga. No tā redzams, kā Markss būlu izlīmējies pret rezolūcijām, kas „lēmumu organizēt satversmes sapulci" dēvē par izšķirošu uzvaru vai aicina „palikt galējas revolucionārās opozicijas partijai"!

Lieli jautājumi lautu dzīvē tiek izšķirti tikai ar spēku. Pašas reakcionārās šķiras parasti pirmās ķeras pie vardarbības, pie pilsoņu kara, „izvirza dienas kārtībā durkli", kā to darī ja un joprojām sistemātiski un neatlaidīgi visur un vienmēr kopš 9. janvara dara Krievijas patvaldība. Bel, ja nu tāda siluacija radusies, ja nu durklis tiešām nostājies poli-liskās dienas kārtības priekšgalā, ja izrādījies, ka sacelšanās nepieciešama un neatliekama, — tad konstitucionālās ilūzijas un skolnieciskie vingrinājumi parlamentārismā kļūst tikai par buržuāzijas revolūcijas nodevības aizsegu, par aizsegu tam, kā buržuāzijā „vēršas nost" no revolūcijas. īsti revolucionārai šķirai lad tieši jāizvirza diktatūras lozungs.

.Jautājumā par šās diktatūras uzdevumiem Markss jau ..Jaunajā Reinas Avīzē" rakstīja: „Nacionālai sapulcei būtu bijis diktatoriski jārīkojas pret savu mūžu nodzīvojušo valdību reakcionārajām tieksmēm, un lad lā būtu iekarojusi sev tādu spēku tautas uzskatos, pret kuru salūztu visi durkļi... Bet šī sapulce nogurdina vācu tautu ar garlaicīgiem vārdiem, kur vajadzētu to aizraut sev līdzi vai arī ļauties, lai lā aizrauj"40. Pēc Marksa domām Nacionālai sapulcei būtu bijis „jālikvidē Vācijas faktiski pastāvošajā iekārtā viss, kas ir pretrunīgs lautas patvaldības principam", pēc tam „jānostiprina tas revolucionārais pamats, uz kura tā stāv, un jānodrošina revolūcijas iekarotā tautas patvaldība pret visiem uzbrukumiem"41.

Tātad pēc sava satura tie uzdevumi, ko Markss 1848. gadā izvirzīja revolucionārajai valdībai jeb diktatūrai, tika vērsti vispirms uz demokrātisko apvērsumu: aizsargāt no kontrrevolūcijas un faktiski likvidēt visu to, kas ir pretrunā ar lautas patvaldību. Tas arī nav nekas cits kā revolucionāri demokrātiskā diktatūra.

Tagad tālāk: kādas šķiras pēc Marksa .domām varēja realizēt un kādām bija jārealizē šis uzdevums (patiesi līdz galam realizēt tautas patvaldības principu un atsist kontrrevolūcijas uzbrukumus?). Markss runā par „tautu". Bet mēs zinām, ka viņš vienmēr nesaudzīgi cīnījās pret sīkburžuaziskajāin ilūzijām par „tautas" vienību un šķiru cīņas noliegšanu pašā tautā. Lietojot vārdu: „tauta", Markss ar šo vārdu neaizsedza šķiru atšķirības, bet apvienoja zināmus elementus, kas spējīgi novesl revolūciju līdz galam.

Pēc Berlines proletariat uzvaras 18. martā, — rakstīja „Jaunā Reinas Avīze". — izrādījās, ka revolūcijas rezultāti ir divējādi: „No vienas puses, lautas apbrupošana, savienību brīvība, faktiski iekarota tautas patvaldība; no otras puses, monarchijas un Kamphauzena-Hanzemaņa ministru kabineta, t. i., lielburžuazijas pārstāvju valdības, saglabāšana. Tādējādi revolūcijai bija divējādi rezultāti, kam nenovēršami bija jānonāk pie šķelšanās. Tauta bija uzvarējusi; tā bija iekarojusi noteikti demokrātiskā rakstura brīvības, tomēr tiešā vara nepārgāja vis viņas, bet gan lielburžuazijas rokās. Vārdu sakot, revolūcija netika novesta līdz galam. Tauta atļāva lielburžuazijas pārstāvjiem sastādīt ministru kabinetu, bet šie lielburžuazijas pārstāvji tūliņ pierādīja savas tieksmes ar to, ka piedāvāja savienību veeprūšu muižniecībai un birokrātijai. Ministru kabinetā iestājās Arnims, Kanics un Šverins.

„No paša sākuma būdama antireuolucionara, lielburžua-zija noslēdza ar reakcija aizsargāšanās un uzbrukšanas savienību, jo fa baidījās no tautas, tas ir, no strādniekiem un demokrātiskās buržuāzijas" (kursivs mūsu)l3.

Tātad revolūcijas izšķirošai uzvarai nav pietiekams ne tikai „lēmums organizēt satversmes sapulci'*, bet pat īsta tās sasaukšana! Pat pēc daļējas uzvaras bruņotā cīņā (Berlines strādnieku uzvara pār karaspēku 1848. g. 18. martā) iespējama „nepabeigta**, „līdz galam nenovesta** revolūcija. No kā tad atkarīga tās novešana līdz galam? No tā, kā rokās pāriet tiešā vara: Pelmnkevicu un Rodieevu, I. i„ Kamp-hauzenu un Hanzemaņu, vai tautas, l. i„ strādnieku un demokrātiskās buržuāzijas, rokās. Pirmajā gadījumā buržuāzijai būs vara, bet proletariātam — „kritikas brīvība**, brīvība „palikt galējās revolucionārās opozicijas partijai**. Tūliņ pēc uzvaras buržuāzijā noslēgs savienību ar reakciju (tas nenovēršami notiktu arī Krievijā, ja, piemēram, ielu kaujās ar karaspēku Pēterburgas strādnieki gūtu tikai daļēju uzvaru un valdības sastādīšanu uzticētu Pelrunkeviču un Ko kungiem). Otrā gadījumā būtu iespējama revolucionāri demokrātiskā diktatūra, t. i„ pilnīga revolūcijas uzvara.

Atliek precizāk definēt, ko īsti Markss saprata ar „demokrātisko buržuāziju** (demokrātische Būrgerschaft), ko viņš kopā ar strādniekiem dēvēja par tautu pretstatā lielbur-žuazijai?

Skaidru atbildi uz. šo jautājumu dod šāda vieta „Jaunās Reinas Avīzes* 1848. g. 29. jūlija rakstā: „...Vācijas 1848. gada revolūcija ir vienīgi Francijas 1789. gada revolūcijas parodija.

1789. g. 4. augustā, trīs nedēļas pēc Bastilijas ieņemšanas. Iramai lauta vienā dienā pieveica visas feodālās klausības.

1848. g. 11. jūlijā, četrus mēnešus pēc marta barikādēm.

feodālās klausības pieveica vācu lautu. Teste Gierke cum I Iansemanno^34.

Francijas 1789. gada buržuāzijā ne mirkli nepameta savus sabiedrotos, zemniekus. Viņa zināja, ka viņas kundzības pamats bija — iznīcināt feodālismu uz laukiem, radīt brīvu zemesīpašnieku (grundbesitzenden) zemnieku šķiru.

1848. gada Vācijas buržuāzijā bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem nodod zemniekus, savus visdabiskākos sabiedrotos, kuri ir miesa no viņas miesas un bez kuriem tā bezspēcīga pret muižniecību.

Feodālo tiesību paturēšana, to sankcionēšana it kā ar (iluzorisku) izpirkšanu — tāds ir Vāci jas 1848. gada .revolūcijas rezultāts. Kalns dzemdēja peli“‘s.

Tā ir ļoti pamācoša vieta, kas dod mums četras svarīgas lezes: 1) Vācijas nepabeigtā revolūcija atšķiras no Francijas pabeigtās revolūcijas ar to, ka buržuāzijā nodeva ne vien demokrātismu vispārīgi, bet arī zemniecību it īpaši. 2) Demokrātiskā apvērsuma pilnīgas realizācijas pamats ir brīvas zemnieku šķiras radīšana. 3) Tādas šķiras radīšana ir feodālo klausību iznīcināšana, feodālismā likvidēšana, kas vēl nebūt nav sociālistisks apvērsums. 4) Zemnieki — „visdabiskākie" buržuāzijas, tieši demokrātiskās buržuāzijas sabiedrotie, bez kuriem tā „bezspēcīga" pret reakciju.

Attiecīgi mainot konkrētās nacionālās īpatnības, feodālismā vietā liekot dzimtbūšanu — visas šīs tezes pilnīgi piemērojamas arī 1905. gada Krievijai. Neapšaubāmi, ka, mācoties no Vācijas pieredzes, ko apgaismojis Markss, mēs nevaram nākt ne pie kāda cita revolūcijas izšķirošas uzvaras lozunga kā vien: proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskā diktatūra. Neapšaubāmi, ka proletariats un zemniecība ir galvenās tās „tautas" sastāvdaļas, ko Markss 1848. g. lika pretim reakcijai, kas pretojās, un nodevīgajai buržuāzijai. Neapšaubāmi, ka arī pie mums Krievijā liberālā buržuāzijā un osvoboždencu kungi nodod un nodos zemniecību, t. i., atkratīsies ar pseidoreformu, muižnieku un zemnieku izšķirošajā cīņā nostāsies muižnieku pusē. Šajā cīņā tikai proletariats spēj atbalstīt zemniecību līdz galam. Neapšaubāmi, beidzot, ka arī pie mums Krievijā zemnieku cīņas sekmes, t. i., visas zemes pāreja zemniecībai, nozīmēs pilnīgu demokrātisku apvērsumu, būdama līdz galam novestas revolūcijas sociālais balsts, nozīmēs demokrātisku, bet nebūt ne sociālistisku apvērsumu un ne „socializaciju", par ko runā sīkburžuazijas ideologi sociālisti revolucionāri. Zemnieku sacelšanās sekmes, demokrātiskās revolūcijas uzvara tikai attīrīs ceļu īstenai un izšķirošai cīņai par sociālismu uz demokrātiskās republikas pamata. Zemniecībai kā zemesīpašnieku šķirai šai cīņā būs tā pati nodevības un nepastāvības lomu, kāda tagad ir buržuāzijai cīņā par demokrātiju. 'Го aizmirst — nozīmē aizmirst sociālismu, mānīt sevi un citus proletariāta īsteno interešu un uzdevumu ziņā.

Lai Marksa 1848. gada uzskatu iztirzājumā nepaliktu tukšas vielas, nepieciešams atzīmēt vienu būtisku toreizējās vācu sociāldemokrātijas (jeb, toreizējā valodā runājot, proletariātu komunistiskās partijas) atšķirību no tagadējās Krievijas sociāldemokrātijas. Ļausim runāt Meringam:

„ „Jaunā Reinus Avīze“ nostājās politiskajā arēnā kā „demokrātijās organs". Nevar neredzēt sarkano pavedienu, kas stiepjas cauri visiem tās rakstiem. Bet tieši tā vairāk sargāja buržuāziskās revolūcijas intereses pret absolūtismu un feodālismu nekā proletariāta intereses pret buržuāzijas interesēm. Par īpašu strādnieku kustību revolūcijas laikā jūs maz atradīsit materiālu tās slejās, lai gan nav jāaizmirst, ka līdzās tai Molla un Šapera redakcijā divreiz nedēļā iznāca īpašs Ķelnes strādnieku tsavienības organs". Katrā ziņā mūslaiku lasītājam duras acīs, cik maz intereses „Jaunā Reinus Avīze" veltīja toreizējai vācu strādnieku kustībai, lai gan tās visspējīgākais darbinieks Stefans Borns bija mācījies pit* Marksa un Kngelsa Parizē un Briselē un 1848. gadā no Berli-nes sūtīja viņu avīzei korespondences. Savās „Atmiņās" Borns stāsta, ka Markss un Engelss nekad ne ar vienu vārdu neesot likuši viņam manīt, ka tie neapmierināti ar viņa aģitāciju strādnieku vidū. Bet Kngelsa vēlākie izteicieni liek domāt, ka viņi nav bijuši apmierināti vismaz ar šās aģitācijas paņēmieniem. Viņu neapmierinātība bija dibināta tiktāl, ciktāl Bor-nam daudzreiz bija jāizdara piekāpība pret Vācijas lielākajā <la|ā vēl pilnīgi neattīstīto proletariāta šķiras apziņu, piekāpība, kas no „Komunistiskā Manifesta^11 viedokļa neizturēja kritiku. Viņu neapmierinātība bija nedibināta tiktāl, ciktāl Horns tomēr prata viņa vadīto aģitāciju noturēt uz samērā augstas pakāpos... Bez šaubām, vēsturiskā un politiskā ziņā Marksam un Engelsam bija taisnība, par strādnieku šķiras vissvarīgākajām interesēm uzskatot vispirms iespējami lietāku buržuāziskās revolūcijas virzīšanu uz priekšu... Un tomēr lielisks pierādījums tam, kā strādnieku kustības elementārais instinkts prot labot visģeniālāko domātāju koncepcijas, ir tas (akts, ka 1849. gada apriti viņi izteicās par specifisku strādnieku organizāciju un nolēma piedalīties strādnieku kongresā, ko sevišķi gatavoja Ostelbes (Austrum-prūsijas) proletariats".

Tātad tikai 1849. gada aprilī, gandrīz gadu pēc revolucionārās avīzes izdošanas („Jaunā Reinas Avīze" sāka iznākt 1848. g. 1. jūnijā), Markss un Engelss izteicās par īpašu strādnieku organizāciju! Līdz tam laikam viņi izdeva vienkāršu „demokrātijās orgānu", kas ar patstāvīgo strādnieku partiju ne ar kādām organizatoriskām saitēm nebija saistīts. Šis fakts, — nedabisks un neticams no mūslaiku viedokļa,— mums skaidri rāda, kāda milzu atšķirība bija starp toreizējo Vācijas un tagadējo Krievijas sociāldemokrātisko strādnieku partiju. Šis lakts mums rāda, cik daudz reižu mazāk vācu demokrātiskā revolūcijā (gan Vācijas ekonomiskās, gan politiskās — valsts sadrumstalotība — atpalicības dēļ 1848. g.) izpaudās proletāriskās kustības pazīmes, proletāriskā strāva tajā. To nevajag aizmirst, vērtējot daudzkārtējos Marksa izteicienus šajā un mazliet vēlākajā laikmetā par proletariāta partijas patstāvīgas organizācijas nepieciešamību. Tikai no demokrātiskās revolūcijas pieredzes, gandrīz pēc gada. Markss praktiski taisīja šo secinājumu: tik mietpilsoniska, tik sīkburžuaziska bija toreiz visa Vāci jas atmosfēra. Mums šis secinājums ir jau sens un drošs .starptautiskās sociāldemokrātijas pusgadsimta pieredzes ieguvums, — ieguvums, ar kurn mēs sākām Krievi jas, sociāldemokrātiskās strādnieku partijas organizēšanu. Pie mums, piem., nevar būt ne runas par to, ka revolucionārās proletariāta avīzes varētu atrasties ārpus proletariātu soc.-dem. partijas, ka tās kaul mirkli vārēlu būt vienkārši „demokrātijās orgāni".

Bet tas pretstats, kas tikko sāka rasties starp Marksu un Stefanu Bornu, pie mums eksistē toties jo attīstītākā veidā, jo varenāk mūsu revolūcijas demokrātiskajā straumē parādās proletāriskā strāva. Runādams par Marksa un Engelsa varbūtējo neapmierinātību ar Stefana Borna aģitāciju, Merings izsakās pārāk saudzīgi un izvairīgi. Lūk, ko 1885. gadā rakstīja Engelss par Bornu („Enthūllungen ūber den Kom-munistenprocess zu Koln" priekšvārdā. Ziirich. 1885*): „Komunistu Savienības '45 locekļi visur atradās galējās demokrātiskās kustības priekšgalā, ar to pierādot, ka Savienība bija lieliska revolucionārās darbības skola. „Burtlicis Stefans Borns, kas bija aktīvs Savienības biedrs Briselē un Parizē, nodibināja Berlinē „strādnieku brālību" („Arbeiler-verbruderung"), kas diezgan plaši izplatījās un noturējās līdz 1850. gadam. Borus, spējīgs, jauns cilvēks, tomēr pārāk pasteidzās, sākdams rīkoties kā politisks darbinieks. Viņš „brāļojās" ar visraibākajiem salašņām (lvreli und Pletlii), lai tikai pulcinātu ap sevi pūli. Viņš nepavisam nepiederēja pie tiem cilvēkiem, kas pretrunīgos centienos spētu radīt vienību, ienest gaismu chaosā. Tāpēc viņa brālības oficiālajās publikācijās pastāvīgi atgadās juceklis un „Komunistiskā Manifesta" uzskatu sajaukšana ar cunftu atmiņām un vēlējumiem, ar Lui Blana un Prudona uzskatu fragmentiem, ar protekcionisma aizstāvēšanu utt.; vārdu sakot, šiecilvēki gribēja visiem izputikl (Allen ailes sein). Sevišķi viņi nodarbojās ar streika rīkošanu, ar arodbiedrību un ražošanas sabiedrību dibināšanu, aizmirstot, ka pirmā kārtā uzdevums bija ar politiskas uzvaras palīdzību vispirms iekarot sev tādu darba lauku, kur vienīgi stingri un droši varēja tādas lietas realizēties (kursivs mūsu). Un, lūk, kad reakcijas uzvaras lika šās brālības vadoņiem sajust nepieciešamību tieši piedalīties revolucionārā cīņā, tad, pats par sevi saprotams, neattīstītā masa, kas ap viņiem grupējās, tos pameta. Boms bija 1849. gada maijā Drezdenes sacelšanās dalībnieks, un tikai laimīga gadījuma dēļ viņš izglābās. Bet strādnieku brālība noturējās nomaļus no proletariāta lielās politiskās kustības kā savrupa savienība, kura lielāko tiesu pastāvēja uz papīra un kuras loma bija tik niecīga, ka reakcija atrada par vajadzīgu to slēgt tikai 1850. g.. bet tās filiāles tikai daudzus gadus vēlāk. Borns,

..Atmaskojumi par Koines komunistu prāvu". Cirirliē. IKK.'), līni.

kam patiesībā vajadzētu saukties par Buttermilch (skābs piens) [35], tā ari nekjuva politisks darbinieks, bet izrādījās mazs Šveices profesors, kas tagad netulko vis Marksu cunftes valodā, bet lēnprātīgo Renanu saldenā vācu valodā114^35.

Lūk, kā Engelss vērtēja sociāldemokrātijas divas taktikas demokrātiskā revolūcijā!

Arī mūsu jauniskrieši sliecas uz „ekonomismu" tik cītīgi pārgudri, ka izpelnās monarchisliskās buržuāzijas uzslavu par savu „apgaismību". Arī viņi pulcina ap sevi raibu raibo publiku, glaimodami „ekonomistiem", demagoģiski piesaistīdami neattīstīto masu ar „pašdarbības", „demokrātismā", „autonomijas" u. t. jpr., ult. lozungiem. Viņu strādnieku savienības ari bieži vien pastāv tikai chļestako-viskās jaunās „Iskras" slejās. Viņu lozungi un rezolūcijas rāda tādu pašu „proletariāta lielās politiskās kustības" uzdevumu neizpratni.

по

ItAKSTA „PARĪZES KOMŪNA UN DEMOKRĀTISKĀS DIKTATŪRAS UZDEVUMI“1S NOBEIGUMS

Si izziņa mums māca, vispirms, to, ka principiāli ir pilnīgi pieļaujama un zināmos apstākļos tieši obligātā sociālistiskā proletariāta pārstāvju piedalīšanās revolucionārā valdībā kopā ar sīkburžuaziju. Tālāk, šī izziņa mums rāda, ka realais uzdevums, ko vajadzēja veikt Komūnai, bija vispirms demokrātiskās, bet nevis sociālistiskās diktatūras nodibināšana, mūsu „minimālās programas“ realizēšana Beidzot, šī izziņa mums atgādina, ka, mācoties no Parizes Komūnas, mums jāatdarina nevis tās kļūdas (nepārņēma savās rokās Francijas banku, nesāka uzbrukumu Versaļai, nebija skaidras prograinas utt.), bet tās praktiski veiksmīgie soļi, kas nosprauda pareizo ceļu. Nevis vārds ,,komuna“ mums jāpārņem no 1871. gada diženajiem cīnītājiem, nevis akli jāatkārto katrs viņu lozungs, bet skaidri jāizvirza tie programas un prakses lozungi, kas atbilst lietu stāvoklim Krievijā un kas formulējami ar vārdiem: proletariāta un zemniecības revolucionārā demokrātiskā diktatūra.

„Prolelarij"• 8. nr., 1905. g. Iespiests pēc avīzes ..Protetarij*4

17. (k.) jūlijā teksta

STARPTAUTISKA SOCIĀLISTISKĀ BIROJA SEKRETARIĀTAM BRISELE

Ženevā,

1905. g. 24. jūlijā.

Dārgie biedri! Pirms dažām dienām mēs saņēmām jūsu 28. jūnija vēsluli un reizē ar lo interesantus dokumentus (biedra Bebeļa un biedra Pļeclīanova vēstules), bet, tā kā bijām visai aizņemti, tad mums nebija iespējams Jums atbildēt tūlīt.

I. Kas atliecas uz b. Pļechanova vēstuli, tad esam spiesli piezīmēt sekojošo: 1) Biedra Pļechanova apgalvojums, it kā pēc mūsu partijas otrā kongresa (1903. g. augustā) mūsu vidū bijušas domstarpības tikai organizatoriskā jautājumā, ne visai atbilst īstenībai. 11 kongresa „mazākums" (ar b. Akselrod u, V. Zasuļicu un Martovu priekšgalā) faktiski sašķēla partiju tūlīt pēc kongresa, pasludinot boikotu kongresa ievēlētajām centrālajām iestādēm un nodibinot slepenu „mazākuma" organizāciju, ko likvidēja tikai 1904. g. rudenī. Pats b. Pļechanovs, kas partijas II kongresā un Krievijas sociāldemokrātijas Ārzemju ligas kongresā (1903. g. oktobrī) bija mūsu pusē. acīm redzot bija mazliet citādos uzskatos par mūsu domstarpībām, kad „Iskras" 52. nr-ā (1903. g. novembrī) publiski paziņoja, ka vajagot ar māku piekāpties pret „revizionisliem" (Pļechanova izteiciens), lai izvairītos no šķelšanās partijā.

2) Īstenībai neatbilst arī apgalvojums, it kā partijas III kongress licis sasaukts ,.pilnīgi patvarīgi". Pēc partijas statūtiem Padomei jāsasauc kongress, tiklīdz to pieprasa puse komiteju. Padome, kā Jums zināms no ĪII kongresa rezolūcijām, kas pārtulkotas franču valodā, partijas statūtus ignorēja. Partijas komiteju un viņu ievēlētā „Vairākuma Komiteju Biroja""' morālisks un formāls pienākums bija sasaukt kongresu, kaut ari pret Padomes gribu, kas izvairījās no kongresa sasaukšanas.

3) No tām pašām III kongresa rezolūcijām Jums zināms, ka šajā kongresā bija pārstāvēts nevis „kaut kas tā ap pusi pilntiesīgo organizāciju^41, bet ievērojams vislielāko komiteju vairākums. 4) Tiesa, ka mūsu partijā ir biedri, kurus pa jokam dēvē par „purvu^41. Tā locekļi partijas iekšējā cīņā pastāvīgi pārgāja no vienas puses uz otru. Pirmais tāds pārbēdzējs bija Pļechanovs, kas 1903. gada novembrī pārgāja no vairākuma pie mazākuma, bet 1905. gada 29. maijā aizgāja no mazākuma, izstādamies no „Iskras^41 redakcijas. Mēs šādu staigāšanu neatzīstam, bet domājam, ka mūs nevar vainot, ja „purva" locekļi pēc ilgām svārstībām sliecas sekot mums. 5) Vēstulē Birojam (1905. g. 16. jūnijā) b. Pļechanovs pavisam nevietā aizmirsis pieminēt savu „Iskrā^44 (101. nr-ā) iespiesto 1905. g. 29. maija vēstuli, kuras precizu un pilnīgu tulkojumu mēs Jums jau nosūtījām. 6) Teikdams, ka otra partijas frakcija grupējas ap partijas agrāko Centrālo Orgānu „Iskra^44, b. Pļechanovs jau atkal aizmirst piebilst, ka „mazākuma^41 konference (1905. g. maijā) atcēla II kongresā izstrādātos statūtus un jaunu Centrālo Orgānu nenodibināja. Mēs domājam, ka Starptautiskajā sociālistiskajā birojā jābūt visu šās konferences rezolūciju pilnīgam tulkojumam. Ja jau „Iskra" negribēs Birojam tās nosūtīt, tad mēs esam gatavi to uzņemties. 7) Biedrs Pļecha-novs saka, ka III kongresa sasaukšanas labā izteikušies tikai 2 paglābušies CK locekļi (pārējos arestēja). Biedra Pļecha-nova vēstule datēta ar 1905. g. 16. juniju; nākamajā dienā. 17. jūnijā, avīzes „Proļetarij^14, partijas Centrālā Organa, ko nodibināja III kongress, 4. nr-ā, bija ievietots šāds paziņojums: „Iepazinušies ar CK atklāto vēstuli, kas adresēta partijas Padomes priekšsēdētājam b. Pļecbanovam, un būdami pilnīgi solidāri ar CK, mēs uzskatām par nepieciešamu iemeslu dēļ, ko sapratīs biedri, kuriem zināma partijas iekšējās dzīves lietu gaita, — publiski paziņot par mūsu solidaritāti ar CK^41. Paraksti ir pseidonīmi: Ma, Bems, Vladimirs, Inokenlijs, Andrejs, Vorons. Konfidenciāli mēs varam Jums paziņot, ka tie ir arestēto CK locekļu’0 pseidonīmi. Tātad, tiklīdz CK locekļi uzzināja par konfliktu starp CK un it. Pļeehanovu (un tātad arī Padomi) jautājumā par kongresa sasaukšanu, viņu vairākums tūliņ izteicās par CK pret 1). Pļechanovu. Mēs neatlaidīgi lūdzam Starptautisko sekretariātu paziņot mums, vai b. Pļechanovs ir atzinis par vajadzīgu iepazīstināt Biroju ar šo arestēto CK locekļu svarīgo paziņojumu, kas pilnīgi atspēko b. Pļechanova apgalvojumus viņa 16. jūnija vēstulē? 8) Biedrs Pļechanovs maldās, sacīdams, ka abas frakcijas lūgušas viņu palikt kā partijas pārstāvi Starptautiskajā birojā. Līdz šim mūsu partijas Centrālā Komiteja šajā jautājumā nav izteikusi nekādu lūgumu. Kā mēs Jums ziņojām pirms dažām dienām, šis jautājums nav vēl galīgi izlemts, kaut arī izvirzīts izlemšanai. 9) Biedrs Pļechanovs domā, ka viņam nav grūti būt objektīvam jautājumā par mūsu domstarpībām. Tomēr pēc visa iepriekš minētā mēs domājam, ka viņam tas ir diezgan grūti, vismaz pašreizējā momentā gandrīz neiespējams'1.

II. Pāreju pie b. Bebeja priekšlikuma sakarā ar mūsu lietu.

Šeit man nepieciešams piezīmēt sekojošo: 1) Es esmu tikai viens no CK locekļiem un partijas Centrālā Organa „Pro-|etarij“ atbildīgais redaktors. Visas CK vārdā es varu izlemt tikai ārzemju lietas un dažas citas, kas speciāli man uzdotas. Katrā gadījumā visus manus lēmumus var atcelt Centrālās Komitejas pilna sapulce. Es tātad nevaru izlemt jautājumu par Biroja iejaukšanos mūsu partijas lietās. Bet es tūlīt nosūtīju uz Krieviju visiem CK locekļiem jūsu vēstuli, kā arī b. Bebeļa un b. Pļechanova vēstules. 2) Lai paālriņātu CK atbildi, būtu visai derīgi saņemt no Biroja dažus nepieciešamus paskaidrojumus: a) Vai ar vārdu „iejaukšanās" (intervention) jāsaprot tikai samierinoša starpniecība un padoms, kuriem ir vienīgi morālisks, bet nevis piespiedu spēks; b) vai arī Birojs ar to domā obligātu lēmumu, ko pieņēmusi šķīrējtiesa? c) vai Biroja izpildu komiteja ierosina piešķirt Starptautiskā sociālistiskā biroja pilnsapulcei tiesības galīgi un bez apelācijas izlemt mūsu domstarpību jautājumu. 3) No savas puses uzskatu, ka man ir pienākums paziņot Birojam zināšanai, ka b. Bebelis neilgi pirms III kongresa jau iesniedza man un maniem domu biedriem līdzīgu priekšlikumu, piedāvādams mums savus pakalpojumus vai Vācijas partijas visas valdes (Parteivorstand) pakalpojumus būt par šķīrējtiesnesi strīdā starp mūsu partijas vairākumu un mazākumu.

8 9. sēj

Es atbildēju, ka drīz sanāks partijas kongress un ka es personīgi nevaru lemt partijas vietā vai viņas vārdā.

Vairākuma Komiteju Birojs noraidīja Bebeļa piedāvājumu. Ill kongress par šo piedāvājumu nepieņēma nekādu lēmumu un līdz ar to klusēdams pievienojās VKB atbildei.

4) Tā kā Starptautiskais birojs uzskata par iespējamu iegūt ziņas no „dažām vācu avīzēm", esmu spiests paziņot, ka gandrīz visas vācu sociālistiskās avīzes, bet sevišķi ,,Die Neue Zeit" un „Leipziger Volk«zeitung“62 pilnīgi nostājušās „mazākuma" pusē un mūsu lietas apgaismo ļoti vienpusīgi un nepareizi. Kautskis, piem., arī dēvē sevi par objektivu, bet pa tam īstenībā viņš nogājis tiktāl, ka atteicies ievietot žurnālā „Neue Zeit" atspēkojumu kādam Rozas Luksemburgas rakstam, kurā tā aizstāvēja dezorganizaciju partijā^53. Avīzē „Leipziger Volkszeitung" Kautskis pat ieteica neizplatīt vācu valodā izdotu brošuru, kurā bija iespiests III kongresa rezolūciju tulkojums!! Pēc tā nav grūti saprast, kāpēc Krievijā daudzi biedri sliecas uzskatīt Vācijas sociāldemokrātiju par neobjektivu un ārkārtīgi aizspriedumainu jautājumā par šķelšanos Krievijas sociāldemokrātijas rindās.

Saņemiet, dārgie biedri, mūsu brālīgo sveicienu.

V/. Uļjanovs (N. Ļeņins)

Pirmoreiz iespiests 1925. g. žurnālā Iespiests pēc žurnālā teksta, kas sa-

,,Krasnaju Ļetopis“, 1. пг-ā līdzināts ar ma&inraksta tekstu franču

valodā

REVOLŪCIJA MAČA

Domstarpības politisko partiju iekšienē un starp politiskajām partijām parasti atrisina ne tikai principiālā polemika, bet ari pašas politiskās dzīves attīstība. Sevišķi domstarpības, kas skar partijas taktiku, t. i., tās politisko rīcību, bieži vien izbeidzas ar to, ka nepareizi domājošie faktiski pāriet uz pareizo cīņas ceļu, pašu nolikumu gailas spiesti, kura gluži vienkārši nobīda malā kļūdainos spriedumus, padara tos bez satura un nevienam neinteresantus. Tas, protams, nenozīmē, ka principiālās domstarpības taktikas jautājumos neprasītu principiālus noskaidrojumus, kas vienīgie spēj noturēt partiju tās teorētisko uzskatu augstumos. Nē. Tas tikai nozīmē, ka nepieciešams taktikas jautājumos pieņemtos lēmumus cik vien iespējams biežāk pārbaudīt, pamatojoties uz jauniem politiskiem notikumiem. Šāda pārbaude nepieciešama gan teorētiski, gan praktiski: teorētiski, lai īstenībā pārliecinātos par to, vai pieņemtie lēmumi pareizi, kādus labojumus tajos liek izdarīt politiskie notikumi, kas norisinājušies pēc šo lēmumu pieņemšanas; — praktiski, lai īsti iemācītos vadīties pēc šiem lēmumiem, iemācītos saskatīt tajos direktivas, kas tieši jālieto praksē.

Revolucionārais laikmets ar savas politiskās attīstības milzīgo ātrumu un politisko sadursmju asumu sniedz materiālu šādai pārbaudei vairāk nekā jebkurš cils. Revolucionārā laikmetā vecā „virsbūve'1 salūst, bet jaunā rodas visu acu priekšā visdažādāko sociālo spēku pašdarbībā, kuri darbos parāda savu īsto dabu.

Tā arī Krievijas revolūcija gandrīz vai ik nedēļas sniedz mums pārsteidzošu politiskā materiala bagātību mūsu iepriekš izstrādāto taktikas lēmumu pārbaudei un vispamācošākajai mācībai attiecībā uz visu mūsu praktisko darbību. Apskatiet Odesas nolikumus. Viens no sacelšanās mēģinājumiem

я-

beidzās ar neveiksmi. Neveiksme rūgta, sakāve smaga. Bet kāds bezdibenis šķir šo neveiksmi cīņā no tām kaulēšanās neveiksmēm, kas birst uz Šipovu, Trubeckoju, Petrunke-viču, Struves kungiem un visiem šiem buržuāziskajiem cara kalpiem! Engelss kādreiz teicis: sakautās armijas teicami mācās. Šie lieliskie vārdi nesalīdzināmi vairāk attiecināmi uz revolucionārajām armijām, kas tiek papildinātas ar progresivo šķiru pārstāvjiem. Kamēr vēl nav aizslaucīta projām vecā satrūdējusī virsbūve, kas visu tautu saindē ar savu trūdēšanu, — tikmēr ikviena jauna sakāve sacels kājās aizvien jaunas un jaunas cīnītāju armijas. Protams, ir vēl daudz plašākā visas cilvēces kolektivā pieredze, kas atspoguļojusies starptautiskās demokrātijās un starptautiskās sociāldemokrātijas vēsturē un ko nostiprinājuši progresivie revolucionārās domas pārstāvji. No šās pieredzes mūsu partija gūst materiālu ikdienas propagandai un aģitācijai. Bet tieši mācīties no šās pieredzes var tikai nedaudzi, kamēr sabiedrība bāzējās uz miljonu darba ļaužu apspiešanu un ekspluatāciju. Masām visvairāk nākas mācīties pašām no savas pieredzes, samaksājot katru mācību ar smagiem upuriem. Smaga bija <J. janvara mācība, bet tā revolucionizēja visa proletariāta noskaņojumu visā Krievijā. Smaga ir Odesas sacelšanās māciba, bez uz jau revolucionizētā noskaņojuma pamata tā tagad iemācīs revolucionāro proletariātu ne vien cīnīties, bet arī uzvarēt. Sakarā ar notikumiem Odesā mēs teiksim: revolucionārā armija sakauta, — lai dzīvo revolucionārā armija!

Mūsu avīzes 7. nr-ā mēs jau runājām par to, ka sacelšanās Odesā pa jaunam apgaismojusi mūsu lozungus: revolucionārā armija un revolucionārā valdība*. Iepriekšējā numurā mēs runājām (b. V. S. raksts) par sacelšanās militārām mācībām. Šajā numurā mēs vēlreiz pakavējamies pie dažām sacelšanās politiskām mācībām (raksts „Revolūcija pilsētā"). Tagad jāpakavējas vēl pie mūsu neseno taktikas lēmumu pārbaudes tai divējādā ziņā — teorētiskās pareizības un praktiskās lietderības ziņā — par kuru mēs jau iepriekš runājām.

Pašreizējā momenta neatliekamie politiskie jautājumi ir sacelšanās un revolucionārā valdība. Par Šiem jautājumiem

sociāldemokrāti savā starpā visvairāk ir runājuši un stride* jušies. Šiem jautājumiem veltītas KSDSP III kongresa un no partijas atšķēlušās dajas konferences galvenās rezolūcijas. Tagad jājautā: kādā gaismā parādās šīs domstarpības pēc sacelšanās Odesā? Katrs, kas uzņemsies pūles pārlasīt tagad, no vienas puses, atsauksmes un rakstus sakarā ar šo sacelšanos, bet no otras puses, partijas kongresa un jaun-iskriešu konferences čelras rezolūcijas, kuras veltītas jautājumiem par sacelšanos un par pagaidu valdību, tūlīt pat ieraudzīs, ka jauniskrieši notikumu ietekmē faktiski sākuši pāriet savu oponentu pusē, t. i., sākuši rīkoties nevis saskaņā ar savām rezolūcijām, bet saskaņā ar III kongresa rezolūcijām. Nav labāka kritiķa kļūdainai doktrinai kā revolucionāro notikumu gaita.

Šo notikumu ietekmē ,,Iskras“ redakcija izlaida „Krievijas pilsoņiem, strādniekiem un zemniekiem** adresētu lapiņu ar virsrakstu: „Pirmā revolūcijas uzvara**. Lūk, šās lapiņas pali svarīgākā daļa:

„Pienācis laiks rīkoties drosmīgi un visiem spēkiem atbalstīt zaldatu drosmīgo sacelšanos. Tagad uzvarēs drosme!

Sasauciet atklātas tautas sapulces un vēstījiet viņai par carisma militārā balsta sabrukumut Kur vieji iespējams, sagrābiet pilsētu iestādes un padariet tās par tautas revolucionārās pašvaldības balstu! Padzeniet cara ierēdņus un izsludiniet visas tautas revolucionārās pašvaldības iestāžu vēlēšanas, kurām jūs uzdosit sabiedrisko lietu pagaidu pārvaldi līdz galīgai uzvarai pār cara valdību un līdz tam, kamēr nodibinās jaunu valsts iekārtu. Sagrābiet valsts bankas nodaļas un ieroču noliktavas un apbruņojiet visu tautu! Nodibiniet sakarus starp pilsētām, starp pilsētu un laukiem, un lai apbruņotie pilsoņi steidz cits citam palīgā visur, kur palīdzība vajadzīgai Ieņemiet cietumus un atbrīvojiet tanīs ieslodzītos cīnītājus par mūsu lietu: ar viņiem jūs stiprināsit savus rindas! Pasludiniet it visur cara monarehijas gāšanu un tās aizstāšanu ar brīvu demokrātisku republikul Celieties, pilsoņil Atbrīvošanas stunda ir situsit Lai dzīvo revolūcija! Lai dzīvo demokrātiskā republikai Lai dzīvo revolucionārais karaspēks! Nost ar patvaldību!"

Tādējādi mūsu priekšā ir noteikts, atklāts un skaidrs aicinājums uz visas tautas bruņotu sacelšanos. Mūsu priekšā ir ari tikpat noteikts, kaut gan, diemžēl, aizplīvurots un līdz galam neizsacīts aicinājums — nodibināt revolucionāro pagaidu valdību. Vispirms apskatīsim jautājumu par sacelšanos.

Vai ir principiālā atšķirība starp šā jautājuma atrisinājumu III kongresā un konferencē? Neapšaubāmi. Mēs par to jau runājām avīzes „Proļetarij** 6. nr-ā („Trešais solis

atpakaļ*'*) un tagad balstīsimies vēl uz žurnālā „Osvobožde-ņije“ pamācošo liecību. 72. nr-ā mēs lasām, ka „vairākums** ieslīgstot „abstraktā revolucionarismā, dumpīgumā, tieksmē vienalga ar kādiem līdzekļiem radīt sacelšanos tautas masās un tās vārdā nekavējoties sagrābt varu**. „Turpretim mazākums, cieši turoties pie marksisma dogmas, reizē ar to saglabā arī marksistiskā pasaules uzskata reālistiskos ele-rnentus**. Sis liberāļu spriedums, kuri izgājuši marksisma elementarskolu un bernšteinismu, visai vērtīgs. Liberālie buržuji vienmēr pārmetuši sociāldemokrātijas revolucionārajam spārnam „abstraktu revolucionarismu un dumpī-gumu“, vienmēr slavējuši oportunistisko spārnu par viņa „reālismu** jautājuma nostādnē. Pašai ,,Iskrai“ bija jāatzīst (sk. 73. nr-ā piezīmi sakarā ar to, ka Struves kgs atzīst par labu b. Akimova brošūras „reālismu**), ka osvoboždencu mutē „reālistisks** nozīmē ,,oportunistisks“. Osvoboždencu kungi nepazīst citu reālismu kā vienīgi rāpulīgo; viņiem ir pilnīgi sveša marksistiskā reālismā revolucionārā dialektika, kurš uzsver progresivās šķiras kaujas uzdevumus, kurš atklāj pastāvošajā tā gāšanas elementus. Tāpēc sociāldemokrātijas divu virzienu raksturojums, ko devis žurnāls „Osvobožde-ņije“, lieku reizi apstiprina mūsu literatūrā pierādīto faktu, ka „vairākums** ir Krievijas sociāldemokrātijas revolucionārais, bet „mazākums** oportunistiskais spārns.

,,Osvoboždeņije“ noteikti atzīst, ka, salīdzinot ar kongresu, „mazākuma konference pavisam citādi izturas pret bruņoto sacelšanos**. Patiešām, konferences rezolūcija, pirmkārt, apgāž pati sevi, gan noliegdama plānveidīgas sacelšanās iespējamību (1. p.), gan atzīdama to (d p.), un, otrkārt, aprobežojas tikai ar „sacelšanās sagatavošanas** vispārējo noteikumu uzskaitīšanu, kā, piemēram: a) aģilacijas paplašināšana, b) sakaru nostiprināšana ar masu kustību, c) revolucionārās apziņas attīstīšana, d) sakaru nodibināšana starp dažādiem apvidiem, e) ncproletarisko grupu piesaistīšana proletariāta atbalstīšanā. Turpretim kongresa rezolūcija tieši izvirza pozitivus lozungus, atzīstot, ka kustība jau novedusi pie sacelšanās nepieciešamības, aicinot organizēt proletariātu tiešai cīņai, veikt visenerģiskākos pasākumus viņa apbruņošanai, ar propagandu un aģitāciju noskaidrot ,,ne vien“ sacelšanās „politisko nozīmi^1* (ar to pēc būtības aprobežojas konferences rezolūcija), bet arī tās praktiski organizatorisko pusi.

Lai skaidrāk parādītu atšķirību starp jautājuma vienu un otru atrisinājumu, atcerēsimies sociāldemokrātisko uzskatu attīstību sacelšanās jautājumā kopš strādnieku masveida kustības rašanās laika. Pirmā pakāpe. 1897. gads. Ļeņina rakstā „Krievijas sociāldemokrātu uzdevumi** teikts, ka „izlemt tagad jautājumu par to, kādus līdzekļus lielos sociāldemokrātijā patvaldības tiešai gāšanai, vai tā izvēlēsies sacelšanos vai plašu politisku streiku, vai citu strauja uzbrukuma paņēmienu, līdzinātos tam, ja ģenerāļi, pirms viņi savākuši karaspēku, noturētu kara padomi** (18. Ipp.)*. Šeit, kā mēs redzam, nav pat runa par sacelšanās sagatavošanu, bet tikai par armijas savākšanu, t. i., par propagandu, aģitāciju, organizēšanu vispār.

Otra pakāpe. 1902. gads. Ļeņina grāmatā „Ko darīt?" lasām:

...„Iedomājieties tautas sacelšanos. Tagadējā laikā (1902. gada februāris), iespējams, visi piekritīs, ka mums par to jādomā un uz to jāgatavojas. Bet kā gatavoties? Centrālajai Komitejai taču neiecelt visām vietām aģentus sacelšanās sagatavošanai! Ja mums arī būtu CK, ar tādu iecelšanu tā itin nekā nesasniegtu tagadējos Krievijas apstākļos. Gluži otrādi, aģentu tīkls, kas izveidotos pats no sevis kopējas avīzes izdošanas un izplatīšanas darbā, nebūtu spiests „sēdēt un gaidīt" sacelšanās lozungu, bet darītu tieši tādu regulāru darbu, kas tam garantētu maksimālo panākumu varbūtību sacelšanās gadījumā. Tieši tāds darbs nostiprinātu sakarus tiklab ar visplašākajām strādnieku masām, kā arī ar visiem tiem slāņiem, kas nav apmierināti ar patvaldību, un tas sacelšanās labā tik svarīgi. Tieši tādā darbā izstrādātos spēja pareizi novērtēt vispārējo politisko stāvokli un tātad spēja izvēlēties piemērotu sacelšanās momentu. Tieši tāds darbs iemācītu visas vietējās organizācijas atsaukties vienlaicīgi uz vieniem un tiem pašiem politiskiem jautājumiem, atgadījumiem un notikumiem, kas saviļņo visu Krieviju, atbildēt uz šiem „notikumiem" iespējami enerģiskāk, iespējami vienveidīgāk un lietderīgāk, — bet sacelšanās taču būtiski ir visenerģiskākā, visvienveidīgākā un vislietderīgākā visas tautas „atbilde" valdībai. Beidzot, tieši tāds darbs iemācītu visas revolucionārās organizācijas visās Krievijas malās uzturēt vispastāvīgākos un tai pašā laikā viskonspiratīvākos sakarus, kas rada faktisku partijas vienību, — bet bez tādiem sakariem nav iespējams kolektivi apspriest sacelšanās plānu un spert tos nepieciešamos sagatavošanas soļus tās priekšvakarā, kuri jāpatur visstingrākā slepenībā" (136. un 137. Ipp.*).

Kādas tezes sacelšanās jautājuma izvirza šis iztirzājums? I) Aplama ir ideja par sacelšanās „sagatavošanu" ar īpašu aģentu iecelšanu, kuri „sēdētu un gaidītu" lozungu. 2) Nepieciešami ir kopējā darbā izveidojošies sakari starp cilvēkiem un organizācijām, kas veic regulāro darbu, 3) Nepieciešams šādā darbā nostiprināt sakarus starp proletāriskiem (strādnieki) un neproletariskiem (visi neapmierinātie) slāņiem. 4) Nepieciešams kopēji izstrādāt spējas pareizi novērtēt politisko stāvokli un lietderīgāk „atsaukties" uz politiskiem notikumiem. 5) Nepieciešams faktiski apvienot visas vietējās revolucionārās organizācijās.

Mūsu priekšā tātad jau skaidri izvirzīts sacelšanās sagatavošanas lozungs, bet vēl nav tieša aicinājuma sacelties, vēl nav atziņas, ka kustība „jau novedusi" līdz sacelšanās nepieciešamībai, ka nepieciešams tūlīt apbruņoties, organizēties kaujas grupās utt. Mūsu priekšā -— tieši to pašu sacelšanās sagatavošanas noteikumu iztirzājums, kuri gandrīz vai burtiski atkārtoti konferences rezolūcijā (1903. gadā!!).

Trešā pakāpe. 1905. gads. Avīzē „Vperjod" un pēc tam IIĪ kongresa rezolūcijā sperts tālākais solis uz priekšu: bez sacelšanās vispār politiskas sagatavošanas tiek izvirzīts tiešs lozungs tūlīt organizēties un apbruņoties, lai saceltos, organizēt sevišķas (kaujas) grupas, jo kustība „jau novedusi pie bruņotas sacelšanās nepieciešamības" (kongresa rezolūcijas 2. p.).

Šī nelielā vēsturiskā izziņa noved pie trim neapšaubāmiem secinājumiem: 1) Tieši meli ir liberālo buržuju, osvobož-dencu, apgalvojums, it kā mēs ieslīgstot „abstraktā revolucio-narismā, durnpīgumā". Mēs šo jautājumu vienmēr esam izvirzījuši un izvirzām tieši, nevis „abstrakti", bet uz konkrēta pamata, dažādi atrisinot to 1897., 1902. un 1905. gadā. Apsūdzība dumpīgumā ir liberālo buržuju kungu oportunis-liska frāze, kuri gatavojas nodot revolūcijas intereses un kļūt tai neuzticīgi laikmetā, kad notiek izšķiroša cīņa pret patvaldību. 2) Jauniskriešu konference ir apstājusies uz sacelšanās jautājuma attīstības otrās pakāpes. 1905. gadā tā atkārtojusi vienīgi to, kas bija pietiekams tikai 1902. g. Tā par kādiem trim gadiem palikusi iepakaļ revolucionārai attīstībai. 3) Dzīves mācību, proti — Odesas sacelšanās — ietekmē jauniskrieši faktiski atzinuši nepieciešamību rīkoties nevis pēc savas, bet pēc kongresa rezolūcijas norādījumiem, t. i., atzinuši sacelšanās uzdevumu par neatliekamu, tiešus un tūlītējus aicinājumus tieši organizēt sacelšanos un bruņošanos par kategoriski nepieciešamiem.

Revolūcija uzreiz, nobīdīja malā sociāldemokrātijas atpalikušo doktrinu. Atkritis mums vēl viens šķērslis, kas neļāva kopējā darbā praktiski apvienoties ar jauniskriešiem, pie kam, protams, tas vēl nenozīmē principiālo domstarpību pilnīgu novēršanu. Mēs nevaram apmierināties ar to, ka mūsu taktikas lozungi klibotu iepakaļ notikumiem, piemērojoties tiem pēc to piepildīšanās. Mums jātiecas pēc tā, lai šie lozungi vestu mūs uz priekšu, apgaismotu mūsu turpmāko ceļu, paceltu mūs pāri šā brīža tiešajiem uzdevumiem. Lai konsekventi un izturēti cīnītos, proletariāta partija nevar savu taktiku noteikt no gadījuma uz gadījumu. Savos lēmumos par taktiku tai vajag apvienot uzticību marksisma principiem ar revolucionārās šķiras progresivo uzdevumu pareizu novērtēšanu.

Apskatiet otru neatliekamu politisku jautājumu — ,par revolucionāro pagaidu valdību. Šeit mēs varbūt vēl skaidrāk redzam, ka ,,lskras“ redakcija savā lapiņā faktiski atsakās no konferences lozungiem un pieņem III kongresa lozungus taktikas jautājumos. Aplamā teorija, ka „nav jāsprauž sev mērķis sagrābt varu“ (demokrātiskām apvērsumam) „vai dalīties varā pagaidu valdībā", izmesta pār bortu, jo lapiņa tieši aicina „sagrābt pilsētu iestādes" un organizēt „sabiedrisko lietu pagaidu pārvaldi". Aplamais lozungs „palikt galējās revolucionārās opozicijas partijai" (aplams revolūcijas laikmetā, kaut gan visai pareizs laikmetā, kad notiek tikai parlamentam cīņa) faktiski nodots arehivā, jo notikumi Odesā likuši „Iskrai" saprast, ka sacelšanās laikā ir smieklīgi aprobežoties ar šo lozungu, ka vajag aktivi aicināt uz sacelšanos, uz visenerģiskāko sacelšanās realizēšanu un revolucionārās varas izmantošanu. Aplamais lozungs par „revolucionārajām komūnām" arī atmests, jo notikumi Odesā likuši ,,īskrai“ saprast, ka šis lozungs tikai atvieglo demokrātiskā apvērsuma sajaukšanu ar sociālistisko. Bet sajaukt šis visatšķirīgākās lietas būtu tikai avanturisms, kas liecinātu par pilnīgu teorētiskās domas neskaidrību un kas varētu apgrūtināt patiesi nepieciešamo praktisko pasākumu realizēšanu, kuri strādnieku šķirai demokrātiskā republikā atvieglo ciņu par sociālismu.

Atcerieties jaunās ,,Iskras“ polemiku ar avīzi „Vperjod", tās taktiku „tikai no apakšas" pretstatā „Vperjod" taktikai „gan no apakšas, gan no augšas", — un jūs redzēsit, ka „Iskra" pieņēmusi šā jautājuma mūsu atrisinājumu, tieši pati tagad aicinādama rīkoties no augšas. Atcerieties „Iskras" bažas, ka tikai mēs sevi nekompromilējām, uzņemoties atbildību par valsts kasi, financēm u. lini., — un jūs redzēsit — ja „Iskru" nav pārliecinājuši mūsu argumenti, tad paši notikumi to ir pārliecinājuši par šo argumentu pareizību, jo „Iskra" minētajā lapiņā tieši ieteic „sagrābt valsts bankas nodaļas". Aplamo teoriju, it kā proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskā diktatūra, viņu kopējā piedalīšanās revolucionārajā pagaidu valdībā ir „nodevība pret proletariātu" vai „vulgārais žoresisms (miljeranisms)" — jauniskrieši vienkārši ir aizmirsuši un tagad paši griežas tieši pie strādniekiem un zemniekiem ar aicinājumu sagrābt pilsētu iestādes, valsts bankas nodaļas, ieroču noliktavas, „apbruņot visu tautu" (acīm redzot tagad jau apbruņot ar ieročiem, bet nevis tikai ar „dedzīgu pašapbruņošanās vajadzību"), pasludināt cara monarehijas gāšanu utt. — vārdu sakot, rīkoties pilnīgi pēc programas, kas dota III kongresa rezolūcijā, rīkoties tieši tā, kā norāda revolucionāri demokrātiskās diktatūras un revolucionārās pagaidu valdības lozungs.

Tiesa, ne vienu, ne otru lozungu „Iskra" savā lapiņā nemin. Tā uzskaita un apraksta visus pasākumus, kuru kopums raksturīgs revolucionārai pagaidu valdībai, bet no šā vārda izvairās. To viņa dara veltīgi. Faktiski viņa pati šo lozungu atzīst. Bet skaidra termina trūkums var radīt tikai svārstīšanos, nenoteiktību, juceklību cīnītāju galvas.

Bailes no vārda: „revolucionārā valdība", „revolucionārā vara" ir tīri anarchistiskas un marksista necienīgas bailes. Lai „sagrābtu" iestādes un bankas, „izsludinātu vēlēšanas", uzdotu „lietu pagaidu pārvaldīšanu", „pasludinātu monarchijas gāšanu", — tam neapšaubāmi nepieciešams vispirms radīt un pasludināt revolucionāro pagaidu valdību, kas apvienotu un virzītu uz vienu mērķi visu revolucionārās tautas militāro un politisko darbību. Bez šādas apvienošanas, bez tā, ka revolucionārā tauta vispār atzīst pagaidu valdību, bez visas varas pārejas tās rokās katra iestāžu „sagrābšana", katra republikas „pasludināšana" paliks vienkāršs un tukšs dumpiniecisks izlēciens. Revolucionārās valdības nesakoncentrētā tautas revolucionārā enerģija pēc pirmā sacelšanās panākuma tikai sadrumstalosies, sadalīsies sīkās daļās, zaudēs visas nācijās vērienu, tai nebūs pa spēkam uzdevums noturēt sagrābto un realizēt pasludināto.

Atkārtojam: faktiski, īstenībā sociāldemokrāti, kas neatzīst KSDSP III kongresa lēmumus, notikumu gaitā spiesti rīkoties tieši pēc kongresa dotajiem lozungiem, izmetot pār bortu konferences lozungus. Revolūcija māca. Mūsu uzdevums — līdz pēdējam pilienam izmantot tās mācības, mūsu taktikas lozungus padarīt atbilstošus mūsu rīcībai un mūsu tuvākajiem uzdevumiem, izplatīt masās pareizu izpratni par šiem tuvākajiem uzdevumiem, visplašākā veidā, visur un visās vietās sākt strādnieku organizēšanu sacelšanās kaujinieciskiem mērķiem, revolucionārās armijas radīšanai un revolucionārās pagaidu valdības nodibināšanai 1

„Proļetarij9. nr., 1905. о. Iespiests pēc avizes ,,Proletarij“

26. (13.) jūlijā teksta

DUSMĪGĀ BEZSPĒCĪBA

„Iskras^11 104. nr-ā ievietots rakstiņš sakarā ar mūsu feļetonu: „Trešais solis atpakaļ^11* („Proļetarij^11, 6. nr.). Tur mēs pilnīgi mierīgi pastāstījām, ka jauniskrieši partijas vārdā izmantojuši tipogrāfiju, noliktavu un naudu, bet no partijas mantas atdošanas uzskatījuši par labāku izvairīties. Līdz kādam stāvoklim ,,Iskru“ novedis niknums par šo paziņojumu, redzams no viņu izteicieniem, kas līdzīgi neaizmirstamajam bundistu izteicienam „nešķīsteņi^11. ,,Iskra“ laipni apveltī mūs gan ar „netīru slotu^11, gan ar „apmelotājiem zaķpastalām^11 u. t. jpr., u. t. jpr. Gluži tā, kā Engelss kādreiz raksturoja zināmas emigrantu sugas polemiku: „Katrs vārds — naktspods, kas turklāt nav tukšs^11 (Jedes Wort — ein Nachttopf und kein leerer)04. Mēs, protams, neesam aizmirsuši franču izteicienu: lamas ir tā arguments, kuram argumentu nav. Arī tagad mēs aicināsim objektivos lasītājus aukstasinīgi apsvērt, kas ir trokšņa cēlonis. Jauniskrieši neatbildēja uz CK vēstuli, kura pēc III kongresa viņus uzaicināja atdot partijas mantu. Viņi neatzīst III kongresu, neatzīst CK pagriezienu uz boļševiku pusi. Lai nu tā būtu. Tomēr no šās neatzīšanas izriet tikai tas, ka jauniskriešiem, no viņu viedokļa, būtu jāatdod nevis visa partijas manta, bet zināma daļa. Tas ir tik skaidrs, ka ,,Iskra“ pati tagad savā rakstiņā runā par „iespējamību sadalīt visu partijas mantu^11. Ja tā, mūsu mīļie pretinieki, tad kāpēc gan jums tā arī neatbildēt uz Centrālās Komitejas vēstuli? Bet citādi taču, neraugoties uz visiem jūsu enerģiskajiem izteicieniem, neapšaubāms paliek tas fakts, ka vairākums itin par visu sniedz publisku pārskatu, izdodams III kongresa protokolus, bet jūs nevienam nekādu pārskatu par partijas mantas izlietošanu

nesniedzat, nekādus protokolus klajā nelaižat, vienīgi lamājaties. Padomājiet mierīgā brīdī, kādu iespaidu šāda uzvešanās var radīt domāt spējīgā publikā!

Tālāk. CK pagrieziens kongresa labā ,,Iskrai“ nepatīk. Tas ir dabiski. Bet tas taču nav pirmais tās pagrieziens. Pirms gada, 1904. g. augustā, CK pagriezās uz mazākuma pusi. Pirms gada mēs presē un publiski paziņojām, ka Centrālās Komitejas rīcību neatzīstam par likumīgu. Jājautā, kā mēs toreiz rīkojāmies attiecībā uz partijas mantu? Mēs atdevām meņ-ševikiem ir tipogrāfiju, ir noliktavu, ir kasi. ,,Iskra“ var lamāties, cik vien patīk, bet šis lakts paliek lakts. Mēs sniedzām pārskatu un atdevām mantu mūsu pretiniekiem, vēlēdamies cīnīties partejiskiem paņēmieniem un cenzdamies panākt kongresa sasaukšanu. Mūsu pretinieki noslēpās no kongresa un nevienam nekādus pārskatus nesniedza (izņemot saviem pašu piekritējiem, bet arī tiem ne publiski, jo, pirmkārt, nav „konferences" protokolu, bet otrkārt, nav zināma ne tās dienas kārtība, ne tās varas robežas, t. i., ciktāl tās lēmumi obligati pašiem meņševikiem).

Mūsu partijas iekšējā cīņa beidzās ar sašķelšanos; tagad ir tikai vienas partijas cīņa pret otru partiju, kas atrodas organizacijas-procesa stāvoklī. Un, lūk, tagad, metot vispārēju skatienu uz cīņas vēsturi līdz šķelšanās brīdim, ikviens — (protams, no tiem, kas savas partijas vēsturi studē pēc dokumentiem, bet neaprobežojas ar nostāstiem, kā to dara daudzi, kas iebraukuši no Krievijas) — ikviens var skaidri redzēt cīņas vispārējo raksturu. „Formālismā", birokrātismā u. tml. apsūdzētais vairākums atdeva saviem pretiniekiem visas formālās prerogativas, visas birokrātiskās iestādes: sākumā СО redakciju, pēc tam partijas Padomi, beidzot arī Centrālo Komiteju. Nedeva un neatdeva tikai kongresu. Un iznāca tā, ka boļševiki atjaunoja partiju (vai rādīja sev savu partiju, kā, dabiski, domā jauniskrieši), nodibinot visas savas partijas iestādes ar partijas darbinieku pilnīgi brīvprātīgu piekrišanu, — sākumā Vairākuma Komiteju Biroju, pēc tam avīzi „Vperjod", beidzot partijas III kongresu. Gluži otrādi, mūsu oponenti tieši turas pie formālajām prerogativām un birokrātiskajām iestādēm, kas tiem dāvinātas aiz žēlastības! Patiešām, palūkojieties: vai tad „СО redakciju" viņiem neiedāvināja Ļeņins un Pļecha-novs? Avīze „Proļetarij", dēvēdama sevi par „partijas CO“, balstās uz III kongresa lēmumiem, ko neatzīst meņševiki, bet ko skaidri, precizi un noteikti atzinis partijas vairākums, kura sastāvs visiem zināms. ,,Iskra“ turpretim, dēvēdama sevi par „partijas CO“, balstās uz II kongresa lēmumiem, ko tagad neatzīst ne boļševiki (mēs tos aizstājām ar III kongresa lēmumiem), ne meņSevikiH Lūk, kur lietas būtība! Meņševiku konference taču pati atcēla II kongresa statūtus. Jauniskrieši taču paši tagad meklē glābiņu virsrakstā, ko atcēluši viņu pašu piekritēji!

Pats Pļechanovs, kas principiāli nekad nav varējis būt pilnīgi vienis pratis ar jauniskriešiem un kas tomēr personiski viņiem ir bezgala piekāpies, kas vairāk nekā pietiekami brucis virsū boļševikiem un kam jauniskrieši par to vienmēr ir klanījušies un klanās, — pat viņš pateica, ka konference devusi nāvīgu triecienu centrālajām iestādēm, un atzina par labāku nokratīt pīšļus no savām kājām. Bet jauniskrieši joprojām dēvē sevi par ,,CO“ un lamā tos, kas aizrāda viņiem to, ka visa viņu partijas pozicija ir ne vien nepareiza, bet arī absolūti nepieklājīga. Lamāšanās, sakarā ar ko esam sākuši visas šīs pārrunas, ir tieši šās nepieklājības neskaidras apzināšanās psieholoģiski neizbēgams rezultāts. Atgādināsim, ka pat Struves kgm, kas daudzreiz izteicis savas principiālās simpātijās gan Trockim, gan Staroveram, gan Akimovam, gan Martinovam, gan jauniskrisma tendencēm vispār un viņu konferencei jo sevišķi, savā laikā bija jāatzīst, ka viņu pozicija nav visai korekta vai, pareizāk, ir pavisam nekorekta (sk. ,,Osvoboždeņije“, 57. nr-u).

Mums ļoti labi zināms, ka plašas sociāldemokrātu aprindas, it sevišķi strādnieki, ir briesmīgi nemierā ar šķelšanos (kas gan var būt ar to mierā?) un gatavi „vienalga, kur“ meklēt izeju no tās. Mēs pilnīgi saprotam un bez vārda runas cienījam šo noskaņojumu. Bet mēs brīdinām visus un ikvienu: ar noskaņojumu vien nepietiek. Formula „vienalga, kur“ nekam neder, jo tajā trūkst galvenā: izpratnes, ar kādiem Udzek(iem izbeigt šķelšanos. Nekādi rūgti vārdi, nekādi mēģinājumi organizēt kaut ko „trešo'1, ne boļševistisku, ne arī meņševistisku, lietai nelīdzēs, bet tikai sarežģīs to vēl vairāk. Piemērs ar tik spēcīgu personību kā Pļechanovs faktiski divu gadu pieredzē ir to pierādījis. Lai Vācijas sociāldemokrāti, kas, līdzīgi K. Kautskim, zina par mūsu šķelšanos pa lielākai daļai pēc vienpusīgiem atstāstījumiem, kratās nost ar rūgtiem vārdiem. Viņiem vēl var piedot viņu nezināšanu — kaut gan nepiedodamas, protams, ir pretenzijas spriest par to, ko viņi nezina. Krievijas sociāldemokrātiem beidzot vajag iemācīties nicināt ļaudis, kas spēj atkratīties ar rūgtiem vārdiem, kas svaidās no vienas puses uz otru, kas mētājas frāzēm par ,,mieru“ un ir bezspēcīgi pat kaut jel ko reālu izdarīt miera labā. Realais ceļš uz mieru un partijas vienību nav ejams ar sasteigtu izlīgšanu, kas ved pie jauniem konfliktiem, pie lietas jaunas un ļaunākas sarežģīšanas, bet gan ar abu daļu taktikas un organizatorisko tendenču pilnīgu noskaidrošanu īstenībā. Šinī ziņā mēs ar jauniskriešu konferenci esam vairāk nekā apmierināti. Tā iezīmējusi jauniskrisma neglābjamo deģenerēšanos. Revolūcija sakauj viņu astē vilkšanās taktiku. Viņu „organizacija-process“ kļūst par vispārēju izsmieklu. No vienas puses, no viņiem atkrīt Pļechanovs, lčo konference acīm redzams „apgaismojusi" ne vien par to, kāda ir tās organizatoriskā jēga, bet arī par to, kāda ir jauniskriešu principialitāte. No otras puses, no viņiem atkrīt Akimovs, kas Pēterburgas meņše-viku solījumus vai „principus" pasludina par „tukšu frāzi“ („Posļedņije Izvesti ja"55, 235. nr.). Partijas trešais kongress ciešāk saliedējis vienu pusi. Konference pati saskaldījusi otru pusi. Mums atliek tikai ieteikt „samierinātājiem": biedri, izstudējiet šķelšanās vēsturi, izprotiet Pļechanova samierināšanās neveiksmes cēloņus, nelejiet jauno vīnu vecos traukos!

„Proļetarij9. nr., 1905. g. Iespiests pēc avīzes „Proletarij**

26. (13.) jūlijā teksta

BROŠŪRAS „STRĀDNIEKI PAR ŠĶELŠANOS PARTIJĀ»6' PRIEKŠVĀRDĀ SĀKOTNĒJAIS VARIANTS

VĀKS: Strādnieku balss и n š ķ e Išanās part i j ā

KSDSP CK izdevums

Saturs: ф

I. Avīzes ,,Proļetarij“ redakcijas priekšvārds.

II. Odesas strādnieka vēstule.

III. Atbilde uz strādnieka vēstuli. Abramova.

IV. KSDSP CK atklātā vēstule Organizācijas komisijai.

PRIEKŠVĀRDS

Avīzes ,,Proļetarij“ 8. nr-ā mēs jau ziņojām par Odesas strādnieka vēstules izdošanu, kurš pēc mūsu domām pauž diezgan daudzu strādnieku noskaņojumu. Kā atbildi uz šo vēstuli iespiežam, pirmkārt, avīzes „Proļetarij» līdzstrādnieka b. Abramova rakstu „Atbilde uz strādnieka vēstuli», bet otrkārt, nesen Krievijā iznākušo un avīzes „Proļetarij» 10. nr-ā ievietoto KSDSP Centrālās Komitejas „Atklāto vēstuli Organizācijas komisijai»67.

No savas puses vēlreiz uzsvērsim tikai vienu: apvienošanās ir nepieciešama. Biedram strādniekam ir pilnīga taisnība, to neatlaidīgi prasot. Bet nepieliek to vienīgi prasīt, vajag prast apvienošanos realizēt, jābūt spēkam apvienošanos panākt. Noiet malā, organizēt trešo partiju vai neitrālu grupu — nav grūti. Tomēr tas nevis tuvinās, bet gan attālinās apvienošanos, nevis vienkāršos tagadējo sarežģīto stāvokli, bet vēl vairāk to sarežģīs. Mazākuma jeb jauniskriešu konferences lēmumi nedod tiešu un skaidru atbildi uz jautā-

jumu: tieši kā var un vajag apvienoties? KSDSP III kongresa lēmumi šādu atbildi dod partijas statutu veidā, kuri pilnīgi garantē mazākuma tiesības. Būtu smieklīgi uzskatīt šo atbildi par nemaldīgu, ideālu. Tomēr, kas grib ne vien runāt par apvienošanos, bet patiešām to panākt ar reāliem pasākumiem un priekšlikumiem, tas lai neierobežojas ar pārmetumiem un piesiešanos, lai nestiprina šķelšanos ar trešās partijas dibināšanu, bet lai uzsāk izstrādāt savu atbildi uz jautājumu par apvienošanās noteikumiem un formām. Šī lieta ir daudz grūtāka nekā miera un mīlestības sprediķošana vien, bet toties tā ir daudz noderīgāka.

Avīzes ,,Proletarij“ redakcija

iespiests pie rokrakstu

Sarakstīts 1905. o. jūlijā Pirmoreiz iespiests 1926. q. Ļeņina

rakstu un mciterialu krājumā V

PRIEKŠVĀRDS BROŠŪRAI „STRĀDNIEKI PAR ŠĶELŠANOS PARTIJĀ*

Kad mēs avīzē ,,Proļetarij“ (8. nr-ā) apsolījām iespiest nesaīsinātu b. „Strādnieka, viena no daudzajiem" vēstuli, mums nebija nekāda jēdziena par to, kas viņš tāds ir. Mēs zinām, ka daudzi strādnieki patiešām ir vienis prātis ar viņa izteiktajām domām, un mums ar to pietika, lai nolemtu viņa vēstuli izdot. Tagad no „Iskras" 105. nr-a mēs uzzinām, ka vēstules autors „agrāk sevi pieskaitījis pie mazākuma", ka viņš ir „tā saucamā vairākuma senum sens nikns pretinieks". Jo labāk. Jo vērtīgāka mums šā bijušā meņševika atzīšanās, ka labie nodomi attiecībā uz „proletārisko pašdarbību" bijuši tikai „skaisti vārdi". Jo lielāka vērtība tam, ka viņš stingri nosoda inteliģences „maņilovismu". Tā ir neapšaubāma pazīme tam, ka meņševiku demagoģija, viņu visādu labumu: autonomijas, pašdarbības, demokrātismā u. tml. solīšana pa labi un pa kreisi sāk, kā to arī varēja gaidīt, apriebties apzinīgajiem strādniekiem un radīt viņos dibinātu neuzticību un kritiku.

Augstākā mērā raksturīgs ir arī tas lakts, kas, mēs nešaubāmies, padarīs vēl daudzus strādniekus ineņševikus par „bijušajiem meņševikiem", — lakts, ka ,,Iskra“šai Strādnieka vēstulē saskatījusi „dūri no apakšas"! Par šo faktu ir ļoti ļoti vērts padomāt.

Patiešām, kāds gan šeit sakars ar „dūri"? Vai šis meņ-ševiku tik ļoti novazātais „briesmīgais vārds" pauž zināmus, noteiktus organizatoriskus jēdzienus vai vienkārši inteliģen-lisku īgnumu, butadi pret jebkādu stingru organizāciju, kas saista inteliģentiskos untumus?

Ko grib vēstules autors? Izbeigt šķelšanos. Vai „Iskra" simpatizē šim mērķim? Jā, tā tieši to paziņo. Vai tā atzīst

par iespējamu to realizēt tūlīt? Jā, jo tā saka: „domstarpības (taktikā) nav tik lielas, lai attaisnotu šķelšanos".

Ja tas tā, kāpēc gan tad „Iskra" atbildē Strādniekam no jauna velk laukā taktikas domstarpības, pieminot pat „Zemstes kampaņas plānu", kas jau apbedīts „Iskras" publicētajās lapiņās „tikai partijas biedriem" un Pļechanova „konspi-rativajā" brošūrā? Kam tas viss? Taču nedz Strādnieks noliedz polemikas un strīdu nepieciešamību, nedz to noliedz boļševiki! Taču III kongresā pieņemtie partijas statūti precizi nosaka katras komitejas tiesību izdot literatūru! Taču jautājums ir par to, kā rīkoties, lai taktikas domstarpības nenovestu pie šķelšanās, t. i., pie organizatorisko saišu saraušanas? Kāpēc gan „Iskra" izvairās no šā skaidri uzstādītā jautājuma ar prātojumiem par domstarpībām taktikā, kuri uz lietu neattiecas? Vai tikai Strādnieka „dūres" būtība nav tā, lai nepieļautu pļāpāšanu, kas neattiecas uz lietu?

Lai likvidētu šķelšanos, nepieliek tikai to vēlēties. Vajag zināt, kā to izdarīt. Likvidēt šķelšanos nozīmē saplūst vienā organizācijā. Un, kas patiešām grib tuvināt šķelšanās likvidāciju, tas nedrīkst aprobežoties ar žēlabām, pārmetumiem, piesiešanos, izsaucieniem, deklamēšanu attiecībā uz šķelšanos (kā ar to aprobežojas Strādnieks un arī, piem., Pļechanovs, kopš viņš atrodas purvā), — tam nekavējoties jāķeras pie šās kopējās, vienotās organizācijas tipa izstrādāšanas.

Strādnieka vēstules vājā vieta ir tieši tā, ka autors tikai apraud šķelšanos, bet nesniedz tiešus priekšlikumus, kā to pārtraukt, pieņemot tādas un tādas organizatoriskās normas. „Iskra" nevis novērš šo trūkumu, bet to pastiprina, sākdama „paniskās bailēs" kliegt: „dūrei" tikai Strādnieka domas dēļ vien, ka obligati jāatzīst vispārējas organizatoriskas normas!! Ar domstarpībām nav attaisnojama šķelšanās, saka Strādnieks. Pareizi, piekrīt „Iskra". Tātad tagad jānovij tik stipra virve (ai-ai! cik rupji mechaniski es izsakos! kāda „dūres" idejai Bet mirkli pacietības, biedri no „Iskras", nesteidzieties ģībt „nāves cilpas" un cilu šausmu dēļ!), kas cieši sasaistītu abas daļas un turētu tās sasaistītas, neraugoties uz domstarpībām taktikā, — turpina Strādnieks.

Atbildot uz to, „Iskra" atkal krīt histērijā un kliedz: dūre!

С

Bet mēs, uz to atbildot, teiksim: pareizi, b. Strādnieki Jūs spriežat lietišķi. Va jadzīga jauna, stipra virve. Bet ejiet taču tālāk, speriet nākošo soli: sāciet domāt par to, kādai īsti šai virvei jābūt, kādai īsti jābūt kopējai organizācijai, kas obligātā (glābiet! atkal dūre!) abām daļām?

Biedrs Strādnieks nav gājis pietiekami tālu savu organizatorisko priekšlikumu noteiktības ziņā (jo jautājums par šķelšanās likvidēšanu ir vienīgi organizatorisks jautājums, ja abas puses atzīst, ka domstarpības taktikā neattaisno šķelšanos!), — bet ,.Iskra“ domā, ka viņš gājis pārlieku tālu, tik tālu, ka tā atkal sākusi kliegt par dūri!!

Mēs vēlreiz jautājam lasītājiem: ko tad īsteni nozīmē šī izdaudzinātā dūre, kas, var teikt, vai līdz „krampjiem^41 biedē jauno ,,Iskru“? Vai šī dūre pauž noteiktas organizatoriskas idejas, vai vienkārši aklas un smieklīgas inteliģentiskas bailes no jebkādas visiem partijas biedriem obligātās organizācijas jebkādām „saitēm^14?

Ļausim apzinīgajiem strādniekiem izlemt šo jautājumu, bet paši iesim tālāk.

Saplūšanas paliesās grūtības, ja pieņemam, ka abas puses to neliekuļoti grib, ir, lūk, kur. Pirmkārt, vajag radīt organizatoriskas normas, partijas statūtus, kas bez ierunām obligati visiem; otrkārt, vajag saliet kopā visas partijas paralēlās, konkurējošās vietējās un centrālās organizācijas un iestādes.

Pirmo uzdevumu līdz šim mēģinājis atrisināt tikai KSDSP III kongress, kas izstrādāja statūtus, kuri dod konstitucionālās tiesību garantijas katram mazākumam. Ill kongress ir parūpējies par vietiņu, ja tā var izteikties, ikvienam partijas mazākumam, kas atzīst programu, taktiku un organizatorisko disciplinu. Boļševiki ir parūpējušies dot noteiktu vietu vienotajā partijā arī meņševikiem. No meņ-ševiku puses mēs to neredzam: viņu statūti nedod nekādas konstitucionālās tiesību garantijas katram mazākumam partijā.

Pats par sevi saprotams, ka neviens boļševiks neuzskata III kongresā pieņemtos statūtus par ideāliem un bez vainas. Kas uzskata par nepieciešamu tos grozīt, tam jānāk klajā ar precizi noteiktu grozījumu projektu, — tas būs lietiSkīgs solis uz šķelšanās likvidēšanu, tas būs kaut kas vairāk nekā žēlabas un pārmetumi.

Mums varbūt teiks: kāpēc mēs paši nesākam šo lietu attiecībā uz „konferences” statūtiem? Mēs atbildēsim, ka esam to sākuši: sk. avīzes „Proļetarij” 6. nr-u, „Trešais solis atpakaļ”[36]. Mēs esam gatavi arī vēlreiz atkārtot tos galvenos organizatoriskos principus, kuru atzīšana, pēc mūsu uzskata, nepieciešama, lai saplūstu: 1) Mazākuma pakļaušanās vairākumam (nesajaukt ar mazākumu un vairākumu pēdiņās! runa ir par partijas organizēšanas principu vispār, bet nevis par „mazākuma” un „vairākuma” saplūšanu, par ko būs runa turpmāk. Runājot abstrakti, saplūšanu var iedomāties tādā formā, ka tiklab „meņševiku”, kā arī „boļševiku” skaits būs vienāds, bet arī tāda saplūšana nav iespējama, neatzīstot principu un pienākumu, ka mazākumam jāpakļaujas vairākumam). 2) Partijas augstākajam organam jābūt kongresam, t. i„ visu pilntiesīgo organizāciju ievēlēto pārstāvju sapulcei, pie kam šo ievēlēto pārstāvju lēmumam jābūt galīgam (tas ir demokrātiskās pārstāvniecības princips pretstatā padomdevēju konferenču principam un to lēmumu nobalsošanai organizācijās, t. i., plebiscitam). 3) Partijas centrālās iestādes (vai viņas centrālo iestāžu) vēlēšanām jābūt tiešām un jānotiek kongresā. Vēlēšanas, kas nenotiek kongresā, divpakāpju vēlēšanas utt. nav pieļaujamas. 4) Visai partijas literatūrai, tiklab vietējai, kā ari centrālajai, bez ierunām jābūt pakļautai tiklab partijas kongresam, kā arī attiecīgai centrālai vai vietējai partijas organizācijai. Ar partiju organizatoriski nesaistītas partijas literatūras pastāvēšana nav pieļaujama. 5) Partijas biedra jēdzienam jābūt noteiktam pilnīgi precizi. 6) Katra partijas mazākuma tiesībām jābūt tikpat precizi noteiktām partijas statūtos.

Tādi pēc mūsu domām ir neapšaubāmi obligātie organizatoriskie principi, kurus neatzīstot saplūšana nav iespējama. Par šo jautājumu mēs vēlētos dzirdēt b. „Strādnieka, viena no daudzajiem” un vispār visu apvienošanās piekritēju domas.

Bet jautājums par komiteju attiecībām ar periferijām? par vēlēšanu principu? mums jautās. Mēs atbildēsim, ka organizatoriskos pamatprincipus šinī jautājumā nevar saskatīt, ja netiek izvirzīta vēlēšanu principa obligātā realizēšana. Bet meņševiki to nav izvirzījuši. Pastāvot politiskajai brīvībai, vēlēšanu princips būs nepieciešams, bet tagad ari „konfe-rences“ statuti to neparedz komitejām. Perifērijas tiesību un pilnvaru tāda vai citāda noteikšana — nav principa jautājums (protams, ja darbos realizē to, par ko runā, ja nenodarbojas ar demagoģiju, nedod tikai „skaistus vārdus" vien). KSDSP III kongress mēģināja precizi noteikt komitejas un perifērijas jēdzienu, noteikt attiecības starp tām. Visādus noteiktu grozījumu, papildinājumu, saīsinājumu priekšlikumus ikviens boļševiks apspriestu pilnīgi aukstasinīgi. „Nesamierināmo" attiecībā uz to vai citu šā jautājuma punktu, cik man zināms, mūsu vidū nav, un III kongresa protokoli šo apgalvojumu apstiprinās.

Turpmākais un varbūt ne mazāk grūts jautājums: kā īsti saliet kopā visas paralēlās organizācijas? Politiskajai brīvībai pastāvot, tas būtu viegli izdarāms, ja faktiski jau būtu partijas organizācijas ar noteiktu skaitu labi zināmu biedru. Citādi tas ir slepenā organizācijā. Piederība partijai jo grūtāk noteicama, jo vieglprātīgāk dažreiz saprot šo piederību, jo biežāk izlieto demagoģiju, neapzinīgu cilvēku fiktivu ieskaitīšanu partijā. Mēs domājam, ka jautājumā par šo grūtību pārvarēšanas līdzekļiem izšķirošai balsij jāpieder vietējiem biedriem, kam labi zināms lietu stāvoklis. Organizāciju biedru pagaidu atraušana „komandējumiem" uz cietumu, trimdu, uz ārzemēm arī ir apgrūtinošs apstāklis, ko nepieciešams ievērot. Tad, protams, diezgan grūta ir centrālo iestāžu saplūšana. Bez vienota vadoša centra, bez vienota centrālā organa īstena partijas vienība nav iespējama. Te jautājums ir tāds: vai nu apzinīgiem strādniekiem izdosies piespiest tos, kas īstenībā ir partijas mazākums (neapmulstot ne no kādām vaimanām par „dūri"), realizēt savus uzskatus, nedezorganizējot darbu, vietējo komiteju orgānos, konferencēs, kongresos, sapulcēs ult. Vai arī apzinīgie strādnieki sociāldemokrāti nepaveiks tagad šo uzdevumu (runājot vispār, viņi to katrā ziņā un neizbēgami paveiks: par to galvo visa Krievijas strādnieku kustība), — un tad starp konkurējošiem centriem, starp konkurējošiem orgāniem iespējama būs tikai vienošanās, bet nevis saplūšana.

Noslēgumā atkārtosim vēlreiz: b. Strādniekam un viņa domubiedriem jācenšas realizēt savu mērķi nevis ar gaušanos un apsūdzībām un nevis dibinot jaunas, trešās partijas vai grupas, pulciņus utt. (kaut ko līdzīgu tam, kādu tagad nodibinājis Pļechanovs ar savu jauno ārpus partijas esošo partijas izdevniecību^58). Trešās partijas vai jaunu grupu dibināšana lietu tikai apgrūtinās un sarežģīs. Vajag ķerties pie konkrētu apvienošanās noteikumu izstrādāšanas: kad pie tā ķersies visas partijas grupas un organizācijas, visi apzinīgie strādnieki, viņi noteikti un neapšaubāmi pratīs izstrādāt sapratīgus noteikumus un ne vien izstrādāt, bet arī piespiest partijas virsotnes (nesamulstot no vaimanām par dūri) pakļauties šiem noteikumiem.

Kā papildinājumu b. Strādnieka vēstulei mēs iespiežam KSDSP CK Atklāto vēstuli Organizācijas komisijai kā pirmo pasākumu, lai lietišķi izlemtu jautājumu par iespējamo šķelšanās likvidāciju.

• Avīzes „Proļetarij" redakcija

1905. g. jūlijs

Pirmoreiz iespiests 1905. g. KSDSP

CK izdolā broiurā iespiests pfc broiuras teksta

PROLETARIATS CĪNĀS,

BURŽUĀZIJĀ ZOGAS PIE VARAS

Kara laikā diplomātijai nav ko darīt. Pēc kara darbības izbeigšanās diplomāti izvirzās pirmajā vielā, rezumēdami rezultātus, sastādīdami rēķinus, vingrinādamies godīgā maklerismā.

Kaut kas tamlīdzīgs noliek arī Krievijas revolūcijā. Laikā,, kad notiek tautas militārās sadursmes ar patvaldības spēkiem, liberālie buržuji slēpjas pa savām alām. Viņi ir pret vardarbību no augšas un no apakšas, viņi ir gan valdības patvaļas, gan pūļa anarchijas ienaidnieki. Viņi parādās uz skatuves pēc kara darbības izbeigšanās, un viņu politiskajos lēmumos skaidri atspoguļojas pārmaiņa politiskajā situācijā, ko radījusi šī kara darbība. Liberālā buržuāzijā pēc 9. jan-vara „kļuva iesārta^1'; tā sāk „sarkt" tagad pēc Odesas notikumiem, kas iezīmējuši (sakarā ar notikumiem Kaukazijā, Polijā utt.) lielu tautas sacelšanās pieaugumu pret patvaldību pusgadu ilgā revolūcijas laikā.

Trīs tikko notikušie liberāļu kongresi šai ziņā visai pamācoši. Viskonservatīvākais bija rūpnieku un tirgoņu kongress Viņiem patvaldība uzticas visvairāk. Policija viņus netraucē Viņi kritizē Buligina projektu, nosoda to, prasa konstitūciju, bet, cik mēs varam spriest pēc mūsu nepilnīgajām ziņām, viņi pat neierosina jautājumu par Buligina vēlēšanu boikotu Visradikālākais ir „Savienību savienības"59 delegātu kongress. Tas jau notiek slepeni un nekrievu teritorijā, kaut gan blakus Pēterburgai, Somijā. Kā stāsta, kongresa delegāti aiz piesardzības slēpjot dokumentus, un policejiskās kratīšanās uz robežas policija nekādas ziņas neiegūstot. Sis kongress ar balsu vairākumu (pret ievērojamu, kā šķiet, mazākumu) izsakās par Buligina vēlēšanu pilnīgu un noteiktu boikotu, par plašu aģitāciju, lai panāktu vispārējas vēlēšanu tiesības.

Vidū atrodas zemstu un pilsētu darbinieku kongress, kas

ir pats „ietekmīgākais", svinīgākais un trokšņainākais. Tas ir gandrīz legāls: policija tikai formas pēc sastāda protokolu un uzstāda prasību izklīst, ko uzņem ar smaidu. Avīzes, kas sākušas iespiest ziņas par šo kongresu, tiek sodītas ar īslaicīgu aizliegšanu (,,Slovo4<e0) vai brīdinājumu („Russkije Vedomosti"). Pēc avīzē „Times^41®* sniegtā Pētera Dolgorukova kga noslēguma ziņojuma kongresā piedalījušies 216 delegali. Ārzemju avīžu korespondenti par to telegrafē uz visām pasaules malām. Par galveno politisko jautājumu: vai boikotēt Buligina „konstitūciju^44, kongress nesaka ne vārda. Pēc ang|u avīžu ziņojumiem vairākums bijis par boikotēšanu, kongresa organizācijas komiteja — pret. Vienojušies par kompromisu: jautājumu atstāt atklātu līdz Buligina projekta publicēšanai un tad telegrāfiski sasaukt jaunu kongresu. Protams, Buligina projekts tiek noteikti nosodīts kongresā, kas pieņem „osvoboždencisko^44 konstitūcijas projektu (monarehija un divpalātu sistēma), atraida griešanos pie cara un nolemj „griezties pie tautas^44.

Šā uzsaukuma teksta mums vēl nav. Pēc ārzemju avīžu ziņām tas ir atturīgos izteicienos sastādīts apraksts par notikumiem kopš zemstiešu kongresa novembrī, laktu saraksts, kuri liecina par negodīgu valdības vilcināšanos, par solījumiem, ko tā nepilda, par tās cinisko vienaldzību pret sabiedriskās domas prasībām. Pieņemts ne vien uzsaukums tautai, bet gandrīz vienbalsīgi pieņemta arī rezolūcija par pretošanos valdības netaisnīgai un patvarīgai rīcībai. Šī rezolūcija paziņo, ka, „ievērojot administrācijas patvarīgo rīcību un to, ka tā pastāvīgi pārkāpj sabiedrības tiesības, kongress uzskata, ka visiem ir pienākums aizstāvēt cilvēka dabiskās tiesības ar miermīlīgiem līdzekļiem, ieskaitot tajos arī pretošanos varas iestāžu rīcībai, kuras šīs tiesības pārkāpj, kaut arī tāda rīcība balstītos uz likuma burtu^44 (citējam no avīzes „Times^44).

Tātad mūsu liberālās buržuāzijas solis pa kreisi ir neapšaubāms. Uz priekšu iet revolūcija, aiz tās klibodama velkas arī buržuāziskā demokrātijā. Šās demokrātijās kā buržuāziskās demokrātijās patiesais raksturs, kura pārstāv mantīgo šķiru intereses un brīvības lietu aizstāv nekonsekventi un savtīgi, parādās arvien skaidrāk, kaut arī buržuāziskā demokrātijā „sarkst^44 un dažreiz cenšas runāt „gandrīz revolu cionarā^44 valodā.

Patiešām, ko nozīmē atlikt Buligina konstitūcijas boikota jautājuma izlemšanu? Vēlēšanos vēl pakaulēties ar patvaldību. Tā vairākuma nepaļaušanos uz sevi, kurš gandrīz jau bija radies par labu boikotam. Klusu atzīšanos, ka muižnieku un tirgoņu kungi gan pieprasa konstitūciju, bet droši vien viņi salīgs arī par kaut ko mazāku. Ja pat liberālo buržuju kongress neuzdrošinās uzreiz saraut saites ar patvaldību un Buligina komēdiju, ko tad gan var gaidīt no tā visu un visādu buržuju kongresa, kas sauksies par Buligina ,,Domi“ un kas tiks ievēlēts (ja tas kādreiz vispār tiks ievēlēts!), patvaldnieciskai valdībai lietojot visus iespējamos spaidu paņēmienus?

Patvaldnieciskā valdība tā arī raugās uz šo liberāļu aktu, uzskatīdama to tikai par vienu no buržuāziskās kaulēšanās epizodiem. No vienas puses, patvaldība, redzot liberāļu neapmierinātību, saviem solījumiem mazliet „piemet klāt“: ārzemju avīzes ziņo, ka Buligina projektā liekot uzņemti vairāki jauni „liberāli^11 grozījumi. No otras puses, uz zem-stiešu neapmierinātību patvaldība atbild ar jauniem draudiem: raksturīgs ir ,,Taims“ korespondenta ziņojums, ka Buligins un Goremikins, atbildot uz zemstes „radikālismu^11, ieteicot uzrīdīt zemniekus „kungiem^11, solīdami zemniekiem zemes piegriešanu cara vārdā un sarīkojot „tautas^11 plebis-citu (ar zemes priekšnieku palīdzību) par kārtu vai bezkārtn vēlēšanām. Protams, šis ziņojums ir tikai baumas, kas palaistas, jādomā, tīšām. Bet paliek neapšaubāms, ka valdība nebaidās no vismežonīgākajām, rupjākajām un zvēriskākajām demagoģijas formām, nebaidās no „mežonīgo masu^11 un iedzīvotāju padibeņu sacelšanās, bet liberāļi baidās no tautas sacelšanās pret varmākām, pret laupīšanas, banditisma un turku zvērību varoņiem. Valdība jau sen iesākusi asinsizliešanu neredzētos apmēros un veidos. Bet liberāļi atbild, ka viņi gribot izvairīties no asinsizliešanas! Vai tad pēc šādas atbildes katram uzpirktam slepkavam nav tiesības viņus nievāt kā buržuāziskus veikalniekus? Vai pēc tā nav smieklīga rezolūcija par griešanos pie tautas, lai atzītu „miermīlīgu pretošanos^11 patvaļai un vardarbībai? Valdība dala ieročus pa labi un pa kreisi, uzpērkot vienalga ko „žīdu^11, „demokrātu^11, armēņu, poļu utt. piekaušanai un slepkavošanai. Bet mūsu „demokrāti^11 kā „revolucionāru^11 soli uzskata aģitāciju par „miermīlīgu pretošanos^11!

Žurnālā „Osvoboždeņije" 73. nr-ā, ko mēs tikko saņēmām, Struves kgs sašutis par Suvorina kgu^92, kas pamudinoši uzsit uz pleca Ivanam Pelrunkeviča kgm un ieteic nomierināšanās labā šādus liberāļus izvietot pa ministrijām un departamentiem. Struves kgs ir sašutis, jo tieši Petrunke-viča kgu un viņa domubiedrus zemstē („kuri saistījušies ar programu^11 — ar kādu? kur? — „vēstures un nācijās priekšā^14) viņš izraudzījies nākamajam konstitucionāli demokrātiskās partijas ministru kabinetam. Mēs tomēr domājam, ka Petrunkeviču kgu uzvešanās gan caram viņus pieņemot, gan arī zemstu kongresā 6. (19.) jūlijā dod pat Suvoriniem pilnīgas tiesības nicīgi nievāt šādus „demokrātus". Struves kgs raksta: „ikviens īsts un domājošs liberālis Krievijā prasa pēc revolūcijas". Bet mēs teiksim — ja šo „prasību pēc revolūcijas" 1905. gada jūlijā pauž rezolūcija par pretošanos ar miermīlīgiem līdzekļiem, tad Suvoriniem ir pilnīgas tiesības pret tādu „prasību" un tādiem „revolucionāriem" izturēties ar nicināšanu un izsmieklu.

Struves kgs droši vien iebildīs, ka notikumi, kas līdz šim virzījuši mūsu liberāļus pa kreisi, ar laiku pavirzīs tos arī vēl tālāk. Tajā pašā 73. nr-ā viņš saka: „Apstākļi, lai * armija fiziski iejauktos politiskajā cīņā, īstenībā radīsies tikai tad, kad notiks patvaldnieciskās monarehijas sadursme ar tautas pārstāvniecībā organizēto nāciju. Tad armija būs nostādīta izvēles priekšā: valdība vai nācijā, un izvēle būs viegla un nekļūdīga".

Šī mierīgā idile ļoti līdzinās revolūcijas atlikšanai līdz grieķu kalendām^63. Kas tad organizēs nāciju lautas pārstāvniecībā? Patvaldība? Bet tā ir ar mieru organizēt tikai Buligina Domi, pret kuru jūs paši protestējat, neatzīstot to par tautas pārstāvniecību! Vai varbūt „nācijā" pali noorganizēs tautas pārstāvniecību? Ja tā, kāpēc tad liberāļi negrib ne dzirdēt par revolucionāro pagaidu valdību, kas var balstīties tikai uz revolucionāru armiju? kāpēc viņi, savā kongresā uzstādamies tautas vārdā, tomēr nesper tādu soli, kas liecinātu par nācijās organizēšanu tautas pārstāvniecībā? Ja jūs, kungi, tiešām esat tautas pārstāvji, bet nevis buržuāzijas pārstāvji, kura revolūcijā nodod tautas intereses, kāpēc tad jūs negriežaties pie armijas? nepasludināt saišu saraušanu ar patvaldniecisko monarehiju? kāpēc jūs aizverat acis

pret to, ka izšķirošā cīņa starp revolucionāro armiju un cara armiju ir neizbēgama?

Tāpēc, ka jūs bīstaties no revolucionārās tautas, un, griežoties pie tās ar frāzēm, darbos jūs rēķināties un kaulējaties ar patvaldību. Vēl viens pierādījums tam: zemstes kongresa organizācijas komitejas priekšsēdētāja Golovina kga sarunas ar Maskavas ģenerālgubernatoru Kozlovu. Golovina kgs pārliecinājis Kozlovu, ka baumas par nodomu pārvērst šo kongresu par satversmes sapulci esot aplamas. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka organizētās buržuāziskās demokrātijās pārstāvis garantējis patvaldības pārstāvim, ka buržuāzijā nedomā saraut saites ar patvaldību! Taču tikai politiskie zīdaiņi var nesaprast to, ka solījums nepasludināt kongresu par satversmes sapulci ir līdzvērtīgs solījumam nesākt patiesi revolucionārus pasākumus, — jo Kozlovs, protams, nebaidījās no vārdiem: satversmes sapulce, bet no darbiem, kas spēj saasināt konfliktu un radīt tautas un armijas izšķirošu cīņu pret carismu! Vai tad tā nav politiska liekulība, kad vārdos jūs sevi dēvējat par revolucionāriem, runājat par griešanos pie tautas, par to, ka jūs esat atmetuši visas cerības uz caru, bet darbos mierināt cara kalpus attiecībā uz saviem nodomiem?

Ak, šie krāšņie liberāļu vārdi! Cik daudz to kongresā nesarunāja „konstitucionāli demokrātiskās'4 partijas vadonis Petrunkeviča kgsl Jel palūkosimies, ar kādiem paziņojumiem „viņš sasaista sevi vēstures un nācijās priekšā^14. Citējam pēc avīzes „Taims" korespondencēm.

De Roberti kgs izsakās, ka jāgriežas ar peticiju pie cara. Pret to iebilst Petnmkevios, Novosiļcevs, Šachovskojs, Rodi-čevs. Balsojot tikai sešas balsis ir par peticiju. No Petrunkeviča kga runas: „Kad mēs 6. (19.) jūnijā braucām uz Peter-hofu, mēs vēl cerējām, ka cars sapratīs stāvokļa draudošās briesmas un kaut ko darīs to novēršanai. Tagad katra cerība uz to jāatmet. Palikusi tikai viena izeja. Līdz šim mēs cerējām uz reformu no augšas, no šā brīža mūsu vienīgā cerība ir tauta. (Skaļi aplausi.) Mums jāsaka tautai patiesība vienkāršiem un skaidriem vārdiem. Valdības nemākulība un bezspēcība radījusi revolūciju. Tas ir fakts, kas jāatzīst visiem. Mūsu pienākums — izlietot visus spēkus, lai izvairītos no asinsizliešanas. Daudzi no mums atdevuši ilgus gadus kalpošanai dzimtenei. Tagad mums droši jaiet pie tautas, bet nevis pie cara“. Otrā dienā Petrunkevica kgs turpinājis: „Mums jāsarauj mūsu darbības šaurie ietvari un jāiet pie zemnieka. Līdz šim mēs cerējām uz reformām no augšas, bet, kamēr mēs gaidījām, laiks darījis savu darbu. Revolūcija, ko veicinājusi valdība, aizsteigusies mums priekšā. Vārds: revolūcija vakar tā nobaidījis divus mūsu biedrus, ka tie aizgāja no kongresa. Bet mums vīrišķīgi jāskatās patiesībai acīs. Mēs nevaram, rokas salikuši, gaidīt. Mums iebilda, ka zemstu un domju uzsaukums tautai būšot aģitacija, kas radīšot jukas. Bet vai tad sādžās valda miers? Nē, jukas jau noliek un pie tam sliktākā veidā. Mēs nevaram novaldīt vētru, bel mums kairā ziņā jācenšas novērsi pārāk lielu satricinājumu. Mums jāsaka tautai, ka nav lietderīgi graut fabrikas un muižas. Mums šī graušana nav jāuzskata par vienkāršu vandālismu. Tas ir akls, tumsonīgs zemnieku paņēmiens labot jaunumu, ko tie inslinklivi izjūt, bet ko saprast viņi nespēj. Lai valdība atbild viņiem ar na-gaikām. Mūsu pienākums tomēr ir iet pie tautas. Mums bulu vajadzējis darīl to jau senāk. Zemstes ir pastāvējušas 40 gadu, cieši un intimi nesaskaroties ar zemniekiem. Tad nezaudēsim jel laiku, lai šo kļūdu izlabotu. Mums jāsaka zemniekam, ka mēs esam ar viņu“.

Ļoti labi, Petrunkeviča kgs! Mēs esam ar zemnieku, mēs esam ar tautu, mēs atzīstam, ka revolūcija ir fakts, mēs esam atmetuši katru cerību uz caru... Labu laimi, kungi! Tikai.-., tikai kā tad tā? Nevis ar caru, bet ar tautu un tāpēc apsolīt ģenerālgubernatoram Kozlovam, ka kongress nerīkosies kā satversmes sapulce, t. i., kā īsta tautas un patiesa tautas pārstāvniecība? Atzīt revolūciju un tāpēc ar miermīlīgiem pretošanās līdzekjiem atbildēt uz valdības kalpu zvērībām, slepkavībām, bandītismu? Iet pie zemnieka un ar zemnieku un tāpēc atkratīties ar visnenolciktāko prograinu, kas apsola tikai izpirkšanu ar muižnieku piekrišanu! iet nevis ar caru, bet ar tautu un tāpēc pieņemt konstitūcijas projektu, kas garantē, pirmkārt, monarchiju, cara varas saglabāšanu pār karaspēku un ierēdniecību, un, otrkārt, ar augšpalalas^37 palīdzību iepriekš jau garantē muižnieku un lielburžuazijas politisko kundzību.

Liberālā buržuāzijā iet pie lautas. Tas ir tiesa. Viņa ir spiesta iet pie tās, jo bez tās viņa nav spējīga cīnīties pret patvaldību. Bet viņa bīstas no revolucionārās tautas un iet pie tās nevis kā tās interešu pārstāve, nevis kā jauns, dedzīgs cīņas biedrs, bet kā veikalnieks, mākleris, kas skraida no vienas karotājas puses pie otras. Šodien viņa ir pie cara un ,,tautas“ vārdā lūdzas no tā monarchistisku konstitūciju, tai pašā laikā bailīgi atsacīdamās no tautas, no ,,jukām“, no „dumpja^11, no revolūcijas. Rītu viņa no sava kongresa draud caram, draud ar monarchistisku konstitūciju un ar miermīlīgu pretošanos durklim. Un jūs vēl brīnāties, kungi, ka cara kalpi izpratuši jūsu bailīgo un divkosīgo dvēselīti? Jūs baidāties palikt bez cara. Cars nebaidās palikt bez jums. Jūs bīstaties izšķirošas cīņas. Cars tās nebīstas, bet grib cīņu, pats izaicina un sāk cīņu, viņš vēlas pamēroties spēkiem, iekām piekāpjas. Pilnīgi dabiski, ka cars jūs nicina. Pilnīgi dabiski, ka šo nicināšanu jums parāda cara sulaiņi Suvo-rinu kungi, pamudinoši uzsizdami uz pleca jūsu Petrunke-vičam. Jūs esat pelnījuši šo nicināšanu, jo jūs necīnāties kopā ar tautu, bet tikai zogaties pie varas, slēpdamies aiz revolucionārās tautas muguras.

Ārzemju korespondenti un buržuāzijas publicisti dažreiz diezgan trāpīgi uztver šo lietas būtību, lai gan izteic to visai savdabīgi. Gastons Lerū kgs avīzē „Matin^41*4 ņemas izskaidrot zemstiešu uzskatus. „Nekārtība augšā, nekārtība apakšā, vienīgi mēs esam kārtības pārstāvji^14. Zemstiešu uzskats patiešām ir tāds. Bet, pārtulkojot skaidrā krievu valodā, tas nozīmē: augšā un apakšā ir gatavi cīnīties, bet mēs esam godīgie mākleri, mēs zogainies pie varas. Mēs gaidām, vai arī pie mums nebūs 18. marts, vai tauta kaut reizi ielu cīņās neuzvarēs valdību, vai neradīsies mums iespēja, tāpat kā vācu liberālajai buržuāzijai, pēc tautas pirmās uzvaras saņemt varu savās rokās. Bet tad, kad mēs kļūsim par spēku pret patvaldību, mēs pavērsīsimies pret revolucionāro tautu un noslēgsim izlīgumu ar caru pret tautu. Mūsu konstitūcijas projekts ir šāda izlīguma gatava programa.

Aprēķins nav muļķīgs. Par revolucionāro tautu dažreiz jāsaka, kā sacījuši romieši par Hanibalu: tu proti uzvarēt, bet neproti uzvaru izmantoti Sacelšanās uzvara vēl nekļūs par lautas uzvaru, ja tā nenovedīs pie revolucionārā apvēr-

surna, pie pilnīgas patvaldības gāšanas, pie nekonsekventās un savtīgās buržuāzijas nobīdīšanas pie malas, pie proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskās diktatūras.

Franču konservalivās buržuāzijas organs ,,Temps“[38] tieši ieteic zemstiešiem ātrāk izbeigt konfliktu, noslēdzot izlīgumu ar caru (ievadraksts 24. jūlijā j. st.). Tas saka, ka reformas nav iespējamas bez materiālā un morālā spēka savienošanas. Materiālais spēks ir tikai valdībai. Morālais — zem-sliešiem.

Tas ir lielisks buržuāzisko uzskatu formulējums — un lielisks apstiprinājums mūsu analizei par zemstiešu politiku. Buržujs piemirsis sīkumu, piemirsis tautu, desmitiem miljoniem strādnieku un zemnieku, kuri ar savu darbu rada visas buržuāzijas bagātības, kuri cīnās par brīvību, kas tiem nepieciešama kā gaisma un kā gaiss. Buržujam bija tiesības aizmirst viņus, ciktāl viņi nav vēl pierādījuši savu „materiālo spēku“, uzvarēdami valdību. Citādi kā ar „materiālo spēku“ vēsturē nav izšķirts neviens liels jautājums, un cara patvaldība, atkārtojam, pati sāk cīņu, izaicinādama tautu mēroties spēkiem ar to.

Francijas buržuāzijā ieteic Krievijas buržuāzijai drīzāk noslēgt izlīgumu ar caru. Viņa bīstas, nomaļus stāvēdama, bīstas izšķirošas cīņas. Gadījumā, ja uzvarēs tauta, nav vēl zināms, vai tauta laidīs pie varas Petrunkeviču kgus, kas zogas pie tāsi Iepriekš noteikt, cik izšķiroša būs uzvara un kādi būs tās rezultāti, nav iespējams, — ar to arī pilnīgi izskaidrojams buržuāzijas biklums.

Proletariats gatavojas šai izšķirošajai cīņai visā Krievijā. Viņš pulcē savus spēkus, viņš mācās un kļūst spēcīgāks ar ikkatru jaunu sadursmi, kas līdz šim beigušās neveiksmīgi, bet kas vienmēr novedušas pie jauniem un vēl spēcīgākiem uzbrukumiem. Proletariats soļo uz uzvaru. Sev līdzi viņš ceļ zemniecību. Balstoties uz zemniecību, viņš paralizēs buržuāzijas svārstīšanos un nodevību, atbīdīs nost tās pretendentus un ar spēku satrieks patvaldību, ar saknēm izraus no Krievijas dzīves visas nolādētās dzimtbūšanas paliekas. Un tad mēs tautai iekarosim ne jau monarchistisku konstitūciju, kas nodrošina politiskas privilēģijas buržuāzijai. Mēs Krievijai iekarosim republiku ar pilnīgu brīvību visam

apspiestajām tautībām, ar pilnīgu brīvību zemniekiem un strādniekiem. Mēs tad izmantosim visu revolucionāro proletariātu enerģiju visplašākajai un drosmīgākajai cīņai par sociālismu, par visu darba ļaužu pilnīgu atbrīvošanu no ikkatras ekspluatācijas.

„Prnletarir, 10. nr1905. g. Iespiests pēc avīzes ,,Pro\elarii"

2. augustā (20. jūlijā) teksta

,Laiks^14. Red.

BULIGINA DOMES BOIKOTS UN SACELŠANAS

Pašreizējais politiskais stāvoklis Krievijā ir šāds. Iespējama Buligina Domes, t. i., muižnieku un lielburžuazijas pārstāvju padomdevējas sapulces, drīza sasaukšana, kuri ievēlēti patvaldnieciskās valdības kalpu uzraudzībā un ar viņu atbalstu, pamatojoties uz tik rupjām cenza, kārtu un netiešu vēlēšanu tiesībām, kas ir atklāta ņirgāšanās par tautas pārstāvniecības ideju. Kā izturēties pret šo Domi? Liberālā demokrātijā uz šo jautājumu sniedz divas atbildes: viņas kreisais spārns „Savienību savienības*1, t. i., galvenokārt buržuāziskās inteliģences pārstāvju, personā izsakās par šās Domes boikotu, par to, lai nepiedalītos vēlēšanās un momentu izmantotu pastiprinātai aģitācijai demokrātiskās konstitūcijas labā uz vispārēju vēlēšanu tiesību pamata. Viņas labējais spārns zemstu un pilsētu darbinieku jūlija kongresa personā vai, pareizāk, šā kongresa zināmas daļas personā, — pret boikotu, par piedalīšanos vēlēšanās, par to, lai iespējami lielāku savu kandidātu skaitu iedabūtu Domē. Tiesa, kongress šai jautājumā nekādu lēmumu vēl nav pieņēmis, atlikdams lielu līdz nākošajam kongresam, kas sasaucams telegrāfiski pēc Buligina „konstitūcijas** publicēšanas. Bet liberālās demokrātijās labējā spārna domas jau pietiekami noskaidrojušās.

Revolucionārā demokrātijā, t. i., galvenokārt proletariats un viņa apzinīgā izpaudēja sociāldemokrātijā, bez ierunām visā visumā izsakās par sacelšanos. Šo taktikas atšķirību pareizi uztvēris liberāli monarehistiskās buržuāzijas organs „Osvoboždeņije**, kura pēdējā (74.) numurā, no vienas puses, stingri nosodīta „atklāta bruņotas sacelšanās sludinā-šana“ kā „neprātīga un noziedzīga**, bet, no otras puses, tiek kritizēta boikota ideja kā „praktiski neauglīga** un tiek

10 9. sēj.

izteikta pārliecība, ka ne vien konstitucionāli „demokratis-kās“ (lasi: monarchistiskās) partijas zemstes frakcija, bet arī savienību savienības „izturēs savu valsts eksāmenu^41, t. i., atteiksies no boikota idejas.

Jājautā, kā jāizluras apzinīgā proletariāta partijai pret boikota ideju un kāds taktikas lozungs tai jāizvirza pirmajā vietā lautas masu priekšā? Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms jāatceras, kāda ir Buligina „konstitūcijas^44 būtība un galvenā nozīme. Carisma izlīgumā ar muižniekiem un lielburžujiem, kuri ar nevainīgu un patvaldībai pilnīgi nekaitīgu šķietami konstitucionālu dāvaniņu pamazām jāatšķeļ no revolūcijas, t. i., no tautas, kas cīnās, un jāsamierina ar patvaldību. Tā kā visa mūsu konstitucionāli „demokrātiskā^44 partija alkst saglabāt monarchiju un augšpalātu (I. i., jau laikus nodrošināt zemes valstiskajā iekārtā „desmittūkstoš augstāko^44 bagātnieku politiskās privilēģijas un politisko kundzību), — tad šāda izlīguma iespējamība nav apšaubāma. Vēl vairāk: tādā vai citādā formā, agri vai vēlu, tāds izlīgums vismaz ar vienu buržuāzijas daļu ir neizbēgams, jo to diktē pats buržuāzijas šķiriskais stāvoklis kapitālistiskajā iekārtā. Jautājums tikai, kad un kā šis izlīgums notiks, un proletariāta partijas galvenais uzdevums — pēc iespējas attālināt izlīguma noslēgšanas momentu, pēc iespējas sašķelt buržuāziju, iegūt vislielāko labumu revolūcijai no buržuāzijas pagaidu griešanās pie tautas, pa šo laiku sagatavot revolucionārās tautas (proletariāta un zemniecības) spēkus patvaldības vardarbīgai gāšanai un nodevīgās buržuāzijas nobīdīšanai malā, neitralizēšanai.

Patiešām, buržuāzijas politiskā stāvokļa būtība, kā mēs ne vienu vien reizi jau esam aizrādījuši, ir tā, ka viņa nostājusies starp caru un tautu, vēlēdamās nospēlēt godīga māklera lomu, piezagties pie varas, slēpdamās aiz muguras tautai, kas cīnās. Tāpēc buržuāzijā šodien griežas pie cara, rit pie tautas, pie pirmā — ar „nopietniem, lietišķīgiem^44 politiskas ge.šeftes priekšlikumiem, pie otrās — ar tukšām frāzēm par brīvību (1. Pctrunkcviča kga runas jūlija kongresā). Mums ir izdevīgi, ka buržuāzijā griežas pie lautas, jo ar šādu griešanos viņa dod materiālu tik atpalikušu un tik plašu masu politiskai atmodai un politiskai izglītībai, kuras censties aptvert ar sociāldemokrātisko aģitāciju pagaidām būtu tikai tukša utopija. Lai buržuāzijā sapurina visatpalikušākos, lai vienā otrā vietā uzplēš zemi, — mēs šajā zemē nenogurstoši sēsim sociāldemokrātisko sēklu. It visur Rietumos cīņai pret patvaldību buržuāzijā bija spiesta modināt tautas politisko pašapziņu, cenšoties tai pašā laikā strādnieku šķirā sēt buržuāzisko teoriju sēklas. Mūsu uzdevums — izmantot buržuāzijas graujošo darbu pret patvaldību un nemitīgi mācīt strādnieku šķiru attiecībā uz tās sociālistiskajiem uzdevumiem, attiecībā uz tās interešu naidīgo nesamierināmību ar buržuāzijas interesēm.

No tā skaidrs, ka mūsu taktikai pašreizējā momentā jāietver, pirmkārt, boikota idejas atbalstīšana. Pats šā boikota jautājums ir buržuāziskās demokrātijās iekšējais jautājums. Strādnieku šķira te tieši nav ieinteresēta, bet viņa neapšaubāmi ir ieinteresēta atbalstīt to buržuāziskās demokrātijās da|u, kas ir revolucionārākā, viņa ieinteresēta politiskās aģitācijas paplašināšanā un tās saasināšanā. Domes boikots ir buržuāzijas pastiprināta griešanās pie lautas, viņas aģitācijas attīstīšana, mūsu aģitācijas iemeslu skaita vairošana, politiskās krizes, t. i., revolucionārās kustības avota, padziļināšana. Liberālās buržuāzijas piedalīšanās Domē pašlaik ir viņas aģilacijas atslābums, viņas griešanās vairāk pie cara nekā pie tautas, kontrrevolucionārā izlīguma tuvošanās starp caru un buržuāziju.

Nav ko strīdēties, ka Buligina Dome, pat ja to „neiz-jauks“, nākotnē pati radīs nenovēršamus politiskus konfliktus, kurus katrā ziņā vajadzēs izmantot proletariātam, bet tas ir nākotnes jautājums. Smieklīgi būtu „nozvērēties" šo buržuāziski ierēdniecisko Domi neizmantot aģitācijas un cīņas nolūkos, bet tagad jautājums nav par to. Tagad pašas buržuāziskās demokrātijās kreisais Spārns izvirzījis jautājumu par tiešu un bezaplinku cīņu pret Domi, to boikotējot, un mums jāizlieto visi spēki, lai palīdzētu šim jau noteiktākajam spiedienam. Buržuāziskie demokrāti, osvoboždenci, mums jāķer pie vārda: jāizplata pēc iespējas plašāk viņu ,,petrunkevičiskās“ frāzes par griešanos pie lautas, jāatmasko viņi tautas priekšā, parādot, ka šo frāžu pirmā un visniecīgākā pārbaude darbos tieši arī bija jautājums — vai boikotēt Domi, t. i., griezties ar protestu pie tautas, vai atzīt Domi, t. i., atteikties no protesta, iet vēlreiz pie cara, samierināties ar ņirgāšanos par tautas pārstāvniecību.

Tālāk, otrkārt, mums jāpieliek visi spēki, lai boikots dotu

io-reālu labumu aģitācijas paplašināšanas un padziļināšanas ziņā, bet nepaliktu vienkārša pasiva novēršanās no vēlēšanām. Ja mēs nemaldāmies, šī ideja jau diezgan plaši izplatīta starp Krievijā strādājošiem biedriem, kas savu domu izsaka vārdiem: alctivs boikots. Pasivas novēršanās pretstatā aktivajam boikotam jānozīmē aģilacijas desmit-kārtēja pastiprināšana, sapulču sasaukšana visur un visās vietās, vēlēšanu sapulču izmantošana, kaut vai ar varu iekļūstot tajās, demonstrāciju, politisku streiku ult., u. tml. rīkošana. Pats par sevi saprotams, ka aģilacijas un cīņas nolūkos šādos gadī jumos sevišķi lietderīgas ir pagaidu vienošanās ar tām vai citām revolucionārās buržuāziskās demokrātijās grupām, ko mūsu partija vispār pieļāvusi ar vairākiem lēmumiem. Pie tam mums, no vienas puses, stingri jāsarga proletariāta partijas šķiriskā savrupība, ne mirkli nepametot novārtā mūsu buržuāzisko sabiedrolo sociāldemokrātisku kritizēšanu. No otras puses, mēs neizpildītu savu pienākumu kā progresivas šķiras partija, ja neprastu demokrātiskās revolūcijas attiecīgajā momentā izvirzīt aģitācijā progresivu revolucionāru lozungu.

Tas ir māsu trešais tiešais un tuvākais politiskais uzdevums. „Aktivais boikots^11, kā mēs jau sacījām, ir revolucionāro spēku aģitēšana, vervēšana, organizēšana paplašinātos apmēros, ar divkāršu enerģiju, ar trīskārtēju spiedienu. Bet tāds darbs nav domājams bez skaidra, preciza un tieša lozunga. Par tādu lozungu var būt tikai bruņota sacelšanās. Valdības rupji viltotās ,,tautas" pārstāvniecības sasaukšana dod lieliskus iemeslus aģitācijai par īstu Jautas pārstāvniecību, izskaidrošanai visplašākajām tautas masām, ka sasaukt šo īsto pārstāvniecību tagad (pēc tādām cara krāpšanām un pēc tādas viņa ņirgāšanās pār tautu) var tikai revolucionārā pagaidu valdība, kuras nodibināšanai nepieciešama bruņotas sacelšanās uzvara un cara varas faktiska gāšana. Labāka momenta plašai aģitācijai par sacelšanos nevar iedomāties, un šādai aģitācijai nepieciešama arī pilnīga skaidrība par revolucionārās pagaidu valdības programu. Par tādu pro-gramu jākļūst jau mūsu agrāk izvirzītajiem (avīzes „Proļe-tarij" 7. nr-ā, „Revolucionārā armija un revolucionārā valdība"[39]) sešiem punktiem: 1) visas tautas satversmes sapulcēs sasaukšana; 2) tautas apbruņošana; 3) politiskā brīvība — tūlītēja visu likumu atcelšana, kuri ir pretrunā ar to; 4) pilnīga kulturālā un politiskā brīvība visām apspiestajām un nepilntiesīgajām tautībām. Krievu tauta nevar iekarot sev brīvību, necīnoties par citu tautu brīvību; 5) astoņstundu darba diena; 6) zemnieku komiteju nodibināšana visu demokrātisko pārveidojumu, to skaitā arī agraro pārveidojumu, atbalstīšanai un realizēšanai līdz pat muižnieku zemes konfiskācijai.

Tātad: visenerģiskākā boikota idejas atbalstīšana; boikota idejas noraidītāja buržuāziskās demokrātijās labējā spārna nodevības atmaskošana; šā boikota pārvēršana par aktivu boikotu, t. i., visplašākās aģilacijas attīstīšana; bruņotas sacelšanās sludināšana, aicinājums tūliņ organizēt revolucionārās armijas vienības un družinas patvaldības gāšanai un revolucionārās pagaidu valdības nodibināšanai; šās revolucionārās pagaidu valdības galvenās un neapšaubāmi obligātās programas, kurai jābūt par sacelšanās karogu un paraugu visos turpmākajos Odesas notikumu atkārtošanās gadījumos, izplatīšana un izskaidrošana.

Tādai jābūt apzinīgā proletariāta partijas taktikai. Šās taktikas pilnīgas noskaidrošanas nolūkos un tās vienības sasniegšanai mums vēl jāpakavējas pie ,,Iskras“ taktikas. Tā izteikta 106. nr-a rakstā „Aizsardzība vai uzbrukums'*. Nekavējoties pie sīkām un atsevišķām domstarpībām, kas atkritīs pašas par sevi ar pirmajiem mēģinājumiem pāriet uz darbiem, aizrādīsim uz galveno domstarpību. Pareizi nosodot pasivo boikotu, „Iskra" nostāda tam pretim ideju par tūlītēju „revolucionārās pašvaldības organizēšanu" kā „iespējamu sacelšanās prologu". Mums pēc „Iskras" domām „jāiegūsl sev vēlēšanu aģitācijas tiesības, nodibinot strādnieku aģilacijas komitejas". Šīm komitejām „jāizvirza par savu mērķi organizēt vēlēšanas tā, lai tauta izvēlētu savus pilnvarotos revolucionāros deputātus ārpus tiem „likumīgajiem" ietvariem, ko noteiks ministru projekti", mums „jāpārklāj zeme ar revolucionārās pašvaldības organizāciju tīklu".

Šāds lozungs nekam neder. No politisko uzdevumu viedokļa vispār tas ir juceklis, un no pašreizējā politiskā stāvokļa viedokļa tas lej ūdeni uz osvoboždencisma dzirnavām. Revolucionārās pašvaldības organizēšana un tautas piln-varoto ievēlēšana ir nevis sacelšanās prologs, bet epilogs. Spraust sev mērķi — šo organizēšanu veikt tagad, pirms sacelšanās, neatkarīgi no sacelšanās, nozīmē spraust sev aplamu mērķi un ienest jucekli revolucionārā proletariāta apziņā. Vispirms vajag uzvarēt sacelšanās cīņā (kaut vai atsevišķā pilsētā) un nodibināt revolucionāru pagaidu valdību, lai šī pēdējā kā sacelšanās organs, kā revolucionārās tautas atzīts vadonis varētu stāties pie revolucionārās pašvaldības organizēšanas. Aizsegt vai kaut tikai nobīdīt malā sacelšanās lozungu ar revolucionārās pašvaldības organizēšanas lozungu — tas ir kaut kas līdzīgs padomam noķert mušu un pēc tam uzkaisīt tai mušu pulveri. Ja Odesas biedriem slavenajās Odesas dienās kā sacelšanās prologu ieteiktu nevis revolucionārās armijas organizēšanu, bet Odesas tautas pārstāvju vēlēšanu organizēšanu, tad Odesas biedri, protams, tādu priekšlikumu izsmietu. ,,īskra“ atkārto ekonomistu kļūdu, kuri „cīņā par tiesībām^11 gribēja saskatīt prologu cīņai pret patvaldību. ,,lskra“ atgriežas pie nelaimīgā „zemstes kampaņas plāna“ bēdīgajiem piedzīvojumiem, kurš sacelšanās lozungu aizsedza ar „augstāka tipa demonstrācijās" teoriju.

Te nav īstā vieta pakavēties pie ,,Iskras“ šās taktiskās kļūdas avota, — kas interesējas par to, tiem norādām uz N. Ļeņina brošūra: „Sociāldemokrātijas divas taktikas demokrātiskā revolūcijā^4*. Te svarīgāk ir aizrādīt, kādā ziņā jauniskrisma lozungs noklīst uz osvoboždencisma lozungu. Praksē mēģinājumi pirms sacelšanās uzvaras organizēt tautas pilnvaroto vēlēšanas nāks par labu tikai osvo-boždenciem un izvērtīsies par to, ka sociāldemokrāti nokļūs viņiem astē. Kamēr patvaldība nav aizstāta ar revolucionāro pagaidu valdību, tā neļaus strādniekiem un tautai izdarīt nekādas vēlēšanas, kas kaut cik būtu vērtas tautas vēlēšanu nosaukuma (bet „tautas^44 vēlēšanu komēdijā, pastāvot patvaldībai, sociāldemokrātijā nepiedalīsies), — bet osvobož-denci, zemstieši, domnieki izdarīs vēlēšanas un bez kautrēšanās izsludinās tās par „tautas" vēlēšanām, par „revolucionāro pašvaldību". Visa liberāli monarch is liskās buržuazi-jas pozicija tagad ir — pamēģināt izvairīties no sacelšanās, piespiest patvaldību atzīt zemstes vēlēšanas par tautas vēlēšanām bez lautas uzvaras pār carismu, zemstes un pilsētu pašvaldību pārvērst par „revolucionāru" (Petrunkeviču izpratnē) „pašvaldību*4 bez īstas revolūcijas. Žurnālā „Osvo-boždeņije" 74. nr-ā šī pozīcija izteikta lieliski. Grūti iedomāties kaut ko riebīgāku par šo gļēvās buržuāzijas ideologu, kas pūlas iestāstīt, ka sacelšanās sludināšana „demoralizē-jot“ gan armiju, gan tautu! Tas tiek sacīts tādā laikā, kad pat aklie redz, ka tikai ar sacelšanos Krievijas iedzīvotājs un zaldats var glābt sevi no galīgas demoralizacijas un pierādīt savas tiesības būt pilsonim! Buržuāziskais Maņilovs tēlo sev Arkādijas idili, kā ar „sabiedriskās domas“ spiedienu vien „valdība būs spiesta atkal un atkal piekāpties, līdz beidzot tai tālāk nebūs kurp iet un tā būs spiesta atdot varu satversmes sapulcei, kas ievēlēta uz vispārējas, vienlīdzīgas, tiešas un aizklātas balsošanas pamata, kā to prasa sabiedrība"... (! ar augšpalātu?). „Šai mierīgajā (!!) varas pārejā no tagadējās valdības rokām visas tautas satversmes sapulces rokās, kura organizē valsts un valdības varu pēc jauniem principiem, nav itin nekā neticama". Un šī līdējas buržuāzijas ģeniālā filozofija tiek papildināta ar padomu: pārdabūt savā pusē armiju, it sevišķi oficierus, nodibināt tautas miliciju „bez iepriekšējas atļaujas", organizēt vietējās pašvaldības orgānus (lasi: muižnieku un kapitālistu) kā „nākošās pagaidu valdības elementus".

Šajā juceklī ir jēga. Buržuāzijā tieši to tikai grib, lai vara nonāktu viņas rokās „mierīgi", bez tautas sacelšanās, kas varbūt var vēl uzvarēt, iekarot republiku un īstu brīvību, apbruņot proletariātu, sacelt zemniecības miljonus. Aizsegt sacelšanās lozungu, atrunāties no tā un atrunāt citus, ieteikt kā „prologu" tūlītēju pašvaldības organizēšanu (kas pieejama tikai Trubeckojiem, Petrunkevičiem, Fjodoroviem un Ko), — tas ir taisni tas, kas vajadzīgs buržuāziskai revolūcijas nodevībai, izlīgumam ar caru (monarchija un augš-palata) pret „pūli". Tāpēc liberālais maņilovisms pauž naudas maisa visapslēptākās domas un tā dziļākās intereses.

„Iskras" sociāldemokrātiskais maņilovisms izteic tikai sociāldemokrātu vienas daļas muļķību un viņu novirzīšanos no vienīgās revolucionārās proletariāta taktikas: nesaudzīgi atmaskot buržuāziski oporlunistiskās ilūzijas, it kā būtu iespējama carisma mierīga piekāpšanās, it kā varētu nodibināt pašvaldību bez patvaldības nogāšanas, it kā tautas pilnvaroto ievēlēšana būtu iespējama kā sacelšanās prologs. Nē, mums skaidri un noteikti jāparāda sacelšanās nepieciešamība pašreizējos apstākļos, tieši jāaicina sacelties (protams, iepriekš nenoteicot sacelšanās momentu), jāaicina nekavējoties organizēt revolucionāro armiju. Tikai visdrosmīgākā, plašākā šādas armijas organizēšana var būt par sacelšanās prologu. Tikai sacelšanās var patiešām nodrošināt revolūcijas uzvaru, — pie kam, protams, tas, kas pazīst vietējos apstākļus, vienmēr brīdinās no priekšlaicīgiem sacelšanās mēģinājumiem. Patiesi tautas patiesas pašvaldības paliesa organizēšana var būt tikai uzvarošas sacelšanās epilogs.

„Proļetūrij“, 12. nr.. 1905. g. Iespiests pēc avīzes Proletarii“

16. (3.) augustā teksta

PIEZĪME PIE KSDSP ĀRZEMJU ORGANIZĀCIJU KONFERENCES REZOLŪCIJAS^06

Cik enerģiski KSDSP Centrālā Komiteja cenšas panākt partijas vienību, tas redzams no Atklātās vēstules, ko tā rakstījusi Organizācijas komisijai un kas liek iespiesta šajā numurā. Tikai atgādināsim — lai apvienotos, vajadzīgs kopējs organizatorisks pamats. Līdz šim tāds mums zināms tikai KSDSP statulu veidā, kuri tika pieņemti partijas trešajā kongresā un pilnīgi garantē mazākuma likumīgās tiesības.

,,Proletarij,t, 12. nr., 1905. g. Iespiests pēc auizes ,.Proletarij'Ķ

16. (3.) augustā teksta

PIEZĪME PIE M. N\ POKROVSKA RAKSTA „PROFESIONĀLĀ INTELIĢENCE UN SOCIĀLDEMOKRĀTI*

Mums šķiet, ka domstarpība starp raksta ,.Osvoboždenci darbā“ autoru un b. „Skolotāju*186 mazāk svarīga, nekā pēdējais to domā. Kas jau sen piedalās revolucionārajā kustībā, tas pierod pie politiskās virzienu cīņas, pats iegūst uzskatu noteiktību un, dabiski, mēdz pieņemt, ka citiem arī ir noteikti uzskati, mēdz pieskaitīt viņus pie vienas vai otras „partijas**, pamatojoties uz vienu vai otru ieskatu (vai uz ieskatu trūkumu) kādā atsevišķā jautājumā. Nav ko strīdēties — aģitatoram tautas sapulcēs ir derīgi ievērot ne vien „politisko**, bet arī „pedagoģisko** viedokli, iedomāties sevi savu klausītāju stāvoklī, vairāk izskaidrot nekā ,,graul“ u. tml. Galējības nekur nav labas, bet, ja būtu jāizvēlas, — mēs dotu priekšroku šaurai un neiecietīgai noteiktībai pret iecietīgu un piekāpīgu nenoteiktību. Bailes no „tirānijas** atbaidīs no mums tikai vārguļus un mīkstčauļus. Kam ir „dzirk-stelīte**, tas drīz vien pats saskatīs un dzīve tam parādīs, ka noteiktās un asās politiskās atsauksmes par „mitisko osvo-boždcncu** ir pilnīgi pareizas un ka viņš pats šo tipisko osvo-boždencu uzskatījis par „mitisku** tikai aiz politiskās pieredzes trūkuma. Biedrs „Skolotājs**, kura aizrādījumi, ievērojot to, ka viņš pazīst apstākļus, ir visai derīgi, pats aizrāda uz to, cik ātri liek „sagremotas rūgtās patiesības**.

„Projctanj", 13. nr„ *905. g. Iespiests pec avīzes ,.Pratetarii“

22. (9.) auoustā Icksta

AVĪZES „PROĻETARIJ^44 redakcijas atbilde UZ BIEDRA „STRĀDNIEKĀ^4"7 JAUTĀJUMIEM

No redukcijas. Atbildam uz biedra jautājumiem: 1) jā, līdz visas tautas satversmes sapulces sasaukšanai gan vadīt, gan pārvaldīt; 2) lādos apstākļos, kad šī līdzdalība nodrošinās iespēju „nesaudzīgi cīnīties pret visiem kontr-revolucionariem mēģinājumiem un aizstāvēt strādnieku šķiras patstāvīgās intereses" (no III kongresa rezolūcijas); 3) III kongresa rezolūcijā par sacelšanos tieši teikts, ka vajag noskaidrot proletariātam ,,ar propagandas un aģitācijas palīdzību ne vien gaidāmās bruņotās sacelšanās politisko nozīmi, bet art praktiski organizatorisko pusi". Tas nozīmē: vajag attīstīt masu apziņu, izskaidrot tām sacelšanās politisko nozīmi. Bet tas vēl par maz. Vajag turklāt aicināt masas uz bruņotu cīņu, tūlīt pat sākt bruņoties un organizēties revolucionārās armijas vienībās. Tālāk mums jāsaka vēstules autoram, ka kongresa un konferences rezolūciju izskaidrošanai jautājumā par revolucionāro pagaidu valdību veltīta vesela N. Ļeņina brošūra: „Sociāldemokrātijas divas taktikas demokrātiskā revolūcijā". Beidzot attiecībā uz šķelšanos teiksim, ka autora sašutums ir pilnīgi pamatots. Ieteicam viņam censties panākt vienoto partijas organizācijas noteikumu vispārēju atzīšanu, censties panākt, nesamulstot ne no kādām inteliģenliskām vaimanām ne par dūri no augšas, ne par dūri no apakšas, censties panākt nevis slepus, nevis intriģējot, nevis dibinot jaunas grupas vai jaunu partiju, bet atklāti, tieši, kādas KSDSP organizācijas ietvaros.

„Prolelarij". 13. nr., 1905. (i- Iespiests pēc avīzes „Prvletarii“

22. (9.) augustā teksta

„САКА VIENĪBA AR TAUTU UN TAUTAS VIENĪBA AR CARU“

Avīzes „Proļetarij" 12. nr-ā, kas iznāca 3. (16.) augustā, mēs runājām, ka iespējama drīza Buligina Domes sasaukšana, un iztirzājām sociāldemokrātijas taktiku attiecībā pret to^40. Tagad Buligina projekts kļuvis par likumu, un 6. (19.) augusta manifests pasludinājis „Valsts domes'1 sasaukšanu ,,ne vēlāk kā 1906. gada janvara vidū“.

Tieši uz 9. janvara gadadienu, kad Pēterburgas strādnieki ar savām asinīm apzīmogoja revolūcijas sākumu Krievijā un savu gatavību drosmīgi cīnīties par tās uzvaru, — tieši uz šā lielā nolikuma gadadienu cars gatavojas sasaukt visrupjākā veidā viltotu caur policijas sietiem izsijāto muižnieku, kapitālistu, niecīga skaita bagāto un priekšniecībai iztapīgo zemnieku sapulci. Ar šo sapulci cars nodomājis apspriesties kā ar „tautas" pārstāvju sapulci. Bet visai strādnieku šķirai, visiem darba ļaužu miljoniem un tiem, kam nav savas saimniecības, nekādi nav ļauts piedalīties „tautas pārstāvju" vēlēšanās. Ja dzīvosim — redzēsim, vai attaisnosies šīs cara cerības uz strādnieku šķiras nespēku...

Kamēr revolucionārais proletariats nav apbruņojies un nav uzvarējis patvaldniecisko valdību, nekas cits arī nebija gaidāms kā tikai šī lielburžuazijai dotā dāvaniņa, kas caram neko nemaksā un viņu ne ar ko nesaista. Bet arī šī dāvaniņa pašreizējā momentā, domājams, netiktu dota, ja draudoši nemāktos virsū jautājums par karu vai mieru. Neapspriedu-sies ar muižniekiem un kapitālistiem, patvaldnieciskā valdība neuzdrošinās nedz uzlikt tautai kara neprātīgās turpināšanas nastas, — nedz izstrādāt pasākumus, lai noveltu

no bagātnieku pleciem un pilnīgi uzveltu uz strādnieku un zemnieku pleciem visu kara seku smagumu.

Kas attiecas uz pašu likuma saturu par Valsts domi, tad tas pilnīgi apstiprinājis visļaunāko, ko varēja gaidīt. Nav zināms, vai īstenībā šo Domi vēl maz sasauks, — līdzīgas dāvaniņas nav grflli ņemt atpakaļ, un katras zemes pat-valdnieciskie monarehi līdzīgus solījumus desmitiem ir devuši un nav pildījuši; —< nav vēl zināms, ciktāl šī nākošā Dome, ja tā netiks izjaukta, bet sanāks, spēs kļūt par centru patiešām plašai politiskai aģitācijai tautas masās pret patvaldību. Bet, ka pats jaunā Valsts domes likuma saturs sniedz visbagātāko materiālu mūsu aģitācijai, patvaldības būtības noskaidrošanai, tās šķiriskā pamata atmaskošanai, tās interešu un lautas interešu dziļās nesamierināmības atsegšanai, mūsu revolucionāri demokrātisko prasību izplatīšanai un popularizēšanai, — par to nav ne mazāko šaubu. Bez pārspīlējuma var teikt, ka 6. (19.) augusta manifestam un likumam tagad jākļūst par katra politiska aģitatora, katra apzinīga strādnieka rokasgrāmatu, jo tas patiešām ir „spogulis" visām neģēlībām, neķītrībām, azialiskumam, varmācībai, ekspluatācijai, ar ko piesūkusies visa Krievijas sociālā un politiskā iekārta. Gandrīz vai katra šā manifesta un šā likuma frāze ir jau gatavi pamatmeti visbagātākajiem un vissaturīgākajiem politiskajiem komentāriem, kas modina demokrātisko domu un revolucionāro pašapziņu.

Ir tāds izteiciens: neaiztiec — nesmirdēs. Lasot manifestu un likumu par Valsts domi, jūties tā, it kā tev deguna priekšā būtu sākuši ārdīt kopš senlaikiem krājušos netīrumu kaudzi.

Patvaldība turējusies ar to, ka gadsimtiem apspiedusi darba tautu, ar to, ka darba tauta ir tumša, nomākta, ka ekonomiskā un ikviena cita kultūra ir sastingusi. Uz šiem pamatmetiem netraucēti augusi un liekulīgi izplatīta mācība par „сага nesaraujamo vienību ar tautu un tautas vienību ar caru“, mācība par to, ka cara patvaldnieciskā vara stāvot pāri visām tautas kārtām un šķirām, pāri sadalījumam trūcīgajos un bagātajos, ka tā paužot visas tautas kopējās intereses. Lūk, tagad mūsu priekšā ir mēģinājums darbos realizēt šo „vienību" viskautrīgākā, iedīgļa formā, vienkāršas apspriedes veidā ar „visas krievu zemes ievēlētajiem ļaudīm". Un kas nu ir? Uzreiz izrādās, ka „сага vienība ar tautu" iespējama tikai ar ierēdņu un policistu armijas

starpniecību, kuri apsarga tautai uzmauktā uzpurņa izturi- : gumu. „Vienībai" vajadzīgs, lai tauta neuzdrošinātos atvērt muti. Par „tautu" atzīst tikai muižniekus un kapitālistus, ! kam ļauj piedalīties divpakāpju vēlēšanās (viņi vispirms pa rajoniem vai pilsētu iecirkņiem ievēlē balsotājus, bet balsotāji jau ievēlē Valsts domes locekļus). Zemniekus mājsaimniekus atzīst par tautu tikai pēc izsijāšanas četrpakāpju vēlēšanās, tās uzraugot, ar muižniecības maršalu, zemes priekšnieku un policijas ierēdņu līdzdalību un pamācībām. Vispirms mājsaimnieki ievēlē pagastu sapulču locekļus. Tālāk pagastu sapulces ievēlē, pagastu pilnvarotos, pa divi no sapulces. Pēc tam šie pagastu pilnvarotie ievēlē guberņu balsotājus. Beidzot šie zemnieku izvirzītie guberņu balsotāji kopā ar muižnieku un kapitālistu (pilsētnieku) izvirzītiem guberņu balsotājiem ievēlē Valsts domes locekļus! Guberņu balsotāju kopskaitā zemnieki gandrīz visur ir mazākumā. Viņiem ir nodrošināta tikai viena Valsts domes locekļa ievēlēšana no kairas guberņas, obligāti no pašu zemnieku vidus, t. i., 51 vieta no 4Г2 (Eiropas Krievijas 51 guberņā).

Visa pilsētu strādnieku Šķira, visi trūcīgie lauku (audis, kalpi, bezmāju zemnieki nepavisam nepiedalās nekādās vēlēšanās.

Cara vienība ar tautu ir cara vienība ar muižniekiem un kapitālistiem, papildinot tos ar saujiņu bagāto zemnieku un pakļaujot visas vēlēšanas visstingrākajai policijas uzraudzībai. Nav ne runas par vārda, preses, sapulču, biedrošanās brīvību, bez kā vēlēšanas ir vistīrākā komēdija.

Valsts domei nav itin nekādu tiesību, jo visiem tās lēmumiem ir nevis obligāts, bet tikai padomdevēja raksturs. Visi tās lēmumi nonāk Valsts padomē, t. i., to pašu ierēdņu caurskatīšanai un apstiprināšanai. Tā ir tikai spēļu piebūvīte ierēdņu un policijas ēkai. Valsts domes sēdēs publiku nelaiž. Valsts domes sēžu pārskatus atļauj publicēt presē tikai tad, kad sēdes nav izziņotas par slēgtām, bet, lai tās slēgtu, pietiek ar ierēdņu rīkojumu, t. i., lai ministrs iztirzājamo jautājumu ieskaitītu valsts noslēpumu skaitā.

Jaunā Valsis dome ir tas pats Krievijas policijas iecirknis paplašinātā veidā. Bagātajam muižniekam un fabrikantam kapitālistam (reti kad bagātajam zemniekam) ļauj „dot padomu" policijas iecirkņa (vai zemes priekšnieka, vai fabriku

inspektora u. tml.) „atklātajās" sēdēs; viņiem vienmēr ir tiesības savus uzskatus celt priekšā kunga un ķeizara... ak nē, iecirkņa uzrauga, „žēlīgajam ieskatam". Bet „tumšā tauta", pilsētu strādnieki un lauku plikatas, protams, nekad nekādās „apspriedēs" netiek pielaisti.

Starpība tikai tā, ka policijas iecirkņu ir daudz un viss tajos notiek, ka ne ciku, ne grabu. Bet Valsts dome ir viena, un tagad nācās publicēt tās vēlēšanu kārtību un tās tiesību robežas. Šī publikācijā, atkārto jam, jau pati par sevi ir visas cariskās patvaldības neģēlīguma lielisks atmaskojums.

No tautas interešu viedokļa Valsts dome ir visnekaunīgākā ņirgāšanās par „tautas pārstāvniecību". Un it kā par spīti, lai vēl vairāk uzsvērtu šo ņirgāšanos, rodas tādi fakti kā Durnova kga runa, Miļukova kga un Ko arests, Šarapova kga izlēciens. Jaunais Maskavas ģenerālgubernators Durnovo, ko ar sajūsmu apsveic reakcionārā prese, savā runā izpļāpājis valdības īstenos plānus, kura reizē ar 6. augusta manifestu un likumu par Valsts domi izdevusi tai pašā 6. augustā ukazu atcelt 1905. g. 18. februārī izdoto „ukazu Senatam". 18. februāra ukazs atļāva privātām personām izstrādāt melus un projektus valsts iekārtas uzlabošanas jautājumos. Uz šo ukazu balstījās zemstieši un inteliģences pārstāvji, rīkojot sapulces, apspriedes, kongresus, uz kurām policija raudzījās caur pirkstiem. Tagad šis ukazs atcelts. Tagad „visiem metiem un projektiem valsts iekārtas uzlabošanas jautājumos" „jāpaceļas" līdz patvaldnieciskajai valdībai „kārtībā, kas noteikta, nodibinot Valsts domi"! Tas nozīmē — beigas aģitācijai, beigas sapulcēm un kongresiem. Valsts dome pastāv, un — nav vairāk ko runāt. Tieši tā arī pateica Durnovo kgs, paziņodams, ka nekādus zemstes kongresus viņi vairs necietīšot.

Izrādās, ka mūsu „konstitucionāli demokrātiskās" (lasi: monarehistiskās) partijas liberāļi ir vēlreiz izmuļķoti. Viņi cerēja uz konstitūciju, bet tagad viņiem aizliegta ikkatra konstitucionālā aģitāciju sakarā ar tādas iestādes „dāvāšanu", kura ir konstitūcijas izsmiekls!

Bet Šarapova kgs izpļāpājis vēl vairāk. Savā valdības subsidētajā avīzē („Russkoje Djelo") viņš tieši ieteic tai pilī, kur Dome noturēs savas sēdes, novietot kazakus... gadījumam, ja šī Dome izdarītu „nepiedienīgus" izlēcienus. Cara vienības labā ar tautu lautas pārstāvjiem jārunā un jārīkojas tā, kā grib cars. Citādi kazaki Domi padzīs. Citādi — Domes locekjus var arestēt ar! bez kazakiem, pat pirms viņi iekļuvuši Domē. Sestdien, 6. augustā, iznāca manifests par cara vienību ar tautu. Svētdien, 7. augustā, viens no osvobož-dencu mērenā spārna jeb „konstitucionāli demokrātiskās" (lasi: monarchistiskās) partijas vadoņiem, Miļukova kgs, arestēts netālu no Pēterburgas kopā ar kādiem desmit saviem politiskajiem kolēģiem. Viņus grib vajāt par piedalīšanos „Savienību savienībā". Jādomā, viņus drīz atbrīvos, bet Domes durvis viņu priekšā aizvērt būs viegli: vajag tikai paziņot, ka pret viņiem „ierosināta izmeklēšana vai liesas prāva"!...

Krievu tauta saņem pirmās nelielās konstitucionālismā mācības. Plika graša vērtība ir visādiem likumiem, par tautas pārstāvju vēlēšanām, kamēr nav faktiski iekarota tautas patvaldība, pilnīga vārda, preses, sapulču, biedrošanās brīvība, kamēr nav pilsoņu apbruņošanas, kas spētu nodrošināt personas neaizskaramību. Mēs iepriekš teicām, ka Valsts dome ir ņirgāšanās par tautas pārstāvniecību. Tas tā ir neapšaubāmi no tautas patvaldības teorijas viedokļa. Bet šo teoriju neatzīst ne patvaldnieciskā valdība, ne monarchis-tiskā, liberālā buržuāzijā (osvoboždenci jeb konstitucionāli monarchistiskā partija). Mūslaiku Krievijā mūsu priekšā ir trīs politiskas teorijas, par kuru nozīmi mēs vēl runāsim ne vienu vien reizi. 1) Teorija par cara apspriešanos ar tautu (jeb „cara vienību ar tautu un tautas vienību ar caru", kā teikts 6. augusta manifestā). 2) Teorija par cara vienošanos ar tautu (osvoboždencu un zemstu kongresu programa). 3) Teorija par tautas patvaldību (sociāldemokrātijas, kā arī vispār revolucionārās demokrātijās, programa).

No apspriešanās teorijas viedokļa pilnīgi dabiski, ka cars apspriežas tikai ar tiem, ar ko viņš grib, un tikai tādā veidā, kā viņš grib. Bet, ar ko un kā grib apspriesties cars, to ļoti uzskatāmi parāda Valsts dome. No vienošanās teorijas viedokļa cars nav pakļauts tautas gribai, bet viņam tikai jārēķinās ar to. Bet, kā īsti jārēķinās, ciktāl jārēķinās, — to no „osvoboždenciskās" „vienošanās" teorijas secināt nevar, un, kamēr reālā vara ir cara rokās, „osvoboždenciskā" buržuāzijā neizbēgami nolemta nožēlojamam ubagotājas vai maklera stāvoklim, kas grib tautas uzvaras izmantot pret tautu. No tautas patvaldības viedokļa nepieciešams vispirms īstenībā nodrošināt pilnīgu aģitācijas un vēlēšanu brīvību, bet pēc tam sasaukt īstu visas tautas satversmes sapulci, t. i., tādu, kura būtu ievēlēta ar vispārēju, tiešu, vienlīdzīgu un aizklātu balsošanu, kuras rokās būtu visa vara, pilnīga, vienota un nedalīta vara un kura patiesi paustu tautas patvaldību.

Tādējādi mēs esam nonākuši pie mūsu aģitācijas lozunga (KSDSP lozunga) attiecībā uz Valsts domi. Kas tad īstenībā var nodrošināt vēlēšanu brīvību un pilnīgu satversmes sapulces varu? Tikai revolucionārā armijā organizējusies bruņota tauta, kura dabūjusi savā pusē visu, kas dzīvs un godīgs cara armijā, kura uzvarējusi cara spēkus un aizstājusi cara patvaldniecisko valdību ar revolucionāru pagaidu valdību. Valsts domes nodibināšana, kas, no vienas puses, „vilina" tautu ar domu par pārstāvniecības veida valdīšanu, bet, no otras puses, ir visrupjākais lautas pārstāvniecības viltojums, — radīs neizsīkstošu avotu visplašākajai revolucionārai aģitācijai masās, noderēs par lielisku iemeslu sapulču, demonstrāciju, politisku streiku ult. rīkošanai. Visas šās aģitācijas lozungs ir: bruņota sacelšanās, revolucionārās armijas vienību un družinu tūlītēja izveidošana, cara varas gāšana un revolucionārās pagaidu valdības nodibināšana visas tautas satversmes sapulces sasaukšanai. Sacelšanās momenta noteikšana, protams, atkarīga no vietējiem apstākļiem. Mēs tikai varam teikt, ka revolucionārajam proletariātam vispār tagad ir izdevīgi sacelšanās momentu mazliet attālināt: strādnieku apbruņošana pakāpeniski virzās uz priekšu, karaspēka noskaņojums kļūst arvien neuzticamāks, kara krize atrodas savas izšķiršanas priekšvakarā (karš vai smags miers), tādos apstākļos priekšlaicīgi sacelšanās mēģinājumi var sagādāt milzīgu ļaunumu.

Noslēgumā mums atliek salīdzināt iepriekš jau īsumā apcerēto taktikas lozungu ar citiem lozungiem. Kā mēs jau aizrādījām avīzes „Proļetarij" 12. nr-ā, mūsu lozungs ir identisks tam, ko vairākums Krievijā strādājošo biedru saprot ar ,.aktivu boikotu". Pilnīgi nepareiza taktika ir „Iskrai", kas 100. nr-ā ieteic revolucionārās pašvaldības tūlītēju organizēšanu un tautas pilnvaroto ievēlēšanu kā iespējamās sacelšanās prologu. Kamēr vēl trūkst spēku bruņotās sacelšanās izvešanai un tās uzvarai, tikmēr smieklīgi pat runāt par lautas revolucionāro pašvaldību. Tas nav [41] sacelšanās prologs, bet epilogs. Tāda kļūdaina taktika nāktu par labu tikai „osvoboždenciskajai" buržuāzijai, pirmkārt, ar to, ka tā sacelšanās lozungu aizsedz vai nobīda malā ar revolucionārās pašvaldības organizēšanas lozungu; otrkārt, ar to, ka tā atvieglotu liberālajiem buržujiem izsludināt savas (zemstu un pilsētu) vēlēšanas par lautas vēlēšanām, jo tautas vēlēšanas, saglabājot varu cara rokās, nevar notikt, bet zemstu un pilsētu vēlēšanas liberāļiem var vēl izdoties, neraugoties uz Durnovo kgu draudiem.

Proletariats no Domes vēlēšanām izslēgts. Proletariātam, taisnību sakot, nav ko boikotēt Domi, jo šī cariskā Dome pati ar savu nodibināšanos boikotē proletariātu. Bet proletariātam izdevīgi atbalstīt to buržuāziskās demokrātijās daļu, kas sliecas uz revolucionāru darbības veidu, bet nevis uz kaulēšanos, sliecas uz Domes boikotu, uz pastiprinātu aģitāciju tautā, lai protestētu pret šo Domi. Proletariats nedrīkst klusējot paiet garām šai buržuāziskās demokrātijās pirmajai nodevībai vai nekonsekvencei, kad tās pārstāvji runā par Domes boikotu (boikota labā zemstiešu jūlija kongresā, pirmo reizi balsojot, izteicās pat vairākums), leic skanīgas frāzes par griešanos pie tautas un nevis pie cara (1. Petrunkeviča kgs tajā pašā kongresā), bet darbos gatavi atstāt bez protesta šā vārda īstajā nozīmē, bez plašas aģitācijas šo jauno ņirgāšanos par tautas prasībām, gatavi atmest domu par boikotu un piedalīties Domē. Proletariats nevar atstāt bez atspēkošanas tās melīgās frāzes, no kurām tagad mudžēt mudž raksti legālajā liberālajā presē (skaties, piem., 7. augusta avīzi ,,Rusj“), kas metusies karot pret boikota ideju. Liberālie avīžnieku kungi samaitā tautu ar saviem apgalvojumiem, ka iespējams miera ceļš, „miermīlīga uzskatu cīņa“ (kungi, kāpēc gan Miļukovs nevarēja „mier-mīlīgi“ cīnīties pret Šarapovu, ko?). Liberālie avīžnieku kungi māna tautu, teikdami, ka zemstieši it kā „var zināmā mērā (1) paralizēt (!!) zemes priekšnieku un vispār vietējās administrācijas neapšaubāmi sagaidāmo iedarbību uz zemnieku vēlētājiem" „Rusj“, turpat). Liberālie avīžnieki pašos pamatos izkropļo Valsts domes nozīmi Krievijas revolūcijas gailā, kad viņi šo Domi salīdzina ar Prūsijas palatu laikmetā, kad tai bija konflikts ar Bismarku budžeta jautājumā (1803. g.). Īstenībā, ja jau salīdzina, tad kā piemērs jāņem nevis konstitucionālais laikmets, bet laikmets, kad nolika cīņa par konstitūciju, revolūcijas sākuma laikmets. Citādi rīkoties nozīmē pārlēkt tieši no revolucionārās buržuāzijas laikmeta tanī laikmetā, kad buržuāzijā jau bija samierinājusies ar reakciju. (Salīdzini avīzes ,,ProJetarij“ 5. nr-ā paralēli starp mūsu Petrunkeviču kgiem un „kādreizējo revolucionāru", — bet pēc tam ministru — Andraši^42.) Valsts dome atgādina Prūsijas „apvienoto landtāgu" (seimu), ko nodibināja 1847. (joda 3. februāri, gadu pirms revolūcijas. Arī prūšu liberāļi toreiz taisījās, bet nesataisījās boikotēt šo muižnieku padomdevēju palatu un jautāja lautai: „Anneh-men oder ablehnen?" („Pieņemt vai atraidīt?" — buržuāziskā liberāļa lleinricha Simona brošūras nosaukums, kura iznāca 1847. g.). Prūsijas apvienotais landtags sanāca (pirmo sesiju atklāja 1847. g. 11. aprilī, slēdza 1847. g. 26. jūnijā), noveda pie daudziem konfliktiem starp konstitucionalistiem un patvaldniecisko varu, bet tas tā arī palika tikai nedzīva iestāde, līdz kamēr revolucionārā tauta un Berlīnes proletariats tās priekšgalā 1848. gada 18. marta sacelšanās laikā nebija uzvarējuši karaļa karaspēku. Tad Valsts domi... ak nē, apvienoto landtāgu, aiztrieca pie velna. Tad sasauca (diemžēl, nevis revolucionārā valdība, bet karalis, ko varonīgie Berlines strādnieki „nenosita pavisam") tautas pārstāvju sapulci uz vispārēju vēlēšanu tiesību pamata, pastāvot samērā brīvai aģitācijai.

Lai jau buržuāziskie revolūcijas nodevēji piedalās šajā Valsts domē, kas piedzimusi nedzīva. Krievijas proletariats sāks pastiprinātu aģitāciju un mūsu, Krievijas 1848. g. 18. marta (vai labāk — 1792. g. 10. augusta) sagatavošanu.

„ProlelarijU. nr., 1905. 0- Iespiests ple avīzes „Proletary"

2эГ (Hi0 oufiuslā teksta

MELNAS SOTNAS UN SACELŠANAS ORGANIZĒŠANA

Nolikumi Ņižņij-Novgorodā un Balašovā pievērsuši sev vispārēju uzmanību. Iepriekšējā numurā mēs ievietojām sīku atstāstījumu par kauju Ņižņij-Novgorodā, šinī numurā ievietojam atstāstījumu par kauju Balašovā. Melno solņu varoņdarbi kļūst aizvien plašāki. Sociāldemokrātijai jāpievērš uzmanība tam, kāda nozīme šai parādībai ir revolūcijas attīstības vispārējā gaitā. Kā papildinājums korespondencei 1 no Samaras še būs vēl kāda interesanta lapiņa, ko izlaidusi KSDSP Borisogļebskas grupa.

„Borisogjcbskas pils. strādnieki un iedzīvotāji! Balašovas un Ņižņij-Novgorodas notikumi, kuros policija parādīja savas spējas organizēt visu citādi domājošo piekaušanu, parādījuši jums, cik nopietns ir tas moments, ko revolūcija izvirzījusi mūsu priekšā. Vārdu un platoniskas kritikas laiki pagājuši. Ar notikumu gailas spēku valdība spiež mūs no vārdiem pāriet uz darbiem. Tā redz, ka revolucionārā kustība pāraugusi to stāvokli, kad pret šo kustību līdz šim cīnījās tikai policija un žandarmērija. Valdība sajutusi, ka cīņā pret „iekšējo ienaidnieku^11 tai nepietiks ar iekšlietu ministrijas regulāro karaspēku. Par „iekšējiem ienaidniekiem", „dumpiniekiem" kļuvuši visi Krievijas impērijas iedzīvotāji, un valdība spiesta atklāt volontieru-brīvprālīgo uzņemšanu regulārās armijas rindās. Bet, uzsākot masveidīgi uzņemt „valsts dienestā" baskājus, huligānus, tarclianus un tamlīdzīgu publiku, kas neatzīst nekādus birokrātiskus ierobežojumus, mūsu valdība bija spiesta grozīt arī sensenos masu ietekmēšanas paņēmienus un sensenos konspirācijas paņēmienus tiešā cīņā pret revolūciju. Ar ko sasities, ar to arī ārstējies. Līdz šim mūsu valdība tikai cīnījās pret iespiesto vārdu. Tagad viņa pati iespiež proklamācijas avizēs „Moskovskije Vedomosti", „Russkoje Djelo", „Graždaņin", „Djcņ" un cilos oficiālos orgānos. Līdz šim mūsu valdība tikai tvarstīja aģitatorus. Tagad viņa pati komandē arclīierejus, ģenerālus, Šarapovus, Gringmutus un citus savus aģitatorus aģitēt tautā. Līdz šim mūsu valdība tikai žņaudza organizāciju. Tagad viņa pati organizē krievu ļaužu savienības, patriotu ligas, monarehistu savienības. Līdz šim mūsu valdība tikai drebēja, iedomājoties par sacelšanos. Tagad viņa pali organizē melnās sotņas

sacelšanos, pali cer sākt pilsoņu karu. Šausmās no gaidāmās revolūcijas valdība piesavinājusies revolūcijas ieročus: organizāciju, propagandu un aģitāciju. Ar šo abpusēji griezīgo ieroci, ar melnās sotņas palīdzību valdība sāk rīkot tautas sašutuma inscenējumus, kontrrevolūcijas inscenējumus. „Izmēģinājusi roku" malienēs, tā sāk viesizrādes arī Krievijas centrā. Nesen mēs bijām lādu inscenējumu liecinieki Ņižņij-Novgorodā un Balašovā, un nevar sacīt, ka patvaldībai arī šeit nebūtu bijis panākumu. Izrādījās, ka „revolucionārie" cīņas paņēmieni ir iedarbīgi: daudzi patvaldības ienaidnieki tika nogalināti un piekauti, bet iedzīvotāji terorizēti ar šo mūsu valdības likumīgu teroru.

Nav šaubu, ka tam tūlīt sekos arī eksperimenta turpmākā paplašināšana. Vienu melno sotņu tauri nedos miera cilām melnajām sot-ņām līdz tam laikam, kamēr arī tās nebūs izmēģinājušas savus spēkus. Kur ir revolūcija, tur ir arī kontrrevolūcija, un tātad arī Borisogļeb-skai jāsagatavojas tam, ka tai būs jāizbauda melnsimtnieciskā virziena izcilo pārstāvju organizatoriskās spējas. Mums ir pamats arī Boriso-glebskā gaidīt gan ebreju, gan strādnieku, gan inteliģences grautiņus, tāpēc, rūpēdamās par attiecīgas pretestības sagatavošanu visiem valdības „nelegālajiem pasākumiem" revolucionārās kustības apspiešanā, Borisogļcbskas grupa, izsludinot līdzekļu vākšanu bruņotas pašaizsardzības organizēšanai, aicina visus, kuru simpātijās nav valdības un melnās sotņas pusē, palīdzēt ar naudu un ieročiem pašaizsardzības pulciņu organizēšanai".

Patiešām, pati valdība uzspiež iedzīvotājiem pilsoņu karu. Patiešām, „baskāji, huligāni un tarehani" tiek pieņemti valsts dienestā. Šādos apstākļos osvoboždencu buržuāziskās runas par sacelšanās sludināšanas noziedzību un neprātu, par pašaizsardzības organizēšanas kaitīgumu (,,Osvob.“. 74. nr.) jāatzīst ne vien par bezgalīgu politisku vulgaritāti, ne vien par patvaldības attaisnošanu un (faktiski) iztapību pret avīzi „Moskovskije Vedomosti“. Nē, šīs runas turklāt kjūst par osvoboždenc.isko mitiniju vienkāršu nedzīvu kurnēšanu, kuras revolucionārā kustība bez žēlastības izmet „pār dzīves bortu", nodod retu lielu arehivā — viņām vispiemērotākajā vietā. Teorētiskie strīdi par sacelšanās nepieciešamību drīkst būt un tiem vajag būt, taktikas rezolūcijas šajā jautājumā vajag pamatīgi pārdomāt un izstrādāt, liet aiz visa tā nedrīkst aizmirst, ka lielu stiehiskā gaita valdonīgi lauž sev celti par spīti jebkādiem prātojumiem. Nedrīkst aizmirst, ka visu to vislielāko pretrunu attīstība, kuras gadsimtiem krājušās Krievijas dzīvē, norit ar nepielūdzamu spēku, izvirzot uz skatuves lielas tautas masas, izmelot grabažu kaudzē nedzīvās un sastingušās mācības par mierīgu progresu. Visādi oporlunisli mēdz mums teikt: mācieties no dzīves. Diemžēl viņi ar dzīvi saprot tikai mierīgo periodu, sastinguma laiku purvu, kad dzīve tik tikko kustas uz priekšu. Viņi, šie aklie ļaudis, vienmēr patiek iepakaļ revolucionārās dzīves mācībām. Izrādās, ka viņu nedzīvās doktrinas vienmēr stāv tālu aiz revolūcijas bangainās straumes, kas pauž dzīves visdziļākās prasības, kuras skar tautas masu visbūtiskākās intereses.

Palūkojieties, piemēram, cik smieklīga tagad šo dzīves mācību priekšā ir zināmas sociāldemokrātijas daļas vaimanāšana par sacelšanās sazvērnieciskā uzskata briesmām, par sacelšanās nepieciešamības šauro ,,jakobinisko“ novērtējumu, par materiālā spēka lomas un nozīmes pārspīlēšanu gaidāmajos politiskajos notikumos. Šī vaimanāšana sākās tieši pirms tam, kad sacelšanās kļuva par visīstāko, visvajadzīgāko tautas prasību, kad tieši masas, kam sevišķi svešas visādas „sazvērestības", melno sotņu varoņdarbu dēļ sāka iekļauties sacelšanās kustībā. Sliktu doktrinu lieliski izlabo laba revolūcija. Jaunajā ,,Iskrā“ jūs varat izlasīt bezzobainas, tīri bureņiniskas asprātības^68 (vai zobgalības?) par to, ka speciāli militārā brošūrā liekot iztirzāti revolūcijas militārie jautājumi līdz pat jautājumam par dienas un nakts uzbrukumiem, vai arī par to, ka jāpadomā par sacelšanās štābu atrašanās vietām, par organizācijas „dežurējošo" biedru norīkošanu, kuri jau laikus varētu uzzināt par katru grautiņu, par katru „pretinieka" rīcību, laikus dot attiecīgus rīkojumus mūsu kaujas spēkiem, organizētajam revolucionārajam proletariātam. Bet tajā pašā laikā gluži kā par izsmieklu ārzemju meņševiku nedzīvajai doktrinai mēs redzam Krievijas meņševiku rīcību. Par Jekaterinoslavu mēs lasām (sk. avīzes „Proļetarij" 13. nr-u), ka uz karstāko notikumu laiku (gaidīja, ka melnsimtnieki rīkos grautiņu! Vai tad tagad Krievijā ir kāda pilsēta vai ciems, kur negaidītu kaut ko līdzīgu?) notikusi boļševiku vienošanās gain ar meņševikiem, gan ar Bundu. „Kopēja naudas vākšana apbruņošanai, kopējs rīcības plāns utt.“. Bet kas tas ir par plānu, redzams no tā, ka, piemēram, Brjanskas rūpnīcā oOO cilvēku lielā strādnieku mītiņā sociāldemokrāti aicinājuši organizēt pretošanos. „Pēc tam Brjanskas rūpnīcas organizētie strādnieki vakarā tika izvietoti vairākās mājās; lika nostādītas patruļas, lika iecelts galvenais Stabs ult., — vārdu sakot, mēs bijām pilnīgā kaujas gatavībā" (starp cilu.

Irīs iepriekš nosauktās organizācijas cita citai paziņoja „katras organizācijas galveno Stabu atrašanās vielu“).

Jauniskriešu publicisti zobojas... par saviem pašu biedriem praktiķiem!

Kungi, lai cik nicīgi jūs rauktu savu degunu sakarā ar jautājumu par nakts uzbrukumiem un tamlīdzīgiem šauri taktiskiem militāriem jautājumiem, lai kā jūs viebtos par „plānu" norīkot dežurējošos organizācijas sekretārus vai vispār organizācijas biedrus ārkārtējas kara darbības gadījumam,— dzīve prasa savu, revolūcija māca, velkot līdzi un sapurinot visstūrgalvīgākos pedantus. Militāros jautājumus līdz pat vissīkākajiem nākas studēt pilsoņu kara laikā, un strādnieku interese par šiem jautājumiem ir visdabiskākā un visveselīgākā parādība. Galvenos štābus (vai dežurējošos organizācijas biedrus) nākas organizēt. Patruļu izvietošana, vienību novietošana mājās — visas tās ir tīri militārās funkcijas, visas tās ir revolucionārās armijas sākuma operācijās, viss tas ir bruņotās sacelšanās organizēšana, revolucionārās varas organizēšana, varas, kas kļūst vīrišķīga un spēcīgāka ar šo nelielo sagatavošanos, .šajās nelielajās sadursmēs, pārbaudot savus spēkus, mācoties karot, gatavojoties uzvarai, — uzvarai, kas toties tuvāka, toties iespējamāka, jo dziļāka kļūst vispārējā politiskā krize, jo stiprāks ir nemiers, neapmierinātība un svārstīšanās cara armijas rindās.

Jekaterinoslavas un Borisogļebskas biedru piemēram jāseko un tam sekos biedri sociāldemokrāti aizvien plašākos un plašākos apmēros visā Krievijā. Aicinājums palīdzēt gan ar naudu, gan ar ieročiem ir pilnīgi savlaicīgs. Arvien aug un augs to cilvēku skaits, kuriem pilnīgi sveši jebkādi „plāni" un pat jebkādas revolūcijas idejas, kuri redz; jūt bruņotas cīņas nepieciešamību, redzot šīs policijas, kazaku un melnsimtnieku zvērības pret neapbruņotiem pilsoņiem. Izvēles nav, visi citi ceļi slēgti. Neuztraukties par to, kas pašreiz Krievijā notiek, nedomāt par karu un revolūciju nevar, bet ikviens, kas uztraucas, domā, interesējas, ir spiests pievienoties vienai vai otrai bruņotai nometnei. Jūs piekaus, sakropļos un nogalinās par spīli jūsu izcili miermīlīgajam un līdz sīkumainībai legalajam rīcības veidam. Revolūcija neatzīst neitrālos. Cīņa jau ir uzliesmojusi. Cīņa notiek uz dzīvību un nāvi, — cīņa starp veco verdzības, dzimtbūšanas, patvaldības Krieviju un jauno, svaigo tautas

Krieviju, darba ļaužu masu Krieviju, kuras laužas uz gaismu un brīvību, lai pēc tam sāktu atkal nn atkal cīnīties par pilnīgu cilvēces atbrīvošanu no ikkatra jūga un ikkatras ekspluatācijas.

Lai tad ari tuvojas tautas bruņotā sacelšanās!

„Proletarij", 74. nr.. 1905. g. Iespiests pēc autres „Proletarij“

29. (16.) augustā teksta

REDAKCIJAS PĒCVĀRDS RAKSTAM „III KONGRESS KAUKAZIJAS MEŅŠEVIKU TIESAS PRIEKŠA"

Pārdrukājot šo rakstu no KSDSP Kaukazijas savienības organa („Borba Proļetariata“eo 1. nr. krievu valodā; armēņu valodā iznācis G. nr., gruzinu — 9. nr.), mēs no savas puses atzīmēsim, ka Kaukazijas meņševiki gandrīz vai pirmie uzstājušies presē ne vien ar nepamatotu lamāšanos pret kongresu (jaunās ,,Iskras“ garā), bet arī ar mēģinājumu apstrīdēt precizi noteikto partijas komiteju pārstāvniecību. Kaukazijas savienība savā orgānā, mierīgi un pamatīgi atspēkojot meņševiku argumentus, lieliski pierādījusi KSDSP 111 kongresa pilnīgo likumību pat tai gadījumā, ja meņševiku apstrīdētie pieci mandali tiklu atzīti par nederīgiem.

„Рго]е1апГ‘, ik. nr.. 1005. (j. Iespiests pēc avīzes „Proletarij"

19. (16.) auoustā teksta

VAI ,,LIBERALĪE“ ZEMSTIEŠI JAU KAPJAS ATPAKAĻ?

Mēs tikko kā izlasījām liberāli buržuāziskās „Frankfurtes Avīzes*1 Pēterburgas korespondenta 8. (21.) augusta ziņojumu, ka zemstu un pilsētu darbinieku kongress, kam saskaņā ar jūlija kongresa lēmumu bija jāsanāk tūlīt pēc Buligina projekta publicēšanas un kas jau bija paredzēts augusta beigās — nenotiks. Kā jums šķiet, kāpēc? Tāpēc, ka 6. augustā cars atcēlis savu 1905. gada 18. februāra ukazu senalam! Korespondents piebilst: „Šī pilnīgi neizskaidrojamā (?? Avīzes „Profetarij“ redakcija) zemstiešu gļēvulība šeit politiskajās aprindās rada vispārēju izbrīnu, jo tādā momentā kā pašreiz neviens nebija iedomājies gaidīt, ka zem-stieši būs tik nevarīgi. Tāpēc ziņai, ko es sniedzu, vēl pilnīgi netic un pagaidām pret to izturas nogaidoši**. Mēs jau sen pareģojām, ka valdībai nebūs grūti liberālos buržujus pārvilināt savā pusē un piespiest tos „novērsties no revolūcijas lietas**.

„Proletarij", И. nr., 1905. g■ Iespiests pēc avīzes .,Proletariji%

29. (16.) augustā teksta

strādnieku Šķira un revolūcija

1. Demokrātiskais un sociālistiskais apvērsums.

2. Demokrātiskās revolūcijas buržuāziskais raksturs. („Buržuāziskā un sociālistiskā revolūcija^11.)

‘5. Sociāldemokrātijas kā patstāvīgas proletariāta šķiras partijas uzdevumi.

4. Zemniecības loma demokrātiskā revolūcijā.

5. Bruņotā sacelšanās un revolucionārā armija.

0. Revolucionārā valdība. Tās uzdevumi.

7. Proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskā diktatūra.

f. a) Strādnieku šķiras mērķi. ($) Sociāldemokrātijā. Mūsu programa. 7) Programa m а x i m и m un 8) m i-

n i m и m. I Tās raksturojums (salīdzini* 6 punktus), ļ

s) Demokrātiskais un sociālistiskais apvērsums.

2. Buržuāziskā и и sociālistisku г ev oluci j a. Kāpēc demokrātiskais apvērsums ir buržuāzisks? a) Preču un kapitālistiskā ražošana. (5) Ekonomiskā būtība. 7) Konstitucionāli demokrātiskā partija, tās programa un tās šķi-riskā būtība. Š ķ i r a s parti j a. Zemstu kongresi. Inteliģences savienības. Legālā prese. 8) Buržuāziskie padomi proletariātam: arodnieciska ciņa uti.

«?. Secinājumi no iepriekšējā. Patstāvīga šķiras partija. Organizācija — arodnieciska un partejiska, aģitācijas un militārā. Marksisms: ,,doktrina“.

4. Zemniecības īpašās intereses. Dzimtbūšanas atliekas. Kāpēc demokrātiskā revolūcijā zemniecības loma ir sevišķi svarīga? „Vispārējā zemes pārdalīšana", tās nozīme. Zemnieki — strādnieku dabiskie sabiedrotie.

Sk. šā sējumu 148. 1111 149. Ipp. lied.

Zemniecības sīkburžuaziskums.

5. Sacelšanās. Morālais un materiālais spēks.

Tautas apbruņošana. Mīli tarn organizācija (militārie jautājumi utt.). Revolucionārā armija. (Piemērs: Ņižņij-.Novgoroda un Jekaterinoslava) ((bumbas, ieroči)).

6. Revolucionārā valdība, sacelšanās organs. Revolucionārās valdības un revolucionārās varas nozīme. Līdzdalība revolucionārā valdībā. Revolucionārās valdības programa: 6 punkti. Aizdedzināt Eiropu.

7. Kas ir diktatūra? Šķiras diktatūra un personas diktatūra. Demokrātiskā diktatūra. Šķiras.

Iespiests pēc rokraksta

Sarakstīts 1905. g. augustā Pirmoreiz iespiests 1926. g. Ļeņina rakstu un materiālu krājumā V

PRIEKŠVĀRDS BROŠŪRAS „KRIEVIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTU UZDEVUMI“ TREŠAJAM IZDEVUMAM

Šās brošūras trešais izdevums iznāk tādā Krievijas revolūcijas attīstības momentā, kas būtiski atšķiras no 1897. gada, kad šī brošūra tika sarakstīta, un no 1902., kad iznāca tās otrais izdevums. Nav nemaz ko runāt par to, ka šī brošūra sniedz tikai vispārēju apskatu par sociāldemokrātijas uzdevumiem vispār, bet nevis konkrētu aizrādījumu par pašreizējiem uzdevumiem, kas atbilst strādnieku un revolucionārās kustības, kā arī Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas, tagadējam stāvoklim. Mūsu partijas pašreizējiem uzdevumiem es tiku veltījis brošuru „Sociāldemokrātijas divas laktikas demokrātiskā revolūcijā^1* (Ženevā 1905. g.). Salīdzinot abas šīs brošūras, lasītāji var spriest, vai konsekventi attīstījušies autora uzskati par sociāldemokrātijas vispārējiem uzdevumiem un speciāliem uzdevumiem pašreizējā momentā. Ka šāds salīdzinājums nav lieks, tas, starp citu, redzams no mūsu liberāli monarchistiskās'buržuāzijas vadoņa Struves kga nesenā izlēciena, kurš žurnālā „Osvoboždeņije“ apsūdzēja revolucionāro sociāldemokrātiju (KSDSP III kongresa personā), ka tā bruņotas sacelšanās jautājumu nostādot dumpinieciski un abstrakti revolucio-nistiski. Mēs jau aizrādījām avīzē ,,Proļetarij“ (9. nr-ā, „Revolūcija māca* ), ka rakstu „Krievijas sociāldemokrātu uzdevumi** (1897. gadā), „Ko darīt?** (1902. g.) un avīzes „Prolelarij** (1905. g.) vienkārša salīdzināšana vien jau atspēko osvoboždencu apsūdzību un pierāda, ka sociāldemokrātisko uzskatu attīstība jautājumā par sacelšanos ir cieši saistīta ar revolucionārās kustības attīstību Krievijā.

Osvoboždencu apsūdzība ir likai liberālās monarchijas piekritēju oporlunistisks izlēciens, kuri cenšas aizsegt savu revolūcijas nodevību, taulas interešu nodevību, savu cenšanos noslēgt veikalu ar cara varu.

N. Ļeņins

1905. g. augustā.

Pirmoreiz iespiests 1905. g. rudeni

KSDSP CK izdotā brošūrā Iespiests pēc brošūras teksta

PIEZĪME PIE P. NIKOLAJEVA BROŠŪRAS „REVOLŪCIJA KRIEVIJA*70

Šī brošūra sarakstīta pirms 6. augusta. Tagad Valsts dome ir jau nodibināta. Strādnieku šķirai un visiem nemantīgajiem ļaudīm nemaz nav tiesību vēlēt Domes locekļus. Bagātie muižnieki un tirgoņi Domes locekļus ievēlē ar guberņu balsotāju starpniecību. Zemnieki arī pat guberņu balsotājus neievēlē uzreiz, bet ar apriņķu balsotāju starpniecību, kurus ievēlē pagastu sapulces. No vēlēšanu brīvības, preses un sapulču brīvības nav ne jausmas. Policijai joprojām ir pilnīga vara. Dome pieņem nevis valdībai obligātus, bet tikai padomdevēju lēmumus, t. i., Domei nav itin nekādas varas.

Pirmoreiz iespiests 1905. ij. rudenī Iespiests pēc rokraksta

MONARCHISTISKAS BURŽUĀZIJAS ASTĒ VAI REVOLUCIONĀRĀ PROLETARIĀTA UN ZEMNIECĪBAS PRIEKŠGALĀ?

Sociāldemokrātijas taktika attiecībā pret Valsts domi joprojām stāv dienas kārtībā, visu pārējo revolucionārās cīņas jautājumu priekšgalā. Domstarpības par šo taktiku, kuras atklājās starp KSDSP oportunistisko (,,īskra“) un revolucionāro (,,Prolctarij“) spārnu, jāiztirzā ļoti rūpīgi ne jau kašķīgas polemikas dēļ (kas dažreiz izvēršas par ķildu), bet gan lai pilnīgi noskaidrotu jautājumu un palīdzētu darbiniekiem uz vietām izstrādāt cik vien iespējams precizus, noteiktus un vienotus lozungus.

Sākumā pāris vārdu par šo domstarpību rašanos. Avīzes ,,Proļetarij“ 12. nr-ā, jau pirms likuma izdošanas par Valsts domi, mēs pastāstījām, kādi ir mūsu taktikas un mūsu domstarpību pamati ar ,,lskru“. Mēs prasījām: 1) atbalstīt boikota ideju tai ziņā, lai pastiprinātu aģitāciju un griešanos pie tautas, tai ziņā, lai proletariats atbalstītu buržuāziskās demokrātijās kreiso spārnu un nemitīgi atmaskotu tās labējā spārna nodevību; 2) katrā ziņā aktivu boikotu, bet nevis „pasīvu novēršanos", t. i„ „desmitkāršot aģitāciju" līdz pat „vardarbīgai iekļūšanai vēlēšanu sapulcēs", un, beidzot, 3) „skaidru, precizu un tiešu aģilacijas lozungu", proti: bruņota sacelšanās, revolucionārā armija, revolucionārā pagaidu valdība. Mēs noteikti noraidījām „Iskras" lozungu (106. nr-ā): „revolucionārās pašvaldības organizēšana" kā tādu, kas ir juceklīgs un nāk par labu osvoboždenciem, t. i., inonarchistiskai buržuāzijai. Pie tam mēs, it kā paredzēdami, ka „Iskra" sāks atkal „vairot" domstarpības, tūliņ piebildām, ka esam vienis pratis ar to, ka „Iskra" nosoda pasivā boikota ideju.

Tāpēc, ja tagad ,,Iskra“ 108. nr-ā dod kaut kādus mājienus par „neiejaukšanās”, ,,absentisma“, „atturēšanās”, „sakrustotu roku” u. tml. teoriju, tad mēs vispirms noraidām šādus „iebildumus”, jo tā nav polemika, bet tikai mēģinājums „iekost” oponentam. Ar šādiem „polemikas” paņēmieniem, — ko vainago insinuācija, it kā daži vadoņi paši gribējuši iek|ūt pagaidu valdībā, — jaunā „Iskra” sen jau radījusi visplašākajās sociāldemokrātijas aprindās pilnīgi noteiktu izturēšanos pret sevi.

Tātad domstarpību būtība bija tā, ka „Iskra” nav pieņēmusi mūsu aģitācijas lozungu, ko mēs uzskatām par centrālo (bruņota sacelšanās, revolucionārā armija, revolucionārā pagaidu valdība). „Proļetarij” turpretim uzskata par pilnīgi nepieļaujamu „sacelšanās lozungu aizsegt vai kaut tikai nobīdīt malā ar revolucionārās pašvaldības organizēšanas lozungu” („Proļetarij”, 12. nr.). Visiem pārējiem domstarpību punktiem ir samērā mazāk svarīga nozīme. Turpretim sevišķi svarīgi tālāk ir tas, ka 108. nr-ā „Iskra” sāk jau (kā tas ne vienu vien reizi ar viņu ir noticis) kāpties atpakaļ, izlocīties, izvairīties: revolucionārās pašvaldības organizēšanas lozungu tā papildina ar „tautas masu aktivas kaujinieciskas uzstāšanās” lozungu (ar ko tas atšķiras no bruņotas sacelšanās lozunga, zina tikai allah). „Iskra” aizrunājas pat tiktāl, ka „revolucionārās pašvaldības organizēšana jau arī ir vienīgais veids, kā tiešām „organizēt” visas tautas sacelšanos”. „lskras” 108. nr. datēts ar 13. (26.) augustu, bet 24. augustā j. st. Vines „Strādnieku Avīzē” iespiests b. Martova raksts, kurā „lskras” plāns izteikts pilnīgi 106. nr-a garā, bet nevis 108. nr-a „labojumu” garā. So b. Martova vērtīgā raksta galveno daļu mēs ievietojam tālāk* kā „sociāldemokrātiskā maņilovisma” paraugu.

Pamēģināsim tikt skaidrībā ar šo jucekli.

Lai lielu noskaidrotu, vispirms nepieciešams būt skaidrībā, kādi spēki un tieši kā „darina” Krievijas revolūcijas „vēsturi” pašreizējā momentā. Patvaldība pieņēmusi cara un tautas „apspriešanās” teori ju. Vēlēdamās apspriesties ar policejiskās uzraudzības izsijāto muižnieku un bodnieku pilnvaroto saujiņu, tā negantā niknumā sāk apspiest revolūciju. Monarchistiskās buržuāzijas plašākās aprindas aizstāv cara

* Sk. šā sējuma 187. un 188. Ipp. Red.

1*2 9. .sēj.

un taulas vienošanās leoriju (osvoboždenci jeb konstitucionāli „demokrātiskā“ partija). Ar šo teoriju buržuāzijā parāda savu revolūcijas nodevību, gatavību sākumā atbalstīt to, bet pēc tam apvienoties ar reakciju pret to. Revolucionārais proletariats, ciktāl lo vada sociāldemokrātijā, prasa tautas patvaldību, t. i., pilnīgi iznicināt reakcijas spēkus un vispirms faktiski gāzt cara valdību un to aizslāt ar revolucionāru pagaidu valdību. Proletariats cenšas (bieži vien neapzināti, bet nelokāmi un enerģiski) pēc tā, lai pievienotu sev zemniecību un ar tās palīdzību, par spīli buržuāzijas svārstībai un nodevībai, novestu revolūciju līdz pilnīgai uzvarai.

Valsts dome neapšaubāmi ir piekāpšanās pret revolūciju, bel piekāpšanās, kas izdarīta (tas ir vēl neapšaubāmāk) nolūkā apspiest revolūciju un nedot konstitūciju. Buržuāziskie „izlīdzēji'1 grib panākt konstitūciju, lai apspiestu revolūciju: Vinogradova kgs (avīzē „Russkije Vedomosti") sevišķi skaidri izpaudis šos liberālās buržuāzijas centienus, kas neizbēgami izriet no tās šķiriskā stāvokļa.

Tagad jājautā: kāda nozīme šādos lietas apstākļos ir lēmumam boikotēt Domi, ko pieņēmusi „Savienību savienība" (sk. avīzes ,,Proļetarij“ 14. nr-u), t. i., buržuāziskās inteliģences visplašākā organizācija? Buržuāziskā inteliģence vispār un visumā arī grib „vienošanos". Tāpēc arī viņa svārstās, kā to daudzkārt jau parādījusi avīze „Proļetarij", starp reakciju un revolūciju, starp kaulēšanos un cīņu, starp izlīgumu ar caru un sacelšanos pret caru. Buržuāziskās inteliģences šķiriskā stāvokļa dēļ tas arī nevar būt citādi. Bet būtu kļūda, ja aizmirstu, ka šī inteliģence vairāk spējīga paust visas buržuāzijas šķiras plaši saprastās un būtiskās intereses atšķirībā vienīgi no buržuāzijas „virsotņu" pagaidu un šaurajām interesēm. Inteliģence ir vairāk spējīga paust sīkburžuazijas un zemniecības plašo masu intereses. Tāpēc ar visu savu svārstīgumu viņa ir vairāk spējīga revolucionāri cīnīties pret patvaldību, un ar noteikumu, ka viņa tuvojas tautai, viņa var kļūt par lielu spēku šai cīņā. Bezspēcīga pati par sevi, viņa varētu visai plašiem sīkburžuju un zemnieku slāņiem dot lieši lo, kā tiem trūkst: zināšanas, programu, vadību, organizāciju.

„Boikota" idejas būtība tādā veidā, kādā tā radusies „Savienību savienībā", tātad ir tā, ka liclburiuazijas pirmais solis uz apspriešanos — vienošanos ar caru nenovēršami radījis

sīkburžuaziskās inteliģences pirmo soli uz tuvošanos revolucionārajai tautai. Muižnieki un kapitālisti nosvērušies pa labi, buržuāziskā inteliģence, sikburžuazijas pārstāve, nosvērusies pa kreisi. Pirmie iet pie cara, nebūt neatteikdamies draudēt tam ar tautas spēku vēl ne vienu vien reizi. Otrie prāto, vai tiem nevajadzētu iet pie tautas, vēl galīgi neatsakoties no „vienošanās^14 teorijas un vēl pilnīgi nenostājoties uz revolucionārā ce|a.

Lūk, kur ir boikota idejas būtība, idejas, kas radusies, kā mēs to jau aizrādījām avīzes „Proļetarij^44 11i. nr-ā, buržuāziskajā demokrātijā. Tikai visai tuvredzīgi un pavirši ļaudis varētu šajā idejā ieraudzīt neiejaukšanos, absentismu, atturēšanos u. tml. Buržuāziskajai inteliģencei nav no kā atturēties, jo augstais cenzs pats viņu a/lur tālu no Valsts domes. Buržuāziskā inteliģence savā rezolūcijā par boikotu pirmajā vietā izvirza visu „demokrātisko zemes elementu mobilizāciju^44. Buržuāziskā inteliģence ir osvoboždenciskās konstitucionāli „demokrātiskās^44 partijas pats darbīgākais, noteiktākais un kaujinieciskākais elements. Boikota idejas dēļ apsūdzēt šo inteliģenci atturībā u. tml. vai pat liegt atbalstu šās inteliģences idejai un tās attīstībai nozīmē tuvredzības dēļ palīdzēt monarehistiskai lielburžuazijai, kuras organs „Osvoboždeņije^44 ne velti karo pret boikota ideju.

Šā uzskata pareizību, izņemot vispārējos un pamatapsvē-rumus, apliecina S. S. kga^71 vērtīgā atzīšanās žurnālā „Osvoboždeņije^44 75. nr-ā. Vislielākā mērā zīmīgi, ka S. S. kgs boikota idejas piekritējus pieskaita pie „radikālās^44, bet pretiniekus — pie „mērenās^44 grupas. Pirmos viņš apsūdz par „narodovoļismu^44, par „aklivo revolucionāro grupu^44 kļūdu atkārtošanu (apsūdzība, kas dara godu tam, pret kuru „Osvoboždeņije^44 to izvirza); par otrajiem viņš tieši saka, ka tie atrodas starp divām ugunīm: starp patvaldību un „sociālo (sic![43]) revolūciju^44, pie kam nabaga S. S. kgs aiz bailēm gandrīz vai sajaucis demokrātisko republiku ar sociālo revo-lucijul Bet pali vērtīgākā S. S. kga atzīšanās ir šāda: radi-kāļiem — viņš saka, salīdzinādams „Savienību savienības^44 kongresu ar zemstiešu kongresu — „smaguma centrs neapšaubāmi (klausieties!) bija prasība grozīt vēlēšanu sistēmu, turpretim mērenākās grupas galvenās intereses bija Domes tiesību paplašināšana".

Ar lo viss ir pateikts! S. S. kgs ir izpļāpājis muižnieku un kapitālistu slepenās „domas", ko mēs simtiem reižu esam atmaskojuši. Viņu „galvenās intereses" nav tautas iesaistīšana vēlēšanās (viņi no tā baidās), bet gan Domes tiesību paplašināšana, t. i., lielburžuazijas sapulces pārvēršana no likurnpadomdevējas par likumdevēju sapulci. Lūk, kur suns aprakts. Lielburžuazija nekad nevarēs apmierināties ar „iikumpadomdevēju" Domi. No tā izriet — konstitucionālo konfliktu ncizbēgamība Valsts domē. Bet lielburžuazija nekad nespēs kļūt par drošu un uzticīgu tautas patvaldības piekritēju. Viņa vienmēr ar vienu roku ņems konstitūciju (sev), bet ar otru roku — ņems nost tautai tiesības vai darbosies pretim lautas tiesību paplašināšanai. Lielburžuazija nevar netiekties pēc konstitūcijas, kas nodrošina lielburžuazijas privilēģijas. Radikālā inteliģence nevar netiekties paust sīk-huržuazijas un zemniecības plašāko slāņu intereses. Buržuāziskās demokrātijās labējais spārns, dabūjis zīli rokā, uzreiz sācis „kļūt gudrāks" un jau atsakās, kā mēs redzējām, no „nelegāliem" kongresiem. Kreisais spārns ieraudzījis, ka tas palicis pat bez zīles, ka muižnieki un kapitālisti, izmantojuši „trešā elementa" pakalpojumus (aģitāciju, propagandu, preses organizāciju uti.), gatavi viņus nodot, virzīdami savas pūles Valsts domē nevis uz lautas tiesībām, bet uz savām pret tautu vērstajām tiesībām. Un, lūk, nojauzdama nodevības sākumu, buržuāziskā inteliģence nosoda Valsts domi kā valdības „nekaunīgu izaicinājumu" visām Krievijas lautām, pasludina boikotu, ieteic „demokrātisko elementu mobilizāciju".

Šādos lielas apstākļos brukt virsū boikota idejai no s.-d. puses nozīmētu nospēlēt politisku vientiesīšu lomu. Revolucionārā proletariāta nemaldīgais šķiras instinkts ieteica Krievijas biedru vairākumam aktivā boikota ideju. Tas nozīmē: atbalstīt kreiso spārnu un vilkt to pie sevis, censties nošķirt revolucionārās demokrātijās elementus, lai kopā ar tiem dotu triecienu patvaldībai. Radikālā inteliģence pasniegusi mums pirkstu, — tver viņu aiz rokas! Ja boikots nav lielīšanās, ja mobilizācijā nav frāze, ja sašutums par nekaunīgo izaicinājumu nav aktieru spēle, — tad jums ir jāsarauj sakari ar „izlīdzējiem", jānostājas tautas patvaldības teorijas pusē, jāpieņem, darbos jāpieņem vienīgi konsekventie un pilnīgie revolucionārās demokrātijās lozungi: bruņota sacelšanās, revolucionārā armija, revolucionārā pagaidu valdība. Pievienot sev tos, kas pieņem šos lozungus darbos, visas lautas priekšā samīt mēslu bedrē tos, kas paliek „izlīdzēju" pusē, — tāda ir revolucionārā proletariāta vienīgā pareizā taktika.

Mūsu jauniskrieši palaiduši garām ir boikota idejas šķi-risko izcelšanos, ir tās reālo politisko nozīmi, sākdami šaut... gaisā. Biedrs Čerevaņins 108. nr-ā raksta: „Kā redzams no Donas komitejas un S.-Peterburgas grupas lapiņām, abas šīs organizācijas" (NB^44: meņševistiskas. Avīzes „Proļetarij" redakcijas piez.) „izteikušās par boikotu. Piedalīšanos lādas Domes vēlēšanās viņi uzskata par negodu, par revolūcijas nodevību un jau iepriekš nosoda tos liberāļus, kas piedalīsies vēlēšanās. Tādējādi izslēgta iespēja padarīt Valsts domi par demokrātiskās revolūcijas ieroci un acīm redzot tiek noraidīta aģitacija, kas vērsta šajā virzienā". Vārdi, ko mēs pasvītrojām, tieši rāda tikko norādīto kļūdu. Jo tie, kas deklamē pret „neiejaukšanos", tikai aizsedz patiešām svarīgu jautājumu — par iejaukšanās paņēmieniem. Ir divi iejaukšanās paņēmieni, divu tipu lozungi. Pirmais paņēmiens: „aģitācijas desmitkārtīga palielināšana, sapulču sasaukšana visur un visās vietās, vēlēšanu sapulču izmantošana, kaut vai ar varu iekļūstot tanīs, demonstrāciju, politisko streiku rīkošana utt., u. tml." („Proļetarij", 12. nr.). Sās aģitācijas kampaņas lozungus mēs jau apskatījām. Otrais paņēmiens: uzņemties „revolucionārās saistības piedalīties Valsts domē tai nolūkā, lai censtos panākt tās pārvēršanu par revolucionāru sapulci, kas gāž patvaldību un sasauc satversmes sapulci" (b. Čerevaņins „Iskras" 108. nr-ā), vai „izdarīt spiedienu uz balsotājiem tai ziņā, lai Domē tiktu ievēlēti tikai demokrātiskās un brīvas pārstāvniecības noteikti piekritēji" (b. Martovs Vines „Strādnieku Avīzē").

Lūk, šī paņēmienu atšķirība jau arī atspoguļo sociāldemokrātijas „divu taktiku" starpību. S.-d. oportunistiskais spārns vienmēr sliecas „izdarīt spiedienu" uz buržuāzisko demokrātiju, ņemot no tās solījumus. Sociāldemokrātijas revolucionārais spārns „izdara spiedienu" uz buržuāzisko demokrātiju un virza to uz kreiso pusi ar to, ka nosoda to par pagriezieniem pa labi, ar to, ka izplata masās noteiktas revolūcijas lozungus. „Solījumu ņemšanas" teori ja, šī Slarovera slavenā lakmusa papīriņa teorija, ir vislielākā naivitate, kas spēj tikai sēt sajukumu proletariātā un samaitāt to. No kā gan b. Čerevaņins prasīs dabūtā „solījuma" turēšanu? Vai gan no debesu tēva? Vai tiešām b. Čerevaņins nezina, ka šķiras materiālo interešu spiediens visus un visādus solījumus aiztrieks pie velna? Vai tad nav bērnišķība tā paša b. Cereva-ņina doma par to, ka buržuāziskos Valsts domes deputātus var sasaistīt ar revolucionāro proletariātu ar „imperativo mandatu" palīdzību? Biedram Martovam taču, ja tas savu plānu sāktu realizēt darbos, vajadzētu strādnieku šķiras priekšā paziņot, ka N. N. vai M. M., kas nāk no attiecīgās muižnieku sapulces, ir „brīvas un demokrātiskās pārstāvniecības noteikti piekritēji"! Laist klajā tādus paziņojumus nozīmētu izplatīt vislielāko politisko izvirtību!

Un ievērojiet vēl, lūk, ko: visi šie Petrunkeviču, Rodičevu, un tulti quanti* kungu „revolucionārie solījumi", visi šie ,.imperativie mandati", visi šie paraksti par „demokrātiskās un brīvas pārstāvniecības noteiktu atbalstīšanu" (vai gan var izvēlēties vēl vispārīgāku, neskaidrāku, nenoteiktāku terminu?) tiktu ņemti un doti sociāldemokrātijas vārdā aiz proletariāta muguras. Atklāti taču to izdarīt nevar, un pat brīvās zemēs ar atklātu aģitāciju politiskiem darbiniekiem uzliek pienākumus ne tik daudz atsevišķi līgumi, cik partiju programas, bet mums taču nav un nebūs noteiktu un noformētu partiju Valsts domes vēlēšanās! Palūkojieties taču, biedri jauniskrieši, kā jūs jau atkal esat ierāpušies purvā: vārdos jums visur ir ,.masas", „masu priekšā", ,,ar masu līdzdalību", „masu pašdarbība", bet darbos jūsu „plāns" sašaurinās līdz slepeniem līgumiem par to, lai Petrunkeviča kungs uzņemtos pienākumu nevis būt par revolūcijas nodevēju, bet par tās „noteiktu" piekritēju!

Jauniskrieši paši noveduši sevi līdz absurdam. Krievijā neviens un nekur, pat viņu piekritēji, ir domāt nedomā uzņemties šādas aplamas „revolucionārās saistības". Nē. Iejaukties vajag ne tā. Iejaukties vajag, ļoti nesaudzīgi nosodot izlīguma teoriju un buržuāziskos izlīdzējus, visus šos

— un tiem līdzīgu. Ited.

Petrunkevičus u. tml. Atmaskot viņu buržuāzisko revolūcijas nodevību, apvienot pret patvaldību (un katram gadījumam arī pret Domi) revolucionāros spēkus, lai saceltos — lūk, vienīgais drošais paņēmiens, kā reāli „spiest" uz Domi, reāli gatavot revolūcijas uzvaru. Tikai ar šo lozungu mums jāiejaucas vēlēšanu aģitācijā, nevis vēlēšanu manevru, līgumu, solījumu labā, bet gan lai sludinātu sacelšanos. Un tikai bruņotas tautas realais spēks dos iespēju izmantot revolūcijas labā (bet nevis šauri buržuāziskās konstitūcijas labā) iespējamos un iedomājamos nākošos konfliktus pašā Valsts domē vai starp Valsts domi un caru. Kungi, mazāk paļāvības uz Valsts domi, vairāk paļāvības uz proletariāta spēkiem, kurš bruņojas!

Nu mēs esam nonākuši arī pie lozunga: revolucionārās pašvaldības organizēšana. Apskatīsim to uzmanīgāk.

Pirmkārt, tīri teorētiski nav pareizi pirmajā vietā izvirzīt revolucionārās pašvaldības lozungu un nevis lozungu: tautas patvaldība. Pirmais attiecas uz valsts pārvaldīšanu, otrais uz valsts iekārtu. Tāpēc pirmais ir savienojams ar nodevīgo buržuāzisko „izlīguma" teoriju (tauta, kas pati sevi pārvalda ar caru priekšgalā, kurš „nevis pārvalda, bet valda"), otrais absolūti nav savienojams. Pirmais — osvobož-dencieni ir pieņemams, otrais — nav pieņemams.

Otrkārt, identificēt revolucionārās pašvaldības organizēšanu ar visas tautas sacelšanās organizēšanu ir pilnīgi aplam. Sacelšanās ir pilsoņu karš, bet karam nepieciešama armija. Turpretim pašvaldībai pašai par sevi armija nav nepieciešama. Ir zemes, kur pastāv pašvaldība, bet nav armijas. Un revolucionārai pašvaldībai nav nepieciešama revolucionārā armija tur, kur revolūcija noris pēc Norvēģijas tipa: „atlaida" karali un izdarīja tautas aptauju. Bet, kad tautu nospiež despotisms, kas balstās uz armiju un sāk pilsoņu karu, — tad identificēt revolucionāru pašvaldību ar revolucionāru armiju, izvirzīt pirmo un noklusēt otro ir patiešām neizsakāma nekrietnība, kas pauž vai nu revolūcijas nodevību, vai galīgu neizpratni.

Treškārt, arī vēsture apstiprina šo starp cilu pašu par sevi acīm redzamo patiesību, ka tikai pilnīga un galīga sacelšanās uzvara jo pilnīgi nodrošina iespēju organizēt īstu pašvaldību. Vai būtu bijusi iespējama municipālā revolūcija Francijā 1789. gada jūlijā, ja 14. jūlijā sacēlusies un apbruņotā Parize nebūtu uzvarējusi karaļa karaspēku, nebūtu ieņēmusi Bastiliju, nebūtu pašos pamatos salauzusi patvaldības pretošanos? Vai varbūt jauniskrieši še norādīs uz Monpeljē pilsētas piemēru, kur municipālā revolūcija, revolucionārās pašvaldības organizēšana noritēja mierīgi, kur tika pat nobalsots, ka jāizteic pateicība intendantam par laipnību, ar kādu tas palīdzējis nogāzt pats sevi? Vai varbūt jaunā ,,Iskra“ gaida, ka mēs savas aģitācijas kampaņas laikā Domes vēlēšanās pateiksimies gubernatoriem par to, ka tie paši sevi atcēluši no amata pirms Krievijas Bastiliju ieņemšanas? Vai nav raksturīgi, ka 1789. gada Francijā municipālās revolūcijas laiks ir laiks, kad sākās reakcionāru emigrācijā, bet pie mums revolucionārās pašvaldības lozungu izvirza sacelšanās lozunga vielā tad, kad vēl notiek revolucionāru emigrācijā? Kad vaicāja kādam Krievijas augstmanim, kāpēc 6. augustā nav dāvāta amnestija, viņš atbildēja: „kāda iemesla dēļ gan lai mēs atbrīvojam 10 000 cilvēku, kuru arestēšana mums sagādāja diezgan lielas pūles un kuri rīt pat sāktu niknu ciņu pret mums?“. Šis augstmanis sprieda gudri, bet tie, kas runā par „revolucionāro paš-valdību“ pirms šo 10 000 atbrīvošanas, spriež ne visai gudri.

Ceturtkārt, mūslaiku Krievijas īstenība uzskatāmi parāda, ka lozungs: „revolucionārā pašvaldība” ir nepietiekams un ka nepieciešams tiešs un precizs sacelšanās lozungs. Palūkojieties, kas notika Smojenskā 2. augustā v. st. Pilsētas dome atzina, ka kazaku novietošana pilsētā ir nelikumīga, pārtrauca tiem naudas izmaksu, iedzīvotāju aizsargāšanai organizēja pilsētas miliciju, griezās ar uzsaukumu pie zaldātiem pret varmācīgu apiešanos ar pilsoņiem. Mēs vēlētos zināt, vai mūsu lāga jauniskrieši uzskata to par pieliekamu^0 Vai šo miliciju nevajag uzskatīt par revolucionāru armiju, ne vien par orgānu aizsardzībai, bet arī uzbrukumam? — un uzbrukumam ne vien pret Smoļenskas kazaku sotņu, bet arī pret palvaldniecisko valdību vispār? Vai nevajag propagandēt šo ideju par revolucionārās armijas pasludināšanu un par tās uzdevumiem? Vai patiešām var uzskatīt Smoļen-skas pilsētas tautas pašvaldību par nodrošinātu, iekāra revolucionārā armija nav pilnīgi uzvarējusi cara armiju?

Piektkārt, fakti neapstrīdami liecina, ka revolucionārās pašvaldības lozungs sacelšanās lozunga vielā vai sacelšanās lozunga nozīmē (?) osvoboždencicm ir ne vien pieņemams, bet viņi to jau ir pieņēmuši. Ņemiet žurnālā ,,Osvoboždeņije“ 74. nr-u. Jūs ieraudzīsit, ka noteikti tiek nosodīta „neprātīga un noziedzīga bruņotas sacelšanās sludināšana" un tai pašā laikā aizstāvētas pilsētu milicijas un vietējās pašvaldības orgānu kā nākamās pagaidu valdības elementu organizēšana (sal. ar avīzes „Proļetarij" 12. nr.).

Pieejiet jautājumam no kuras puses gribēdami, — negrozāmi izrādīsies, ka jaunās „Iskras" jaunais lozungs ir osvo-boždencisks lozungs. Sociāldemokrāti, kas aizsedz vai nobīda malā bruņotas sacelšanās, revolucionārās armijas, pagaidu valdības lozungu ar revolucionārās pašvaldības organizēšanas lozungu, velkas monarehistiskās buržuāzijas astē un nevis iet revolucionārā proletariāta un zemniecības priekšgalā.

Mums pārmet to, ka mēs neatlaidīgi „iekaļam" vienus un tos pašus lozungus. Mēs šo pārmetumu uzskatām par komplimentu. Tieši tas jau arī ir mūsu uzdevums — reizē ar s.-d. programas vispārējām patiesībām nemitīgi iekalt neatliekamos politiskos lozungus. Mēs esam panākuši liberāļu ienīstās „četrastes" (vispārēja, tieša, vienlīdzīga, aizklāta balsošana) visplašāko izplatīšanos. Mēs esam iepazīstinājuši strādnieku masas ar politisko brīvību „sešnieku" (vārda, sirdsapziņas, preses, sapulču, biedrošanās, streiku brīvību). Tagad mums miljoniem un miljardiem reižu jāatkārto tuvāko revolucionāro uzdevumu „trijnieks" (bruņota sacelšanās, revolucionārā armija, revolucionārā pagaidu valdība). Šo uzdevumu veikšanai tautas spēki stiehiski aug ne vien ik dienas, bet ik stundas. Sacelšanās mēģinājumi vairojas, tās organizēšana aug, bruņošanās virzās uz priekšu. No strādnieku un zemnieku rindām, kuri tērpti rupjas vadmalas svārkos, žaketēs un mundieros, izvirzās nevienam nezināmi varoņF, kas nesaraujami saliedēti ar pūli un ko arvien vairāk pārņem cēlais tautas atbrīvošanas fanātisms. Mūsu uzdevums ir parūpēties, lai visi šie strautiņi saplūstu varenā straumē, lai stiehisko kustību, tās spēkus desmitkāršojot, apgaismotu mūsu tuvāko uzdevumu apzinīgas, tiešas, skaidras un pre-cizas revolucionārās programas gaisma.

Kopsavilkumi. Mūsu taktiku attiecībā pret Valsts domi var izteikt jiiecos punktos: 1) pastiprināta aģitacija sakarā ar likumu par Valsts domi un sakarā ar tās vēlēšanām, sapulču rīkošana, vēlēšanu aģitācijas, demonstrāciju u. t. jpr., utt. izmantošana; 2) visas šās aģitācijas kampaņas koncentrēšana ap lozungiem: bruņota sacelšanās, revolucionārā armija, revolucionārā pagaidu valdība; šās pagaidu valdības programas izplatīšana; 3) visu revolucionārās demokrāti jās elementu un tikai viņu, t. i., tikai to, kuri darbos atzīst iepriekš minētos lozungus, pievienošana šai aģitācijai un bruņotai cīņai; 4) boikota idejas atbalstīšana, kura radusies buržuāziskās demokrātijās kreisajā spārnā, ar to nolūku, lai tas būtu aktivs boikots iepriekš apzīmētās visplašākās aģitācijas nozīmē. Iesaistīt buržuāziskās demokrātijās kreisos pārstāvjus revolucionāri demokrātiskās programas pusē un darbībā, kas tos tuvina sīkburžuazijai un zemniecībai; 5) buržuāziskās „izlīgšanas" teorijas un buržuāzisko „izlīdzēju" nesaudzīga atmaskošana un nosodīšana visplašāko strādnieku un zemnieku masu priekšā; ikviena viņu nodevīgā un nedrošā soļa izskaidrošana un publicēšana kā pirms Domes, tā arī Domē; strādnieku šķiras brīdināšana no šiem buržuāziskajiem revolūcijas nodevējiem.

tfProletarir*» /5. nr1905. g. Iespiests pēc avizes „Proletarij“

5. septembri (23. augustā) tekstu

VISJUCEKLĪGĀKĀ PLANA VISSKAIDRĀKAIS ATSTĀSTĪJUMS

Ievadrakstā^45 mēs aizrādījām uz jaunās ,,Iskras“ „Domes kampaņas1^45 jaunā plāna juceklību. Te būs šā plāna visskaidrākais, paša Martova atstāstījums Vines „Strādnieku Avīzē** (24. augustā j. st.). (Kursivs cilātā visur ir Martova paša.)

„Plāns ir šāds:" — saka b. Marlovs, aizrādīdams uz to, ka „viņu atbalsta daudzas Krievijas organizācijas** — „Strādnieku organizācijas uzņemas lautas aģitācijas komiteju dibināšanas iniciatīvu, kuras jāizvēlē visiem tiem iedzīvotāju elementiem, kas nav apmierināti ar cara reformu. Šādu komiteju uzdevums vispirms ir izvērst aģitāciju par īstu tautas pārstāvniecību visā zemē. I'ornmli šīs komitejas liek dibinātas, lai iedzīvotāju masas varētu piedalīties gaidāmajās vēlēšanās. Tā kā pēc vēlēšanu likuma šīs masas izslēgtas no tiešas līdzdalības, tad valsts pilsoņi var piedalīties vēlēšanās netieši, paziņojot savas domas un prasības privileģēto vēlētāju šaurākām kolēģijām. Komitejas izdara spiedienu uz vēlētāju kolcftijam tai ziņā, lai Domē tiktu ievēlēti tikai noteikti demokrātiskus un brīvas pārstāvniecības piekritēji. Pie tam komitejas cenšas nodibināt ārpus „legālās" pārstāvniecības — nelegālu pārstāvniecību, kas zināmā momentā varētu uzstāties visas zemes priekšā kā tautas gribas pagaidu organs. Komitejas aicina iedzīvotājus ievēlēt savus pārstāvjus ar vispārēju balsošanu; šiem pārstāvjiem zināmā momentā jāierodas kādā pilsētā un jāpasludina sevi par satversmes sapulci. Tāds, tā sakot, ir šās kampaņas ideālais mērķis. Vai nu lieta līdz tam nonāks vai nenonāks, bet virzīšanās pa šo ceļu radīs revolucionārās pašvaldības organizāciju, kas salauzīs cariskās legalitātes ietvarus un liks pamatus nākošajam revolūcijas triumfam. Tādas revolucionārās pašvaldības elementi mazpamazām izveidosies visā Krievijā, kā, pieņi., tagad jau divās Kaukazijns guberņās visi iedzīvotāji boikotē oficiālās varas iestādes tin iedzīvotājus pārvalda viņu pašu ievēlētas varas iestādes. (Iekavās: Gurijas zemnieki prasa, lai mūsu komiteja apstiprina šis varas iestādes.)

Tādas it visur publiski funkcionējošas pašvaldības organizēšana ir tā forma, kurā jānotiek patvaldības likvidēšanai, patvaldības, kas negrib labprātīgi atklāt (inaugurēt) konstitucionālo eru. Pats par sevi saprotams, ka pašu šādas organizācijas iespējamību rada valdības aparāta augošā dczorganizacija un darbīgo spēku (wirkenden Kraft) augšana tautā".

Ieteicam biedriem šo ne ar ko nesalīdzināmo plānu kā monarchist!skūs (osvoboždenciskās) buržuāzijas ideālo mērķi, kā liberālās muižniecības ideālo mērķi Krievijas proletāriski zemnieciskās revolūcijas likvidēšanai.

Osvoboždenciskā, t. i., monarehistiskā, buržuāzijā, kā mēs to jau simtiem reižu esam aizrādījuši, grib tieši šādu „likvidāciju", kur valsts varas pāreja buržuāzijas rokās notiktu bez tautas sacelšanās vai vismaz ar tautas sacelšanās nepilnīgu uzvaru. Maņiloviskie „vēlēšanu" plāni, kur varu saglabā patvaldība, visai izdevīgi liberālajai buržuāzijai, kas vienīgā spēj izdarīt kaut jel ko tādu, kas līdzinās šādām vēlēšanām.

Pie šā smieklīgā plāna detaļām mēs pakavēsimies tikai īsi. Vai nav naivi aizmirst, ka Kaukazijā (nevis divās guberņās, bet dažos pagastos) pašvaldība balstās uz bruņotu sacelšanos? Vai nav bērnišķība domāt, ka tas, kas iespējams dažās kalnu apgabalu sādžās tālā malienē, iespējams Krievijas centrā, ja lauta nav uzvarējusi patvaldību? Vai šis daudzpakāpju „vēlēšanu" plāns, saglabājot varu patvaldnie-ciskās valdības rokās, nav ideals pedantisms? „Neapmierinātie iedzīvotāju elementi" (?) ievēlē tautas aģitācijas komitejas (bez programas, bez skaidriem lozungiem). Komitejas nodibina „nelegālu pārstāvniecību" (kas, jādomā, aizstāj sociālistiskās strādnieku partijas nelegālo organizāciju vienkārši ar osvoboždenciskā organizāciju!). Tas ir acīm redzams, ka zemstes buržuāziskai partijai ir visai izdevīgi skaidro revolucionāro terminu „pagaidu valdība kā sacelšanās organs", — aizstāt ar neskaidro terminu „tautas gribas organs“. Satversmes sapulces vispārējas vēlēšanas pēc „nelegālo" komiteju iniciatīvas, atstājot varu Trepova^73 un Ko rokās, ir jau pavisam bērnišķīga ideja.

Strīdos dažreiz derīgs ir „sātana advokāts" — visu noraidīta, aplama uzskata aizstāvis. So lomu tagad uzņēmusies „Iskra". Viņas plāns visai parocīgs, lai mācīšanās nolūkā atspēkotu aplamības pulciņos, skrejošos mītiņos, masu sapulcēs utt., lai revolucionārā proletariātu lozungus spilgtāk nostādītu pretī monarehistiskās liberālās buržuāzijas lozungiem.

,,Iiroletarij,t, 15. nr., 1905. p. 5. septembrī (23. augustā)

Iespiests pēc avīzes „Proletarij“ teksta

STARPTAUTISKAS SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS INFORMĒŠANA PAR MUŠU PARTIJAS LIETĀM

Starptautiskās sociāldemokrātijas informēšana par mūsu partijas lietām ir viens no visu ārzemēs dzīvojošo sociāldemokrātu visnopietnākajiem pienākumiem. Mēs atgādinām to biedriem un aicinām viņus uz visenerģiskāko aģitācijas darbu, lai aizstāvētu KSDSP III kongresa pozīcijas. Aģitācijai jānoris nemitīgi, izmantojot ikkatru iemeslu, katru izdevīgu gadījumu, noteikti itin visu ārzemju strādnieku pulciņu un ārzemju sociāldemokrātisko partiju atsevišķu biedru vidū. Jāaģitē ar tādiem paņēmieniem, kas ir apzinīgo sociāldemokrātu un strādnieku partijas biedru cienīgi. Aģitācijās pamatā jāliek pilnīga informēšana par lielas dokumentālo pusi. Pirmajā vietā te ir KSDSP III kongresa rezolūciju izplatīšana, kuras mēs esam izdevuši gan ļranču valodā (avīzes ,,Le Sociāliste^461^46 1905. gada 25. jūnija pielikums. Avīzes ,,Le Sociāliste^47 [48], Francijas sociālistu centrālā organa, adrese: Rue de la Corderie 16. Paris^47), gan vācu valodā (brošūra „Bericht iiher den 3. Parteilag^49. Izdevēja adrese: Birk et C°, Buchdruckerei und Verlags-anslall in Mūnchen, Viltelsbacherplatz 2. Preis 20 pf.[50]). Rezolūciju tulkojumu gan franču, gan vācu valodā var dabūt arī no mūsu partijas ekspedicijas.

Kā papildinājumu šim pamatmateriālam vajag pārtulkot svarīgākos dokumentus un rakstus no mūsu literatūras. Pie tam nemitīgi jāaliuasko, cik nepieklājīga ir jaunā ch|esta-koviskā ,,Iskra“. ,,Iskra“ neizdod nedz vācu, nedz fra.nču valodā savas konferences rezolūciju pilnīgu tekstu (kas viņu atmasko kā patvaļīgu un uzurpatorisku Centrālā Organa titula piesavinātāju). Eiropas sociāldemokrātiskā presē ,,Iskra“ ievieto lādu „statistiku*' par organizētiem strādniekiem, kura rada tikai smieklus (pieliek pasacīt, ka jaunā ,,Iskra“, bīdamās krist kaunā, līdz šim laikam nav uzdrošinājusies šo „statistiku" publicēt krievu valodā, bet mēs avīzes „Proļetarij"73 9. nr-ā šo statistiku pārdrukājām pilnīgi visu). Tagad „Iskra" visām ārzemju kolonijām izsūta redakcijas parakstītu vēstuli, kurā ir tādi paši smieklīgi chļestakoviski apgalvojumi par mazākuma spēku, kurus līdz šim tā kautrīgi slēpj no mūsu sociāldemokrātisko avīžu lasītājiem Krievijā. Pret tiem, kas sevi reklamē, vajag cīnīties visiem spēkiem, bet cīnīties ar pašcieņu, cenšoties panākt, lai publika būtu pilnīgi in/ormēta un lieta noskaidrota bez kādas lielīšanās un literārās džigitēšanas, nebūt nepazemojoties līdz baumām un privātiem ziņojumiem, kas baidās no atklātības gaismas.

t,Proļetarij'\ 15. nr., 1905. 0. Iespiests pēc avīzes „Proļelarij*'

5. septembri (23. augustā) teksta

PIEZĪME pie raksta „KRIEVIJAS FINANCES UN REVOLŪCIJA»

No redakcijas. Tikko kā Berlīnē iznākusī Rūdolfa Martina grāmata ar nosaukumu: „Krievijas nākotne un Japana“ ir lielisks apstiprinājums autora secinājumiem. Mums vēl nav bijusi izdevība iepazīties ar šo grāmatu, un pagaidām, pamatojoties uz ārzemju avīžu ziņām, atzīmēsim tikai tās galvenos secinājumus. Autoram ir tīri lietišķīgs viedoklis, kam sveša katra politiska aizraušanās. Pēc specialitales statistiķis, viņš jo pamatīgi analizē Krievijas financialo stāvokli un secina, ka bankrota pasludināšana neizbēgama tiklab kara turpināšanas gadījumā, kā arī noslēdzot mieru. Krievijas zemkopība pilnīgi panīkusi, un, lai to nostādītu uz kājām, vajadzīgs 50 miljardu rubju liels kapitāls. Tuvākajā gadu desmitā budžeta deficits būs ne mazāks par 300 miljoniem rubļu gadā. Krievijas valsts parādam, kas pēc autora aprēķiniem tagad sasniedz 8 miljardus rubļu, pēc 5 gadiem jāpieaug līdz 12 miljardiem. Procentus par aizņēmumiem nav ar ko segt, jo tagad neviens nedos naudu Krievijai. Paralēlē starp 1905. g. Krieviju un Franciju Ludviķa XVI laikā ir pārsteidzoša. Rudolfs Martins pastiprināti ieteic Vācijai cik vien iespējams drīzāk tikt vaļā no krievu aizņēmumiem (pēc iespējas pārdodot tos Amerikai), kuros ieguldīts līdz pusotra miljarda rubļu vācu naudas. Eiropas buržuāzijā, paredzēdama Krievi jas kracha neizbēgamību, steidzas izgrozīties.

„Profp/nr//", 15. nr., 1905. о■ Iespiests pēc avīzes „Prolciarii/"

5. septembri (23. (tupus tā,) teksta

SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS ATTIECĪBAS PRET ZEMNIEKU KUSTĪBU

Zemnieku kustības milzīgo nozīmi pašreizējā Krievijas demokrātiskajā revolūcijā jau daudz daudz reižu noskaidrojusi visa sociāldemokrātiskā prese. KSDSP trešais kongress, kā zināms, pieņēma šai jautājumā īpašu rezolūciju, lai pre-cizāk noteiktu un apvienotu visas apzinīgā proletariāta partijas darbību tieši attiecībā pret tagadējo zemniecības kustību. Neraugoties uz to. ka šī rezolūcija bija iepriekš sagatavota (pirmais projekts tika iespiests avīzes „Vperjod" 11. nr-ā š. g. 10. (23.) martā*), neraugoties uz to, ka tā lika rūpīgi izstrādāta partijas kongresā, kas centās formulēt visas Krievijas sociāldemokrātijas jau nodibinājušos uzskatus — neraugoties uz to, rezolūcija radījusi nesaprašanu daudzu Krievijā strādājošo biedru vidū. Saratovas komiteja vienbalsīgi atzinusi šo rezolūciju par nepieņemamu (sk. avīzes ,,Projetarij“ 10. nr-u)74. Diemžēl, mūsu tūlīt pat izteiktā vēlēšanās saņemt paskaidrojumu par šo verdiktu pagaidām palikusi neizpildīta. Mums tikai zināms, ka Saratovas komiteja atzinusi par nepieņemamu arī jauniskriešu konferences agram rezoluciju, — tātad šo komiteju nav apmierinājis tas, kas abām rezolūcijām kopējs, bet nevis tas, ar ko tās atšķiras viena no otras.

Jauns materials šajā jautājumā ir mums piegādātā (hek-lografētas lapiņas veidā izdotā) kāda Maskavas biedra vēstule. Iespiežam šo vēstuli pilnīgi:

Sk. Rakstu 4. izd., 8. sēj., 207. un 208. Ipp. Ked.

ATKLĀTA VĒSTULE CENTRĀLAJAI KOMITEJAI UN BIEDRIEM, KAS DARBOJAS UZ LAUKIEM

Biedri! Maskavas komitejas Apgabala organizācija tieši stājusies pie darba zemniecības vidū. Pieredzes trūkums šāda veida darba organizēšanā, mūsu centrālā lauku rajona īpatnējie apstāk|i, kā arī III kongresa rezolūciju direktivu nepietiekamā skaidrība šai jautājumā un gandrīz pilnīgs literatūras trūkums par darbu zemniecības vidū tiklab periodiskajā, kā arī vispārējā presē, spiež mūs griezties pie CK ar lūgumu atsūtīt mums sīkas tiklab principiālā, kā arī praktiska rakstura direktivas, bet jūs, darba biedrus, lūdzam iepazīstināt mūs ar tiem praktiskajiem atzinumiem, ko jums devusi jūsu pieredze.

Uzskatām par nepieciešamu apspriesties ar jums par tām neskaid-rībām, kas mums radušās, lasot III kongresa rezolūciju ,,par attiecībām pret zemnieku kustību", un par to organizatorisko plānu, ko mēs jau sākām lietot pie mums sādžā.

„§ a) Propagandēt plašos tautas slāņos, ka sociāldemokrātijā sprauž par savu uzdevumu visenerģiskākā veidā atbalstīt visus zemniecības revolucionāros pasākumus, kas var uzlabot tās stāvokli, līdz pat muižnieku, kroņa, baznīcu, klosteru un apanažas zemes konfiskācijai" ('no KSDSP III kongresa rezolūcijas).

Šai paragrafā vispirms nav skaidrs, kādā kārtā partijas organizācijas veiks propagandu un kā tā veicama. Propagandai vispirms nepie ciešama organizācija, kas stāv pavisam tuvu tiem, kurus grib sapropa-gandēt. Vai tāda organizācija būs tauku proletariāta komitejas, vai iespējami arī cili organizatoriski veidi tiklab mutvārdu, kā arī rakstveida propagandai — tas ir atklāts jautājums.

To pašu var teikt arī par solījumu enerģiski atbalstīt. Atbalstīt un turklāt vēl enerģiski arī iespējams tikai tad, ja ir organizācija uz vietas. Jautājums par „enerģisku atbalstīšanu" mums vispār šķiet visai neskaidrs. Vai sociāldemokrātijā var atbalstīt tās muižnieku zemes ekspropriāciju, kura tiek apstrādāta ar visintensīvāko paņēmienu, lietojot mašinas, augstākās kultūras utt.? Tādas zemes pāreja sīkburžua-zisku īpašnieku rokās, lai cik svarīgi būtu uzlabot viņu stāvokli, ir solis atpakaļ zināmās saimniecības kapitālistiskās attīstības ziņā. Un mums, paliekot sociāldemokrātiem, pēc mūsu domām būtu šai punktā par „atbalstīšanu" jāiebilst: „ja šās zemes ekspropriācijā zemnieku (sīkburžuaziskā) īpašumā būs zināmās saimniecības augstāka attīstības forma uz šās zemes".

Tad tālāk:

„§ d) Tiekties uz lauku proletariāta patstāvīgu organizēšanos, uz tā saplūšanu ar pilsētu proletariātu zem sociāldemokrātiskās partijas karoga un tā pārstāvju ievēlēšanu zemnieku komitejās".

Šaubas rodas par šā paragrafa pēdējo da|u. Lieta tā, ka buržuāziski demokrātiskās organizācijas, kā, piemēram, „Zemnieku savienība", un reakcionāri utopiskās, kā, piemēram, soc.-revolucionari, organizē zem savas flagas tiklab zemniecības buržuāziskos, kā arī proletāriskos elementus. Sūtot savus lauku proletariāta organizāciju pārstāvjus šādās „zemnieku" komitejās, mēs runāsim pretī paši sev, saviem uzskatiem par bloc* utt.

* — bloku. Red.

IS S. sēj.

Un tc, mums šķiet, nepieciešami labojumi un loti solidi labojumi.

Lūk, dažas vispārējas piezīmes pie III kongresa rezolūcijām. Vēlams tās iztirzāt cik iespējams drīzāk un cik iespējams sīkāk.

Kas attiecas uz „lauku" organizācijas plānu mūsu Apgabala organizācijā, tad mums nākas strādāt tādos apslākļos, par kuriem 111 kongresa rezolūcijas pavisam klusē. Vispirms nepieciešams alzimēt, ka mūsu darbības rajons — Maskavas guberņa un ar to robežojošie kaimiņu guberņu apriņķi — nodarbināts galvenokārt industriālā rūpniecībā ar samērā vāji attīstītu inājrūpuiecību un ar ļoti nelielu to iedzīvotāju daļu, kas nodarbojas vienīgi ar lauksaimniecību. Līdzās milzīgām manufaktūrām ar 10—15 tūkstošiem strādnieku atrodas mazas fabrikas ar 500—1 000 cilvēku, kuras izkaisītas pa nomalu ciemiem un sādžām. Varētu likties, ka šādos apstākļos sociāldemokrātijā šeit atradīs sev ļoti piemērotu augsni, bet īstenība parādījusi, ka no putna lidojuma gūtie priekšstati neiztur kritiku. Mūsu „proletariats" milzīgā vairākumā vēl līdz Šim laikam nav sarāvis saites ar zemi, kaut gan dažas fabrikas pastāv jau 40 50 gadu. „Sādža" viņam piezīdušies

tik stipri, ka visi tie psiehologiskie un cili priekšnoteikumi, kas kolektīva darba procesā rodas „tīrajam" proletariātam, mūsu proletariātā neattīstās. Mūsu „proletāriešu^11 zemkopības saimniecībai piemīt kaut kādas kroplas formas. Fabrikas audējs algo kalpu sava zemes gabaliņa apstrādāšanai. Uz šā paša zemes gabaliņa strādā viņa sieva (ja tā nav fabrikā), bērni, vecīši, invalidi, un viņš pats strādās tur, kad kļūs vecs, tiks sakropļots vai padzīts par nevaldāmu vai neuzticamu izturēšanos. Tādus „proletāriešus" grūti saukt par proletāriešiem. Pēc sava ekonomiskā stāvokļa viņi ir pauperi. Pēc savas ideoloģijas — sikburžuji. Viņi ir neizglītoti un konservatīvi. No viņiem liek vervēti „meln-simtnieciskie" elementi. Tomēr ari viņiem pēdējā laikā sāk mostjes pašapziņa. Izmantodami sakarus ar „tīro" proletariātu, mēs modinām šo tumšo masu no gadsimtu ilgā miega un ne bez sekmēm. Sakari aug, vietumis nostiprinās, pauperi pakļaujas mūsu ietekmei, uzņem mūsu ideoloģiju liktai) fabrikā, ka arī sādžā. Un mēs domājam, ka organizāciju ieviešana vidē, kas nav „tīri" proletāriskā, nebūs ncortodoksala. Mums citas vides nav, un, ja mēs neatlaidīgi prasīsim pēc ortodoksa litates, organizēsim tikai lauku „proletariātu", tad mums būs jālikvidē mūsu un mums kaimiņos esošās organizācijas. Mēs zinām, ka mums būs grūti cīnīties pret alkām ekspropriēt muižnieka atmatā atstāto aramo un citu derīgo zemi vai to zemi, uz kuras tēvi kapucēs un talaros nav pratuši pienācīgi nostādīt saimniecību. Mēs zinām, ka buržuāziskā demokrātijā, sākot ar „demokrātiski monarehistisko" frakciju (tāda pastāv Huzskas apriņķī) un beidzot ar „zemnieku" savienību, cīnīsies pret mums par ietekmi uz „pauperiern", bet mēs apbruņosim pēdējos pret pirmajiem. Mēs izmantosim visus sociāldemokrātiskos spēkus apgabalā, tiklab inteliģenliskos, kā arī proletāriski strādnieciskos, lai nodibinātu un nostiprinātu mūsu sociāldemokrātiskās „pauperu" komitejas. Un mēs to izdarīsim pēc šāda plāna. Katrā apriņķa pilsētā vai lielā rūpniecības centrā mēs organizēsim Apgabala organizācijas grupu apriņķa komitejas. Apriņķa komiteja bez sava rajona fabrikām un rūpnīcām organizēs „zemnieku" komitejas. Tādas komitejas aiz konspiratīviem apsvērumiem nedrīkst būt skaitliski plašas, un to sastāvā jāielilpst visrevolucionarāk noskaņotiem un spējīgākiem

zeniiiiekiem-pauperieni. Tur, kur ir gail fabrikas, gan zemnieki, — nepieciešams noorganizēt tos vienā apakšgrupas komitejā.

Vispirms šādai komitejai skaidri un noteikti jāorientējas apkārtējos apstākļos: A) Zemes attiecības: 1) zemniekiem iedalītā zeme, noma, valdīšanas forma (obščinas, viensētas utt.). 2) Apkārtējā zeme: a) kam pieder; b) cik ir zemes; c) kādas ir zemnieku attiecības pret šo zemi; d) ar kādiem noteikumiem notiek šās zemes lietošana: 1) atstrādāšana, 2) pārmērīga nomas maksa par „nogriezumiem" utt.; e) parāds kulakiem, muižniekiem ntt. B) Nodevas, nodokļi, zemes nodokļu normu augstums zemnieku un muižnieku zemei. C) Peļņā iešana uu mājrūpnie-i iba, pases, vai darbā nelīgst ziemā u. c. D) Vietējās fabrikas un rūpnīcas; darba apstākļi tajās: 1) darba alga, 2) darba diena, 3) administrācijas izturēšanās, 4) dzīvokļu apstākļi utt. K) Administrācijā: zemes priekšnieki, pagasta vecākais, rakstvedis, pagasta tiesneši, slražņiki, pops. F) Zemste: zemnieku domnieki, zemstes kalpotāji: skolotā js, ārsts, bibliotēkas, skolas, tējnīcas. 0) Pagastu sapulces: to sastāvs un lietu vešana, it) Organizācijas: „Zemnieku savienība", sociālisti revolucionāri, sociāldemokrāti.

Sociāldemokrātiskai zemnieku komitejai pēc iepazīšanās ar šiem datiem ir pienākums panākt, lai sapulcēs pieņem tos lēmumus, kas izrietēs no tāda vai citāda lietu nenormālā stāvokļa. Līdztekus tam šāda komiteja veic arī sociāldemokrātijas ideju pastiprinātu propagandu un aģitāciju masās, organizē pulciņus, skrejošos mītiņus, masu sapulces, izplata proklamācijas un literatūru, vāc naudu partijas kasei un ar apriņķa grupas starpniecību uztur sakarus ar Apgabala organizāciju.

.la mums izdosies noorganizēt veselu rindu šādu komiteju, tad .sociāldemokrātijas sekmes būs nodrošinātas.

Apgabala organizators.

Pats par sevi saprotams, ka mēs neuzņemsimies uzdevumu izstrādāt detalizētas praktiskas direktīvas, par kurām runā biedrs: tas jādara darbiniekiem uz vielām un Krievijas prak-liski vadošā centra darbiniekiem. Mēs domājam izmantot saturīgo Maskavas biedra vēstuli, lai paskaidrotu III kongresa rezolūcijas un partijas aktuālos uzdevumus vispār. No vēstules redzams, ka III kongresa rezolūcijas radītos pārpra-lumus tikai pa daļai radījušas teorētiskas šaubas. To otrs avols — jauns, agrāk neizvirzījies jautājums par „zemnieku revolucionāro komiteju" un „sociāldemokrātisko komiteju kuras darbojas zemniecībā, savstarpējām attiecībām. Jau puti šī jautājuma nostādne liecina par ievērojamu soli uz priekšu sociāldemokrātiskajā darbā zemniecības vidū. Dienas kārtībā liek izvirzīti jau samērā detalizēti jautājumi, ko radījušas „lauku" aģitācijas praktiskās vajadzības, kura sākusi nostiprināties un izveidoties stingrās, pastāvīgās

formās. Un vēstules autors ne vienreiz vien aizmirst, ka, pārmetot kongresa rezolūcijai neskaidrību, viņš pēc būtības meklē atbildi uz tādu jautājumu, ko partijas kongress nav izvirzījis un nevarēja izvirzīt.

Tā, piemēram, nav gluži pareizas autora domas, ka tiklab • mūsu ideju propaganda, kā arī zemnieku kustības atbalstīšana iespējama ,,tikai“ tad, ja ir organizācija uz vietas, i Protams, tādas organizācijas ir vēlamas un, darbam augot, nepieciešamas, bet norādītais darbs iespējams un nepieciešams pat tur, kur tādu organizāciju nav. Visā savā darbībā pat tikai pilsētas proletariāta vidū vien mums nav jāizlaiž no acīm zemnieku jautājums un ir jāizplata paziņojums, ko publicēja visa apzinīgā proletariāta partija III kongresa personā: mēs atbalstām zemnieku sacelšanos. Zemniekiem tas jāzina — no literatūras, no strādniekiem, no īpašām organizācijām utt. Zemniekiem jāzina, ka s.-d. J proletariats neapstāsies šai atbalstīšanā nekādas zemes konfiskācijas (t. i., ekspropriācijās bez atlīdzības īpašniekiem) priekšā.

Vēstules autors šeit ierosina vienu teorētisku jautājumu: vai nevajadzētu ierobežot ar īpašu ierunu lielo muižu ekspropriāciju „zemnieku sīkburžuaziskā īpašumā“. Bet, ierosinot šo ierunu, autors patvaļīgi sašaurinājis III kongresa rezolūcijas jēgu. Rezolūcijā nav teikts ne vārda par to, ka s.-d. partija apņemtos atbalstīt konfiscētās zemes pāreju tieši sīkburžuazisko īpašnieku rokās. Rezolūcija saka: mēs atbalstām „līdz pat konfiskācijai", t. i„ līdz pat atņemšanai bez atlīdzības, bet jautājumu par to, kam atņemto atdot, rezolūcija nemaz neizšķir. Tā nav nejaušība, ka šis jautājums atstāts atklāts: no rakstiem avīzē ,,Vperjod“ (11., 12., 1

15. nr-ā)[51] redzams, ka šā jautājuma iepriekšēja izlemšana tika atzīta par nesaprātīgu. Tur norādīts, piem., ka, pastāvot demokrātiskai republikai, sociāldemokrātijā nevar dot solījumus un saistīt sev rokas attiecībā uz zemes nacionalizāciju.

Patiešām, atšķirībā no sīkburžuaziskajiem sociālistiem revolucionāriem mums smaguma centrs tagad ir zemnieku sacelšanās revolucionāri demokrātiskā puse un lauku proletariāta īpaša organizēšana šķiras partijā. Ne jau „vispārējas _ I zemes pārdalīšanas^1* vai nacionalizācijas projektos tagad ir lietas būtība, bet lai apstāklī, lai zemniecība apzinātos un revolucionāri realizētu vecās kārtības laušanu. Tāpēc sociālisti revolucionāri dzenas pēc ,,socializacijas“ u. tml., bet mēs — pēc revolucionārām zemnieku komitejām: bez tām, mēs sakām, visas pārveidības nav nekas. Ar tām un balstoties uz tām, iespējama zemnieku sacelšanās uzvara.

Zemnieku sacelšanās mums visādi jāatbalsta līdz pat zemes konfiskācijai, — bet nebūt ne līdz pat visādiem sīk-buržuaziskiem projektiem. Mēs atbalstām zemnieku kustību, ciktāl tā ir revolucionāri demokrātiskā. Mēs gatavojamies (tūliņ pat nekavējoties gatavojamies) cīņai pret to, ciktāl tā uzstāsies kā reakcionāra, pretproletariska kustība. Visa marksisma būtība ir šai divējādā uzdevumā, kuru vienkāršot un iespiest vienotā un vienkāršā uzdevumā var tikai ļaudis, kas marksismu nesaprot.

Ņemsim konkrētu piemēru. Pieļausim, ka zemnieku sacelšanās uzvarējusi. Revolucionārās zemnieku komitejas un revolucionārā pagaidu valdība (kas balstās pa daļai tieši uz šīm komitejām) var izdarīt lielo īpašumu konfiskāciju kaut kurā veidā. Mēs esam par konfiskāciju, mēs to jau esam paziņojuši. Bet kam mēs ieteiksim atdot konfiscēto zemi? Tur mēs neesam saistījuši un nekad nesaistīsim sev rokas ar paziņojumiem, kas līdzīgi tiem, kādus neuzmanīgi ieteic vēstules autors. Autors aizmirsis, ka tajā pašā III kongresa rezolūcijā ir runa par „zemnieku kustības revolucionāri demokrātiskā satura attīrīšanu no visādiem reakcionāriem piemaisījumiemtas pirmkārt, bet, otrkārt, par to, ka nepieciešama „visos gadījumos un visos apstākļos lauku proletariāta patstāvīga organizacija“. Lūk, mūsu dircktivas. Reakcionāri piemaisījumi zemnieku kustībā būs vienmēr, un mēs jau iepriekš pieteicam tiem karu. Šķiru antagonisms starp lauku proletariātu un zemnieku buržuāziju ir neizbēgams, un mēs jau iepriekš atsedzam to, izskaidrojam to, gatavojamies cīņai uz tā pamata. Ļoti var būt, ka viens no šādas cīņas iemesliem var kļūt jautājums par to: kam un kā atdot konfiscēto zemi? Un mēs nenotušējam šo jautājumu, neapsolām vienlīdzīgu sadalīšanu, ,,socializaciju“ u. tml., bet sakām: tur mēs vēl pacīnīsimies, atkal pacīnīsimies, jaunajā darba laukā pacīnīsimies arī ar citiem sabiedrotajiem: tur mēs

katrā ziņā būsim kopā ar lauku proletariātu, ar visu strādnieku šķiru pret zemnieku buržuāziju. Praktiski tas var nozīmēt gan zemes pāreju sīksaimnieku zemnieku šķiras rokās tur, kur pārsvarā vergošanas dzimtbūtnieciskais lielīpašums, kur vēl nav sociālistiskās lielražošanas materiālo apstākļu, gan nacionalizāciju, ar noteikumu, ka demokrātiskā revolūcija ir pilnīgi uzvarējusi, gan lielo kapitālistisko muižu nodošanu strādnieku asociācijām, jo no demokrātiskās revolūcijas mēs tūliņ sāksim pāriet un tieši tādā mērā, kā lo atļaus mūsu spēks, — apzinīgā un organizētā proletariāta spēks, — sāksim pāriet uz sociālistisku revolūciju. Mēs esam par nepārtrauktu revolūciju. Mēs neapstāsimies pusceļā. Ja mēs nesolām tūliņ pat un nekavējoties visādas ,,socializacijas“, tad tieši tāpēc, ka mēs zinām šā uzdevuma īstos noteikumus un nevis notušējam, bet atmaskojam briestošo jauno šķiru cīņu zemniecības dzīlēs.

Mēs sākumā atbalstām līdz galam, visiem līdzekļiem, līdz konfiskācijai, — zemnieku vispār pret muižnieku, bet pēc tam (un pat ne pēc tam, bet tai pašā laikā) mēs atbalstām proletariātu pret zemnieku vispār. Noteikt pašlaik, kāda būs spēku kombinācijā zemniecības iekšienē „otrajā dienā1-pēc revolūcijas (demokrātiskās), ir tukša utopija. Nemezdamies avanturismā, palikdami uzticīgi savai zinātniskai sirdsapziņai, nedzīdamies pēc pavisam lētas popularitātes, mēs varam teikt un sakām tikai vienu: mēs visiem spēkiem palīdzēsim visai zemniecībai izdarīt demokrātisko revolūciju, lai toties vieglāk būtu mums, proletariāta partijai, pāriet pēc iespējas drīzāk pie jauna un augstāka uzdevuma — sociālistiskās revolūcijas. Mēs nesolām nekādu harmoniju, nekādu vienlīdzību, i • kādu ,,socializaciju“ no tagadējās zemnieku sacelšanās uzvaras, — gluži otrādi, mēs „solām^11 jaunu cīņu, jaunu nevienlīdzību, jaunu revolūciju, uz kuru mēs arī tiecamies. Mūsu mācība nav tik „salda^11 kā sociālistu revolucionāru pļāpāšana, bet, kas grib, lai lo dzirdinātu tikai ar saldeno, tas lai arī iet pie sociālistiem revolucionāriem; tādiem ļaudīm mēs teiksim: labu ceļa vēju.

Šis marksistiskais viedoklis pēc mūsu ieskata izšķir ari jautājumu par komitejām. Sociāldemokrātisku zemnieku komiteju pēc mūsu domām nevar but: ja socialdeino-

199

kralisks, tātad ne tikai zemniecisks; ja zemniecisks, tātad ne tīri proletārisks, ne sociāldemokrātisks. Ir loti daudz gribētāju jaukt šos divus amatus, mēs neesam viņu skaitā. Visur, kur vien iespējams, mēs centīsimies organizēt savas komitejas, sociāldemokrātiskās strādnieku partijas komitejas. Tajās ietilps gan zemnieki, gan pauperi, gan inteliģenti, gan prostitūtas (mums nesen kāds strādnieks jautāja vēstulē, kāpēc neaģitēt starp prostitūtām), gan zaldati, gan skolotāji, gan strādnieki, -— vārdu sakot, visi sociāldemokrāti un. izņemot sociāldemokrātus, vairāk neviens. Šīs komitejas veiks visu sociāldemokrātisko darbu visā tā plašumā, tomēr cenšoties organizēt speciāli un īpaši lauku proletariātu, jo sociāldemokrātijā ir proletariātu šķiras partija. Uzskatīt par ,,neortodoksalu“ lietu tāda proletariāta organizēšanu, kas vēl nav pilnīgi attīrījies no dažādām senatnes paliekām, ir lielākā maldīšanās, un mums gribētos domāt, ka vēstules frāzes, kas atliecas uz to, pamatotas uz vienkāršu pārpratumu. Pilsētas un rūpniecības proletariats neizbēgami būs mūsu sociāldemokrātiskās strādnieku partijas pamatkodols, bet mums jāpulcē ap to, jāizglīto, jāorganizē visi darba ļaudis un ekspluatētie, kā teikts arī mūsu programā, visi bez izņēmuma: gan mājrūpnieki, gan pauperi, gan ubagi, gan mājkalpotāji, gan baskāji, gan prostitūtas, — protams, ievērojot nepieciešamo un obligato noteikumu, lai viņi pieslietos sociāldemokrātijai, bet nevis sociāldemokrātijā viņiem, lai viņi pieņemtu proletariāta viedokli, bet nevis proletariats viņu viedokli.

Kāda gan tad nozīme zemnieku revolucionārajām komitejām? — jautās lasītājs. Tātad tās nav vajadzīgas? Nē, ir vajadzīgas. Mūsu ideals: it visur sādžās tīri sociāldemokrātiskās komitejas, bet pēc tam viņu vienošanās ar visiem zemniecības revolucionāri demokrātiskiem elementiem, grupām. pulciņiem, lai nodibinātu revolucionārās komitejas. Te ir pilnīga analoģija ar sociāldemokrātiskās strādnieku pnrf tijas patstāvību pilsētā un tās savienību ar visiem revolucionāriem demokrātiem sacelšanās nolūkā. Mēs esam par zemniecības sacelšanos. Mēs bez vārda runas esam pret dažādu šķiru elementu un dažādu partiju sajaukšanos un .saplūšanu vienkopus. Mēs esam par to, lai sacelšanās nolūkā sociāldemokrātijā mudinātu visu revolucionāro demo-

kratīju, palīdzētu lai visai organizēties, ietu tai līdzās, bet nesaplūstot ar to, uz barikādēm pilsētās, — pret muižniekiem un policiju sādžās.

Lai dzīvo pilsētas un lauku sacelšanās pret patvaldību! Lai dzīvo revolucionārā sociāldemokrātijā kā visas revolucionārās demokrātijās priekšpulks tagadējā revolūcijā!

,,Proļelarij“ 10. nr.. 1905. p lespirsls pēc avīzes ,.Pro\ctoriļ"

U. (1.) septembri teksta

KO GRIB UN NO KA BAIDĀS MOSU LIBERĀLIE BURŽUJI?

Pie mums Krievijā tautas un inteliģences politiskā audzināšana vēl pavisam niecīga. Pie mums skaidra politiskā pārliecība un stingri partejiski uzskati vēl gandrīz nemaz nav izstrādāti. Pie mums pārāk viegli notic jebkuram protestam pret patvaldību, nelabvēlīgi izturoties pret katru šā protesta rakstura un būtības kritiku kā pret kaitīgu atbrīvošanas kustības šķelšanu. Nav ko brīnīties, ka zem šā kopējā atbrīvošanas karoga arī Struves kga redakcijā izdodamais žurnāls ,.Osvoboždeņije" tiek plaši izplatīts starp visiem un visādiem brīvdomātājiem inteliģentiem, kas nīst „osvoboždenciskā" liberālismā šķiriskā satura analīzi.

Bet osvoboždenciskais liberalisms taču ir tikai sistemātiskākā, no cenzūras brīva visa Krievijas liberālismā galveno pazīmju izpausme. Jo tālāk uz priekšu iet revolūcija, toties vairāk šis liberalisms atmasko sevi, toties nepiedodamākas kļūst bailes ieskatīties patiesībai tieši sejā, saprast šā liberālismā īsteno būtību. Ārkārtīgi raksturīgas šai ziņā ir pazīstamā vēsturnieka Pavēla Vinogradova kga „Politiskās vēstules" pazīstamajā liberālajā orgānā „Russkije Vedomosti" (5. augustā). Ne mazāk raksturīgs ir ari tas, ka cilas liberālās avīzes, lādas kā „Naša Žizņ“, pārdrukājušas izvilkumus, no šā cienījamā sacerējuma bez neviena sašutuma un īgnuma vārda. Pavels Vinogradova kgs ārkārtīgi spilgti izteicis savtīgās buržuāzijas intereses, taktiku, psicholoģiju: viņa vaļsirdība varbūt dažam labam slīpētākam liberālim liktos nevietā, bet toties vērtīgāka tā ir apzinīgajiem strādniekiem. Lūk, Vinogradova kga raksta nobeiguma vārdi, kuros ir visa tā kvintesence:

„Es nezinu, vai Krievijai vēl izdosies nonākt pie jaunas iekārtas-pa ce|u, kas tuvs Vācijas 1848. gadā noietajam ceļam, bet es nešaubos, ka jāizlieto visi spēki, lai izietu uz šo ceļu un nevis uz ceļu, ko Francija izvēlējās 1789. g.“.

„Nenobriedušai, vāji saliedētai, iekšēja naida pārņemtai Krievijas sabiedrībai šai pēdējā ce|ā draud nedzirdētas briesmas, ja ne bojā eja. Nav vēlams piedzīvot uzskatāmu mācību par varas, kārtības, nacionālās vienības, sabiedriskās organizēšanās tematiem, jo vairāk tāpēc, ka šo uzskatāmo mācību pasniegs vai nu jaunus spēkus sakrājis urjadņiks, vai vācu vacbniistrs, kam anarehija Krievijā atklās providencialu misiju".

Lūk, par ko visvairāk domā Krievijas buržujs: par 1789. gada ,,ceļa“ nedzirdētajām briesmām! Buržujam nebūtu iebildumu pret Vācijas 1848. gada ceļu, bet viņš izlietos „visus spēkus*1, tai izvairītos no Francijas ceļa. Pamācošs izteiciens, par kuru ir vērts ļoti jo ļoti padomāt.

Kāda ir būtiskā starpība starp abiem ceļiem? Tāda, ka buržuāziski demokrātiskais apvērsums, kas Francijā notika 1789. gadā, Vācijā 1848. gadā, pirmajā gadījumā tika izdarīts līdz galam, bet otrajā — ne; — pirmajā gadījumā tas nonāca līdz republikai un pilnīgai brīvībai, bet otrajā apstājās, monarehiju un reakciju nesalauzis; — otrajā gadījumā tas notika galvenokārt liberālo buržuju vadībā, kuri vilka aiz sevis nepietiekami nostiprinājušos strādnieku šķiru, pirmajā gadījumā to izdarīja, kaut arī tikai zināmu daļu no tā, aktivi revolucionārās tautas masas, strādnieki un zemnieki, kas kaut vai uz laiku nobīdīja malā solido un mēreno buržuāziju; — otrajā gadījumā tas drīz vien noveda pie zemes „nomierināšanas**, t. i„ pie revolucionārās tautas apspiešanas un „urjadņika un vachmistra** uzvaras, pirmajā tas uz zināmu laiku deva varu revolucionārai tautai, kas satrieca „urjadņiku un vachmistru** pretošanos.

Un, lūk, mācītais Krievijas buržuāzijas sulainis „ļoti cienījamā" liberālā orgānā nāk kla jā ar brīdinājumu no pirmā, ,.franču“ ceļa. Mācītais vēsturnieks vēlas ,,vācu“ ceļu un to tieši pasaka. Viņš lieliski zina, ka vācu ceļš neiztika bez tautas bruņotās sacelšanās. 1848. un 1849. gadā Vācijā bija vesela rinda sacelšanos un pat revolucionāru pagaidu valdību, liet neviena šī sacelšanās netika uzvarējusi pilnīgi. Vissekmīgākā sacelšanās, sacelšanās Berlinē 1848. g. 18. martā, beidzās nevis ar karaļa varas gāšanu, bet ar savu varu saglabājušā karaļa jiiekāpšanos, kurš prata ļoti drīz atžirgt no daļējās sakāves un paņemt atpakaļ visu šo piekāpšu nos.

Tātad mācītais buržuāzijas vēsturnieks nebaidās no tautas sacelšanās. Viņš baidās no tautas uzvaras. Viņš nebaidās no

lā, ka tauta mazliet pārmācītu reakciju, birokrātiju, viņa nīsto birokrātiju. Viņš baidās no tā, ka tauta gāzīs reakcionāro varu. Viņš nīst patvaldību un no visas sirds vēlas tās gāšanu, bet Krievijas bojā eju viņš sagaida nevis no patvaldības saglabāšanas, nevis no tautas organisma saindēšanas ar nenobeigtā parazita — monarehistiskās varas lēno pūšanu, bet no tautas pilnīgas uzvaras.

Viņš, šis grašu zinātnes vīrs, zina, ka revolūcijas laiks tautai ir uzskatāmu mācību laiks, un, lūk, viņš negrib uzskatāmas mācības par reakcijas iznīcināšanu, biedēdams mūs ar uzskatāmu mācību par revolūcijas iznīcināšanu. Vairāk nekā no uguns viņš baidās no tā ceļa, kur revolūcija kaut uz neilgu laiku gūlu pilnīgu uzvaru, un viņš ar visu sirdi alkst pēc tāda iznākuma kā vācu, kur reakcija uz ilgiem ilgiem periodiem guva vispilnīgāko uzvaru.

Viņš neapsveic revolūciju Krievijā, bet cenšas tikai mīksti-, nāt tās vainu. Viņš vēlas nevis uzvarošu revolūciju, bet gan neizdevušos revolūciju. Viņš uzskata reakciju par likumīgu un taisnīgu, par dabisku un stabilu, uzticamu un saprātīgu parādību. Viņš uzskata revolūciju par nelikumīgu, fantastisku, netaisnīgu parādību, kas labākā gadījumā līdz zināmai pakāpei var būt attaisnojama ar patvaldnieciskās valdības svārstību, „nespēcību”, „bankrotu". Viņš, šis „objekti vais" vēsturnieks, skatās uz revolūciju nevis kā uz tautas vislikumīgāko tiesību, bet tikai kā uz grēcīgu un bīstamu reakcijas galējību izlabošanas paņēmienu. Viņam pilnīgi uzvarējusi revolūcija ir „anarclīija", bet pilnīgi uzvarējusi reakcija nav vis anarclīija, bet tikai zināmu nepieciešamu valsts funkciju neliels pārspīlējums. Viņš nepazīst citu „varu" kā tikai monarehistisko, citu „kārtību" un citu ..sabiedrības organizāciju" kā tikai buržuāzisko. No tiem Eiropas spēkiem, kam Krievijas revolūcija „atklās providen-cialu misiju", viņš pazīst tikai „vācu vachmistru", bet nepazīst un negrib pazīt vācu sociāldemokrātisko strādnieku. Vispretīgākā viņam ir to „lepnība", kuri „gatavojas aizsteigties priekšā rietumu buržuāzijai" (profesora kgs buržuāzijas vārdu raksta ironiskās pēdiņās: atraduši, sak, tādu nejēdzīgu terminu attiecībā uz Eiropas, — Ei-ro-pas, — kul turu!). Viņš, šis „objektivais vēsturnieks", labsirdīgi negrib redzēt, ka tieši Krievijā ieilgušas palvaldnieciskās neģēlības dē| Eiropa, lūk, jau desmitiem un desmitiem gadu politiskā ziņā stāv uz

vietas vai rāpjas atpakaļ. Viņš baidās no „jaunus spēkus uzkrājušā urjadņika“ uzskatāmām mācībām, un tāpēc — ai tautas vadoni! ai politiskais darbiniek! — viņš vairāk par visu brīdina no mūslaiku urjadņika visu ,,spēkii“ galīgas sagraušanas. Cik nicināma verga figūra! Cik neģēlīga revolūcijas nodevība, maskojoties ar it kā zinātnisku, it kā objektīvu jautājumu iztirzāšanu! Paskribiniet krievu, un jūs atradīsit lataru, — teica Napoleons. Paskribiniet Krievijas liberālo buržuju, teiksim mēs, un jūs atradīsit jaunā mundierī tērptu urjadņiku, kam tiek atstātas %o viņa vecā spēka tā dziļdomīgā „zinātniskā" un „objektivā" apsvēruma dēļ, ka citādi viņam varot varbūt iegribējies „sakrāt jaunus spēkus" 1 Ikvienam buržuāzijas ideologam ir caur un cauri veikalnieciska dvēselīte; viņš domā nevis par reakcijas un „urjadņika" spēku iznīcināšanu, bet par to, lai šo urjadņiku uzpirktu, piekukuļotu, pielabinātu, noslēdzot iespējami drīz ar viņu līgumu.

Cik lieliski šis augsti mācītais buržuāzijas ideologs apstiprina visu to, ko mēs ne vienu reizi vien jau esam sacījuši avīzē „Proļetarij" par Krievijas liberālismā būtību un raksturu. Atšķirībā no Eiropas buržuāzijas, kas savā laikā bija revolucionārā un pēc gadu desmitiem nostājās reakcijas pusē, mūsu pašaudziitātie gudrinieki uzreiz pārlec vai grib pārlēkt pāri revolūcijai uz mēreno un akurato reakcionārās buržuāzijas kundzību. Buržuāzijā sava šķiriskā stāvokļa dēļ nedz grib, nedz var gribēt revolūciju. Viņa vēlas tikai izlīgumu ar monarchiju pret revolucionāro tautu, viņa grib tikai šai tautai aiz muguras piezagties pie varas.

Un cik lielisku mācību sniedz šis liberālās buržuāzijas gudrinieks tiem sociāldemokrātijas doktrināriem, kuri aizrunājušies līdz šādai rezolūcijai, ko pieņēmuši Kaukazijas jauniskrieši un ko „Iskras" redakcija speciāli uzslavējusi atsevišķā lapiņā. Šī rezolūcija (kopā ar „Iskras" uzslavu) pilnīgi pārdrukāta N. Ļeņina brošūrā „Divas taktikas" (68. un 69. Ipp.)*, bet, tā kā biedriem Krievijā tā maz pazīstama un tā kā „Iskras" redakcija pati nebija vēlējusies savā avīzē pārdrukāt šo pēc viņas domām „visai izdevušos" rezolūciju, tad mēs to šeit iespiežam pilnīgi visu par pamācību visiem sociāldemokrātiem un par kaunu „Iskrai":

Sk. Sa sējuma 69. Ipp. Bed.

„Uzskatot par savu uzdevumu izmantot revolucionāro momentu, lai padziļinātu prolelariata sociāldemokrātisko apziņu, konference (Kaukazijas jauniskriešu konference), lai nodrošinātu partijai topošās buržuāziski valstiskās iekārtas vispilnīgāko kritikas brīvību, izsakās pret sociāldemokrātiskās pagaidu valdības dibināšanu un iestāšanos tajā, bet uzskata par lietderīgāku izdarīt spiedienu no ārienes uz buržuāzisko pagaidu valdību, lai cik iespējams demokratizētu valsts iekārtu. Konference ieskata: ja sociāldemokrāti nodibinātu pagaidu valdību vai arī iestātos tajā, tad sekas, no vienas puses, būtu tādas, ka no sociāldemokrātiskās partijas atkristu plašas proletariāta masas, kas būtu vīlušās viņā, jo sociāldemokrātijā, lai gan saņēmusi varu, nespēs apmierināt strādnieku šķiras neatliekamās vajadzības līdz pat sociālismā realizēšanai un, no otras puses, piespiedīs buržuāziskās Šķiras novērsties no revolūcijas un ar to mazinās tās vērienu“.

Šī rezolūcija ir apkaunojoša, jo tā pauž (neatkarīgi no tās rakstītāju gribas un apziņas, kuri nostājušies uz oportu-nisma slidenā ceļa) strādnieku šķiras interešu nodošanu buržuāzijas rokās. ŠI rezolūcija svētī proletariāta pārvēršanu par buržuāzijas asti demokrātiskās revolūcijas laikmetā. Pietiek šo rezolūciju nolikt blakus iepriekš minētajam citātam no Vinogradova kga raksta (bet liberālajā publicistikā ikviens atradīs-simtiem un tūkstošiem šādu citātu), lai redzētu, kādā purvā ierāpušies jauniskricši. Taču Vinogradova kgs, šis tipiskais buržuāzijas ideologs, jau ir novērsies no revolūcijas. Jauniskriešu kungi, vai tikai viņš ar to nav mazinājis „revolūcijas vērienu"? Vai jums nevajadzētu doties pie Vinogradovu kungiem ar grēksūdzi un gauži lūgt viņus „nenovērsties no revolūcijas", maksājot par to ar jūsu atturēšanos no revolūcijas vadīšanas?

„Proļetarij*', 16. nr., 1905. и. Iespiests pēc auizes „Proļetarij*'

U. (1.) septembrī teksta

PAŠPATVAĻĪGĀS RAŠANĀS teorija

,,„lskra“ parādījusi, ka satversmes sapulce var izveidoties pašpatvaļīgas rašanās ceļā bez jebkādas valdības, tātad arī bez pagaidu valdības, palīdzības. No šā brīža šo briesmīgo jautājumu var uzskatīt par atrisinātu un visiem ar to saistītiem strīdiem jāizbeidzas".

Tā raksta Bunds avīzes „Posļedņije Izvestija" 247. nr-ā, kas datēts ar 1. septembri (19. augustu). Ja tā nav ironija, tad ,,Iskras“ uzskatu labāku „attīstību" nevar pat iedomāties. Katrā ziņā „pašpalvaļīgās rašanās" teorija ir atrasta, „briesmīgais jautājums" atrisināts, strīdiem „jāizbeidzas". Kāda svētlaimība! Mēs tagad dzīvosim bez strīdiem par šo briesmīgo jautājumu, lolojot šo jauno, tikko atrasto, vienkāršo un kā bērna acis skaidro „pašpalvaļīgās rašanās" teoriju. Tiesa gan, šī pašpalvaļīgās rašanās teorija pašpatvaļīgi neradās, bet radās visu acu priekšā kā Bunda un jaunās .Jskras" kopdzīves auglis, — tomēr svarīga taču ir nevis teorijas izcelšanās, bet tās vērtīgums!

Cik neattapīgi bijuši šie nelaimīgie Krievijas sociāldemokrāti, kas „briesmīgo jautājumu" apsprieduši gan KSDSP III kongresā, gan jauniskriešu konferencē: vieni visu laiku runājuši par pagaidu valdību kā līdzekli, lai radītu ne pašpatvaļīgi rodošos satversmes sapulci; otri pieļāvuši (konferences rezolūcija), ka „revolūcijas izšķiroša uzvara pār carismu" „var vainagoties" arī „ar kaut kādas pārstāvniecības iestādes lēmumu pēc tautas liesa revolucionārā spiediena sasaukt satversmes sapulci", un neviens, pat visa jaunās „Iskras" redakcija, kas kopā ar Pļechanovu bija konferencē, neaizdomājās līdz tam, ko tagad „Iskra parādījusi“ un Bunds rezumējis, nostiprinājis, nokristījis lieliskā vārdiņā. Tāpat kā visi ģeniālie atklājumi, satversmes sapulces pašpatvaļīgās rašanās teorija uzreiz radījusi gaismu chaosā. Tagad

viss kļuvis skaidrs. Nav vairs ko domāt par revolucionār» pagaidu valdību (atcerieties zīmīgo ,,īskras“ izteicienu: un lai jūsu muti neapgāna vārdu „lai dzīvo" un „valdība" savienojums!), nav vairs jāprasa no Valsts domes locekļiem „revolucionārs solījums" — „pārvērst Valsts domi par revolucionāru sapulci" (Čerevaņins „Iskras" 108. nr-ā). Satversmes sapulce var rasties paSpatvaļīgi!! Tā būs viņas bezgrēcīgā piedzimšana no pašas tautas, kas sevi neapgāna ne ar kādu valdības, kaut arī pagaidu, kaut arī revolucionārās valdības, „palīdzību". Tā būs piedzimšana „bez grēcīgās miesas", tīrā vispārēju vēlēšanu ceļā, bez jebkādas „jakobiniskas" cīņas par varu, nekādi neaptraipot svēto lietu ar buržuāzisku pārstāvju sapulču nodevību, pat bez jebkādām rupjām vecmātēm. kas līdz šim akurali parādījušās uz skatuves šajā apgānītajā, grēcīgajā, netīrajā pasaulē ikreiz, kad vecā sabiedrība bijusi grūta ar jauno.

Lai dzīvo pašpatvaļīgā rašanās! Lai visas Krievijas visas revolucionārās tautas tagad novērtē, cik tā viņām „iespējama". — un tālad ari nepieciešama kā visracionālākais, vieglākais, vienkāršākais ceļš uz brīvību! Lai jo drīzāk tiek celts piemineklis par godu Bundam un jaunajai „Iskrai", pašpatvaļīgās rašanās teorijas pašpatvaļīgajiem radītājiem Г

Bet, lai nu kā mūs apžilbina jaunā zinātniskā atklājumā spilgtā gaisma, mums tomēr viegli jāpieskaras arī dažām šā cildenā radījuma zemiskajām īpatnībām. Ja mēnesi llam-burgā pagatavo ārkārtīgi slikti^75, tad arī avīzes „Posļedņije Izvestija" redakcijā jaunās teorijas tiek fabricētas ne visai rūpīgi. Recepte ir vienkārša, kādu kopš sendienām iecienījuši ļaudis, kas nekad nav grēkojuši itin ne ar vienu patstāvīgu domeli: ņemt pretējus uzskatus, sajaukt kopā un pārdalīt uz pusēm! No avīzes „Proļetarij" paņemsim kritiku par tautas vēlēšanām, pastāvot patvaldībai, no „Iskras" — „briesmīgā jautājuma" nosodījumu; no avīzes „Proļetarij" — aktīvo boikotu, no „Iskras" — sacelšanās kā lozunga nederīgumu ... „tāpat kā bitīte no katra ziediņa vāc pa mazumiņam". Un lādzīgie bundisti pašapmierināti izgāž krūtis, priecādamies, ka strīdi par briesmīgo jautājumu beigušies, un tīksminādamies raugās sevī: lūk, kā vii,ii pārspējuši abu strīdīgo pušu uzskatu šaurību un vienpusību!

Ne visai gludi tas jums izdodas, biedri no Bunda. Citus „pašpalvaļīgās rašanās ceļus", izņemot jauniskriešu ceļu, jūs

neesat parādījuši. Bet, kas attiecas uz jauniskriešu ceļu, tad jums pašiem vajadzēja atzīt; ka „patvaldības apstākļos un pret valdības gribu, kuras rokās atrodas visa valsts mašina“, tautas pārstāvju vēlēšanas var būt tikai vēlēšanas pa jokam. Nepametiet jel mūs pusceļā, ak jaunās teorijas radītāji: ■sakiet, kādā ,,ce]ā“, izņemot jauniskriešu ceļu, jūs „iedomā-jaties“ notiekam „paišpatvaļīgo rašanos^11?

Avīze „Proļetarij^11, vērsdamās pret ,,Iskru“, rakstīja, ka. pastāvot patvaldībai, vēlēšanas varēs izdarīt tikai osvobož-denci, kas labprāt pasludinās tās par tautas vēlēšanām^52. Bunds atbild: „Sis arguments neiztur nekādu kritiku, jo nav ne mazāko šaubu, ka patvaldība nevienam — tai skaitā arī osvoboždenciem — neatļaus izdarīt vēlēšanas ārpus likuma noteiktiem ietvariem^11. Mēs godbijīgi piebildīsim: vēlēšanas, ko izdara zemslieši, pilsētu domnieki un „savienību^11 locekļi, ir jau notikušas un notiek. Tas ir fakts. Pierādījums tam ir acīm redzams: viņu daudzie biroji.

Bunds raksta: „Sākt aģitāciju pret Domi bruņotas sacelšanās labā vispār (!) nedrīkst, jo sacelšanās, būdama tikai līdzeklis politiskā apvērsuma izdarīšanai, nevar šajā gadījumā^11 (bet nevis „vispār^11?) „būt par aģitācijas lozungu. Atbildēt uz Domi var un vajag, paplašinot un padziļinot politisko aģitāciju par satversmes sapulci uz vispārējas utt. balsošanas pamata^11. Mēs atbildēsim: pirmkārt, ja bundisti būtu drusku padomājuši vai pat vienkārši ieskatījušies mūsu partijas programā, tad viņi redzētu, ka arī satversmes sapulce ir tikai „līdzeklis^11. Nav prātīgi pasludināt vienu „līdzekli^11 par derīgu lozungam, bet otru par „vispār^11 nederīgu. Otrkārt, mēs jau sen un daudz reižu esam pamatīgi izskaidrojuši, ka satversmes sapulces lozungs viens vien nekam neder, jo tas kļuvis par osvoboždencisku lozungu, par buržuāzisko „izlīdzēju^11 lozungu (sk. „Proļetarij^113. un 4. nr-u) [53]. Ir pilnīgi dabiski, ka liberāli monarchisliskā buržuāzijā jautājumu par satversmes sapulces sasaukšanas veidu atstāj ēnā. Revolucionārā proletariāta pārstāvjiem tas ir pilnīgi nepieļaujams. Pirmajiem pašpatvaļīgās rašanās teorija pilnīgi piemērota. Otros tā var tikai apkaunot apzinīgo strādnieku priekšā.

Bunda pēdējais arguments: „Bruņota sacelšanās nepieciešama, uz to vajag gatavoties, gatavoties un gatavoties. Bet pagaidām mēs vēl nespējam to izraisīt, tāpēc (!!) nav iemesla to saistīt ar Domi“. Mēs atbildēsim: 1) Atzīt, ka sacelšanās un gatavošanās uz to ir nepieciešama, un tai pašā laikā nicīgi raukt degunu jautājumā par ,,družinām“ („kurš paņemts no vperjodoviešu arsenala“, kā raksta Bunds) nozīmē izpērt pašam sevi, nozīmē pierādīt, ka paša raksti nav pārdomāti. 2) Revolucionārā pagaidu valdība ir sacelšanās organs. Šī teze, kas tieši izteikta III kongresa rezolūcijā, savā būtībā pieņemta ari jauniskriešu konferencē, lai gan mums šķiet, ka tā nav tik labi izteikta (revolucionārā pagaidu valdība, „kas nākusi no tautas uzvarošas sacelšanās^1*: gan loģika, gan vēstures pieredze rāda, ka revolucionārās pagaidu valdības ir iespējamas kā sacelšanās organs, kura nepavisam nav uzvaroša vai nav pilnīgi uzvaroša; bez tam revolucionārā pagaidu valdība ne vien ,,nāk“ no sacelšanās, bet arī vada sacelšanos). Bundisti šo tēzi nemēģina apstrīdēt, un to apstrīdēt arī nevar. Atzīt, ka sacelšanās un gatavošanās uz to ir nepieciešama, un tai pašā laikā prasīt, lai izbeidz strīdus „briesmīgajā jautājumā** par pagaidu valdību — nozīmē rakstīt nedomājot. 3) Frāze par satversmes sapulces izveidošanu „bez jebkādas valdības, tātad arī bez pagaidu valdības, palīdzības** ir anarchistiska frāze. Tā ir pilnīgi līdzvērtīga slavenajai „Iskras** frāzei par mutes „apgānīšanu** ar vārdu „lai dzīvo** un „valdība** savienošanu. Tā rāda, ka nav izprasts, kāda nozīme ir revolucionārai varai kā vienam no vislielākajiem un augstākajiem ,,līdzekļiem“ politiskā apvērsuma izdarīšanai. Lēlais „liberalisms**, ar kādu šeit, sekodams ,,Iskrai“, lepojas Bunds (pavisam, sak, bez valdības, kaut arī pagaidu!), ir tieši anarchistisks liberalisms. Satversmes sapulces izveidošana bez sacelšanās palīdzības ir doma, kas vienīgi buržuāzisko nekrietneju cienīga, kā to redz arī biedri bundisti. Bet sacelšanās bez revolucionārās pagaidu valdības palīdzības nevar k[ūt nedz par visas tautas, nedz par uzvarošu sacelšanos. Atkal un atkal ar nožēlu mums jākonstatē, ka bundisti nepavisam nespēj savilkt galus kopā. 4) Ja vajag gatavoties uz sacelšanos, tad šajā sagatavošanās procesā katrā ziņā jāietilpina šādu lozungu izplatīšana un izskaidrošana: bruņotā tautas sacelšanās, revolucionārā armija, revolucionārā pagaidu valdība. Arī mums pašiem jāstudē jaunie

14 9. sēj,

cīņas paņēmieni, lo noteikumi, to formas, to bīstamība, to praktiskā realizēšana ult. un jāiepazīstina masas ar tiem. 5) Teze: „pagaidām mēs vēl nespējam izraisīt sacelšanos** ir nepareiza. Notikums ar „Potjomkinu** drīzāk rādīja gan to, ka mēs nespējam atturēt no gatavojamās sacelšanās priekšlaicīgiem uzliesmojumiem. „Potjomkina** matroži bija mazāk sagatavoti nekā citu kuģu matroži, un sacelšanās iznāca nepilnīgāka, nekā varētu būt. Kāds no tā secinājums? Tāds, ka sacelšanās sagatavošanas uzdevumā ietilpst uzdevums atturēt no gatavojamās vai gandrīz jau sagatavotās sacelšanās priekšlaicīgiem uzliesmojumiem. Tāds, ka sti-chiski augošā sacelšanās aizsteidzas priekšā mūsu apzinīgajam un plānveidīgajam tās sagatavošanas darbam. Arī tagad mēs nespējam aizturēt sacelšanās uzliesmojumus, kas norit sadrumstaloti, savrup, sticlīiski te šur, te tur. Tāpēc jo vairāk mūsu pienākums ir pasteigties ar sekmīgas sacelšanās visu politisko uzdevumu un politisko noteikumu izplatīšanu un izskaidrošanu. Tātad tāpēc jo mazāk gudri ir priekšlikumi izbeigt strīdus par „briesmīgo jautājumu** attiecībā uz pagaidu valdību. 6) Vai pareiza ir tā doma, ka „nav iemesla saistīt sacelšanos ar Domi**? Nē, tā nav pareiza. Jau iepriekš noteikt sacelšanās momentu ir aplam, sevišķi mums šeit, ārzemēs. Par „saistīšanu** šajā nozīmē nav ne runas, kā to jau daudzreiz aizrādījusi avīze „Proļelarij**. Bet aģitāciju par sacelšanos, tās sludināšanu nepieciešams „saistīt** ar visiem svarīgajiem politiskajiem nolikumiem, kas satrauc tautu. Tagad viss mūsu strīds norit tieši par to, kādam aģitācijas lozungam jābūt visas mūsu „Domes** aģitācijas kampaņas centrā. Vai Dome ir tāds notikums? Neapšaubāmi ir. Vai strādnieki un zemnieki jautās mums: kā vislabāk atbildēt uz Domi? Katrā ziņā jautās un jau jautā. Kā atbildēt uz šiem jautājumiem? Nevis atsaucoties uz pašpatvaļigu rašanos (par to var tikai pasmieties), bet izskaidrojot sacelšanās apstākļus, formas, priekšnoteikumus, uzdevumus, orgānus. Jo vairāk mēs panāksim ar šādu izskaidrošanu, toties lielāka būs varbūtība, ka sacelšanās neizbēgamie uzliesmojumi varēs vieglāk un drīzāk attīstīties par sekmīgu, uzvarošu sacelšanos.

„Proļelarij", nr.. 1905. q. Iespiests pēc avīzes ,,Proļelarij“

J4. (1.) septembri tekstu

VĒSTULĒ STARPTAUTISKAJAM SOCIĀLISTISKAJAM BIROJAM

1905. g. 16. septembrī.

Dārgais biedriI Visas jūsu vēstules ar priekšlikumu par Starptautiskā sociālistiskā biroja iejaukšanos nolūkā samierināt mūsu partijas divas frakcijas tika nosūtītas uz Krieviju Centrālajai Komitejai. Pašreiz es varu jums paziņot, ka Centrālā Komiteja ir gatava piedalīties konferencē, par kuru ir runa, ar to noteikumu, lai tai būtu tikai iepriekšējas apspriešanas raksturs. Es ceru, ka Centrālās Komitejas delegāti ieradīsies Ženevā vai Berlinē tuvākajā nākotnē, domājams, septembrī.

Bet man jums jāpaziņo, ka Centrālā Komiteja gatavojas Krievijā noslēgt vienošanos ar partijas mazākuma izpildorgānu — Organizācijas komisiju. Iepriekšējas sarunas jau notikušas, un abas partijas jau vienojušās par sumām, ko ārzemju organizācijas piešķīrušas Krievijas revolūcijas labā. Šās vienošanās teksts jums nosūtīts pirms divām nedēļām.

Ievērojot to, ka samierināšanās izturību var garantēt tikai pilnīga vienošanās starp biedriem Krievijā, pirms sasauc konferenci, par kuru jūs mums rakstāt, būtu lietderīgi nogaidīt šo sarunu rezultātus.

Vladimirs Uljcmovs (N. Ļeņins)

Pirmoreiz iespiests 1929. о■ Iespiests pēc Rakstu 2. tin S. izde-

V. /. Ļeņina Rakstu 2. tin 3. iz- типа teksta, kas salīdzināts ar ma-

iIemana Vilt sējumā kinrakstā izgatavota noraksta tekstu

frančn valodā

DRAUGU SATIKŠANAS

Pēdējās dienās ārzemju avīzes, kas ārkārtīgi uzmanīgi seko politiskās krizes attīstībai Krievijā, sniedz daudz interesantu ziņu par zemstiešu un osvoboždencu darbību. Te būs šīs ziņas.

„Muižniecības maršalu konference Pēterburgā pēc divu stundu ilgas spriešanas pilnīgi vienojusies ar iekšlietu ministru par“ Valsts domes „vēlēšanām" („Vossische Zeitung"7", 16. septembrī). „No visām Krievijas guberņām un pilsētām ziņo, ka vēlētāju vairākums ir pilnīgi vienaldzīgs pret viņiem piešķirtajām politiskajām tiesībām" (turpat). Golovins (Maskavas guberņas zemstes valdes priekšsēdētājs) ved sarunas ar Durnovo (Maskavas ģenerālgubernatoru) par zemstiešu kongresa atjaušanu. Durnovo pateicis Golovinam, ka viņš pilnīgi jūtot līdzi zemstiešiem, bet ka viņam pavēlēts visiem spēkiem likt šķēršļus kongresam. Golovins atsaucies uz profesoru kongresu. Durnovo atbildējis, ka „tā ir pavisam cita lieta, jo studentus katrā ziņā vajadzēja pierunāt atjaunot mācības" („Frankfurter Zeitung"[54], 17. septembrī). „Zemstiešu kongress atjauts Maskavā 25. septembrī vēlēšanu programas apspriešanai ar noteikumu, ka tas stingri turēsies pie šā jautājuma" („Times"[55], 18. septembrī, telegrama no S.-Peterburgas). „Golovina kgs šodien apmeklējis ģenerālgubernatoru, lai apspriestos par gaidāmo zemstiešu kongresu. Viņa ekselence paziņojis, ka kongress ir atjauts, bet tā pro-gramai jāierobežojas ar trim jautājumiem: 1) zemstu un pilsētu piedalīšanās Valsts domes vēlēšanās; 2) vēlēšanu kampaņas organizēšana; 3) zemstu un pilsētu piedalīšanās

palīdzības sniegšanā badacietējiem^41 (turpat, lelegrama no Maskavas).

Draugi satikušies, un draugi norunājuši. Vienošanās starp Golovinu (zemstiešu partijas vadonis) un Durnovo panākta. Tikai zīdaiņi varētu neredzēt to, ka vienošanās pamatota uz savstarpēju piekāpšanos, uz principu do ut des (es dodu tev, tu dod man). Kādā ziņā piekāpusies patvaldība, tas ir skaidrs: tā atļāvusi kongresu. Kādā ziņā piekāpusies zemstiešu (vai osvoboždencu? Allah vien tās var izšķirti Un vai maz ir vērts tās izšķirt?) partija, to neviens nesaka. Buržuāzijai ir visi iemesli slēpt savas sarunas ar patvaldību. Bet, ja mēs nezinām detaļas, sīkumus, tad mēs lieliski zinām buržuāzijas piekāpšanās būtību. Buržuāzijā apsolījusi patvaldībai samazināt savu revolucionāro dedzību, kuras saturs bija tas, ka galmā Petrunkeviču uzskatīja par bijušo revolucionāru ... Buržuāzijā apsolījusies uz nolaidumiņu atbildēt ar nolai- • dumu. Nolaiduma apmēri mums nav zināmi. Bet mēs zinām, ka buržuāzijas „uzprasītā cena“ bijusi divējāda: tautai — monarchistiska konstitūcija ar divām palatām; caram — tautas pārstāvju sasaukšana un ne vairāk (jo kaut ko vairāk slavenā zemstiešu delegācijā nav uzdrošinājusies Nikolajam II sacīt). Lūk, no šās pašas divējādās uzprasītās cenas buržuāzijā tagad apsolījusi patvaldībai nolaidumu. Buržuāzijā apsolījusies būt valdībai uzticīga pavalstniece, lojālā, legālā^56.

Draugi satikušies, un draugi vienojušies.

Apmēram tai pašā laikā sāka tikties un vienoties arī citi draugi. Biržas „Frankfurtes Avīzes" Pēterburgas korespondents (15. septembrī) ziņo, ka noticis slepens „Atbrīvošanas savienības" kongress, domājams, Maskavā. „Sapulcē nolemts „Atbrīvošanas savienību" pārvērst par demokrātiski konstitucionālu partiju. So priekšlikumu iesnieguši pie „Atbrīvošanas savienības" piederošie zemslieši, un kongress (jeb konference?) to vienbalsīgi pieņēmis. Pēc tam ievēlēti 40 „Atbrīvošanas savienības" locekļi partijas programas izstrādāšanai un rediģēšanai. Šī komisija drīz sākšot savu darbu". Apsprie-

duši jautājumu par Valsts domi. Pēc dzīvām debatēm nolēmuši piedalīties vēlēšanās,tomēr ar to noteikumu, ka ievēlētie partijas biedri piedalās Valsts domē, nevis lai nodarbotos ar kārtējo darbu, bet lai turpinātu ciņu pašā Domē“. Debatēs aizrādījuši uz to, ka plašs (vai vispusīgs, wcitgehender) boikots nav iespējams, bet nozīme būtu tikai šādam boikotam. (Vai tiešām, kungi, jūsu sapulcē neviens neizsaucās: nesaki: nevaru, bet saki: negribu? Avīzes ,,Proļetarij“ redakcijas piezīme.) Bet sapulce domā, ka Valsts dome ir labs darba lauks demokrātisko ideju propagandai. „Ikviens īsts tautas draugs, — teikts sapulces protokolā, — ikviens brīvības draugs piedalīsies Valsts domē tikai tādēļ, lai cīnītos par konstitucionālu valsti**. (Atcerieties osvoboždencisko S. S., kas skaidroja visiem un katram, ka radikalajai inteliģencei smaguma centrs ir vēlēšanu tiesību paplašināšana, bet zemslie-šiem, muižniekiem un kapitālistiem — Valsts domes tiesību paplašināšana. Avīzes „Proļetarij** redakcija.) „Pie tam sapulce aizrādīja, ka demokrātiskiem Domes locekļiem šai cīņā jāievēro pilnīga sakaru saraušana ar pastāvošo valdību (kursīvs oriģinālā) un nav jābaidās no tādas sakaru saraušanas. Šie sapulces lēmumi, protams, tiks iespiesti un izplatīti**. (Avīzes „Proļetarij** redakcijai pagaidām nav vēl nedz šās lapiņas, nedz ziņu par to no Krievijas.) „ „Osvoboždencu**, kā sevi dēvē „Atbrīvošanas savienības** locekļi, ietekme ir ļoti liela. Viņu skaitā ietilpst visdažādāko sabiedrības aprindu pārstāvji, viņu priekšgalā ir zemstes darbinieki. Tāpēc viņu vēlēšanu aģitacija viņiem tuvās sabiedrības aprindās, kas atbilst cenza prasībām, iegūst lielu nozīmi. Nav šaubu, ka stiprs osvoboždencu kodols iekļūs Valsts domē un būs tajā kreisie, tiklīdz Valsts dome pārvērtīsies par īstu tautas pārstāvniecību. Ja šiem radikāļiem izdosies iesaistīt savā pusē mēreno zemstu un pilsētu kandidātus, tad lieta var nonākt līdz satversmes sapulces izsludināšanai.

Tādējādi Krievijas politisko partiju līdzdalība vēlēšanās, kā redzams, ir jau izlemts jautājums, jo arī „Savienību savie-nība“ galu galā izteikusies par līdzdalību. Pret Domes vēlēšanām aģitē tikai ebreju Bunds, un strādnieki dažādās pilsētās rīko lielus mītiņus, kategoriski protestēdami pret Valsts domi, no kuras tie izslēgti**...

Tā vācu buržuāziskās avīzes korespondents raksta Krievijas revolūcijas vēsturi. Jādomā, ka viņa ziņojumos ir alseviš-ķas kļūdas, bet vispār un visumā tie neapšaubāmi ir tuvu patiesībai, — protams, kas atliecas uz faktiem, bet nevis uz pareģojumiem.

Kāda tad ir viņa aprakstīto faktu īstā jēga?

Krievijas buržuāzijā, kā mēs to jau simtiem reižu esam aizrādījuši, ir maklcrs starp caru un tautu, starp varu un revolūciju, gribēdama pēdējo izmantot, lai nodrošinātu varu sev savas šķiras interesēs. Tāpēc, kamēr tā vēl nav sasniegusi varu, tai ir jātiecas pēc „draudzības*' gan ar caru, gan ar revolūciju. Un, lūk, tā arī tiecas. Dižciltīgo Golovinu tā sūta draudzēties ar Durnovo. Anonimu skribentu tā sūta draudzēties ar „tautu", ar revolūciju. Tur draugi satikušies un vienojušies. Te viņi sniedz roku, laipni māj ar galvu, solās būt īsti tautas draugi, brīvības draugi, zvēr Domē piedalīties, tikai lai cīnītos, vienīgi lai cīnītos, dievojas, ka viņi pilnīgi sarauj, galīgi sarauj sakarus ar pastāvošo valdību, perspek-tivā sola pat satversmes sapulces izsludināšanu. Viņi izliekas radikāli, lokās revolucionāru priekšā, glaimo tiem, lai iegūtu tautas un brīvības draugu nosaukumu, viņi ir ar mieru solīt, ko vien vēlaties, — varbūt, ka uzķeras!

Un uzķērās arī. Uzķērās jaunā ,,Iskra“ ar Parvusu priekšgalā. Draugi satikās un sāka sarunas par vienošanos. No osvoboždenciem, kas piedalās Domē, jāpieprasa revolucionārs solījums, — sauc Čerevaņins („Iskra", 108. nr.). — Mēs esam ar mieru, pilnīgi esam ar mieru, — atbild osvobož-denci. — Mēs izsludināsim satversmes sapulci. Vajag izdarīt spiedienu, lai ievēlē tikai noteiktus brīvas un demokrātiskās pārstāvības piekritējus, — Čerevaņinam piebalso Martovs (Vines „Strādnieku Avīze", tulkots avīzē „Proļetarij", 15. nr-ā).

— Protams, protams, — atbild osvoboždenci, — mēs taču nudien esam visnoteiktākie, mēs tiecamies uz pilnīgu sakaru saraušanu ar pastāvošo valdību. Vajag viņiem atgādināt, ka viņu pienākums ir paust tautas intereses, vajag likt viņiem paust tautas intereses, —< dārdina Parvuss — mūsu Ledrī-Rolens^77. — Ak jā, — atbild osvoboždenci. — Mēs pat protokolā ierakstījām, ka mēs esam īsti tautas draugi, brīvības draugi. Vajag dibināt politiskas partijas, — pieprasa Parvuss:

— Darīts, — atbild osvoboždenci. — Mēs jau saucamies par konstitucionāli demokrātisku partiju. — Vajadzīga skaidra programa, — neatlaižas Parvuss. — Apžēlojieties, — atbild osvoboždenci, — mēs taču četrdesmit cilvēku nosēdinājām, lai raksta programu, mēs taču, cik vien gribat, apžēlojieties!... — Vajag noslēgt vienošanos par sociāldemokrātu atbalstu osvoboždenciem, — beigās vienā balsī sauc visi jauniskrieši. Osvoboždenci lej aizgrābtības asaras. Golovins ierodas apsveikuma vizitē pie Durnovo.

Kuri te ir komedianti un kuri izmuļķotie?

Visas kjūdas, kādas ir ,,Iskras“ taktikai Domes jautājumā, tagad novedušas pie to dabiskā un neizbēgamā finālā. Kauna pilnā loma, ko ,,Iskra“ nospēlējusi, karodama pret aktivā boikota ideju, tagad redzama visiem un ikkatram. Kam par labu nākusi ,,Iskras“ taktika, — par to tagad nav vairs šaubu. Aktivā boikota ideju apracis monarehistiskās buržuāzijas vairākums. ,,Iskras“ taktiku neizbēgami apraks Krievijas sociāldemokrātijas vairākums.

Parvuss savās muļķībās nonācis tiktāl, ka sācis runāt par formālu vienošanos ar osvoboždenciem („demokrātiem"), par viņu un sociāldemokrātu saistīšanu ar kopēju politisko atbildību, par sociāldemokrātu atbalstu osvoboždenciem, pamatojoties uz precizi izteiktiem noteikumiem un prasībām,— no šās aplamības un no šā negoda droši vien raisīsies vaļā pat jauniskrieši. Bet Parvuss tikai tiešāk un rupjāk izteicis jauniskrisma pamatideju. Parvusa ieteiktais formālais atbalsts ir tikai neizbēgams secinājums no tā morālā atbalsta, ko jaunā ,,Iskra“ visu laiku sniegusi monarehistiskai buržuāzijai, nosodot aktivo Domes boikotu, attaisnojot un aizstāvot ideju par demokrātu piedalīšanos Domē, nododoties parlamentārisma spēlei apstākļos, kad īstenībā nekāda parlamenta nav. Ne velti tika teikts: parlamenta mums vēl nav, bet parlamentārā kretinisma, cik patīk.

Jauniskriešu pamatk|ūda sevi ir parādījusi. Viņi visu laiku negribēja redzēt vienošanās teoriju, šo osvoboždencisrna galveno politisko teoriju, šo Krievijas buržuāzijas šķiras pozi-cijas un šķirisko interešu visdziļāko un visīstāko izpaudumu. Viņi uzsvēruši un uzsver lietas vienu pusi, buržuāzijas konfliktus ar patvaldību, atstājot ēnā lietas otro pusi: buržuāzijas vienošanos ar patvaldību pret tautu, pret proletariātu, pret revolūciju. Bet pa tam tieši šī otrā lietas puse arvien vairāk un vairāk izvirzās pirmajā vietā, gūst arvien vairāk un vairāk būtisku nozīmi ar katru Krievijas revolūcijas soli uz priekšu, ar katru mēnesi, kas paildzina to stāvokli, kurš tik neciešams buržuāziskajiem kārtības piekritējiem.

Jauniskriešu pamatkļūda novedusi pie tā, ka viņi pašos pamatos nepareizi novērtējuši paņēmienus, kā sociāldemokrātijā izmanto konfliktus starp buržuāziju un patvaldību, paņēmienus, kā mēs ar savām pūlēm šos konfliktus uzkurinām. Jā, mūsu pienākums neapšaubāmi ir vienmēr uzkurināt šos konfliktus gan bez Domes, gan pirms Domes, gan Domē, ja tā sanāks. Bet šās uzkurināšanas līdzekli jauniskrieši nepavisam nesaskata tur, kur tas jāsaskata.. Viņi nevis iekvēlina uguntiņu, izlaužot logus un dodot vaļu strādnieku sacelšanās brīvā gaisa pieplūdumam, bet gan sviedriem vaigā nomokās, izgudrodami rotaļu plēšas un uzpūzdami osvoboždencu revolucionāro kvēli ar klauniska-jām prasībām un noteikumiem, ko tie ceļ priekšā osvoboždenciem.

Jā, mūsu pienākums ir atbalstīt buržuāziju vienmēr, kad lā rīkojas revolucionāri. Bet šis atbalsts mums vienmēr ir izpaudies (atcerieties žurnālā ,,Zarja“ un vecās ,,Iskras“ attiecības pret žurnālu ,,Osvoboždeņije“) un revolucionārai sociāldemokrātijai vienmēr vispirms un vairāk par visu izpaudīsies šās „demokrātiskās'1, ja atļauts lā teikt, buržuāzijas ikviena aplama soļa nesaudzīgā atmaskošanā un nosodīšanā. Ciktāl mēs varam ietekmēt buržuāzijas demokrātismu, šī ietekme būs reala tikai tad, kad buržuāziskā demokrāt» ikviena uzstāšanās strādnieku priekšā, apzinīgo zemnieku priekšā būs sods visām šās buržuāzijas nodevībām un visām kļūdām, sods par neizpildītiem solījumiem, par skaistiem vārdiem, ko dzīve un darbi atspēkojuši. Ja vakar šī buržuāzijā klaigāja pa visu Eiropu par Domes boikotu, bet šodien jau ir izdarījusi nelietības, ņēmusi atpakaļ savus solījumus, pārlēmusi lēmumus, pārtaisījusi rezolūcijas, salīgusi par legālā veida darbību ar visiem Durnovo, — tad mums nav morāliski jāatbalst'a šie meļi un patvaldības sulaiņi, nav jāļauj tiem izlocīties, nav jāļauj tiem līst pie strādniekiem ar jauniem solījumiem (kas gluži tāpat aizripos pie velna, kad Dome no likumpadomdevējas kļūs par likumdevēju), nē, mums tie jānosoda un jāpārliecina viss proletariats, ka neizbēgama un nenovēršama ir šās buržuāziskās „demokrātijās", šo konstitūcijas un Trepova, sociāldemokrātijas un osvobož-dencisma vienotāju jauna nodevība. Mums jāpierāda un jā-parāda visiem strādniekiem, pamatojoties starp citu arī uz to, ka buržuāzijā māna tautu boikota jautājumā, — jāparāda.

ka visi šie Petrunkeviči un Ko ir jau pilnīgi nobrieduši Ivaveņjaki un Tjeri^78.

Pieņemsim, ka mēs neveiksim uzdevumu izjaukt šo Domi pirms tās nākšanas pasaulē. Pieņemsim, ka Dome sanākusi. Konstitucionāli konflikti tajā ir neizbēgami, jo buržuāzijā nevar netiekties pēc varas. Arī tad mūsu pienākums ir atbalstīt šo tiekšanos, jo konstitucionālā iekārta dos kaut ko arī proletariātam, jo buržuāzijas kā šķiras kundzība attīrīs pamatus mūsu cīņai par sociālismu. Viss las ir tā. Taču šeit nebeidzas, bet tieši tikai sākas mūsu īstās domstarpības ar jauno ,,Iskru“. Sīs domstarpības nav vis jautājumā par to. vai jāatbalsta buržuāziskais demokrātisms, bet gan jautājumā par to, kā tas jāatbalsta revolucionārā laikmetā, kā jāizdara spiediens uz to. Attaisnojot viņu nodevību vai cenšoties to neredzēt, steidzoties noslēgt izlīgumus ar to, steidzoties nodoties parlamentārisma spēlei, ņemot no viņiem solījumus un saistības, jūs panākat tikai to, ka viņi izdara spiedienu uz jums, bet nevis jūs uz viņiem! Mēs esam nonākuši pie revolūcijas. Pagājuši tie laiki, kad pietika ar literāro spiedienu vien. Parlamentārā spiediena laiks vēl nav pienācis. Patiesu un nevis rotaļīgu spiedienu var izdarīt tikai sacelšanās. Kad visu valsti pārņēmis pilsoņu karš, — spiedienu izdara ar militāro spēku, ar tiešu kauju, un visi citi mēģinājumi izdarīt spiedienu ir tukša un nožēlojama frāze. Neviens cilvēks nav vēl iedrošinājies apgalvot, ka sacelšanās laikmets Krievijai jau pagājis. Bet, ja las tā, — tad katra novēršanās no sacelšanās uzdevuma, katra atrunāšanās no tās nepieciešamības, katra „piekāpšanās" mūsu prasībās pret buržuāzisko demokrātiju, lai tā piedalās sacelšanās kustībā — ir ieroču nolikšana buržuāzijas priekšā, ir proletariāta pārvēršana par tās dienderi." Proletariats vēl nekur pasaulē un ne reizi nav izlaidis no rokām ieročus, kad sākusies nopietna kauja, ne reizi vēl nav padevies nolādētajam jūga un ekspluatācijas mantojumam, nemērojies spēkiem ar ienaidnieku. Lūk, kur tagad ir mūsu spiediena ieroči, mūsu cerības uz spiedienu. Neviens nevar paredzēt cīņas iznākumu. Ja uzvarēs proletariats, — revolūciju tad taisīs strādnieki un zemnieki, bet nevis Golo-vini un Struves. Ja proletariātu sakaus, — tad buržuāzijā dabūs sev jaunas konstitucionālās balvas par palīdzību patvaldībai šai cīņā. Tad un tikai tad sāksies jauns laikmets, nāks jauna paaudze, atkārtosies Eiropas vēsture, parla-inentarisms uz laiku kļfis par visas politikas īsteno pārbaudes akmeni.

Jūs gribat spiedienu izdarīt jau tagad? — gatavojiet sacelšanos, sludiniet to, organizējiet to. Tikai tajā slēpjas iespēja, lai Domes komēdija nekļūtu par Krievijas buržuāziskās revolūcijas beigām, bet kļūtu par sākumu pilnīgam demokrātiskām apvērsumam, kas aizdedzinās proletārisko revolūciju ugunsgrēku visā pasaulē. Tikai sacelšanās ir ķīla tam, ka mūsu „apvienotais landtags'* kļūs par prelūdiju satversmes sapulcei, kas nebūs Frankfurtes tipa sapulce, ka revolūcija nebeigisies ar 18. martu (1848.) vien, ka mums būs ne vien

14. jūlijs (1789.), bet arī 10. augusts (1792.). Tikai sacelšanās, bet nevis no osvoboždenciem ņemtie paraksti ir ķīla, ka no viņu rindām var iznākt atsevišķi Johani Jakobi^7', kurus beidzot atbaidīs Golovina līšanas neģēlība un kuri pēdējā brīdī proletariāta un zemniecības rindās dosies cīnīties par revolūciju.

„ProļetariJ**, 1H. nr., 190:'). g. 26. (13.) septembri

Iespiests pēc avīzes ..Proetarij” teksta

STRĪDIETIES PAR TAKTIKU, BET DODIET SKAIDRUS LOZUNGUS!

Strīds par taktiku attiecībā pret Valsts domi iedegas arvien vairāk. Domstarpības starp ,,Iskru“ un avīzi „Proļetarij" kļūst arvien dziļākas, it īpaši pēc Parvusa raksta ,,Iskrā“.

Strīdēties par taktiku ir nepieciešams. Bet obligati pie tam jācenšas panākt vispilnīgāko skaidrību. Taktikas jautājumi, tie ir partijas politiskās izturēšanās jautājumi. Pama tot tādu vai citādu izturēšanos var un vajag gan ar teoriju, gan ar vēstures datiem, gan ar visas politiskās situācijās analizi utt. Bet cīnītājas šķiras partijas pienākums visos šais strīdos ir neizlaist no redzes loka nepieciešamību pēc pilnīgi skaidrām atbildēm, kuras nepieļauj divējādu izpratni, uz mūsu politiskās izturēšanās konkrētiem jautājumiem: jā vai nē? vai to un to tūlīt pat, šai brīdī, mums darīt vai nedarīt?

Šīs skaidrās atbildes obligātās tiklab tādēļ, lai nepārspīlētu, nesarežģītu domstarpības, kā arī tādēļ, lai strādnieku šķira ar vispilnīgāko precizitāti zinātu, kādus īsti konkrētus padomus pašreizējā momentā viņai dod tie vai cili s.-d.

Lai ienestu pilnīgu skaidrību mūsu strīdos ar ,,lskru“, mēs sniedzam sekojošo konkrēto jautājumu sarakstu par sociāldemokrātijas politisko izturēšanos pašreizējā Domes kampaņas aģitācijā. Nemaz nepretendēdami uz to, ka šis saraksts ir pavisam pilnīgs, mēs būsim ļoti priecīgi par ikvienu aizrādījumu, ka nepieciešams to papildināt, grozīt vai sadalīt tos vai citus jautājumus. Pats par sevi saprotams, ka tas, kas attiecas uz vēlēšanu sapulcēm, attiecas arī uz visām un visādām sapulcēm vispār.

KĀDUS PADOMUS

SOCIĀLDEMOKRĀTI DOD PROLETARIĀTAM ATTIECĪBA UZ VALSTS DOMI?

,,Iskra“ „Proļe-tarij“

1. Vai strādniekiem jāiekļūst vēlēšanu

sapulcēs?............ Jā. Jā.

2. Vai strādniekiem jāiekļūsl vēlēšanu

sapulcēs pat ar varu?........ Jā. Jā.

3. Vai šinīs sapulcēs jārunā par to, ka Valsts dome ir pilnīgi nederīga, vai jārunā par visiem sociāldemokrātijas mērķiem, visu

tās programu?.......... Jā. Jā.

4. Vai šinīs sapulcēs jāaicina strādnieki

un visa tauta uz bruņotu sacelšanos, revolucionārās armijas un revolucionārās pagaidu valdības dibināšanu?...... ? Jā.

5. Vai šie (4. p.) lozungi jāpadara par visas mūsu „Domes" kampaņas centrālo

punktu?.............Nē. Jā.

6. Vai ,,osvoboždenci“ (jeb „konstitucio-nalisti demokrāti'1), kuri piedalās Valsts domē, jānosoda kā buržuāziski nodevēji,

kas slēdz „izlīgumu" ar caru?.....Nē. Jā.

7. Vai mums, sociāldemokrātiem, jāsaka tautai, ka Valsts domes vēlēšanās priekšrocība jādod Pelrunkeviēicm vai Stachovi-

čiem n. tml.?...........Jā. Nē.

8. Vai jānoslēdz kaut kādas vienošanās

ar osvoboždenciein, ka mēs viņus atbalstām uz tādu vai citādu noteikumu, prasību, saistību u. tml. pamata?.........Jā. Nē.

9. Vai lozungs: „revolucionārā pašvaldība" jāpadara par mūsu aģitācijas centrālo

punktu?.............Jā. Nē.

10. Vai tauta jau tagad pat jāaicina ar vispārēju balsošanu ievēlēt revolucionārās pašvaldības orgānus un caur tiem arī satversmes sapulci?..........Jā- Nē.

,Jskra“ „Proļe-tarij“

11. Vai mums jāievēlē sociāldemokrātiskās vēlēšanu komitejas? vai jāizvirza mūsu, sociāldemokrātiskās kandidatūras uz Valsts domi?.............Jā. Nē.

lfProļetarij“, 18. nr., 1905. p. Iespiests pēc avīzes „Proļetarii"

16. (13.) septembrī teksta

PARLAMENTĀRISMA SPĒLE

Mēs jau vairākkārt (avīzes ,,Pro]etarij“ 12. nr-ā pirms likuma par Valsis domi, 14.—17. nr-ā pēc 6. augusta) iztirzājām mūsu taktiku attiecībā uz Valsts domi, un tagad tā mums no jauna jāapskata, salīdzinot ar jaunajiem uzskatiem, kurus izteicis Parvuss (,,Iskras“ 110. nr-a atsevišķs iespiedums, raksts: „Sociāldemokrātijā un Valsts dome").

Sākumā izsekosim soli pa solim Parvusa galvenajam prātojumam. „Mums līdz pēdējai galējībai jācīnās pret viltus parlamentu, šo nekrietnības un niecības maisījumu*', — viņš sāk savu rakstu un šo pareizo Iezi tūlīt papildina ar šādu ne mazāk pareizu Iezi: „Valsis domi gāzt... mēs varam tikai ar tautas sacelšanos. Piespiest valdību grozīt vēlēšanu tiesības un paplašināt Domes tiesības mēs varam atkal tikai ar tautas sacelšanos". Lieliski. Kādiem tad, jājautā, jābūt mūsu aģitācijas lozungiem sakarā ar Valsts domi? Kādas ir galvenās un sevišķi svarīgās formas cīņas organizēšanai pret nekrietnības un niecības maisījumu? Būtībā Parvuss gluži tāpat nostāda jautājumu, sacīdams: „Tas, ko mēs no savas puses varam darīt sacelšanās sagatavošanai, tā ir aģitacija un organizēšana". L'n, lūk, kā viņš atrisina šā jautājuma pirmo daļu par attiecībām pret vēlēšanu sapulcēm.

„Ja mēs traucēsim šīs sapulces, — raksta Parvuss, — ja mēs tās jauksim, tad izdarīsim tikai pakalpojumu valdībai".

Tātad Parvuss ir pret to, ka strādnieki traucē muižnieku un tirgoņu saujiņu vēlēšanu sapulcēs ierobežot apspriežamo priekšmetu ar nekrietno un niecīgo Valsts domi? Parvuss ir pret to. ka strādnieki vēlēšanu sapulces izmanto „nekrietnās" Valsts domes kritizēšanai un savu sociāldemokrātisko uzskatu un savu lozungu attīstīšanai?

Tā iznāk, bet tūlīt pēc minētās frāzes Parvuss saka jau ko citu: „Tas, ko strādniekiem nedod labprātīgi, — lasām viņa

rakstā, — tas viņiem jāņem ar varu. Vēlētāju sapulcēs viņiem jāierodas veselām masām un jāpārvērš tās par strādnieku sapulcēm (kursivs citātos visur mūsu. Avīzes „Profetarij“ redakcija). Tā vietā, lai prātotu, vai ievēlēt Ivanu Fomiču vai Fomu Ivaniču, viņi dienas kārtībā izvirzīs politiskus jautājumus (Parvuss, domājams, gribējis teikt: s.-d. jautājumus, jo jautājums par Fomas vai Ivana ievēlēšanu arī ir politisks jautājums). Šeit mēs varam apspriest gan valdības politiku, gan liberāļu taktiku, gan šķiru cīņu, gan pašu Valsts domi. Viss tas ved uz masu revolucionizēšanu".

Bet paskatieties, kas iznācis Parvusam. No vienas puses, Trubeckoju, Petrunkeviču un Stachoviču sapulces traucēt nevajag. Sava raksta beigās Parvuss noteikti nosoda boikota ideju. No otras puses, sapulcē ierasties vajag: 1) ar varu; 2) Petrunkeviču un Stachoviču sapulci „pārvērst“ par „strādnieku sapulci^1'; 3) tā vietā, lai prātotu, kālab sapulce sanākusi (ievēlēt Fomu vai Ivanu?), jāapspriež mūsu sociāldemokrātiskie jautājumi, gan šķiru cīņa, gan socialisms, gan, protams, cik nepieciešama tautas sacelšanās, tās nosacījumi, tās uzdevumi, tās līdzekļi, paņēmieni, ieroči, tās orgāni, — tādi kā revolucionārā armija un revolucionārā valdība. Mēs sakām: protams, lai gan Parvuss nav bildis ne vārda par sacelšanās sludināšanu vēlēšanu sapulcēs, jo viņš pats sākumā atzina, ka mums jācīnās līdz pēdējai galējībai un ka savus tuvākos mērķus mēs varam sasniegt tikai ar sacelšanos.

Skaidrs, ka Parvuss ir sapinies. Viņš karo pret boikota ideju, viņš neieteic traucēt sapulces un jaukt tās un turpat blakus ieteic iekļūt sapulcēs ar varu (vai tas nenozīmē „jaukt"?), pārvērst tās par strādnieku sapulcēm (vai tas nenozīmē „traucēt" Pelrunkcvičus un Stachovičus?), apspriest nevis Domes, bet savus, sociāldemokrātijas, revolūcijas jautājumus, kurus Petrunkeviči nopietni apspriest negrib, bet strādnieki un apzinīgie zemnieki ļoti grib un katrā ziņā apspriedīs.

Kāpēc tad Parvuss sapinies? Tāpēc, ka viņš nav izpratis strīda priekšmetu. Viņš sataisījies karot pret boikota ideju, iedomādamies, ka boikots nozīmē vienkāršu atturību, atteikšanos no domas izmantot vēlēšanu sapulces māsu aģitācijai. Bet šādu pasivu boikotu neviens nesludina pat legālajā presē, nerunājot jau par nelegālo. Parvuss parāda pilnīgu

Krievijas politisko jautājumu nezināšanu, kad viņš sajauc pasivo un aktivo boikotu, kad viņš, sākdams prātot par boikotu, ne ar vienu vārdu neiztirzā otro boikotu.

Mēs jau ne vienreiz vien esam aizrādījuši uz termina ,,ak-tivs boikots" nosacīto nozīmi, atzīmēdami, ka strādniekiem Valsts domi nav ko boikotēt, jo Valsts dome pati viņus boikotē. Bet šā nosacītā termina patieso saturu mēs pilnīgi skaidri formulējām pašā sīīkumā, jau pirms pusotra mēneša, kad avīzes „Proļetarij" 12. nr-ā, pirms bija izdots likums par Valsts domi, rakstījām: „Pretstatā pasivai atturībai aktivam boikotam jānozīmē aģitācijas desmilkāršošana, sapulču organizēšana visur un visās vietās, vēlēšanu sapulču utilizācijā (izmantošana], kaut arī iekļūstot tajās ar varu, demonstrāciju, politisku streiku u. tml., utt. rīkošana". Un mazliet tālāk: „Aktivais boikots" (mēs šo terminu likām pēdiņās kā nosacītu terminu) ,,ir aģitacija, vervēšana, revolucionāro spēku organizēšana paplašinātā mērogā, ar divkāršotu enerģiju, trīskāršotu spiedienu".

Tas pateikts tik skaidri, ka nesaprast to varētu tikai ļaudis, kam pilnīgi sveši Krievijas politiskie jautājumi, vai arī ļaudis, kas ir nelabojami juceklīgi, Konfusionsrāthe („jucek-lības padomnieki"), kā saka vācieši.

Ko tad galu galā grib Parvuss? Kad viņš ieteic ar varu ielauzties vēlētāju sapulcēs, pārvērst tās par strādnieku sapulcēm, apspriest sociāldemokrātijas jautājumus un sacelšanos, „tā vietā, lai prātotu, vai ievēlēt Ivanu Fomiču vai Fomu Ivaniču" (ievērojiet: „tā vietā", bet nevis kopā, reizē ar to), — viņš ieteic tieši aktivo boikotu. Ar Parvusu, kā redzat, notikusi maza nelaime: viņš devies uz vienām durvīm, bet iekļuvis otrās. Viņš pieteicis karu boikota idejai, bet pats izteicies (jautājumā par vēlēšanu sapulcēm) aklivā boikota labā, t. i., vienīgā boikota veida labā, kas apspriests Krievijas politiskajā presē.

Protams, Parvuss var iebilst, ka nosacītie termini viņam nav obligati. Šis iebildums formāli būs pareizs, bet būtībā nekur nederīgs. Ir obligati jāzina tas, par ko liek runāts. Par vārdiem mēs nestrīdēsimies, bet politiskie termini, kas jau nodibinājušies Krievijā, darbības vietā, ir noticis fakts, kas piespiedīs ar sevi rēķināties. Ārzemju sociāldemokrātisks rakstnieks, kas iedomātos ignorēt šos lozungus, kuri rodas darbības vielā, parādītu tikai visšaurāko un vissastingušāko

15 9. sēj.

lilerata iedomību. Atkārtojam: ne par kādu citu boikotu kā tikai par aktivo neviens Krievijā nav runājis, neviens revolucionārajā presē nav rakstījis. Parvusam būtu pilnīgas tiesības kritizēt terminu, noraidīt vai citādi izskaidrot tā nosacīto nozīmi uti., bet to ignorēt vai sagrozīt jau nodibinājušos nozīmi — nozīmē radīt jautājumā jucekli.

Mēs jau iepriekš pasvītrojām, ka Parvuss teica: nevis kopā, bet tā vietā. Parvuss ieteic nevis kopā ar jautājumu par Fomas vai Ivana ievēlēšanu izvirzīt mūsu s.-d. jautājumus un jautājumu par sacelšanos, bet gan vēlēšanu jautājuma vietā izvirzīt jautājumu par šķiru cīņu un sacelšanos. Šī atšķirība „nevis kopā, bet tā vielā“ ir ļoti svarīga, un pie tās vēl jo nepieciešamāk pakavēties tāpēc, ka Parvuss, kā tas redzams no viņa raksta turpmākā satura, varbūt pats iedomātos sevi izlabot un teikt: nevis tā vielā, bet kopā.

Mums jāiztirzā divi jautājumi: 1) vai iespējams vēlēšanu sapulcēs ,,kopā“ apspriest tiklab Ivana vai Fomas ievēlēšanu, kā arī šķiru cīņu, sociālismu, sacelšanos? 2) ja iespējams, vai tad ir vajadzīgs kopā apspriest pirmos un otros jautājumus vai otros pirmo vietā? Kam pazīstami Krievijas apstākļi, tam nezin vai būs grūli atbildēt uz abiem jautājumiem. Iekļūt vēlēšanu sapulcēs un pārvērst tās par strādnieku sapulcēm nāksies ar varu, t. i., vispirms uzveicot policijas un karaspēka pretošanos. Kaut cik lielākos strādnieku centros (kur sociāldemokrātiskā strādnieku partija vienīgi arī var cerēt, ka tā vadīs patiešām plašu, tautas kustību) policijas un karaspēka pretošanās būs visnopietnākā. Mēs darītu tieši muļķīgi, ja negribētu to redzēt. Parvuss pats saka, ka „vēlēšanu aģitacija var katru brīdi pārvērsties par revolucionāru sacelšanos". Ja tas tā, tad mūsu pienākums ir savus spēkus aprēķināt un saskaņot tieši ar sacelšanās uzdevumu, bet ne ar uzdevumu ietekmēt Fomas, nevis Ivana ievēlēšanu Valsts domē. Ja tas tā, tad par galveno un centrālo lozungu visā mūsu Domes aģitācijas kampaņā jābūt lozungam: bruņota sacelšanās, revolucionārā armija, revolucionārā valdība. Ja tas tā, tad mūsu pienākums vispirms un vairāk par visu visās un visādās sapulcēs sludināt un izskaidrot tieši šos lozungus. Tāpēc Parvuss atkal reiz pats sevi izper, kad, no vienas puses, viņš „katru brīdi gaida sacelšanos, bet, no otras puses, pilnīgi klusē par sacel-

šanās sludināšanu, par tās nosacījumu, līdzekļu un orgānu kā Domes kampaņas ,,nerva“ iztirzāšanu.

Tālāk. Apskatīsim cilu gadījumu, kas iespējams atsevišķos, it īpaši mazākos centros. Pieņemsim, ka mēģinājumi ar varu iekļūt sapulcē nerada nopietnu cīņu pret valdību, nenonāk pie sacelšanās. Pieņemsim, ka šie mēģinājumi atsevišķos gadījumos vainagojas panākumiem. Tad, pirmkārt, nedrīkst aizmirst institūtu, ko sauc par kara stāvokli. Ikvienai daļējai tautas uzvarai pār policiju un karaspēku valdība atbild, kā tas droši vien zināms pat Parvusam, ar kara stāvokļa ievešanu. Vai mūs šī perspektiva biedē? Nē, jo tas ir solis, kas tuvina sacelšanos un saasina visu cīņu vispār. Vai tas biedē zemstiešus un Domes balsotājus vispār? Nenoliedzami jā, jo tas atvieglo Mijukovu arestus, jo tas dod iemeslus valdībai slēgt daļu vēlēšanu sapulču, bet varbūt arī visas sapulces un visu Domi! Tātad lieta atkal nonāk pie tā, ka vieni vēlas sacelšanos, sludina to, gatavo to, aģitē par to, organizē sacelšanās pulkus utt., bet citi negrib sacelšanos, cīnās pret sacelšanās ideju, nosoda sacelšanās sludināšanu kā neprātīgu un noziedzīgu utt. Vai tiešām Parvuss nezina, ka šie ,,citi“ — visi ir osvoboždenci, t. i., pat viskreisākie no buržuāziskajiem demokrātiem, kas var iekļūt Domē??

Bet, ja Parvuss to zina, tad viņam jāzina arī sekojošais (tas otrkārt). Iekļūšanai vēlēšanu sapulcēs ar varu un to pārvēršanai par strādnieku sapulcēm pretosies ne tikai (dažreiz pat ne tik daudz) policija un karaspēks, bet arī paši zemstieši, paši osvoboždenci. To neredzēt pieļaujams tikai bērniem. Zemstieši un osvoboždenci jautājumu izvirza skaidrāk un tiešāk nekā daži sociāldemokrāti. Vai nu gatavot sacelšanos un pieņemt to par aģitācijas un visa darba centru, vai arī par tādu uzskatīt Domi un pieņemt to par visas politiskās cīņas pamatu. Zemstieši un osvoboždenci šo jautājumu jau izlēmuši, kā mēs to esam aizrādījuši un pasvītrojuši ne vienu vien reizi, jau sākot ar avīzes „Proļetarij" 12. nr-u. Zemstieši un osvoboždenci iet uz sapulcēm tieši tādēļ un tikai tādēļ, lai apspriestu Fomas vai Ivana, Petrunkeviča vai Sta-ehoviča ievēlēšanu, lai pieņemtu ,,cīņas“ programu (cīņas pēdiņās, cīņas baltos sulaiņa cimdos), pamatojoties uz Domi, bet nevis uz sacelšanos. Zemsliešiem un osvoboždenciem (mēs tīšām savienojam vienus un otrus, jo viņu politiskai šķirošanai nav pamata), protams, nekas nebūs pretim ielaist pie

15*

sevis sapulcē (tikai tur un tad, kad to varēs izdarīt bez varas lietošanas kaut cik ievērojamos apmēros!!) revolucionārus un sociāldemokrātus, ja šo pēdējo vidū radīsies ne visai gudri ļaudis, kas gatavi solīt „atbalstu" Fomam pret Ivanu, Petrun-kevičam pret Stachoviču. Bet zemstieši nekad necietīs, ka viņu sapulci „pārvērš par strādnieku sapulci", ka viņu sapulci padara par tautas revolucionāru sapulci, ka no viņu tribines atklāti un tieši aicina uz bruņotu sacelšanos. Atgremot šo acīm redzamo patiesību ir pat mazliet neveikli, bet Parvusa un „Iskras" labad tā ir jāatgremo. Zemstieši un osvoboždenci neizbēgami pretosies šādai viņu sapulču izmantošanai, lai gan šie buržuāziskie veikalnieki, protams, pretosies nevis ar spēku, bet ar mazāk bīstamiem, „miermīlīgiem" un aplinku līdzekļiem. Kaut kādos izlīgumos ar cilvēkiem, kas tiem sola „tautas" atbalstu par labu Petrunkevi-čam pret Stachoviču, par labu Slachovičam pret Gringmutu, viņi ielaidīsies vienīgi ar tādu nosacījumu, ka vēlēšanu sapulci nepārvērtīs par strādnieku sapulci, ar tādu nosacījumu, ka viņu tribīni neizmantos aicinājumam uz sacelšanos. Ja viņi uzzinās, ka uz viņu sapulci dodas strādnieki (bet to viņi uzzinās gandrīz vienmēr, jo masu demonstrāciju nenoslēpsi), tad vieni no viņiem tieši paziņos to priekšniecībai, otri sāks pierunāt sociāldemokrātus nedarīt to, trešie skries pārliecināt gubernatorus, ka „tā nav viņu vaina", ka viņi grib Domi, grib tikt Domē, ka viņi vienmēr ar „uzticamā domubiedra" Struves kga muti nosodījuši „neprātīgo un noziedzīgo" sacelšanās sludināšanu; ceturtie ieteiks grozīt sapulces laiku un vietu; piektie, „visdrosmīgākie" un politiski visveiklākie, paklusu pasacīs, ka viņiem prieks uzklausīt strādniekus, pateiksies sociāldemokrātu oratoram, paklanīsies un dziļi palocīsies „tautas" priekšā, skaistā, efektivā un izjustā runā apliecinās visiem un ikvienam, ka viņi vienmēr ir par tautu, ar visu sirdi par tautu, ka viņi iet kopā nevis ar caru, bet ar tautu, ka „viņu" Petrunkevičs jau sen to ir paziņojis, ka viņi „pilnīgi vienis prātis" ar sociāldemokrātu oratoru attiecībā uz Valsts domes „nekrietnību un niecību", bet ka nevajag, runājot augsti godājamā parlamentārieša Parvusa skaistajiem vārdiem, kurš īstā laikā pārceļ uz neparlamenlaro Krieviju Folmara sociāldemokrātu un katoļu savienības parlamentāros paraudziņus, ka nevajag „traucēt vēlēšanu aģitāciju, bet gan paplašināt lo“; taču pa-

plašināt nozīmē neprātīgi neriskēt ar Valsts domes likteni, bet ar visu tautu „atbalstīt” Fomas ievēlēšanu pret Ivanu, Petrunkeviča un Rodičeva pret Stachoviču, Stachoviča pret Gringmutu utt.

Vārdu sakot, jo muļķīgāki un bailīgāki būs zemstieši, jo mazāk izredžu, ka viņi savā vēlēšanu sapulcē uzklausīs Par-vusu. Jo gudrāki un drošāki būs zemstieši, jo vairāk izredžu, ka uzklausīs, un tāpat vairāk izredžu, ka Parvuss Fomas atbalstītāja lomā pret Ivanu izrādīsies izmuļķots.

Nē, labais Parvus! Kamēr Krievijā vēl nav parlamenta, pārcelt uz Krieviju parlamentārisma taktiku nozīmē necienīgi spēlēt parlamentārismu, nozīmē no revolucionāro strādnieku un apzinīgo zemnieku vadoņa pārvērsties par muižnieku dienderi. Pie mums neesošo atklāto politisko partiju pagaidu vienošanos aizstāt ar slepeniem izlīgumiem ar Rodičevu un Petrunkeviču par viņu atbalstīšanu pret Stachoviču nozīmē sēt samaitāšanu strādnieku vidū. Tomēr atklāti uzstāties masu priekšā sociāldemokrātiskā partija pagaidām nevar, bet radikāli demokrātiskā partija pa daļai nevar, pa daļai negrib un pat vairāk gan negrib, nekā nevar.

Uz zemstiešu osvoboždencu tiešo un skaidro lozungu: nost ar noziedzīgo sacelšanās sludināšanu, par darbu Domē un caur Domi, — mums jāatbild ar tiešu un skaidru lozungu: nost ar buržuāziskajiem brīvības nodevējiem, osvoboždencu kungiem un Ko, nost ar Domi un lai dzīvo bruņotā sacelšanās!

Apvienot sacelšanās lozungu ar „līdzdalību” Fomas vai Ivana ievēlēšanā nozīmē, slēpjoties aiz aģitācijas „plašuma” un „vispusīguma”, lozungu „lokanības” un „jutīguma”, radīt vienu vienīgu jucekli, jo praksē šāda savienošana ir maņilo-visms. Praksē Parvusa un Martova uzstāšanās zemstiešu priekšā, „atbalstot” Petrunkeviču pret Stachoviču (iedomājoties tos ārkārtējos gadījumus, kad tas izrādīsies realizējams), būs nevis atklāta uzstāšanās tautas masu priekšā, bet apmuļķotā strādnieku vadoņa aizkulišu uzstāšanās strādnieku nodevēju saujiņas priekšā. Teorētiski vai arī no mūsu taktikas vispārējo pamalu viedokļa šo lozungu apvienošana tagad, pašreizējā momentā, ir parlamentārā kreti-nisina paveids. Mums, revolucionārajiem sociāldemokrātiem, sacelšanās ir nevis absolūts, bet konkrēts lozungs. 1897. gada mēs to atbīdījām nost, 1902. gadā mēs to izvirzījām vispārējās sagatavošanās nozīmē, un tikai 1905. g., pēc 9. janvara, mēs to izvirzījām kā tiešu aicinājumu. Mēs neaizmirstam, ka Markss 1848. gadā bija par sacelšanos, bet 1850. g. nosodīja murgus un frāzes par sacelšanos^80, ka Libknechts līdz 1870.—1871. gada karam grāva piedalīšanos reichstagā, bet pēc kara pats tajā piedalījās. Mēs tūlīt avīzes ,,Pro|etarij“ 12. nr-ā aizrādījām, ka būtu smieklīgi apsolīties arī nākotnē atteikties no cīņas uz Domes pamata. Mēs zinām, ka ne vien parlaments, bet ari parlamenta parodija, ja sacelšanās nosacījumu vēl nav, var kļūt par visas aģitācijas galveno centru visam tam laika periodam, kad par tautas sacelšanos nav ne runas.

Bet mēs prasām, lai jautājumu nostāda skaidri un noteikti. Ja jūs domājat, ka sacelšanās laikmets Krievijā jau pagājis, — pasakiet to un atklāti aizstāviet savu uzskatu. Mēs to novērtēsim un pārspriedīsim vispusīgi un mierīgi, no konkrēto apstākļu viedokļa. Bet, kad jūs paši runājat, ka sacelšanās iespējama „katru brīdi", ka tā nepieciešama, — tad visus un visādus spriedelējumus pret aklivu Domes boikotu mēs nosodām un nosodīsim kā nožēlojamu maņilo-vismu. Ja sacelšanās iespējama un nepieciešama, tad mums tieši tā jāizvirza par centrālo lozungu visai mūsu kampaņai ap Domi, tad mums „Frankfurtes parlamenta pļāpātāja" pērkamā dvēselīte jāatmasko katrā osvoboždencā, kas vairās no šā sacelšanās lozunga. Ja sacelšanās iespējama un nepieciešama, tad tas nozīmē, ka nekāda legālā centra legalai cīņai par sacelšanās mērķiem nav, bet ar maņiloviskām frāzēm to neaizstāsi. Ja sacelšanās iespējama un nepieciešama, tad tas nozīmē, ka valdība „dienas kārtības pirmajā vietā likusi durkli“, sākusi pilsoņu karu, izvirzījusi kara stāvokli kā pretkritiku demokrātiskai kritikai, bet tādos apstākļos ņemt nopietni Valsts domes „gandrīz parlamentāro" izkārtni un sākt pa tumsu un paklusām četrrocīgi ar Petrunkevičiem spēlēt parlamentārismu nozīmē revolucionārā proletariāta politiku aizstāt ar komediantu inteliģentu politikanismul

Parādījuši, cik neīsta pašos pamatos ir visa Parvusa pozi-cija, mēs tikai īsumā varam pakavēties pie šā neīstuma atsevišķiem, visspilgtākajiem izpaudumiem. „Pirms vēlēšanām vai pēc vēlēšanām sakarā ar Valsts domi — raksta Par-vuss — rodas likumīga bāze politisko partiju pastāvēšanai".

Nav taisnība. Īstenībā „likumīga baze“ tiek radīta tagad, lai valdība viltotu vēlēšanas. Šī bāze saucas: 1) zemes priekšnieks (zemnieku vēlēšanas atrodas pilnīgi viņa rokās); 2) ochranka (Miļukova arests); 3) kara stāvoklis. Kad īstenībā, bet nevis rakstītājiem uz mēles radīsies „likumīga bāze politisko partiju pastāvēšanai^11 (to skaitā arī KSDSP), tad mums vajadzēs no jauna izskatīt visu sacelšanās jautājumu, jo mums sacelšanās ir tikai viens no svarīgajiem, bet nebūt ne vienmēr obligātais līdzeklis, lai iekarotu brīvu lauku cīņai par sociālismu.

„Nepieciešams nekavējoties uzstāties nevis kā atsevišķām sabiedrības grupām, nevis kā juristiem, inženieriem, zemstie-šiem, bet kā liberālai, demokrātiskai, sociāldemokrātiskai partijai — oficiāli un atklāti. Dažādu virzienu pārstāvji var šai ziņā savstarpēji vienoties, kā vienojas atsevišķas parlamenta frakcijas^11.

Jā, viņi var to darīt, tikai ne atklāti, bet paslepus, jo, ja Parvuss aizmirsis Trepovu, tad Trepovs nav aizmirsis Par-vusu. Tas, ko Parvuss dēvē par parlamentāro vienošanos (dažreiz nepieciešamu sociāldemokrātiem parlamentārā zemē), tas tagadējā Krievijā, 1905. g. septembrī, ir visnicināmākā parlamentārisma spēle. Revolūcijas nodevēji pirmajā vietā tagad izvirza vienošanos starp osvoboždenciem un revolucionāriem. Revolūcijas piekritēji — vienošanos starp sociāldemokrātiem un visiem revolucionārajiem demokrātiem, t. i., sacelšanās piekritējiem. Ja jaunā „īskra^11, Parvuss un Pļechanovs* tagad noslēgs „parlamentam^11 vienošanos ar osvoboždenciem (par to, ka viņi nodibina partiju, skaties iepriekš rakstā: ,.Draugu satikšanās^11**), tad mēs publiski paziņosim, ka šie sociāldemokrāti ir zaudējuši ikkatru īstenības izjūtu un tie jāizsviež pār bortu. Mēs tad noslēgsim ar revolucionārajiem demokrātiem vienošanos, pamatojoties uz kopēju aģitāciju par sacelšanos, pamatojoties uz tās sagatavošanu un realizēšanu.

Iztirzājot jauniskriešu rezolūcijas, mēs jau parādījām

♦ Piezīme: Mēs pieminam Pļechanovu, jo viņš presē paziņoja, ka ,,Iskras“ laktika esot labāka par avīzes „Proļetarij" taktiku. Tiesa, Pļechanovs pie tam ne vārdiņa neteica par jauniskrieSu un III kongresa rezolūcijām, bet sociāldemokrātiskā rakstnieka izlocīšanās tin izvairīšanās ir apstāklis, kas pastiprina un nevis mīkstina viņa vainu.

** Sk. šā sējuma 213. un 214. 1pp. tied.

(Ļeņins: „Divas taktikas**), ka ,,Iskra“ noslīd līdz liberālajam muižniekam, bet ,,Proļetarij“ ceļ augšup un sapurina revolucionāro zemnieku^57.

„Nepieciešams, lai katra partija organizētu savu vēlēšanu komiteju vēlēšanu izvešanai visā zemē. Nepieciešams, lai tās savā starpā vienotos par praktiskajiem pasākumiem vārda, sapulču brīvības un tā tālāk paplašināšanai vēlēšanu laikā. Nepieciešams, lai tās sevi saistītu ar kopēju politisku atbildību (klausieties, klausieties, biedri strādnieki! Jauniskrieši grib jūs sasaistīt ar Petrunkevičiem! Nost ar Petrunkevičiem un nost ar jauniskriešiem!) tā, — ja kādas politiskas partijas oficiālo pārstāvi kā tādu sāks vajāt policija vai nodos to liesai, tad lai visu citu (!) partiju pārstāvji paziņotu, ka tie ar viņu ir solidāri, un lai visi kopā organizētu (!) tautas (??) protestu un, ja iespējams (klausieties!), tautas sacelšanos viņa aizstāvēšanai^57'.

Labu ceļa vēju, mīļais Parvus! Organizējiet protestus un sacelšanos ar Petrunkevičiem (demokrāts) un Stachovičiem (liberālis), — mūsu ceļi ir šķirti. Mēs to darīsim ar revolucionāriem demokrātiem. Tikai pie tā paša pārgroziet ari savus lozungus, augsti godājamie „parlamentāro vienošanos** varoņi: — lozunga: „sacelšanās nepieciešama** vielā sakiet: „ar sacelšanos, ja iespējams, jāpapildina protesti**. Tad visi osvoboždenci būs ar jums vienis pratis! Lozunga: „vispārēja, vienlīdzīga, tieša un aizklāta balsošana** vietā izvirziet šādu: „valdībai jānodrošina, ja iespējams, tieša, vienlīdzīga, vispārēja un aizklāta balsošana**. Labu ceļa vēju, kungi! Mēs pacietīgi gaidīsim, kad Parvuss, Petrunkevičs, Stachovičs un Martovs „noorganizēs tautas protestu un, ja iespējams, tautas sacelšanos** Miļukova aizstāvēšanai. Tas taču, kungi, ir daudz savlaicīgāk mūsu „gandrīz parlamentārā** laikmetā: aizstāvēt Miļukova kgu, nevis simtus un tūkstošus strādnieku, ko arestē un piekauj!...

Parvuss kategoriski paziņo: „mums nav nekādu izredžu patstāvīgi iedabūt savus pārstāvjus Domē**. Un tomēr viņš raksta: „Ja izrādīsies, ka vēlēšanu komitejas nav nodibināmas, tad mums tomēr jāpieliek visas pūles, lai izvirzītu pašu kandidatūras**. Neraugoties uz cenzu, domā Parvuss, „nav izslēgts, ka atsevišķos gadījumos sociāldemokrātiskās kandi-

daturas ir iespējamas1^58. „Viena divas sociāldemokrātiskās kandidatūras, vienalga kur, kļūs par politisku lozungu visai zemei^59.

Pateicamies kaut par skaidrību. Tikai aiz kā tad lieta aizķērusies, kungi? Avīze ,,Rusj“ jau sen izvirzījusi savas kandidatūras, visus šos Stachovičus, Pelrunkevičus un citus revolūcijas nodevējus, kas deldē Durnovo kungu sliekšņus. Kāpēc gan klusē avīze ,,Iskra“? Kāpēc no vārdiem nepāriet uz darbiem? kāpēc neizvirza uz Valsts domi Akselroda, Slarovera, Parvusa un Martova kandidatūru? Pamēģiniet, kungi, izdariet eksperimentu, experimentum in corpore vili^58. Pamēģiniet, un mēs tūlīt redzēsim, kuram no mums taisnība: vai taisnība jums, kas domājat, ka šie kandidāti kļūs „par lozungu visai zemei^59, vai mums, kas domājam, ka pašlaik šie kandidāti spēlēs āksta lomu?

Parvuss raksta: „Saujiņai ļaužu valdība devusi tiesības ievēlēt iestādi, kurai vajadzētu pārzināt visas tautas lietas. Mākslīgi izraudzītajiem vēlētājiem tas uzliek pienākumu izlietot savas sevišķās tiesības nevis pēc personiskas^59 (bet pēc šķiras un partijas?) „patvaļas, bet rēķinoties ar tautas masu domām. Viņiem šo pienākumu atgādināt, piespiest (I!) viņus to izpildīt ir mūsu uzdevums, kura veikšanai mums nav jāapstājas nekādu līdzekļu priekšā^59.

Šis prātojums, kas dabiski papildināms ar apgalvojumu, ka (aktivā) boikota taktika pauž neticību „zemes revolucionārajiem spēkiem^59 (sic![59]), ir aplams pašos pamatos. Tas ir jautājuma sentimentāli buržuāziskās nostādnes paraugs, pret ko jāsaceļas visiem sociāldemokrātiem. Parvusa prātojums ir buržuāzisks, jo viņš neredz Domes šķirisko būtību — buržuāzijas izlīgumu ar patvaldību. Parvusa prātojums ir tukša sentimentālā frāze, jo viņš kaut uz mirkli uzlūko nopietni osvoboždencu melīgos vārdus par viņu vēlēšanos „rēķināties ar tautas masu domām^59. Godājamais Parvuss novēlojies par gadiem trim. Kad liberāļiem nebija nedz organa, nedz nelegālās organizācijas, bet mums bija kā viens, tā otrs, mēs palīdzējām viņu politiskai attīstībai. Un vēsture šo nopelnu neizsvītros no sociāldemokrātijas darbības. Bet tagad liberāļi no politikas zīdaiņiem kļuvuši

par tās galvenajiem darboņiem, darbos parādījuši savu revolūcijas nodevību. Togad pievērst galveno uzmanību nevis buržuāzisko „izlīdzēju" nodevības atmaskošanai, bet atgādinājumam, ka viņu „pienākums" ir pārzināt (nevis buržuāzijas, bet) visas tautas lielas — nozīmē pārvērsties par osvobož-deneu dienderi! Tikai osvoboždenci jau arī var nopietni meklēt „zemes revolucionāro spēku" izpaušanos Valsts domē. Sociāldemokrātijā zina, ka vislabākais, ko mēs tagad varam panākt, tas ir neitralizēt, paralizēt buržuāzijas nodevīgās pūles. Zemstieši un osvoboždenci nav „zemes revolucionārais spēks", kauns to nezināt, biedri Parvus. Revolucionārais spēks tagad, demokrātiskajā revolūcijā, ir tikai proletariats un zemniecība, kas cīnās pret muižniekiem.

Pērļu pērle Parvusa ievērojamā rakstā ir noteikumu formulējums, uz kuru pamata proletariats atbalsta osvobož-dencus. „Nepieciešams — raksta Parvuss — opozicijas kandidātus, kas gribēs izmantot mūsu atbalstu, saistīt ar noteiktām politiskām prasībām". (Tā nav krievu valoda, bet slikts tulkojums no vācu valodas, tomēr saturs saprotams.) „Tādas, piemēram, var būt: 1) prasīt pašā Domē tās tūlītēju atlaišanu un satversmes sapulces sasaukšanu uz vispārēju utt. vēlēšanu tiesību pamata; 2) liegt valdībai visus militāros un financialos līdzekļus, kamēr šī prasība nebūs izpildīta".

No pakāpiena uz pakāpienu. Kas jau reizi paklupis un atrodas uz slīpas plāksnes, tas neapturami ripo lejup. Mūsu pārcilvēki, lādi kā Parvuss un Pļcchanovs, kas slāv ārpus partijas abām daļām, majestātiski ignorē tās pašas jaun-iskriešu rezolūcijas, par kurām viņi morāliski un politiski ir atbildīgi. Šie pārcilvēki iedomājas, ka viņi stāv augstāk ir par „vairākumu", ir par „mazākumu": bet īstenībā viņi stāv zemāk ir par vieniem, ir par otriem, jo pie visiem vairākuma trūkumiem viņi pratuši pievienot visus mazākuma trūkumus un visus pārbēdzēju trūkumus.

Ņemiet Parvusu. Visu laiku viņš gājis roku rokā ar „Iskru", pat tad, kad zemstes kampaņas plāns un devītais janvāris uz neilgu laiku atvēra viņam acis par tās oportu-nistisko poziciju. Bet ar visu to Parvuss gribēja, lai viņu uzskata par „samierinātāju", — laikam tāpēc, ka tad, kad viņš pēc 9. janvara sāka izvirzīt pagaidu valdības lozungus, boļševikiem vajadzēja viņu palabot un aizrādīt uz frāzes elementiem viņa lozungos. Bez cara, bet valdība strādnieku 1 kliedza Parvuss 9. janvara ietekmē. Bez tautas, bet Dome liberālu! lūk, kas ir viņa tagadējā „taktika” pēc 6. augusta. Nē, biedri, acumirkļa noskaņā, verdziski pakļaujoties acumirklim, mēs savu taktiku necelsim!

Parvuss tagad sacerējis liberāļiem „jaunus” noteikumus. Nabaga jauniskrieši, kā viņi noguruši, sacerot vienošanās „noteikumus” ar osvoboždenciem! Starovers II kongresā sk. tā rezolūciju, ко III kongress atcēla) sacerēja vienus noteikumus, kas tūlit aizripoja pie velna, jo nedz zemstes kampaņas plānā, nedz tagad neviens jauniskrietis, kas rakstīja par „vienošanos” ar osvoboždenciem, šos noteikumus neizvirzīja pilnīgi. Jauniskriešu konference rezolūcijā par attiecībām pret liberāļiem izvirzīja cilus, stingrākus noteikumus. Jauniskrietis Parvuss morāliski ir atbildīgs par šo rezolūciju, — bet kāda gan daļa literātiem pārcilvēkiem par kaut kādām rezolūcijām, kas izstrādātas, piedaloties proletariāta atbildīgajiem pārstāvjiem! Pārcilvēki uzspļauj partijas rezolūcijām!

Jauniskriešu rezolūcijā par attiecībām pret opozicionārām partijām rakstīts melns uz balta, ka sociāldemokrātijā „no visiem carisma ienaidniekiem prasa”:

„1) Enerģiski un nepārprotami atbalstīt katru noteiktu organizētā proletariāta rīcību, kas vērsta uz to, lai dotu jaunus triecienus carismam”.

Parvuss liek priekšā „vienoties” ar osvoboždenciem un apsolīt tiem savu „atbalstu”, nekā tamlīdzīga neprasot.

„2) Atklāti atzīt un bez ierunām atbalstīt prasību pēc visas tautas satversmes sapulces uz vispārējas utt. balsošanas pamata un atklāti uzstāties pret visām tām partijām un grupām, kas tiecas apcirpt tautas tiesības, vai nu ierobežojot vēlēšanu tiesības vai arī satversmes sapulci aizstājot ar dāvātu monarchislisku konstitūciju”.

Šo noteikumu visu otro daļu Parvuss neatzīst. Viņš pat atstāj pilnīgi ēnā jautājumu par to, no kā osvoboždenciem Domē „jāprasa” satversmes sapulces „sasaukšana”. Protams, no cara? Kāpēc tad pašiem to nesasaukt? nu ko, augsti godātie „parlamentāru vienošanos” varoņi? Vai arī jūs tagad vairs neesat pret „dāvāšanu”?

„3) Noteikti atbalstīt strādnieku šķiras cīņu pret valdību un kapitala magnātiem par streiku un biedrošanās brīvību”.

No šā „noteikuma*1 Parvuss, jādomā, atbrīvo osvobož-dencus sakarā ar Domes sasaukšanu un taktikas — „jo ļaunāk, jo labāk** kaitīgumu (lai gan turpat līdzās Parvuss, ņirgādamies par lasītāju, apgalvo — ja Domei būtu likumdevējas tiesības, tad tas būtu ļaunāk, t. i., ka viens solis pretim labākajam, un proti, tas, ko cenšas panākt osvoboždenci, ir solis pretim ļaunākajam!!).

„4) Atklātu pretdarbību visiem valdības un muižniecisko feodāļu mēģinājumiem apspiest zemnieku revolucionāro kustību ar barbariskiem vardarbīgiem paņēmieniem pret zemnieku personu un mantu**.

Labais Parvus, kāpēc jūs esat aizmirsuši šo noteikumu? Vai tiešām jūs tagad neesat ar mieru uzstādīt šo jauko prasību Petrunkevičam? Stachovičam? Rodičcvam? Miļuko-vam? Struvem?

„5) Atteikties atbalstīt visādus pasākumus, kuru mērķis ir saglabāt brīvajā Krievijā vienalga kādus ierobežojumus atsevišķu tautību tiesībās un vienalga kādas nacionālās apspiešanas pēdas;

un 6) aktivi piedalīties lautas pašapbruņošanās darbā cīņai pret reakciju un atbalstīt sociāldemokrātiju tās mēģinājumos organizēt bruņotu masu cīņu**.

Labais Parvus, kāpēc jūs esat aizmirsuši šos noteikumus9

„Proletarii", 18. nr., 1905. g.

26. <13.) septembri Iespiests pie rokraksta

LIBERĀĻU SAVIENĪBAS UN SOCIĀLDEMOKRĀTIJĀ^81

Ko nozīmē inteliģences „profesionālās" savienības proletariātam, un vai mums, sociāldemokrātiem, nevajadzētu iestāties tajās, lai cīnītos pret strādnieku šķiras apziņas aptumšošanu?

Inteliģences „profesionālās" savienības un „Savienību savienība" ir politiskas organizācijas. Faktiski tās ir liberāļu savienības. Visā visumā tās ir savienības, kas izveido tā sauktās konstitucionāli demokrātiskās, t. i„ buržuāziski liberālās, partijas kodolu. Uz mums tagad gulstas ļoti nopietns pienākums — visiem spēkiem veicināt proletariāta partejisko audzināšanu, viņa priekšpulka saliedēšanu īstā politiskā partijā, kas noteikti ir neatkarīga no visām citām partijām, noteikti ir patstāvīga partija. Tāpēc mums jāizturas visai uzmanīgi pret katru soli, kas varētu radīt jucekli skaidrajās un noteiktajās partejiskajās attiecībās. Visa liberālā buržuāzijā tagad lien vai no ādas laukā, lai neļautu nodibināt pilnīgi patstāvīgu šķirisku proletariāta partiju, lai visu „atbrīvošanās" kustību „apvienotu" un „saliedētu" vienā demokrātismā straumē — nolūkā aizsegt šā demokrātismā buržuāzisko raksturu.

Tādos apstākļos iestāšanās liberāļu savienībās būtu liela sociāldemokrātiskās partijas biedru kļūda, kas novestu viņus galīgi aplamā divu dažādu un naidīgu partiju biedru stāvoklī. Diviem dieviem nevar kalpot. Divās partijās nevar būt par biedru. Trūkstot politiskajai brīvībai, patvaldniecis-kās iekārtas tumsā partijas sajaukt ir visai viegli, un buržuāzijas intereses prasa tādu sajaukšanu. Proletariāta intereses prasa precizu un skaidru partiju nodalīšanos. Bet garantijas tam, ka sociāldemokrātijas grupas, iestādamās inteliģentu „profesionālās" savienībās, saglabās sev pilnīgu patstāvību, ka tās būs tikai KSDSP un nekādas citas partijas biedri, sniegs pārskatu par katru savu soli savai partijas organizācijai — tādas garantijas, reālās, bet nevis vārdos vien, pašlaik nevar likt dotas. No simt varbūtībām deviņdesmit deviņas ir par to, ka tādiem biedriem neizdosies saglabāt patstāvību un būs jāķeras pie ,,villībām“, kas no to rezultātu viedokļa ir nederīgas, bet no strādnieku vēl jaunās partejiskās pašapziņas maitāšanas viedokļa ir kaitīgas.

„Proletariļ”, 1Я. nr.$ 1905. q. Iespiests pēc avīzes „Proļetarij“

26. (13.) septembri teksta

NO AIZSARGĀŠANAS — UZBRUKUMĀ

Solidās konservatīvās avīzes ,,Temps“[60] speciālkorespondents 21. (8.) septembrī no Pēterburgas telegrafēja šai avīzei:

„Aizpagājušā naktī 70 cilvēku liela grupa uzbruka Rīgas cenlralcie-lumam, pārgrieza telefona līnijas un ar virvju kāpņu palīdzību iek|uva cietuma pagalmā, kur niknā sadursmē divi cietumsargi tika nogalināti un trīs smagi ievainoti. Tad manifcstanli atbrīvoja divus politiskos, kuri bija nodoti kara liesai un gaidīja nāves spriedumu. Vajājot manifostan-tus, kas paguva aizbēgt, izņemot divus, kurus arestēja, tika nogalināts viens aģents un ievainoti daži policisti".

Tātad lietas tomēr virzās uz priekšu! Bruņošanās par spīti neticamām, nekādiem vārdiem neaprakstāmām grūtībām tomēr progresē. Individuālais terors, šis inteliģences nespēka radījums, aiziet pagātnē. Tā vielā, lai tērētu desmitiem tūkstošiem rubļu un daudz revolucionārā spēka kaut kāda Sergeja nogalināšanai (kurš revolucionizēja Maskavu gandrīz vai labāk par daudziem revolucionāriem), nogalināšanai „tautas vārdā“, — tā vielā sākas kara darbība kopā ar tautu. Lūk, kad bruņotas cīņas pionieri ne tikai vārdos, bet darbos saplūst ar masu, stājas proletariāta družinu un pulku priekšgalā, audzina ar pilsoņu kara uguni un zobenu desmitiem tautas vadoņu, kas rīt, strādnieku sacelšanās dienā, ar savu pieredzi un varonīgo drosmi pratīs palīdzēt tūkstošiem un demitiem tūkstošiem strādnieku.

Sveiciens Rīgas revolucionārā pulka varoņiem! Lai viņu panākumi noder par uzmudinājumu un paraugu sociāldemokrātiskajiem strādniekiem visā Krievijā. Lai dzīvo tautas revolucionārās armijas celmlauži!

Palūkojiet, ar kādām sekmēm pat no tīri militārā viedokļa vainagojies rīdzinieku pasākums. Ienaidniekam krituši trīs un, jādomā, ievainoti 5—10 cilvēku. Mūsu zaudējumi: pavisam divi, droši vien ievainoti un tāpēc krituši ienaidnieka gūstā. Mūsu trofejas — divi no gūsta atkaroti revolucionāri vadoņi. Bet tā taču ir spīdoša uzvara!! Tā ir īsta uzvara pēc kaujas pret ienaidnieku, kas bruņots no galvas līdz papēžiem. Tā vairs nav sazvērestība pret kaut kādu nīstamu personu, ne atriebības akls, ne izmisumā sperts solis, ne vienkārša „iebiedēšana^14, — nē, tas ir pārdomāts un sagatavots, pēc spēku samēriem aprēķināts revolucionārās armijas pulku rīcības sākums. Šādu 25—75 cilvēku lielu grupu skaits katrā lielākā pilsētā un bieži vien arī lielākas pilsētas priekšpilsētās var likt pavairots līdz dažiem desmitiem. Strādnieki simtiem stāsies šajos pulkos, vajag tikai nekavējoties uzsākt šās idejas plašu propagandu, šo pulku formēšanu, to apgādāšanu ar visādiem un dažādiem ieročiem, sākot ar nažiem un revolveriem, beidzot ar bumbām, šo pulku militāru apmācību un militāru audzināšanu.

Par laimi tie laiki ir pagājuši, kad, trūkstot revolucionārai tautai, revolūciju „taisīja^44 revolucionāri vienpatņi teroristi. Bumba nav vairs vienpalņa „bumbista^44 ierocis. Tā kļūst par tautas apbruņojuma nepieciešamu piederumu. Līdz ar pārmaiņām militārā technikā mainās un ir jāmainās ielu cīņu paņēmieniem un veidiem. Mēs visi tagad studējam (un labi darām, ka studējam) barikāžu celšanu un to aizstāvēšanas mākslu. Bet šīs vecās, derīgās lietas dēļ nevajag aizmirst militārās technikas jaunākos sasniegumus. Progress sprāgstvielu lietošanā ir devis artilērijas zinātnei daudz ko jaunu. Japaņi izrādījās stiprāki par krieviem pa daļai arī tāpēc, ka tie prata daudz labāk rīkoties ar sprāgstvielām. Plaša spēcīgāko sprāgstvielu lietošana ir viena no ļoti raksturīgām pēdējā kara īpatnībām. Un šie tagad visā pasaulē visu atzītie kara lietu meistari, japaņi, ir ķērušies arī pie rokas bumbas, ko tie lieliski izmantoja pret Port-Arturu. Nu tad mācīsimies no japāņiem! Neskumsim smago neveiksmju dēļ, kas nāk līdzi ieroču masveida piegādes mēģinājumiem. Nekādas neveiksmes nesalauzīs to cilvēku enerģiju, kuri jūt un reāli redz savu ciešo saistību ar revolucionāro šķiru, kuri apzinās, ka viņu tuvāko cīņas mērķu dēļ tagad tiešām cēlusies visa tauta. Bumbu izgatavošana iespējama visur un visās vietās. Tā lagad Krievijā noliek daudz plašākos apmēros, nekā mēs ikviens to zinām (bet katrs sociāldemokrātiskās orgāni-zacijas biedrs droši vien zina ne vienu vien darbnīcu ierīkošanas piemēru). Tā notiek nesalīdzināmi plašākos apmēros, nekā tas zināms policijai (bet tā droši vien zina vairāk nekā revolucionāri atsevišķās organizācijās). Nekāds spēks nespēs noturēties pretī revolucionārās armijas pulkiem, kas apbruņosies bumbām un kādā jaukā naktī vienlaicīgi izdarīs vairākus tādus uzbrukumus kā Rīgā, pēc kuriem tad — tas ir pēdējais un pats galvenais nosacījums — celsies simti un tūkstoši strādnieku, kas nav aizmirsuši „miermīlīgo*1 devīto janvari un kas kaislīgi alkst pēc bruņota devītā janvara.

Krievijā viss acīm redzami iet uz to pusi. Pārdomājiet šos legālo avīžu ziņojumus par bumbām, kas atrastas mierīgu tvaikoņa pasažieru grozos. Izlasiet uzmanīgi ziņas par simtiem uzbrukumu policistiem un militārām personām, par desmitiem uz vietas nogalināto, desmitiem smagi ievainoto divu pēdējo mēnešu laikā. Pat nodevīgi buržuāziskās „Osvo-boždeņije** korespondenti, kas nosoda „neprātīgo** un „no-ziedzīgo** bruņotās sacelšanās sludināšanu, atzīst, ka vēl nekad traģiskie notikumi nav bijuši tik tuvu kā tagad.

Tātad pie darba, biedri! Lai ikviens ir savā vietā. Lai ikviens strādnieku pulciņš tur prātā, — ja ne šodien, tad rīt notikumi var prasīt no viņa vadošu līdzdalību pēdējā un izšķirošā kaujā.

,,Proleiarij'\ 18. nr., 190.1. y. Iespiests pčc avizes „Proļclarij*'

46. (18.) septembri teksta

ifc i». sēj.

SAKARA AR MOMENTU

Avīzes „Proļetarij" 15. nr-ā kā uz lā saucamās „revolucionārās pašvaldības'* (ko ,,Iskra“ jauc ar lautas sacelšanās lozungu) paraugu jau tika aizrādīts* uz Smoļenskas domes noteikto izturēšanos, kura atzinusi par nelikumīgu kazaku novietošanu pilsētā, pārtraukusi tiem naudas izmaksu, organizējusi pilsētas miliciju iedzīvotāju aizsardzībai un griezusies ar proklamāciju pie zaldātiem, lai tie neizturas varmācīgi pret iedzīvotājiem. Kā vēl vienu tās pašas idejas ilustrāciju un kā pašreizējā momenta raksturojumu citējam pēc avīzes „L’Humanitē"** šādu rezolūciju, ko pieņēmusi Kerčas dome sakarā ar neseno grautiņu pilsētā.

Dome nolēmusi: 1) izteikt līdzjūtību ebreju iedzīvotājiem sakarā ar viņu upuriem (nogalinātiem un ievainotiem) un materiāliem zaudējumiem; 2) piešķirt vietējai ģimnāzijai divas stipendijas to skolnieku piemiņai, kas nogalināti nemieru laikā; 3) sakarā ar to, ka vietējās varas iestādes izrādījušās nespējīgas un ne visai gribējušas aizsargāt iedzīvotāju dzīvību un mantu, nekavējoties pārtraukt pabalsta izsniegšanu policijas uzturēšanai no pilsētas stirnām; 4) sadalīt 1 500 rubļu lielu stirnu trūcīgiem ebrejiem, kas visvairāk cietuši nemieru laikā; 5) izteikt simpātijās ostas priekšniekam, vienīgajam šejienes ierēdnim, kas ļoti enerģiski un humāni novērsis turpmāko masveida slepkavošanu; 6) darīt zināmu iekšlietu ministram varas iestāžu nelikumīgo rīcību nemieru laikā un pieprasīt senātā izmeklēšanu.

Ciktāl Kerčas dome patvarīgi paplašina domes kompetences ietvarus, ko tai atļāvis likums, ciktāl lā piedalās visas valsts kopīgajā revolucionārajā dzīvē, — tiktāl lā nostājas uz

Sk. šā sējuma ISt. Ipp. H<<l.

īsti „revolucionārās pašvaldības" ceļa. Het kur lad ir garantijas, ka šī pašvaldība pārvērtīsies par „tautas" pašvaldību? Un vaii mums, sociāldemokrātiem, vajag izcel! šo „revolūcijas gabaliņu" kā aģitācijas galveno lozungu, vai sludināt pilnīgu un izšķirošu revolūcijas uzvaru, kas nav iespējama bez sacelšanās?

*V> •

„l’rolciarij", IS. nr., 190.5. it. Iespiests pēc avīzes ,tPreļe(arii“

'2ti. (13.) septembri teksta

NO KSDSP CENTRĀLĀ ORGANA REDAKCIJAS

Biedri! Mēs gribam pievērst jūsu uzmanību vienam no sadarbības veidiem aģitācijas darbā starp Centrālo Orgānu un vietējo izdevniecību. СО visai bieži pārmet atrautību no kustības, nepopularitati u. tini., utt. Protams, šais pārmetumos ir daļa taisnības, un mēs ļoti labi zinām, cik nepietiekams šādā karstā laikā ir mūsu darbs no tālienes. Bet mūsu atrautība daļēji ir atkarīga no retajiem un neregulārajiem sakariem starp СО un vietējo sociāldemokrātu masu un no sadarbības trūkuma starp tiem. Nav apstrīdams, ka mēs jums palīdzam nepietiekami. Bet ari jūs mums palīdzat nepietiekami. Kā novērst vienu no šādiem trūkumiem, uz to mēs tagad gribam biedriski vērst jūsu uzmanību.

Vietējie darbinieki nepilnīgi izmanto СО aģitācijai. СО pienāk vēlu un mazā skaitā. Tāpēc vajag biežāk 1) pārdrukāt vietējās lapiņās rakstus un īsus ziņojumus; 2) biežāk pārstrādāt vai populārāk atstāstīt СО lozungus (un rakstus) vietējās lapiņās, pie kam jūs varat papildināt, pārveidot, saīsināt utt., jo uz vietām jums labāk redzams, kas vajadzīgs, bet visi partijas izdevumi ir visas partijas īpašums; 3) biežāk citēt vietējās lapiņās СО, lai popularizētu masās СО nosaukumu, savas pastāvīgās avīzes ideju, domu par savu idejisko centru, par iespēju vienmēr griezties pie tā utt., u. tml. Vajag censties visādos gadījumos lapiņās aizrādīt, ka, lūk, lā pati doma izteikta tādā un tādā avīzes „Proļetarij" rakstā vai ka analoģiskas ziņas ir tādā un tādā tās korespondencē uti., u. tml. Tas ir visai svarīgi, lai informētu masas par mūsu (X) un lai paplašinātu visas mūsu ietekmes sfēru.

Vietējās komitejas ne vienu vien reizi pārdrukājušas rakstus, izmeklēdamas tos pēc savas patikas. Tagad sevišķi svarīga ir lozumju vienotība (par izturēšanos pret liberāļiem, osvoboždenciem, pret viņu „izlīgšanas teoriju^1*, pret viņu

konstitūcijas projektu till.; jautājums par revolucionāro armiju, par revolucionārās valdības program»; par Valsis domes boikotu u. t. jpr., u. I. jpr.). Vajag censties visādi izmantot СО vietējā aģitācijā, ne vien pārdrukājot, bet arī ot .s t a s tot lapiņās domas un lozungus, attīstot tos siti grozot •os atbilstoši vietējiem apstākļiem u. I. jpr. Tits ir ārkārtīgi svarīgi īstai sadarbībai starp mums un jums, domu apmaiņai, mūsu lozungu izlabošanai, strādnieku masas iepazīstināšanai ar to, ka mums ir pastāvīgs partijas (’.().

Ļoti lūdzam izlasīt un apspriest šo vēstuli noteikti visās, pat viszemākajās, partijas organizācijās un pulciņos.

Avīzes ,,Proļetarij“ redakcija

„Babožit‘\a 2- nr.. 1905. p

septembri Iespiests pēc rokraksta

' 1

VĀCIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTISKĀS STRĀDNIEKU PARTIJAS JENAS KONGRESS*

Vācijas sociāldemokrātu kongresi sen jau ieguvuši tādu notikumu nozīmi, kas tālu sniedzas pāri vācu strādnieku kustības robežām. Vācijas sociāldemokrātijā savas organizētības, kustības vienotības un saliedētības, marksistiskās literatūras bagātības un saturīguma ziņā stāv visiem priekšgalā. Dabiski, ka šādos apstākļos arī Vācijas sociāldemokrātijas kongresu lēmumi bieži vien iegūst gandrīz starptautisku nozīmi. Tā tas bija jautājumā par jaunākajiem oportunis-tiskajicm virzieniem sociālismā (bernšteiniade). Sociāldemokrātijas Drezdenes kongresa lēmumu, kas apstiprināja revolucionārās sociāldemokrātijas veco, pārbaudītu taktiku, pārņēma Amsterdamas starptautiskais sociālistu kongress, un tas tagad kļuvis par visa apzinīgā proletariāta kopējo lēmumu visā pasaulē. Tāpat arī tagad. Jautājums par masu politisko streiku — galvenais jautājums Jenas kongresā — saviļņojis visu starptautisko sociāldemokrātiju. Pēdējā laikā notikumi to izvirzījuši pirmajā vietā daudzās zemēs, to skaitā, un varbūt it sevišķi, Krievijā. L’n Vācijas sociāldemokrātijas lēmums neapšaubāmi lielā mērā ietekmēs visu starptautisko strādnieku kustību tai ziņā, ka atbalstīs un nostiprinās strādnieku cīnītāju revolucionāro garu.

liet sākumā īsi aizrādīsim arī uz pārējiem, mazāk svarīgiem jautājumiem, ko iztirzāja un izlēma Jenas kongress.

Tas vispirms nodarbojās ar partijas organizēšanas jautājumu. Mēs, protams, šeit nekavēsimies pie Vācijas partijas statūtu grozījumu sīkumiem. Svarīgi ir uzsvērt šo grozījumu visai raksturīgo pamalpazīmi: tendenci joprojām vēl pilnīgāk un vēl stingrāk realizēt centrulismu, radīt vēl spēcīgāku orijanizaciju. Ši tendence izpaudās, pirmkārt, tādējādi, ka statūtos ieveda liešu noteikumu, ka katram sociāldemokrātam obligati jāpieder pie kādas no partijas organizācijām, izņemot gadījumus, kad to nepieļauj sevišķi nopietni iemesli. Otrkārt, tā izpaudās, aizstājot pilnvaroto personu sistēmu ar vietējo sociāldemokrātisko organizāciju sistēmu, aizslājot principu par vienas personas pilnvarošanu un uzticēšanos tai ar koleklivu, organizatorisku sakaru principu. Treškārt, lā izpaudās lēmumā, pēc kura visām partijas organizācijām 2o°/o savu ienākumu jāiemaksā partijas centrālajā kasē.

Visā visumā mēs šeit skaidri redzam, ka sociāldemokrātiskās kustības augšana un tās revolucionarisina pastiprināšanās noteikti un neizbēgami noved pie konsekventākas cent-ralisma realizēšanas. Vācijas sociāldemokrātijas attīstība šai ziņā mums, krieviem, ir visai pamācoša. Nesen organizatoriskie jautājumi pie mums ieņēma un daļēji pat vēl tagad ieņem neproporcionāli lielu vietu starp neatliekamiem partijas dzīves jautājumiem. Kopš III kongresa laika partijā pilnīgi iezīmējušās divas organizatoriskas tendences: viena — uz konsekventu cenlralismu un uz izturētu demokrātismā paplašināšanu partijas organizācijā, nevis demagoģijas labad, nevis skaļu vārdu labad, bet gan lai to realizētu īstenībā, samērā ar to, kā paplašinās sociāldemokrātijas darbības brīvība Krievijā. Otra — uz organizatorisku izplūšanu, „organizatorisku nenoteiktību*1, kuras lielo kaitīgumu tagad sapratis pat PJechanovs, kas to tik ilgi aizstāvēja (cerēsim, ka notikumi drīz vien liks viņam saprast arī šās organizatoriskās nenoteiktības sakaru ar taktikas nenoteiktību).

Atcerieties strīdus par mūsu statūtu 1. §. Jauniskriešu konference, kuri senāk dedzīgi aizstāvēja sava kļūdainā formulējuma „ideju**, tagad vienkārši izmetusi pār bortu ir visu §, ir visu ideju, ill kongress apstiprināja centra-lisma un orr/anizatorisko sakaru principu. Jauniskrieši tūlīt mēģināja jautājumu par katra partijas biedra piederību pie organizācijas nostādīt uz vispārēju principu pamata. Tagad mēs redzam, ka vācieši — vienādā mērā tiklab opor-lunisti, kā arī revolucionāri — pat neapšauba, ka šāda prasība ir principiāli likumīga. Tieši iekļaujot savos statūtos šo prasību (lai katrs partijas biedrs piederētu pie kādas no partijas organizācijām), viņi šā noteikumu izņēmumu nepieciešamību nebūt nemotivē ar principiem, bet... ar to, ka Vācijā nuv inetiekamus brīvību*! Folmars, kas Jenā bija

referents organizatoriskā jautājumā, attaisnoja noteikuma izņēmumu pieļaušanu ar to, ka tādi cilvēki kā sīkie ierēdņi nevarēšot atklāti piederēt pie sociāldemokrātu partijas. Pats par sevi saprotams, ka pie mums Krievijā situācijā ir citāda: brīvības trūkuma dē| visas organizācijas ir vienādi slepenas. Pastāvot revolucionārai brīvībai, sevišķi svarīgi ir stingri norobežot partijas un nepieļaut šai ziņā „izplūšanu^1*. Turpretim organizatorisko sakaru vēlamās nostiprināšanas princips paliek nesatricināms.

Kas attiecas uz pilnvaroto personu sistēmu, no kuras tagad vācu sociāldemokrāti atteikušies, tad tās pastāvēšana pilnīgi saistīta ar izņēmuma likumu pret sociālistiem. Jo tālāk pagātnē palicis šis likums, jo dabiskāka un neizbēgamāka kļuvusi pāreja uz to, ka visa partija bāzējās uz tiešu sakaru sistēmu starp organizācijām, bet nevis uz pilnvaroto personu starpniecību.

Otrs jautājums, ko Jenā apsprieda pirms jautājuma par politisko streiku, arī ir ārkārtīgi pamācošs Krievijai. Tas ir jautājums par maija svinībām vai, pareizāk (ja ņemam jautājuma būtību, bet nevis punktu, kas kļuva par iemeslu diskusijai), jautājums par arodkuslības attiecībām pret sociāldemokrātisko partiju. Mēs jau ne vienu vien reizi avīzē „Proļetarij** esam runājuši par to, kādu dziļu iespaidu atstājis Ķelnes arodbiedrību kongress^84 uz Vācijas un ne tikai uz Vācijas sociāldemokrātiem vien. Šai kongresā visredzamākā veidā izpaudās, ka pat Vācijā, kur marksisma tradi-cijas un tā ietekme ir visstiprākā, arodbiedrībās — ievērojiet: sociāldemokrātiskās arodbiedrībās — attīstās anfisocialistis-kas tendences, „tīra tredjunisma** tendences angļu, t. i., no-tcikti buržuāziskā, garā. Un, lūk, no jautājuma par maija demonstrāciju šā vārda īstā nozīmē Jenas kongresā tāpēc neizbēgami izauga jautājums par Iredjunisnui un sociāldemokrātiju, jautājums par „ekonomismu*4, ja runājam, piemērojot virzieniem, kas pastāv Krievijas sociāldemokrātu vidū.

Fišers, referents jautājumā par 1. maiju, tieši pateica, ka būtu liela kļūda neredzēt faktu: arodbiedrībās te vienā, te otrā vietā zūd sociālistiskais gars. Lietu nogājusi tik tālu, ka, piem., Bringmanis, namdaru arodbiedrības pārstāvis, runājis un iespiedis apmēram šādas frāzes: „1. maija streiks ir svešs ķermenis cilvēka organismā**. „Pašreizējos apstāk-

ļos arodbiedrības ir vienīgais līdzeklis, kā uzlabot strādnieku stāvokli" u. tml. Un šiem „slimības simptomiem", pēc Fišera zīmīgā izteiciena, pievienojušies vēl daudzi citi simptomi. Šaurais arodniecisms jeb „ekonomisms" Vācijā tāpat kā Krievijā, tāpat kā visur saistās ar oportunismu (revizionismu). Tās pašas namdaru arodbiedrības avīze rakstīja par zinātniskā sociālismā pamatu sagrūšanu, par križu teorijas, katastrofu teorijas utt. nepareizību. Revizionists Kalvers aicinājis strādniekus nevis būt neapmierinātiem, nevis palielināt savas vajadzības, bet gan būt pieticīgiem utt., utt. Libknechts saņēma kongresa atzinību, kad izteicās pret arodbiedrību „neitralitātes" ideju un piezīmēja, ka, „tiesa, Bebelis arī runāja neitralitātes labā, bet pēc manām domām tas ir viens no tiem nedaudzajiem punktiem, kad Bebeli neatbalsta partijas vairākums".

Pats Bebelis noliedza, ka viņš būtu ieteicis arodbiedrību neitralitāti attiecībā pret sociāldemokrātiju. Bebelis noteikti atzina šaurā arodniecisma briesmas. Bebelis tālāk teica, ka viņam zināmi vēl jaunāki šā cunftes stulbuma paraudziņi: arodbiedrību jauno vadoņu vidū liela nonāk tiktāl, ka viņi zobojas par partiju vispār, par sociālismu vispār, par šķiru cīņas teoriju. Sociāldemokrātijas kongress ar vispārējiem sašutuma izsaucieniem uzņēma šos Bebeja vārdus. Atskanēja dedzīgi aplausi, kad viņš stingri pasacīja: „biedri, stāviet katrs savā postenī; padomājiet, ko jūs darāt; jūs ejat pa liktenīgu ceļu, kura galā jūs gaida bojā eja!"

Tādējādi par godu Vācijas sociāldemokrātijai jāsaka, ka viņa nostājās pretim briesmām vaigu vaigā. Viņa nenotušēja ekonomisma galējības, neizdomāja vājas atrunas un izlocīšanos (ko tik daudz sagudroja, piem., pie mums Pļecha-ilovs pēc II kongresa). Nē, viņa krasi konstatēja slimību, noteikti nosodīja kaitīgās tendences un tieši, atklāti aicināja visus partijas biedrus cīņā pret tām. Pamācošs notikums Krievijas sociāldemokrātiem, no kuriem daži izpelnījušies Struves kunga uzslavas par to. ka viņiem „ataususi gaisma" a rodk u stības jau t āj u mā!

Sarakstīts 1905. g. septembrī

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1924. g. žurnālā ..Pod Znamcņem Marksizma", 2. nr.

NEKĀDĀS LIEKULĪBAS!

MUŠU SPĒKS — RUNĀT TAISNĪBU!

VĒSTULĒ REDAKCIJAI"1

„Nav mūsu spēkos izraisīi sacelšanos... lāpēc nav ko saistīt lo ar Domi... aģitācijas lozungs — satversmes sapulce". Tā rakstīja Bunds, un viņam nepietiekami atbildēja raksta autors 16. nr-ā^61.

Šie Bunda vārdi lieliski atspoguļo sl к pilsonību sociāldemokrātijā, sīkpilsonibu vulgaritātes, zelta vidusceļa, pelēcības, vispārēju frāžu, viduvējības ziņā (kāds vienmēr ir bijis Bunds, kam, kā zināms, bijusi idejiska parazīta loma gan 1897.-—1900. g., gan 1901.—1908. g., gan 1904. g., gan tagad 1905. g.).

Tas ir izplatīts uzskats, parastais viedoklis, „veselais saprāts" („veselā saprāta triumfs" žurnālā „Osvobotde-ņi je“ un „gaismas ataušana").

Tā ir vislielākā liekulība, kuras atmaskošanai ir vissvarīgākā nozīme Krievijas revolūcijai — un arī apzinīgajam proletariātam kā vienīgi iespējamam uzvarošas revolūcijas autoram.

Nav mūsu spēkos izraisīt sacelšanos, tāpēc nevajag saistīt, tāpēc lozungs ir nevis bruņota sacelšanās, bet satversmes sapulce.

Tas ir tikpat, kā sacīt: mums, kailiem un nabagiem, izsalkušiem un izmocītiem, nav spēku tikt ārā no mūsu purva, kurā mēs ejam bojā, nav spēka uzkāpt tai kalnā, kur ir gaisma un saule, gaiss un visi zemes labumi. Mums nav kāpņu, bez kurām likt uz augšu nav iespējams. Nav mūsu spēkos kāpnes iegūt. Tāpēc nevajag savu cīņu par tikšanu uz augšu saistīt ar lozungu par kāpņu iegūšanu (respective^62 radīšanu). Tāpēc mūsu lozungam jābūt: uz kalnu, uz kalnu.

251

kalnā laime un atbrīvošana, gaiss un gaisma, uzmundrinājums un atbalsts.

77i kā nav kāpņu, bez kurām augšā tikt nevar, — tāpēc nevajag izraudzīties lozungu par kāpņu iegūšanu tin strādāt pie to izgatavošanas, — tāpēc lozungam jābūl: tieciet augšā, kalnā, kalnā ir laime uti.!

„Nespēks vienmēr meklējis glābiņu ticībā uz brīnumiem", teica Markss!se

Vai proletariāta nespēks, vai arī Runda un jaunās „Iskras" galvu nespēks tagad meklē glābiņu ticībā uz brīnumiem? — ticībā uz to, ka bez kāpnēm varētu tikt kalnā? — ticībā uz satversmes sapulci bez sacelšanās?

Sī ticība ir prātā jukušo ticība. Bez bruņotas sacelšanās satversmes sapulce ir fantoms, frāze, meli, Frankfurtes pļā-pātava.

Osvoboidencisma, kas ir Krievijas buržuāziskā I о - ' zunga pirmā, plaši politiskā, masu politiskā, tautiskā forma, krāpšanas un liekulības saturs ir tieši šās ticības uz brīnumiem, šo melu atbalstīšana. Jo liberālajai buržuāzijai viņas meli vajadzīgi, viņai tie nav meli, bet vislielākā taisnība, viņas šķiras interešu taisnība, buržuāziskās brīvības taisnība, kapitālistiskās vienlīdzības patiesība, veikalnieku brālības svētumu svētums.

Tā ir viņas (buržuāzijas) taisnība, jo viņai vajadzīga nevis tautas uzvara, nevis kalns, bet purvs masām un iespēja dūžiem un naudas maisiem uzmesties pūlim uz kakla, nevis uzvara, bet gan izlīgums, vienošanās ar ienaidnieku, = nodevīga padošanās ienaidniekam.

Buržuāzijai tas nav „brīnums", bet realitāte, revolūcijas nodevības, bet nevis revolūcijas uzvaras realitāte.

...Nav mūsu spēkos apgādāt kāpnes... nav mūsu spēkos izraisīt sacelšanos... Vai tā, kungi?

Ja tā, tad pārstrādājiet visu savu propagandu un aģitāciju, tad sāciet strādniekiem un visai tautai teikt jaunas, pārstrādātas runas, no jauna sastādītas, citādas runas.

Tad sakiet tautai: Pēterburgas, Rīgas, Varšavas, Odesas, Tiflisas strādnieki... nav mūsu spēkos izraisīt sacelšanos un sacelšanās gailā gūt uzvaru. Tāpēc mums nav pat ko domāt, nav ko velti pļāpāt par visas tautas satversmes sapulci. Neaptraipiet diženus vārdus ar sīkumainu izlocīšanos. Nemus-kojiet savu nespēku ar ticību uz brīnumiem. Sakiet skaļi

visiem un katram par so nespēku, — atzīšanās ir puse no labošanās. Melīga frāze, melīga lielīšanās ir morālā bojā eja, droša ķīla politiskai bojā ejai.

Strādnieki! Mēs esam nespēcīgi izraisīt sacelšanos un tajā uzvarēt! Tāpēc atmetiet runas par visas tautas satversmes sapulci, dzeniet projām no sevis meļus, kas par lo runā, atmaskojiet osvoboždencu, ,,domiešu“, kadetu un citu neliešu nodevību, jo viņi tikai vārdos grib visas tautas satversmes sapulci, bet darbos — lautai naidīgu sapulci, kas nevis nodibina ko jaunu, bet lāpa veco, kas nedod jums jaunu tērpu, jaunu dzīvi, jaunus ieročus jaunai lielai cīņai, bet tikai vizuļus uz jūsu vecajām driskām, tikai mirāžu un māņus, rotaļlietu ieroču vielā, važas šautenes vietā.

Strādnieki! Mēs esam nespēcīgi, lai saceltos. Tāpēc nerunājiet taču paši un neļaujiet osvoboždcncisma prostitūtām, kadetiem un domiešiein runāt par revolūcija, neļaujiet šiem buržuāziskajiem neliešiem ar savām izvirtušajām mēlēm aptraipīt diženo tautas jēdzienu.

Mēs esam nespēcīgi? Tātad mums nav un nevar būt revolūcijas. Tā nav tautas revolūcija, tā ir tautas mānīšana, ko izdara Petrunkeviči un cara liberālo sulaiņu banda. Tā nav cīņa par brīvību, tā ir tautas brīvības pārdošana par osvoboždencu siltajām vietiņām. Tas nav jaunas dzīves sākums, bet vecās mērdēšanas, katorgas, vecās nīkuļošanas un trūdēšanas nostiprināšana.

Nav mūsu spēkos izraisīt sacelšanos, biedri strādnieki! Nav mūsu spēkos pacelt tautu līdz revolūcijai! Nav mūsu spēkos iegūt brīvību... Mūsu spēkos ir tikai izkustināt ienaidnieku, nevis nogāzt lo, izkustināt tā, lai blakus tam nosēstos Petrunkevičs. Tātad nost visas runas par revolūciju, par brīvību, par tautas pārstāvniecību, — kas runā par šīm lietām, īstenībā nestrādājot pie kāpņu izgatavošanas, lai tās iegūlu, pie sacelšanās, lai tās iekarotu, tas ir melis un vējagrābslis, tas jūs māna.

Mēs esam nespēcīgi, biedri strādnieki! Mūsu pusē ir tikai proletariats un miljoni zemnieku, kas sākuši sadrumstalotu, tumšu, neapbruņotu, aklu cīņu.

Pret mums — visa galma banda un visi zaldatu formas tērpos ieģērbtie strādnieki un zemnieki un^63

Beigas. Mēs esam nespēcīgi. Nespēks meklē glābiņu ticībā uz brīnumiem. Tas ir fakts — pēc Buuda vārdiem, pēc ,,Iskras“ plāna.

Bet kas tad ir fakts, kungi? Visas Krievijas proletariāta nespēks vai bundistu un jauniskriešu galvu nespēks??

Runājiet patiesību:

J) Nav revolūcijas. Ir liberālās buržuāzijas izlīgums ar caru...

2) Nav cīņas par brīvību. Ir tautas brīvības pārdošana.

3) Nav cīņas par tautas pārstāvniecību. Ir naudas maisa pārstāvniecība.

Mēs esam nespēcīgi... no tā neatvairāmi izriet visa revolūcija s nodevība.

Ja jūs gribat revolūciju, brīvību, tautas pārstāvniecību... j и m s jābūt s ti p rie m.

Jūs esat nespēcīgi?

No gala<o) Kas ir nespēcīgs? Pro

Revolūcija ir stipro tiesa!

letariāta spēki vai iskriešu,

Mums — palikt driskās.

bundistu galvas?X) Gribat revolūciju? Jums

Jūs esat nespēcīgi?

jābūt stipriem!

Brīvību iegūst tikai stiprie.

Ķ) Mums jāsaka patie

Nespēcīgie vienmēr būs

sība : te ir m ūsu spēks,

vergi. Visas vēstures pie

bet masas, tauta, pūlis iz

redze.

šķirs darbos, pēc cīņas, vai ir

Jūs esat nespēcīgi?

spēks.

Jūsu pārstāvniecību rea

Vai tas ir?

lizēs jūsu vergturi, eks-

Vai arī mēs esam nespē

pluatatori.

cīgi.

..Pārstāvniecība^44 ir vai nu

«) Kas ir nespēcīgs.

stiprā iekarojums, vai tukšs papīriņš, apmānīšana, saite uz n e -s pē cī <j ā acī m, 1 a i

to apstulbotu...

Surakstits 1905. q. septembri Pirmoreiz iespiests 1920. a. Lenina

rakstu un materiālu krājumā V

Iespiests pčc rokraksta

РАК ТА SAUCAMO AKMENIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTISKO STRĀDNIEKU ORGANIZĀCIJU

Mēs saņēmām no Centrālās Komitejas vēstuli, kur ziņots, ka „Armēnijas sociāldemokrātiskā strādnieku organizācija^1* izteikusi vēlēšanos parakstīt rezolūciju, kas pieņemta visu sociāldemokrātisko partiju konferencē^67. Bet CIv nav ar mieru pieņemt šo parakstu, jo tā bijusi pret to, ka šī tīri ārzemnieciskā organizācija, kam nav nopietnu sakaru Krievijā, piedalās konferencē. Mēs ceram drīz vien ievietot avīzē „Proļetarij* sīkākas ziņas par šās organizācijas īsto raksturu. Pagaidām aizrādīsim, ka visiem, kas patiesi grib palīdzēt sociāldemokrātiskai kustībai armēņu strādnieku vidū Kaukazijā, jāsaistās tikai ar KSDSP Kaukazijas organizācijām, kuras izdod armēņu literatūru Kaukazijā, bet nevis Ženevā.

Sarakstils 1905. g. septembri mt oktobri

Pirmoreiz iespiests 1931. 0.

Iespiests pēc rokraksta

Ļeņina rakstu un maleriatu krājumā XVI

ZEMSTU KONGRESS

Pirmdien, 12. (25.) septembrī, Maskavā tika atklāts zemstu un pilsētu darbinieku kongress, kas apsprieda un galīgi izlēma jautājumu par attiecībām prot Domi. Sis kongress, kā arī iepriekšējie zemstu kongresi, iezīmē jaunu soli Krievijas buržuāzijas politiskās attīstības un politiskās organizēšanās ce|ā. Tāpēc ikvienam apzinīgam strādniekam jāizturas uzmanīgi pret šo buržuāziskās, konstitucionālās partijas dzimšanu. Proletariāta kā šķiras politiskā attīstība vienmēr un visur gājusi roku rokā ar buržuāzijas kā šķiras politisko attīstību.

Bet zemstu kongresam ir ne vien šī vispārējā nozīme, tam ir vēl arī milzīga nozīme ārkārtīgi aktualajā jautājumā par mūsu attiecībām pret Domi. Buržuāzijas vienošanās ar carismu vai pirmās noteiktāka cīņa pret otro? — lūk, kur ir šā jautājuma būtība, kurš, kā zināms, rada domstarpības ari sociāldemokrātijas taktikā.

Vispirms atgādināsim, ka zemstieši savā iepriekšējā kongresā noteiktā veidā nosodīja Buligina Domi un pieņēma pazīstamo osvoboždencisko konstitūcijas projektu (mortar-chija un divpalātu sistēma). Jautājumu par Domes boikotu sakumā vairākums izlēma pozilivi, bet pēc tam pārlēma un atlika līdz nākamajam kongresam, ko būtu vajadzējis sasaukt tūlīt pēc likuma publicēšanas par Valsts domi, — runa ja pat, ka to sasaukšot telegrāfiski. Īstenībā kongresu sasauca ne visai drīz. Sākumā, kā mēs aizrādījām avīzes „Proļetarij" 14, nr-ā. klīda baumas, ka zemstieši to atcēluši. Pēc tam kļuva zināmas Golovina kga sarunas ar Dnrnovo. kuras mēs aprakstījām un novērtējām avīzes „Proļetarij" iepriekšējā nr-ā* un kuras beidzās ar to, ka policija kongresu

Sk. šā sējuma 212. 210. I|i|>. lieti.

atļāva. Tādējādi kongress notika uz pilnīgi citiem pamatiem nekā iepriekšējais: toreiz policija to aizliedza, draudēja padzīt, sastādīja protokolu, pēc kongresa norīkoja sēnala izmeklēšanu. Tagad zemstieši un policija jau iepriekš sapratušies un vienojusies.

Lai lasītājam uzskatamāk parādītu, cik liela nozīme ir šai starpībai starp toreiz un tagad, atgādināsim ,,Osvoboždeņije“ pēdējā numura paziņojumus. ,,Independenta“ kgs (— ,,ne-atkarīgais“, jādomā, no policijas neatkarīgais?) 76. nr-ā pilnīgā vienprātībā ar tā paša numura ievadraksta autoru rakstīja šādi: „Ne par kādiem kompromisiem nedrīkst būt ne runas. Tāpat kā agrāk, brīvība ir jāiekaro un nevis jāizlūdzas ... Nevajag, un tas ir jo sevišķi svarīgi, — ne uz mirkli atteikties ne no agrākajiem cīņas paņēmieniem, ne no pozicijām, kas jau iekarotas. Ja arī te ir kompromisu iespēja, tā uzreiz un noteikti jānovērš. Viss, kas līdz šim tika darīts, lai organizētu atbrīvošanās spēkus, jādara arī turpmāk... Kongresu, savienību, sapulču darbībai jāturpinās tai pašā garā un tai pašā virzienā kā iepriekš'1.

Skaidrāk izteikties nevar. Zemstu jeb „konstitucionāli demokrātiskās" partijas organs pēc 6. augusta noteikti un bez ierunām izsakās pret atteikšanos no agrākajiem cīņas paņēmieniem. Bet te jau arī ir liberālās buržuāzijas liekulīgās pozicijas būtība, ka, vēlēdamās brīvību, viņa ne mazāk karsti vēlas izlīgumu ar carismu. Tāpēc vārdos viens, darbos — kas cits. Lai „neatteiktos no agrākajiem cīņas paņēmieniem", vajadzēja boikotēt Domi. Atteicoties no boikota, loģiski neizbēgami bija jāatsakās no (tāliem „agrākajiem cīņas paņēmieniem". Žurnāls „Osvoboždeņije" sāka graut kompromisus tieši tad. kad Golovins noslēdza kompromisu ar Durnovo. „Osvoboždeņije" sāka kliegt: „ne uz mirkli neatteikties" tieši tad, kad zemstu kongress atteicās no savu sēžu agrākās brīvības. Sakarā ar Domes „dāvāšanu", šo it kā brīvības sākumu, zemstieši bija ar mieru apspriesties mazāk brīvi.

Patiešām: 1) kongresa programu Durnovo kgs, t. i., policija, apcirpa; 2) priekšsēdētājs apsolījās slēgt kongresu gadījumā, ja tiks iztirzāti jautājumi, kas nav bijuši policijas atļautajā programā; 3) kongress bija ar mieru strādāt, piedaloties policistam — Durnovo delegātam (kancelejas pārvaldniekam). kam bija pilnvaras slēgt kongresu gadījumā, ja

liek pārkāpti Golovina kga „vienošanās noteikumi^5' ar Durnovo kgu; 4) policija kongresam aizliedza, ari draudot ar slēgšanu, „dumpīgus izsaucienus^55 (konservatīvās avīzes „Temps^55* speciālkorespondentā telegrama, kurš piebilst, ka visi šie noteikumi tikuši godīgi izpildīti).

Pats par sevi saprotams, ka, smeļot savas ziņas no ārzemju avīzēm, mēs negalvojam par šo ziņu neapšaubāmi pareizu un ( izsmeļošu raksturu. Bet šaubīties par to, ka visā visumā tās ir pareizas, nav nekāda pamata. Gluži pretēji, Golovina kgs (kas, protams, nav domājis publikai savas sarunas ar Durnovo!) droši vien apsolīja policijai daudz ko vairāk zem-sliešu kā uzticamu pavalstnieku uzvedības ziņā!

Fakts ir neapstrīdams. Žurnālā „Osvoboždeņije^55 vārdi pašos pamatos atšķiras no osvoboždencu darbiem. Žurnālā „Osvoboždeņije^55 rakstītāji daiļrunīgi uzstājas pret policiju, bet veikalnieki lietas ar policiju kārto miermīlīgi. Domes vēlēšanu zemstu kampaņas sākums sakritis ar zemstu buržuāzijas un patvaldības vienošanās sākumu.

Ārzemju korespondenti visi kā viens aizrāda uz šā zemstu kongresa miermīlīgo raksturu, salīdzinot ar iepriekšējo. Domes boikota labā izteicies tikai viens, pēc citām ziņām — divi oratori. Vairākums bijis par līdzdalību (mēs jau avīzes „Proļetarij^55 12. nr-ā** vēl pirms likuma publicēšanas par Domi teicām, ka zemstiešu labējā spārna uzskats šai jautājumā jau noskaidrojies). Vairākums atzina, ka nepiedalīšanās vēlēšanās būtu „bikluma pazīme^55, — uzskats, ko, kā mēs zinām, pilnīgi atzīst Parvuss un jaunā ,,Iskra“. Vienošanās faktā ar policiju turpretim izpaudās mūsu zemstiešu drosme...

Kongress pieņēmis rezolūciju, kurā Dome nevis nosodīta, bet tikai teikts (nezinām gan. vai bikli vai drosmīgi?), ka „Dome nav tautas pārstāvniecība šā vārda precizā nozīmē^55. Krievijas pilsoņi tiek aicināti apvienoties pēc zemstu kongresos jau agrāk pieņemtām programām un cīnīties uz Domes pamata. Par cīņu ārpus Domes un bez Domes rezolūcijā nav ne vārda: tas nozīmē „ne uz mirkli neatteikties no agrākajiem cīņas paņēmieniem^55, runājot no policijas „neatkarīgā^55 osvoboždenca vārdiem ...

* — ,,I,aiks“. Red.

** Sk. šā sējuma 145.—152. lpp. Tied.

17 Я. sēj.

Padarot mērenāku savu kādreizējo „revolucionāro^64^1 kvēli, kas tagad ir nevietā, zemstieši pastiprinājuši savu „pozi-1ivo“ darbu sakarā ar Domi. Viņi sīki izstrādājuši politisko programu (tās pilnīga teksta mums vēl nav); viņi centušies savu atkāpšanos no demokrāti jās aizsegt ar mērenā konstitucionālismā pamalpunktu atkārtošanu; viņi jo sīki izstrādājuši jautājumu par vēlēšanu kampaņu, par vietējo un centrālās vēlēšanu komitejas organizēšanu, par kandidātu sarakstu sastādīšanu un tamlīdzīgi.

Vai patiešām pēc visa tā vēl nav skaidrs, uz kuru pusi sliecas zemstiešu un osvoboždencu muižnieciskais un tirgo-niskais liberalisms?

Sākt atmest vienu pēc otras demokrātijās kaujinieciskās prasības, visu to, kas nodrošina revolucionārās tautas tiesības, kas attīsta un paplašina cīņu par brīvību (rezolūcijā nerunāt par cīņu bez Domes utt.)! Sākt nostiprināt visas tās demokrātijās prasības, kas nodrošina vienīgi tikai buržuāzijas varu (vispirms siltas vietiņas Domē)! Mazāk aģitācijas tautā, vairāk lietišķības Domē!

Cik trāpīgi pateicis „liberālis**, vakarējais patvaldības pielūdzējs, Viljams Stcds (sk. viņa vēstuli avīzē „Times***

26. septembrī), ka ārējais miers prasījis iekšējo mieru, mieru starp caru un liberālo buržuāziju, kurš pasludināts ar 6. augusta likumu! Zemstieši ar savu uzvešanos pierāda, ka viņi grib līgt mieru, lai gan, protams, ne jau uzreiz un ne jau par visu noslēgs mieru. „Michails Slachoviča kgs, Šipova draugs un līdzstrādnieks, — rakstīja „Temps** korespondents

27. septembrī, — cer uz to, ka nodibināsies centra partija, kas stāvēs par patvaldību un par padomdevēju Domi; viņš apgalvo, ka daudzi galējo partiju biedri (!! kāds negods, adresēts osvoboždenciem! Avīzes ,,Proletarij“ redakcija) ir gatavi pievienoties šai partijai**. Slachoviča kga apgalvojumu apstiprina ne vien daudzu legālu avīžu vārdi, bet vēl vairāk zemstiešu kungu darbi. M. Slachoviča kgs piedalījās kongresā, — ziņo „Times** korespondents 26. septembrī. „Viņš stingri tic mēreno elementu uzvarai; un patiešām, tas, ka gandrīz nemaz nebija parasto dedzīgo uzbrukumu (fiery denunciations) valdībai, izņemot nejaušus (I!) aizrādījumus par šausmām Kaukazijā, it kā apstiprina (rather confirms) viņa pareģojumus" (forecast). „Kongresa noskaņojums — telegrafē tas pats konservatīvās angļu avīzes korespondents — ir pārsteidzošā kontrastā ar to noskaņojumu, kas valdīja jūlija kongresā, kad liels delegātu skaits bija par Domes boikotu".

Vai patiešām „Iskra" arī tagad neatteiksies no sava aplamā uzskata, it kā tie, kas bija par boikotu, esot vēlējušies pasivi noiet malā, bet Stachoviči, kuri ir par līdzdalību, vēloties nopietnu cīņu? Vai patiešām tā kopā ar Parvusu pat vēl tagad būs par vienošanos ar osvoboždenciem un par viņu atbalstīšanu, pēc tam kad tie acīm redzot sākuši vienoties ar Durnovo kungiem?

P. S.* Patiesības labā jāsaka, ka pienāk arvien jaunas un jaunas ziņas par Krievijas jauniskriešu domstarpībām ar jauno „Iskru". Mēs tikko kā saņēmām S.-Peterburgas grupas (meņševistiskās) lapiņu: „Valsts dome vai satversmes sapulce". Līdzās Domes kritikai mēs tur atrodam lozungu: „nost ar Domi!". Strādnieku pārstāvji tiek aicināti pasacīt liberāļiem, „ka tie nedrīkst atzīt Valsts domi", „ka to pienākums ir atteikties no savām tiesībām (neskaidri iespiests lapiņā) tikt ievēlētiem Domē", ka tiem jāpalīdz strādniekiem „bruņoties cīņai pret melno sotņu un Valsts domi". Tādējādi Pēterburgas meņševiki pieņēmuši aktivā boikota lozungu. Tāpat kā slavenajā gadījumā ar „zemstu kampaņas plānu", „Iskra" ar saviem piekritējiem Krievijā nav vienis pratis. Tikai vienā ziņā Pēterburgas meņševiki tuvojas „Iskrai": viņi aicina strādniekus tūlīt pat ievēlēt „pārstāvjus fabrikās, darbnīcās, cechos, tāpat kā vēlēja Šidlovska komisiju^88". .. „Lai mūsu pārstāvji, sanākuši kopā, tāpat cīnās pret Valsts domi, kā mūsu ievēlētie pārstāvji Šidlovska komisijā cīnījās pret šīm viltīgajām patvaldības lamatām". Šis lozungs ļoti līdzīgs „Iskras" lozungam par „revolucionāro pašvaldību", lai gan S.-Peterburgas grupas biedri, protams, nelieto šo nevietā skaļo vārdu. Mēs nešaubāmies, ka Pēterburgas strādnieki sapratīs, cik nepareizs ir šis lozungs un cik aplama ir paralēlē ar Šidlovska komisiju. Toreiz strādnieki boikotēja komisiju, tagad Dome boikotē strādniekus.

Revolucionārā pašvaldība, saglabājot cara varu, var būt

— Postscriptum — pierakstījums. Red.

tikai viens no revolūcijas gabaliņiem (Smoļenskas pilsētas domes lēmums u. tml.). Padarīt to par revolucionārā proletariāta galveno lozungu nozīmē radīt jucekli un palīdzēt osvoboždenciem. Attīstot, paplašinot, nostiprinot un izplatot proletariāta un zemniecības revolucionāro spēku organizēšanu, mēs nedrīkstam šo kara organizēšanu, sacelšanās organizēšanu sajaukt ar pašvaldību. Gan sava uzdevuma, gan izcelšanās veida, gan rakstura ziņā bruņotās sacelšanās organizēšana, revolucionārās armijas organizēšana nemaz nav līdzīga revolucionārās pašvaldības organizēšanai. Jo cītīgāk cenšas liberālie buržuji, osvoboždenci, apcirpt, mīkstināt, apgraizīt konsekventos revolucionāri demokrātiskos lozungus, toties spilgtāk un tiešāk tie jāizvirza mums: visas tautas satversmes sapulces sasaukšana, ko izdara revolucionārā pagaidu valdība, bruņota sacelšanās un revolucionārās armijas organizēšana, lai gāztu cara varu.

„Proļetarij", 19. nr., 1905. о■ Iespiests pēc avīzes ..Prvļelarij"

3. uklabrl (20. septembri> teksta

SOCIALISMS UN ZEMNIECĪBA

Revolūcija, ko pārdzīvo Krievija, ir visas tautas revolūcija. Visas tautas intereses nonākušas nesamierināmā pretrunā ar to personu saujiņas interesēm, kuras sastāda un atbalsta patvaldnieci.skо valdību. Pati modernās, uz preču saimniecības pamata celtās sabiedrības pastāvēšana ar dažādo iedzīvotāju šķiru un grupu milzīgo interešu atšķirību un pretrunām prasa iznīcināt patvaldību, prasa politisko brīvību, valdošo šķiru interešu brīvu un tiešu izpausmi valsts iekārtā un pārvaldīšanā. Demokrātiskais apvērsums, kas savā sabiedriski ekonomiskā būtībā ir buržuāzisks, nevar neizteikt visas buržuāziskās sabiedrības vajadzības.

Bet pašu šo sabiedrību, kas pašlaik šķiet vienota un viengabalaina cīņā pret patvaldību, neglābjami sašķēlis bezdibenis starp kapitālu un darbu. Tauta, kas sacēlusies pret patvaldību, — nav viengabalaina tauta. īpašnieki un algotie strādnieki, niecīgs skaits („augšējie desmitlūkstoši“) bagātnieku — un desmitiem miljonu nemantīgo un darba jaužu, tās patiešām ir „divas nācijās", kā teicis kāds tālredzīgs anglis jau XIX gadsimta pirmajā pusē^80. Cīņa starp proletariātu un buržuāziju ir dienas kārtībā visā Eiropā. Šī cīņa jau sen pārsviedusies arī uz Krieviju. Mūslaiku Krievijā revolūcijas saturs ir nevis divi spēki, kas cīnās, bet divi atšķirīgi, dažāda veida sociāli kari: viens — mūslaiku pat-valdnieciski dzimtbūtnieeiskās iekārtas dzīlēs, otrs — nākamās, mūsu acu priekšā jau dzimstošās buržuāziski demokrātiskās iekārtas dzīlēs. Viens ir visas tautas cīņa par brīvību (par buržuāziskās sabiedrības brīvību), par demokrātiju, t. i., par tautas patvaldību, otrs ir proletariāta šķiras cīņa pret buržuāziju par sociālistisku sabiedrisko iekārtu.

Tādējādi uz sociālistiem gulstas smags un grūts uzdevums — vienlaicīgi vest divus karus, kas pilnīgi atšķirīgi gan rakstura, gan mērķa, gan to sociālo spēku sastāva ziņā, kuri spējīgi noteikti piedalīties vienā vai otrā karā. Sociāldemokrātijā šo grūto uzdevumu skaidri nostādījusi un noteikti izlēmusi tāpēc, ka tā visas savas programas pamatā likusi zinātnisko sociālismu, t. i., marksismu, tāpēc, ka tā iestājusies kā viens no pulkiem vispasaules sociāldemokrātijas armijā, sociāldemokrātijas, kas visai daudzu demokrātisku un sociālistisku kustību pieredzē visdažādākās Eiropas zemēs pārbaudījusi, apstiprinājusi, izskaidrojusi un sīkāk izstrādājusi marksisma tezes.

Revolucionārā sociāldemokrātijā jau sen rādījusi un parādījusi Krievijas demokrātismā buržuāzisko raksturu, sākot ar tā liberāli narodņicisko un beidzot ar ,,osvoboždencisko“ formulējumu. Tā vienmēr rādījusi buržuāziskā demokrātismā neizbēgamo nenoteiktību, ierobežotību, šaurību. Demokrātiskās revolūcijas laikmetā tā izvirzījusi sociālistiskajam proletariātam uzdevumu: piesaistīt savā pusē zemniecības masas un, paralizējot buržuāzijas svārstību, salauzt un iznīcināt patvaldību. Demokrātiskās revolūcijas izšķiroša uzvara iespējama vienīgi kā proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskā diktatūra. Bet, jo drīzāk un pilnīgāk realizēsies šī uzvara, toties ātrāk un dziļāk attīstīsies jaunas pretrunas un jauna šķiru cīņa jau pilnīgi demokratizētas buržuāziskās iekārtas laukā. Jo viengabalaināk mēs realizēsim demokrātisko apvērsumu, toties tuvāk vaigu vaigā mēs būsim ar sociālistiskā apvērsuma uzdevumiem, toties skaudrāka un asāka būs proletariāta cīņa pret buržuāziskās sabiedrības pašiem pamatiem.

Sociāldemokrātijai nemitīgi jācīnās pret ikkatru novirzīšanos no tādas proletariāta revolucionāri demokrātisko un sociālistisko uzdevumu nostādnes. Aplam ir ignorēt pašreizējās revolūcijas demokrātisko, t. i., savos pamatos buržuāzisko, raksturu, tāpēc aplam ir izvirzīt tādus lozungus kā revolucionāro komunu dibināšana. Aplam un reakcionāri ir noniecināt proletariāta līdzdalības un pie tam vadošas līdzdalības uzdevumus demokrātiskā revolūcijā, baidoties kaut vai no lozunga par proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātisko diktatūru. Aplam ir jaukt demokrātiskās un sociālistiskās revolūcijas uzdevumus un noteikumus, kuri

V. I. U»i<» ^raļļ»'« ..Socialisms un zemniecība" pirmā Mppusc. i9()." у,

Samazināts

nav viendabīgi, atkārtojam, gan pēc rakstura, gan pēc to sociālo spēku sastāva, kas tajās piedalās.

Lūk, pie šās pēdējās kļūdas mēs arī gribam tagad sīki pakavēties. Šķiru pretrunu neattīstība tautā vispār, zemniecībā it sevišķi, ir neizbēgama parādība demokrātiskās revolūcijas laikmetā, kura pirmoreiz rada pamatus patiesi plašai kapitālisma attīstībai. Bet šī ekonomikas neattīstība rada tādā vai citādā veidā atpaiicīgu sociālismā formu atjaunošanos un atdzīvināšanu, kurš ir sīkburžuazisks socialisms, jo idealizē pārveidības, kas nepārsniedz sīkburžuazisku attiecību ietvarus. Zemnieku masas neapzinās un nevar apzināties to, ka vispilnīgākā ,,brīviba“ un kaut vai visas zemes „vistaisnīgākā^1* sadalīšana ne vien neiznīcinās kapitālismu, bet, gluži pretēji, radīs apstākļus tā sevišķi plašai un varenai attīstībai. Un tanī laikā, kad sociāldemokrātijā šajos zemnieku centienos izceļ un atbalsta tikai revolucionāri demokrātisko saturu, sīkburžuaziskais socialisms zemnieku neapzinīgumu padara par teoriju, sajaucot vai sapludinot vienkop patiesi demokrātiskā un safantazētā sociālistiskā apvērsuma noteikumus un uzdevumus.

Šās neskaidrās sīkburžuaziskās ideoloģijas visuzskatāmākā izpausme ir „sociālistu revolucionāru" programa, — pareizāk, programas projekts, kuri jo ātrāk steidzās pasludināt sevi par partiju, jo mazāk attīstītas viņiem bija parte-jiskuma formas un priekšnoteikumi. Iztirzājot viņu programas projektu (sk. avīzes „Vperjod" 3. nr-u*), mums jau bija izdevība parādīt, ka sociālistu revolucionāru uzskatu sakne ir vecais Krievijas narodņicisms. Bet, tā kā visa Krievijas ekonomikas attīstība, visa Krievijas revolūcijas gaiļa nesaudzīgi un nežēlīgi ik dienu un ik stundu izrauj pamatus tīrā narodņicisma balstiem, tad sociālistu revolucionāru uzskati neizbēgami kļūst eklektiski. Narodņicisma robus viņi cenšas aizlāpīt ar modernās oporlunistiskās marksisma „kritikas" ielāpiem, bet izdilušais apģērbs tādēļ nekļūst stiprāks. Visā visumā viņu programa ir kaut kas absolūti nedzīvs, iekšēji pretrunīgs, kas parāda tikai vienu Krievijas sociālismā vēstures posmu ceļā no dziīnlbūtnieciskās Krievijas uz buržuāzisko, ceļā „no narodņicisma uz marksismu". Šis formulējums, kas tipisks daudziem vairāk vai mazāk sīkiem

Sk. Rakslti 4. izd., 8. sēj., 63.—69. Ipp. licd.

mūslaiku revolucionārās domas strautiņiem, atliecas arī uz Polijas sociālistiskās partijas (PPS) jaunāko agrarās progra-mas projektu, kurš iespiests avīzes ,,Przedšwit“[65] 6.—8. nr-ā.

Projekts sadala agraro programu divās daļās. I daļa apskata „reforņias, kuru realizēšanai sabiedriskie apstākļi jau nobrieduši^65^1; II daļa — „formulē I daļā apskatīto agraro reformu vainagojumu un integrāciju**. I daļa savukārt sadalās trīs nodaļās; Л) darba aizsardzība — prasības lauksaimniecības proletariāta labā; B) agrarās reformas (šaurā nozīmē jeb, tā sakot, zemnieku prasības) un C) lauku iedzīvotāju aizsardzība (pašvaldība utt.).

Šai programā solis uz marksismu ir mēģinājums atdalīt no maksimālās programas kaut ko līdzīgu minimālai progra-mai, — pēc tam pilnīgi patstāvīga tīri proletāriskā rakstura prasību nostādne, — tālāk atziņa programas motivācijā, ka sociālistam ir pilnīgi nepieļaujams „glaimot zemnieku masu īpašnieciskiem instinktiem**. Pareizāk sakot, ja pilnīgi apdomātu patiesību, ko ietver šī pēdējā teze, un konsekventi to attīstītu līdz galam, tad neizbēgami iznāktu stingri marksistiska programu. Bet tur jau ir tā nelaime, ka PPS, tikpat labprāt smeldama savas idejas no marksisma oporlu-nistiskās kritikas akas, nav izturēti proletāriskā partija. „Tāpēc ka zemes īpašuma koncentrēšanās tendence nav pierādīta — lasām programas motivācijā — nav iedomājams pilnīgi atklāti un pārliecinoši uzstāties, lai aizstāvētu šo saimniecības formu un pārliecinātu zemnieku, ka sīk-saimniecību izzušana ir neizbēgama**.

Tas nav nekas cits kā buržuāziskās politiskās ekonomijas atbalss. Buržuāziskie ekonomisti visiem spēkiem cenšas sīk-zemniekam iepotēt ideju, ka kapitālisms un sīkā zemkopja — īpašnieka labklājība ir savienojami. Tāpēc viņi ar zemes īpašuma koncentrācijas daļējo jautājumu aizsedz vispārējo jautājumu par preču saimniecību, par kapitala jūgu, par sīkās zemnieku saimniecības nīkuļošanu un slīdēšanu uz leju. Viņi negrib redzēt to, ka lielražošana zemkopības speciālajās tirgus nozarēs attīstās gan sīkos, gan vidējos zemes īpašumos, ka šie īpašumi sairst tiklab nomas maksas augšanas, kā arī hipotēku slogu un augļošanas spaidu dēļ. Viņi atstāj ēnā neapstrīdamo faktu par lielsaimniecības technisko pārākumu zemkopībā un zemnieka dzīves apstākļu pasliktināšanos viņa cīņā pret kapitālismu. PPS vārdos nav nekā cita kā tikai šo buržuāzisko aizspriedumu atkārtošana, kurus atdzīvina mūslaiku Dāvidi"0.

Teorētisko uzskatu svārstības parādās ari praktiskajā programā. Ņemiet I daļu — agrarās reformas šaurā nozīmē. No vienas puses, jūs izlasīsit punktu 5) „Visādu ierobežojumu atcelšana, pērkot iedalīto zemi un 0) šarvarku^01 un šķūšu (naturālās klaušas) atcelšana". Tās ir tīri marksistiskas minimālās prasības. Izvirzot tās (sevišķi 5. p.), PPS sper soli uz priekšu, salīdzinot ar mūsu sociālistiem revolucionāriem, kas kopā ar avīzi „Moskovskije Vedomosti" simpatizē izdaudzinātai „iedalītās zemes neatsavināmībai". Izvirzot tās, PPS pieiet gluži klāt marksisma idejai par cīņu pret dzimtbūšanas atliekām kā tagadējās zemnieku kustības pamatam un saturam. Bet, pieejot pie šās idejas, PPS vēl atrodas tālu no tā, lai to pilnīgi un apzinīgi pieņemtu.

Minimālās programas, ko mēs apskatām, galvenie punkti ir: „1) apanažas, valsts un garīdzniecībai piederošo muižu nacionalizācija konfiskācijas ceļā; 2) lielu zemes īpašumu nacionalizācija, ja nav liešu mantinieku, 3) mežu, upju un ezeru nacionalizācija". Šīm prasībām piemīt visi tās programas trūkumi, kura pašreiz pirmajā vietā izvirza zemes nacionalizācijas prasību. Kamēr vēl nav pilnīgas politiskas brīvības un tautas patvaldības, kamēr vēl nav demokrātiskās republikas, izvirzīt nacionalizācijas prasību ir priekšlaicīgi un nesaprātīgi, jo nacionalizācija nozīmē pāreju valsts rokās, bet tagadējā valsts ir policejiska un šķiriska, rītdienas valsts katrā ziņā būs šķiriska. Turklāt kā lozungs, kas vestu uz priekšu demokratizācijas virzienā, šī prasība ir sevišķi nederīga, jo tā smaguma centru pārnes nevis uz zemnieku attiecībām pret muižniekiem (zemnieki ņem muižnieku zemi), bet uz muižnieku attiecībām pret valsti. Jautājuma šāda nostādne ir pašos pamatos nepareiza tādā brīdī, kad zemnieki revolucionārā ceļā cīnās par zemi gan pret muižniekiem, gan pret muižnieku valsti. Revolucionārās zemnieku komitejas, lai konfiscētu un kā konfiskācijas ierocis, — lūk, vienīgais lozungs, kas atbilst šādam brīdim un kas virza uz priekšu šķiru cīņu pret muižniekiem nesaraujamā sakarā ar muižnieku valsts revolucionāru sagraušanu.

Pārējie minimālās agrarās programas punkti PPS projektā ir šādi: „4) ierobežot īpašuma tiesības, ciktāl tās kjīīst par šķērsli katram zemkopības uzlabojumam (meliorācijai), ja ieinteresēto vairākums atzīs šos uzlabojumus par nepieciešamiem; ...7) nacionalizēt labības apdrošināšanu pret ugunsgrēku un krusu, bet lopu — pret epizootiju; 8) valsts palīdzība ar likumdošanu, lai nodibinātu zemkopības arteļus un kooperācijas; 9) agronomu skolas^1*.

Šie punkti ir pilnīgi sociālistu revolucionāru garā jeb (kas ir tas pats) pilnīgi buržuāziskā ret'ormisma garā. Tajos nav itin nekā revolucionārā. Protams, tie ir progresivi, tur nav ko strīdēties, bet progresivi īpašnieku interesēs. Ja tos izvirza socialists, tad tas nozīmē tieši glaimot īpašnieciskiem instinktiem. Izvirzīt tos ir tas pats kā prasīt, lai valsts atbalsta trestus, karteļus, sindikātus, rūpnieku biedrības, kuri ir ne mazāk „progresivi** kā kooperācijas, apdrošināšana u. tml. zemkopībā. Viss tas ir kapitālistisks progress. Rūpēties par to nav mūsu uzdevums, bet gan saimnieku, uzņēmēju uzdevums. Proletāriskais socialisms atšķirībā no sīkburžuaziskā atļauj grafiem de Rokiņji, muižniekiem zemstiešiem u. tml. rūpēties par saimnieku un saimnieķeļu kooperacijām, bet pats tas rūpējas vienīgi un tikai par algoto strādnieku kooperāciju, lai cīnītos pret uzņēmējiem.

Aplūkojiet tagad programas II daļu. Tā sastāv no viena šāda punkta: „Lielo zemes īpašumu nacionalizācija konfiskācijas ceļā. Tādā kārtā tautas iegūtā aramzeme un pļavas jāsadala iedalītos zemes gabalos un jānodod bezzemniekiem vai mazzemniekiem ilggadīgā nodrošinātā nomā**.

Neko teikt, labs „vainagojums**! Partija, kas sevi dēvē par sociālistisku, kā „agraro reformu vainagojumu un integra-ciju“ ierosina nevis sociālistisku sabiedrības iekārtu, bet nejēdzīgu sīkburžuazisku utopiju. Mūsu priekšā ir visuzskatāmākais paraugs tam, kā pilnīgi sajauc demokrātisko un sociālistisko apvērsumu, pilnīgi nesaprotot to dažādos mērķus. Zemes pāreja no muižniekiem zemnieku rokās var būt — un Eiropā visur bija — demokrātiskā apvērsuma sastāvdaļa, viens no buržuāziskās revolūcijas posmiem, bet nosaukt to par vainagojumu vai novešanu līdz galam var tikai buržuāziskie radikāļi. Zemes pārdalīšana starp tām vai citām īpašnieku grupām, tām vai citām saimnieku šķirām var būt izdevīga un nepieciešama demokrātijās uzvaras interesēs, dzimtbūšanas pēdu pilnīgas izdzēšanas, masu dzīves līmeņa celšanas, kapitālisma attīstības paātrināšanas interesēs utt., — visnoteiktākais atbalsts šādam pasākumam var būt obligāts sociālistiskām proletariātam demokrātiskās revolūcijas laikmetā, bet „vainagojums un novešana līdz galam" var būt tikai sociālistiskā, bet nevis zemnieku sīk-ražošana. Sīkzemnieku nomas „nodrošināšana", saglabājot preču saimniecību un kapitālismu, ir reakcionāra, sīkbur-žuaziska utopija un nekas vairāk.

Tagad mēs redzam, ka PPS galvenā kļūda nepiemīt viņai vienai, nav vienīgā, nav nejauša. Tā skaidrākā un spilgtākā formā (nekā izdaudzinātā sociālistu revolucionāru „sociali-zacija", ko nesaprot paši sociālisti revolucionāri) pauž visa Krievijas narodņicisma, visa Krievijas buržuāziskā liberālismā un radikālisma galveno kļūdu agrarajā jautājumā līdz pat tam, kas izpaudās debatēs zcmstiešu pēdējā (septembra) kongresā Maskavā.

Šo galveno kļūdu var izteikt šādi:

Tuvāko mērķu nostādnes ziņā PPS programa nav revolucionārā. Savu galamērķu ziņā tā nav sociālistiskā.

Vai citādi: demokrātiskā un sociālistiskā apvērsuma izšķirības neizpratne noved pie tā, ka demokrātiskajos uzdevumos neizpaužas to īstenā revolucionārā puse, bet sociālistiskajos uzdevumos tiek ievesta visa buržuāziski demokrātiskā pasaules uzskata neskaidrība. Lozungs demokrātam iznāk nepieliekami revolucionārs, sociālistam — nepiedodami juceklīgs.

Turpretim sociāldemokrātijas programa apmierina visas prasības, gan lai atbalstītu paliesi revolucionāro demokrātismu, gan lai izvirzītu skaidru sociālistisku mērķi. Tagadējā zemnieku kustībā mēs redzam cīņu pret dzimtbūšanu, cīņu pret muižniekiem un pret muižnieku valsti. Šo cīņu mēs atbalstām līdz galam. Tādam atbalstam vienīgais pareizais lozungs: konfiskācijā, izmantojot revolucionārās zemnieku komitejas. Ko darīt ar konfiscēto zemi, — tas ir otrās šķiras jautājums. To izlemsim nevis mēs, bet zemnieki. To izlemjot, tieši sāksies cīņa starp proletariātu un buržuāziju zemniecībā. Lūk, kāpēc mēs šo jautājumu vai nu atstājam atklātu (kas tik ļoti nepatīk sīkburžuaziskiem projektētājiem), vai no savas puses dodam tikai norādījumu, ka ceļš sākas ar nogriezumu atņemšanu (kurā maz domājoši ļaudis pretēji sociāldemokrātijas daudzajiem izskaidrojumiem saskata šķērsli kustībai).

Tālab, lai agrarajai reformai, kas mūslaiku Krievijā ir neizbēgama, patiešām būtu revolucionāri demokrātiskā nozīme, ir tikai viens līdzeklis: lai to izdara pēc pašu zemnieku revolucionārās iniciativas, pretēji muižniekiem un birokrātijai, pretēji valstij, t. i., lai izdara revolucionārā ceļā. Pēc tādas pārveidības pati sliktākā zemes sadalīšana būs no visiem viedokļiem labāka nekā tagadējā. Un uz šo ceļu mēs norādām, nostādot centrā prasību pēc revolucionārām zemnieku komitejām.

Bet līdz ar to mēs sakām lauku proletariātam: „Pati radikālākā zemnieku uzvara, kurai tev tagad jāpalīdz ar visiem spēkiem, neglābs tevi no nabadzības. Šim mērķim ir tikai viens līdzeklis: visa — gan rūpniecības, gan lauksaimniecības — prolelariala uzvara pār visu buržuāziju, sociālistiskās sabiedrības uzcelšana".

Kopā ar zemniekiem saimniekiem pret muižniekiem un muižnieku valsti, kopā ar pilsētu proletariātu pret visu buržuāziju un visiem zemniekiem saimniekiem. Lūk, apzinīgā Jauku proletariāta lozungs. Un, ja šo lozungu uzreiz vai pat nemaz nepieņems saimnieķeļi, tad toties tas kļūs par strādnieku lozungu, to nenovēršami apstiprinās visa revolūcija, tas atbrīvos mūs no sīkburžuaziskām ilūzijām, tas norādīs mums skaidri un noteikti mūsu sociālistisko mērķi.

Prolelarij20. nr., 190C>. о• Iespiests pēc avīzes .,Proļctarij**

10. oktobri (27. septembrī) teksta

PIEĒDUSIES BURŽUĀZIJĀ UN ALKATĪGA BURŽUĀZIJĀ

Avīze ,,Le Temps"[66] ir viens no franču konservativās buržuāzijas visietekmīgākajiem orgāniem. Pret sociālismu lā ved vissīvāko kampaņu, un reti kādu dienu jūs neieraudzīsit tās slejās Marksa, Bebeļa, Geda, Žoresa vārdu ar vis- > niknākajiem komentāriem un izlēcieniem. Par sociālismu ,,Le Temps“ nespēj runāt bez trakuma trīsām.

Krievijas ,,krizi“, kā mēdz izteikties godprātīgie eiropieši, šī avīze vēro ar vislielāko uzmanību, nekad neatstādama la nation amie et alliēe — „draudzīgo un savienībā saistīto na-ciju“ — bez saviem pamācošajiem padomiem. Tā arī tagad viņa veltī ievadrakstu pēdējam zemstiešu kongresam. Viņa atceras iepriekšējo jūlija kongresu un pat vēl tagad nevar atturēties, neizteikusi savu neapmierinātību. Tā, vai redzat, esot bijusi „absolūtas domu nekārtības un vispilnīgākās nolūku nenoteiktības aina“: Buligina projekts jau bijis zināms, un tomēr delegāti aprobežojušies ar „dedzīgām runām", neprazdami izlemt jautājumu — boikotēt vai piedalīties. Valdošās franču buržuāzijas organs dusmās pat atgādina zemstiešiem, ka tiem neesot bijis mandatu!

Toties cik priecīgi tagad smaida politiskās varas pieēdies buržujs! cik laipni tas steidz spiest sava domubiedra dižciltīgo labo roku, kurš vēl tikai alkst pēc politiskās varas, bet jau pierāda savu „briedumu"I Boikots noraidīts, un par to, ka nav mandatu, vairs netiek atgādināts. „Zemstiešu lēmums, — saka ,,Le Temps", — dara tiem godu. Tas pierāda, ka krievu tautas visizglītotāko elementu politiskā audzināšana progresē un ka tie atsakās no politiskās triku taisīšanas

miglainajiem plāniem, vīrišķīgi nostādamies uz nepieciešamās evolūcijas ce|a“.

Politiskās varas pieēdies buržujs, kas daudz ko pieredzējis tai ziņā, kurp noved tautas, strādnieku un zemnieku patiesās uzvaras revolūcijās, ne mirkli nešaubās izsludināt liberālo muižnieku un tirgoņu septembra kongresu par evolūcijas uzvaru pār revolūciju. .

Viņš slavē kongresa „mērenību". Viņš, acīm redzami apmierināts, aizrāda uz to, ka rezolūcija par „zemes sadrumstalošanu" un par vēlēšanu tiesībām sievietēm izkritusi cauri. „Šo lēmumu gudrība un mērenība skaidri parāda, ka galējo partiju uzskati šai kongresā nav guvuši virsroku. Programa, par kuru viņi visi vienojušies, pietiekami demokrātiskā, lai atbruņotu revolucionārus. Un, tā kā zemstu kongress savu projektu cer realizēt, lietojot vienīgi likumīgus līdzekļus, tad kongresa programa var piesaistīt arī tos reformistus, ko personīgi strīdi nenošķirs no zemstu kongresa locekļiem".

Pieēdies buržujs pamudinādams sit uz pleca alkatīgajam buržujam: izvirzīt programu, kas „pietiekami demokrātiskā", lai kaisītu smiltis acīs, lai atbruņotu revolucionārus un nostātos uz legālā ceļa, — tas ir, runājot skaidrā un tiešā krievu valodā, salīgt ar Trcpoviem-Romanoviem, lūk, īstā valstiskā gudrība.

Bet, ka tālredzīgā buržuja cerības uz vientiesīgiem revolucionāriem nav pilnīgi nepamatotas, to pierādījuši mūsu gudrinieki no jaunās „Iskras". Viņi, grožus palaiduši, brāžas iekšā lamatās, vienā laidā aicinādami, ņemt demokrātiskus solījumus no mērenajiem buržujiem, kuri tagad gatavi no visas sirds apsolīt, ko vien vēlaties, un uzņemties, ko vien vēlaties. Ne vien cīņā starp naidīgām partijām, bet arī cīņā sociālistisko partiju iekšienē (kā mēs pēc II kongresa par to pārliecinājāmies pieredzē) visi solījumi lido pie velna, tiklīdz tiek skartas cik necik svarīgas cīnītāju intereses. The promises like pie-crust are leaven to be broken, skan angļu sakāmvārds. „Solījumi ir tas pats, kas pīrāga garoza: tādēļ jau tos cep, lai pēcāk lauztu".

Pie kā nonākusi „Iskras" taktika attiecībā uz Domi? Proti, pie idejiskas un taktiskas revolucionāru atbruņošanas. Pie šās atbruņošanas strādājuši gudrinieki no oportunistiskās „Iskras", graujot aktivā boikota ideju, aizstājot (pilnīgi avīzes „Novoje Vremja"*2 garā un gandrīz ar tiem pašiem vārdiem) aktīvo boikotu ar pasivo, sludinot uzticību un paļaušanos Milukoviem un Stachovičiem, kas viens otru apkampuši, aizstājot revolucionāro sacelšanās lozungu ar osvoboždencisko buržuāzisko pulrojumu, tādu kā „pilsoņu revolucionārā pašvaldība^1'.

Tikai aklie vēl tagad var neredzēt, kādā purvā iestigusi „Iskra". Nelegālajā presē tā ir pilnīgi vientuļa, tās pusē ir tikai ,,Osvobo:deņije“. Bunds, ko pa! Martovs ar Akselrodu neturēs aizdomās par simpātijām pret „vperjodovisko arse-nalu“, noteikti nostājies par aktivo boikotu. Legālajā presē visi nelieši un visi mērenie liberāļi apvienojušies cīņai pret radikālajiem buržujiem, kas izteikuši simpātijās boikotam un visdraudzīgāk noskaņoti pret zemniecību.

Nu, vai tad Ļeņins savās „Divās taktikās", iztirzājot jaun-iskriešu rezolūcijas, nav teicis patiesību, ka ,,lskra“ noslīd līdz liberālajiem muižniekiem, kamēr avīze „Proļetarij" cenšas celt revolucionāros zemniekus?

Mēs minējām avīzi „Novoje Vremja".,Ne vien šis organs rāpulis, bet arī avīze „Moskovskije Vedomosti" ļoti nikni cīnās pret boikota ideju, ar to parādot visiem un ikvienam Domes reālo politisko nozīmi. Paraugam te būs kāds raksturīgs avīzes „Novoje Vremja" izlēciens, pie kā mēs jo labprātāk pakavēsimies tāpēc, ka tas jaunā gaismā rāda, cik neizmērojama ir pat tāda „cienīga" liberālā organa kā „Russkije Vedomosti" buržuāziskā neģēlība.

Šās pēdējās avīzes pazīstamais Berlines korespondents Jollosa kgs 247. nr-ā pakavējas pie Jenas kongresa. Sīkpilsoņa dvēsele vispirms sajūsminās par to, ka atradies, lūk, labsirdīgs un taisnīgs liberals buržujs, bagātnieks Abe, kas Jenas pilsētai uzdāvinājis tautas namu visu partiju, to skaitā pat sociāldemokrātu, brīvām sapulcēm. Un Jollosa kgs pievieno savu morāli: „tautai var sagādāt labumu arī ārpus zināmiem partijas ietvariem". Protams, tā ir taisnība. Bet ko lai saka par rakstnieku, kas ļoti niknas partiju cīņas laikmetā Krievijā sāk slavēt bezpartejiskumu? Vai patiešām Jollosa kgs nesaprot, ka ar to viņš izdara vislielāko politisko netaktiskumu un palīdz novovremenismam? Tomēr šās sīkpilsoniskās sajūsmas īstenā jēga par bezpartejiskumu lasītājam kļūs skaidra no šādas Jollosa kga frāzes:

„Es jau nemaz nerunāju par to, ka mēdz būt tādi politiski apstākļi, kad uz laiku der galamērķus noslēpt kabatā un paturēt prātā tuvākos uzdevumus, kas sociālismam un liberālismam ir kopēji".

Lūk, tas ir vaļsirdīgi! Paldies kaut par skaidrību, Jollosa kgs! Mums atliek tikai šādus paziņojumus izmantot vienmēr un katrā gadījumā, ikreiz, uzstājoties strādnieku priekšā, lai parādītu Krievijas liberālismā buržuāzisko raksturu, lai izskaidrotu strādniekiem, ka nepieciešama patstāvīga proletariāta partija, kas nelokāmi naidīga buržuāzijai, kaut arī visliberālākajai.

Ret visas šīs mūsu „demokrātā" tirades ir tikai ziediņi. Odziņas vēl priekšā. Jollosa kgs neaprobežojas ar padomu proletariātam „uz laiku noslēpt kabatā galamērķus", t. i., atteikties no sociālismā, nē, viņš bez tam ieteic atsacīties novest līdz galam tagadējo politisko revolūciju. Jollosa kgs citē Bcbeja runu un izvirza priekšplānā to vietu viņa runā, kur Bebelis izsaka šaubas, vai mums „tik drīz" izdosies pārvērst Krieviju par kulturālu valsti, tai pašā laikā teikdams, ka vecais patvaldnieciskais režims vairs neatgriezīsies, „ka vecā Krievija vairs nav iespējama". Sakarā ar šo vietu Jollosa kgs raksta:

„Es Bebeli neuzskatu par autoritāti Krievijas lietās, bet man jāpiezīmē, ka šinī savas runas daļā viņš izdevīgi atšķiras no Kautska un dažiem citiem doktrināriem, kas ieteic Bevolution in Permancnz (nepārtrauktu revolūciju). Kā gudrs cilvēks un politiķis, kas zina, kādās konkrētās formās tautas dzīvē izvēršas pastāvīgas anarehijas stāvoklis, Bebelis redz sekmes vispirms kulturālo uzdevumu realizēšanā, un no viņa vārdiem pilnīgi skaidri izriet, ka viņš nenovelk demarkācijas līnijas un jau nekādā ziņā neceļ mūrus starp Krievijas inteliģenci un Krievijas proletariātu, vismaz iekām nav realizētas cilvēka elementārās tiesības".

Pirmkārt, tā ir Rebeļa apmelošana, tīri novovremenislca apmelošana. Bebelis vienmēr un noteikti novelk „demarkācijas līniju" starp buržuāzisko un proletārisko demokrātismu; Jollosa kgs nevar to nezināt. Bebelis visnoteiktākā veidā norobežo buržuāzisko inteliģenci no sociāldemokrātiskās inteliģences. Apgalvot Krievijas lasītājam, it kā Bebelis, cīnīdamies par „kulluru", kaut reizi atstātu ēnā buržuāziskās demokrātijās melīgumu un nodevību, no vienas puses, strādnieku šķiras sociālistiskos mērķus, no otras, — nozīmē vislielākā mērā apmelot Vācijas revolucionārās sociāldemokrātijas vadoni.

Otrkārt, no Bebeļa runas absolūti neizriet, ka viņš uz Krievijas revolūciju raudzītos citādi nekā Kautskis. Bebeļa „izdevīgā atšķirība" no Kautska šai ziņā ir Jollosa kga izdomājums, kurš izrauj un sagroza vienu gabaliņu no Bebeļa runas, noklusēdams daudzus viņa izteicienus, kas pilnīgi runā par labu Krievijas revolūcijai un tās galīgai uzvarai.

Treškārt. — un te mēs saskatām visinteresantāko avīzes „Russkije Vedomosti“ pozīcijas īpatnību, — Jollosa kgs ar savu izlēcienu parāda, ka viņš tieši bīstas no revolūcijas izšķirošas uzvaras Krievijā. „Pastāvīgu revolūciju" Jollosa kgs nosauc par „pastāvīgu anarehiju". To pateikt nozīmē nosaukt revolūciju par dumpi, to pateikt nozīmē kļūt par revolūcijas notievēju. Un lai mums nesaka žurnālā „Osvobož-deņije" diplomāti, kam patīk apgalvot, it kā viņiem neesot ienaidnieku no kreisās puses, ka tā ir avīzes „Russkije Vedo-mosti" nejauša kļūda. Nav taisnība. Tā ir liberālā muižnieka un liberālā fabrikanta visdziļāko jūtu un visdziļāko interešu izpausme. Tas ir tas pats, kas Vinogradova kga frāze, kurš aicina cīņā pret to, ka Krievijas revolūcija nostājas uz 1789. gada ceļa. Tas ir tas pats, kas Trubeckoja kga sulainis-kums, kurš sacīja caram, ka viņš nesimpatizējot dumpim. Tā nav nejaušība. Tas ir mūsu buržuāzisko demokrātu neskaitāmo kauna darbu vienīgi paliesais formulējums vārdos, jo „pastāvīgā anarehija" viņus nogurdina, viņi sāk alkt pēc miera un kārtības, viņi jau piekusuši „cīnīties" (lai gan viņi nekad arī nav cīnījušies), viņi jau vēršas nost no revolūcijas, tikko ieraudzījuši vien, ka strādnieki un zemnieki, gribēdami kauties un ne tikai tikt sakauti, patiešām ceļas uz īstu cīņu. Demokrāti buržuji gatavi piemiegt vienu actiņu pret Trepovu trakošanu, pret neapbruņotu cilvēku slepkavošanu, viņus biedē ne šī, bet cita „anarehija", kad pie varas vis nebūs Trepovs un nebūs Petrunkevičs ar Rodičevu, kad zemnieku un strādnieku sacelšanās uzvarēs. Tieši tāpēc arī demokrāti buržuji tik labprāt grib piedalīties Domē, ka tajā viņi saskata ķīlu revolūcijas nodevībai, ķīlu, kā novērst revolūcijas, — šās briesmīgās „pastāvīgās anarehijas" — galīgo uzvaru.

Ka mēs šās liberālās psieholoģijas nozīmi esam parādījuši pareizi, par to galvo avīze „Novoje Vremja". Šie Trepovu iedīdītie sulaiņi uzreiz ieraudzījuši, cik liela ir avīzes

IK ». sēj.

„Russkije Vedomosti“ neģēlība, un steigušies no visas sirds apkampt savus domubiedrus. Avīze „Novoje Vremja“ 13. (26.) septembra numurā ar simpātijām citē tieši šo Jollosa kga nepatiesību par Bebeļa „izdevīgo atšķirību*1 no Kaulska, pati piezīmēdama:

„Tādējādi mūsu radikāliem ,,absentistiem“ būs arī Bebclis jāizslēdz no savu sabiedroto skaita**.

Secinājums pilnīgi saprotams. Avīzes „Novoje Vremja** profesionālie nodevēji pareizi novērtējuši avīzes „Russkije Vedomosti** „pārteikšanās** būtību un jēgu. Vēl vairāk. Politikā daudz pieredzējusī avīze „Novoje Vremja" tūlīt pat izdarījusi secinājumu, attiecinot to uz Domi. Lai gan Jollosa kgs nav teicis ne vārda par Bebeja uzskatu par boikotu, tomēr avīze „Novoje Vremja" nolamājusi par „absentistiem" tieši boikota piekritējus. Bebeja apmelošanu avīze „Novoje Vremja" papildinājusi ar „radikāļu" apmelošanu, izsacīdama tomēr to pilnīgi pareizo domu, ka „radikāļu absen-listu" taktiku vada tieši revolūcijas pilnīgas uzvaras ideja, nepārtrauktas revolūcijas ideja, kamēr liberāļus, kas grib piedalīties Domē, vada bailes no „pastāvīgās anarchijas". Avīzei „Novoje Vremja" ir taisnība. Trepova sulainim bija pilnīgas tiesības noķert Jollosa kgu uz vietas un pateikt tam: ja tu negribi „pastāvīgo anarchiju", tātad tu esi mans sabiedrotais, un nekāda demokrātiskā balamulība neat-penis man šo pārliecību. Mūsu ķilda ir maza ģimenes ķilda, bet pret „doktrināriem", „pastāvīgās anarchijas" piekritējiem, mēs būsim vienoti!

Vai tad „Iskra" vismaz tagad nesapratīs, ka tad, kad viņa boikota piekritējiem pārmeta atturēšanos, t. i., ,,absentismu“, viņa runāja novovremeniski? Vai viņa nesapratīs, ka šī viņas lozungu līdzība ar novovremeniskajiem lozungiem pierāda, ka viņas pozicija ir kaut kā dziļi neīsta?

Pieēdusies Eiropas buržuāzijā slavē pēc varas alkstošo Krievijas buržuāziju par mērenību. Trepova sulaiņi slavē Jollosa kgu no avīzes „Russkije Vedomosti" par „pastāvīgās anarchijas" idejas nosodīšanu. Novovremenisli un jaun-iskrieši smejas par „absentismu" ...

,,Proetarij“. 20. nr., IVO5. p. 10. oktobri (27. septembri)

Iespiests pēc atvizēs Prnļetanļ“

teksta

MUIŽNIEKI PAR DOMES BOIKOTU

Žurnālā „Osvoboždeņijc" 70. nr-ā iespiesli saīsināti zem-sliešu jūlija kongresa protokoli. Tagad, kad jautājums par taktiku attiecībā pret Valsts domi pievērš sev vispārēju uzmanību, visai svarīgi aizrādīt uz šo savā ziņā vienīgo materiālu, kas parāda, tieši kā zemstieši un osvoboždenci sprieduši par boikotu. Protams, neviens nešaubās par to, ka pirms miera noslēgšanas, pirms likuma izdošanas par Domi viņi bija vai centās izlikties revolucionārāki nekā tagad. Bet tomēr viņu argumentu raksturs ārkārtīgi pamācošs, lai pārbaudītu, kā jautājumu novērtējam mēs. Tas taču ir gandrīz vai pirmais jautājums Krievijas politiskajā vēsturē, kad konkrētus politiskus so|us kopēji apspriež ir opozicionārās, ir revolucionārās partijas.

Pilnīgi dabiski, ka buržuāziskiem demokrātiem jautājumu par boikotu lika izvirzīt nevis viņu cīņas vispārējā programa, nevis noteiktu šķiru intereses, bet vispirms neskaidra neveiklības, kauna sajūta par to pretrunīgo, viltus pilno stāvokli, kādā tie iekjuvuši. „Kā gan lai piedalāmies darbā, ko mēs esam nokritizējuši?" — jautājis Siškova kgs. „Tauta taču domās, ka mēs ar projektu esam solidāri". Kā redzat, jau šā liberāļa pirmās domas par boikotu saistītas ar jautājumu par tautu — viņš instinktivi jūt, ka piedalīties Domē nozīmē darīt kaut ko nelādzīgu tieši attiecībā pret lautu. Viņš nevar likt vaļā no tā, ka lāgiem pavīd tik labā vēlēšanās iet kopā ar tautu. Cits orators Rajevska kgs jautājumu nostāda abstraktāk. „Mēs vienmēr esam stāvējuši uz principiālā pamata, bet taktikas ceļā pieņemam kompromisu. Iznāk tā, ka mēs esam nosodījuši Buligina projektu, bet mums jau ļoti ir iegribējies kļūt par lautas pārstāvjiem. Nestāsimies uz šā slidenā ceļa". Tā, protams, ir maza Rajevska kga hiperbola, jo osvoboždenci nekad nav stāvējuši uz principiālā pamata. Nav arī pareizi jautājumu sašaurināt līdz kailai kompromisa noraidīšanai: revolucionāri sociāldemokrāti, kas apguvuši marksisma būtību, nekavētos oratoram aizrādīt, ka ir smieklīgi absolūti noraidīt dzīves uzspiestos kompromisus, ka svarīgākais nav tas, bet gan skaidra cīņas mērķu apzināšanās un neatlaidīga sekošana tiem jebkuros apstākļos. Bet, atkārtojam, buržuāziskām demokrātam ir sveša jautājuma nostādne, kas savā pamatā ir materiālistiska. Viņa šaubas ir tikai dziļas šķelšanās simptoms buržuāziskās demokrātijās dažādo slāņu iekšienē.

Frāžu varonis Rodičeva kgs, kas runāja pēc Rajevska kga, jautājumu izšķīris viegli: „Savā laikā mēs protestējām pret jauno zemstes nolikumu, bet zemstēs mēs piedalījāmies... Ja mums būtu spēki boikota realizēšanai, tad boikotu vajadzētu izsludināt^11 (bet vai ne tāpēc „nav spēku^11, godājamais, ka īpašnieku intereses ir naidīgas negrozāmai cīņai pret patvaldību un naidīgas strādniekiem un zemniecībai?)... „Kara mākslas pirmais noteikums: laikus bēgt^11... (nudien, tieši tā teicis Tveras liberālismā bruņinieks! Un liberāļi vēl izsmej Kuropatkinu). „Boikots būs tai gadījumā, ja mēs, piedaloties Domē, pirmo lēmumu pieņemsim šādu: „mēs aizejam. Šī nav īsta pārstāvniecība, bez kuras jūs tomēr vairs nevarat iztikt. Dodiet mums īsto^11. Tas būs īsts „boikots^11 (nu, protams! pateikt „dodiet^11! — vai tad zemstes Balalaikinam^83 var būt kaut kas „īstāks^11? Ne jau velti viņi tik jautri smējās, kad Golovina kgs viņiem stāstīja, kā viņš „bez pūlēm izklīdinājis^11 Maskavas gubernatora bailes, it kā zemstes kongress pasludināšot sevi par satversmes sapulci).

Ivoļubakina kgs sacījis: „Iepriekšējie oratori nostādīja jautājumu tā: „Vai nu piedalīties Buligina Domē, vai nedarīt nekā^11 („Iskra^11 nostāda jautājumu tieši tā kā šie monar-chisliskās buržuāzijas labējā spārna „iepriekšējie oratori^11). Vajag griezties pie iedzīvotājiem, kas visi būs pret Buligina Domi... Griezieties pie tautas, darbos realizējiet vārda un sapulču brīvību. Bet, piedaloties nepieklājīgā iestādē, jūs sevi pazudināt. Jūs tur būsit mazākums, un tas sevi pazudinās iedzīvotāju acīs^11. Šai runā atkal jūtams sakars starp boikota ideju un griešanos pie zemniecības, šās idejas nozīme, kas izpaužas pagriezienā no cara uz lautu. Un Ščepkina kgs lieliskā atklātībā steidz iebilst uz Koļubakina kga runu, ko viņš dziļi izpratis: „Nekas, ja mēs tautas acīs kļūdīsimies, bet lietu izglābsim^1* (.. .buržuāzijas lietu, droši vien oratoram būtu uzsaukuši strādnieki, ja tie būtu piedalījušies šai dižciltīgajā sapulcē). „Es nestrīdos, ka varbūt mums drīz būs jānostājas uz revolucionārā ceļa. Bet biroja projekts (rezolūcijas projekts pret boikotu) grib no tā izvairīties, jo mēs tiklab pēc audzināšanas, kā arī pēc simpātijām^1* (šķiras audzināšanas, šķiras simpātijām) „neesam revolucionāri^1*.

Gudri spriež Sčepkina kgsl Viņš labāk nekā visi jaunis-krieši kopā saprot, ka būtiskais šeit ir nevis līdzekļu izvēlē, bet mērķu atšķirībā. Kārtības „lieta glābjama^1*, — lūk, kur lietas kodols. Nevajag riskēt, ejot pa revolucionāro ceļu, kas var novest pie strādnieku un zemniecības uzvaras.

Toties mutes bajārs un tukšu salmu kūlējs de Roberti kgs izsakās pavisam, pavisam kā jauniskrietis: „Ko darīt, ja projekts sava nederīguma dēļ kļūs par likumu? Sacelties ar ieročiem rokās?11 (Kā gan var „sacelšanos saistīt ar Domi^11, ko jūs, Roberti kgs!? Cik žēl, ka jūs neesat pazīstami ar mūsu Bundu, tas jums izskaidrotu, ka tās saistīt nevar.) „Tā manuprāt ar laiku katrā ziņā notiks. Turpretim pašlaik pretošanās var būt vai nu vienkārši pasiva, vai arī pasiva, bet vienmēr gatava pārvērsties aklivā^11. (Ak, kāds jauks radikālis! Lūk, viņam vajadzētu izmantot jaunās „Iskras^11 lozungu: „revolucionārā pašvaldība^1*, — viņš jau nu gan te mācētu nospēlēt tādas arijas, tādas arijas...)... „dot mandātus tikai tiem, kas brauks, apņēmušies izdarīt apvērsumu par katru cenu^11. Lūk, kādi ir mūsējie! Nu, vai tad mums nebija taisnība, kad mēs sacījām, ka Parvuss saticies un apkampies ar šādu te, lūk, osvoboždencu? ka jaunā ,,Iskra“ uzķērusies uz muižnieku — mutes bajāru skaistajiem vārdiņiem?

„Proletarij", 20. nr., 190ā. u- Iespiests pēc avīzes „Prolelarij"

JO. oktobrī (27. septembri) teksta

JAUTAJUMA PAR PARTIJAS APVIENOŠANOS^04

Mēs no savas puses varam tikai apsveikt Centrālās Komitejas pilnīgi skaidro un noteikto jautājuma nostādni. Vai nu apvienošanās ar partiju uz III kongresa lēmumu pamata, vai ari apvienošanās kongress. Organizācijas komisijai tas jāizšķir galīgi. Ja viņa noraida iestāšanos partijā uz III kongresa lēmumu pamata, tad nepieciešams tūlīt sākt gatavot un izstrādāt apvienošanās kongresa noteikumus. Tam nolūkam vajadzētu, pirmkārt, ar noteiktu precizitāti formāli paziņot abām pusēm, ka principā atzīts par nepieciešamu sasaukt divus kongresus vienā laikā un vienā vietā; otrkārt, tāpat formāli noteikt, ka visas abu partijas daļu organizācijas bez ierunām pakļausies savas daļas kongresa lēmumiem. Citiem vārdiem, abiem kongresiem jābūt ar lēmēju un nevis ar padomdevēju nozīmi attiecīgai partijas daļai; treškārt, nepieciešams jau iepriekš precizi noteikt, tieši uz kādiem pamatiem kongresi tiek sasaukti, t. i., tieši no kādām organizācijām un cik delegātu ir ar lēmēja balsstiesībām (2. un 3. p. tai partijas daļai, kas atzinusi III kongresu, noteikts KSDSP statūtos, ko pieņēmis III kongress); ceturtkārt, vajag tūlīt pat sākt sarunas par kongresa sasaukšanas laiku un vielu (par abu kongresu apvienošanās noteikumiem un momentu, kad notiks apvienošanās vienā, lems jau paši kongresi) ; piektkārt, visai svarīgi tūlīt sākt izstrādāt visprecizāko un sīkāko apvienošanās projektu, kas jāiesniedz abu kongresu izlemšanai. Šī lieta ir neatliekami nepieciešama. Gan cilu partiju pieredze, gan arī mūsu partijas pieredze skaidri rāda, ka kongresiem nebūs nekādas iespējas izlemt tik grūtu jautājumu, ja nav iepriekš sagatavota, publicēta un vispusīgi apspriesta apvienošanās projekta vai projektu.

Tātad tagad kārta Organizācijas komisijai, un tās lēmumus nepacietīgi gaidīs visi apvienošanās piekritēji.

,.Proļctarli". 10. nr.. 1905. o- Iespiests pie auires ,,Proļetarli"

10. oktobri (27. septembri) teksta

DUSMĪGA atbilde

Mūsu raksts: „Pašpatvaļīgās rašanās teorija" („Projetarij", 16. nr.)* radījis sevišķi dusmīgu Bunda atbildi. Viņam pat nav pieticis sava paša dusmīgo vārdu krājuma, un viņš tos vēl aizņēmies no pazīstamā rupjās polemikas pretinieka Pļechanova. Kas par lietu? Par ko Bunds dusmojas? Par to, ka mēs, no vienas puses, parādījām, ka Bunda ,,Iskrai“ adresētajā slavināšanā iespējama ironija, bet, no otras puses, izsmējām Bunda solidaritāti ar „Iskru" daudzos punktos. Šo divkosību Bunds uzvel mums, apsūdzēdams mūs par triku taisīšanu utt. un pilnīgi noklusēdams visu to, kā mēs iztirzājam neapšaubāmi neironiskos un tikpat neapšaubāmi nepareizos Bunda argumentus. Kāpēc Bunds noklusējis šo viņa paša izvirzītā jautājuma iztirzāšanu pēc būtības? Tāpēc, ka no šā iztirzājuma redzama paša Bunda pozicijas divkosība, kurš, no vienas puses, atteicies no ,,Iskras“ „Domes" taktikas, bet, no otras puses, visnopietnākā veidā atkārtojis daudzas „Iskras" kļūdas. Tas, ko dusmīgais Bunds izskaidro kā mūsu divkosību, īstenībā izskaidrojams ar Bunda divkosīgo poziciju jautājumā par to, vai mums jāizvirza lozungs par revolucionārās pagaidu valdības vai cara, vai Valsts domes sasauktu satversmes sapulci, vai arī par šās satversmes sapulces pašpatvaļīgo rašanos. Mēs parādījām, ka Bunds šai jautājumā sapinies. Pat līdz šim laikam Bunds uz to nav devis tiešu atbildi. Un, ja tagad Bunds baras par to, ka mēs esam parādījuši viņam spoguli, tad mēs atbildēsim ar parunu: „Nav spogulis vainojams, ja ...“.

„Prolctarij". Ж nr., 1905. ». Iespiests pēc uvi:es „Prolelarij“

iO. oktobri (27. septembrī) teksta

Sk. šā sējuma 200.—210. lpp. Red.

JAUNA MENŠEVIKU KONFERENCE

Mums piesūtītas hektografētas meņševiku „Dienvidu satversmes (!?) konferences*195 rezolūcijas. Pie pašas svarīgākās rezolūcijas (par Valsts domi) mēs vēl atgriezīsimies. Pagaidām aizrādīsim, ka no ,,Iskras“ „Domes^1* taktikas diviem galvenajiem punktiem konference izmetusi „izdarīt spiedienu, lai Valsts domē tiktu ievēlēti noteikti cilvēki** (Martova, Čerevaņina, Parvusa garā), bet pieņēmusi „visas tautas organizēšanu satversmes sapulces ievēlēšanai**. Jautājumā par ,,Iskras“ redakcijas sastāvu pieņemtas trīs rezolūcijas, bet jautājums tomēr nav izšķirts. Viena rezolūcija lūdz Aksel-rodu neizstāties no redakcijas, otra — Pļechanovu atgriezties redakcijā (pie kam konference — domājams, nemaz necenzdamās būt asprātīga — izsaka „nesaprašanu** par Pļecha-nova izstāšanos), trešā — pateicas ,,Iskrai“, izsaka tai pilnīgu uzticību u. tml., bet jautājumu par redakcijas sastāvu „galīgai izlemšanai pārnes uz Viskrievijas satversmes konferenci". Kā zināms, „pirmā Viskrievijas konference** jautājumu „pārnesusi" izlemšanai uz vietējām organizācijām. Vietējās organizācijas to „pārnes" izlemšanai uz satversmes konferenci... To laikam sauc par birokrātismā un formālismā likvidēšanu... Bet pagaidām, kamēr lieta ieilgst, ,,Iskra“ lieto Centrālā Organa nosaukumu, kādu tai nav piešķīruši pat tās piekritēji. Ērta pozicija, nav ko teikt!

Dienvidu konferences organizatoriskie statūti ir jau pazīstamo statutu precizs kopējums, tomēr ar nelieliem grozījumiem; pievienots §: „partijas augstākais organs ir partijas kongresi, kas sanāk pēc iespējas vienu reizi gadā". Dedzīgi apsveicam šo uzlabojumu. Sakarā ar jauno un lielisko punktu, ka „СК ievēlē kongresā", sakarā ar lielisko vēlēšanos izlemt kongresā (kaut arī tikai nākotnē) arī jautājumu par redakcijas sastāvu šis uzlabojums pierāda

virzīšanos uz III kongresa lēmumu pusi. Cerēsim, ka vēl pēc kādiem četriem mēnešiem nākamā „satversmes'1 konference noteiks arī kongresu, šo partijas augstāko orgānu, sasaukšanas kārtību... Ap apvienošanās jautājumu konference diemžēl staigā apkārt un apkārt, bet tieši nesaka: vai gribat apvienoties uz III kongresa pamatiem? ja nē, vai tad gribat gatavot divus kongresus vienā laikā un vienā vietā? Cerēsim, ka nākamā „satversmes" konference (kaut tikai drīzāk nekā pēc četriem mēnešiem!) izlems šo jautājumu.

ttPro\etarij‘*, 20. nr., 1905. 0. 10. oktobri (27. septembri>

Iespiests pēc avīzes ..Proletarij^4* teksta

KSDSP PĀRSTĀVNIECĪBĀ STARPTAUTISKAJĀ SOCIĀLISTISKAJĀ BIROJA

Meņševiku „Dienvidu satversmes konference'* šai jautājumā pieņēmusi šādu rezolūciju: „Iepazinusies ar dokumentiem, no kuriem redzams, ka biedrs Ļeņins nekā nav darījis, lai vienotos ar „mazākumu" jautājumā par KSDSP pārstāvniecību Internacionālajā birojā, un padarījis tur šo jautā* jumu par cīņas objektu starp divām partijas dajām, izvirzot pirmajā vielā frakcionaro domstarpību sīkumus, Dienvidu organizāciju konference šai sakarā izsaka savu dzi|o nožēlu un reizē ar to lūdz b. Pļechanovu joprojām pārstāvēt mūsu partijas daļu Internacionālajā birojā, un griežas pie visām „vairākuma" organizācijām ar priekšlikumu nekavējoties izteikties šai jautājumā un no savas puses pilnvarot b. Pļechanovu par pārstāvi tās vienības interesēs, pēc kuras mēs tiecamies, un lai visu citu zemju visu citu sociālistisko partiju priekšā mēs saglabātu mums visiem vienādi dārgo KSDSP prestižu".

Sī rezolūcija uzliek šā raksta autoram par pienākumu nākt klajā ar faktisku lietas apskatu: 1) Meņševiki nevar nezināt, ka visas un jebkādas vienošanās ir atkarīgas no CK, kas atrodas Krievijā. Ar nodomu runājot par „biedru Ļeņinu" vien, viņi runā nepatiesību. 2) Tūlīt pēc III kongresa divi CK locekļi no Krievijas personīgi griezās pie PJechanova, izteikdami vēlēšanos redzēt viņu gan kā KSDSP pārstāvi Starptautiskajā birojā, gan kā zinātniskā organa redaktoru. Pļeclīanovs atteicās. I'raze „nekā nav darījis"... dibināta uz novirzīšanos no patiesības. 3) Kad Pļechanovs pēc šās atteikšanās izstājās no „Iskras" redakcijas, tad viņš, ne-griezdamies pie KSDSP CK, paziņoja presē (29. maijā), ka būšot ar mieru pārstāvēt tikai abas KSDSP daļas, un tāpat caur presi pieprasīja no III kongresa atzinējiem viņu

piekrišanu. 4) Avīzes „Proļefarij^44 redakcija tūlīt pārdrukāja (26. (13.) jūnijā, 5. nr-ā) Pļechanova paziņojumu, piebilzdama, ka jautājums iesniegts GK izlemšanai. 5) Līdz tam, kamēr Centrālā Komiteja jautājumu izlems, es CK vārdā sazinājos ar Starptautisko biroju, lai informētu Starptautisko biroju par III kongresu un lai informētu CK par Starptautiskā biroja darbu, pie kam es paziņoju, ka jautājums par KSDSP pārstāvniecību Starptautiskajā birojā nav vēl izlemts^67. Citiem vārdiem: CK sazinājās ar Starptautisko biroju caur savu ārzemju pārstāvi līdz tam, kamēr izlems jautājumu par speciālu pārstāvi Birojā. 6) Tieši un noteikti paziņojis Starptautiskajam birojam, ka maniem sakariem ar to ir pagaidu raksturs, es neizvirzīju nekāda jautājumu par ,,cīņu“ un „domstarpībām^14, bet vienīgi paziņoju III kongresa lēmumus, kas man arī katrā ziņā bija jādara. 7) 16. jūnijā Pjechanovs nosūtīja Starptautiskajam birojam vēstuli, kurā viņš (a) nepareizi apgalvoja, ka abas frakcijas viņu jau esot pilnvarojušas pārstāvniecībai, un (b) pastāstīja šķelšanās vēsturi kopš II kongresa laika, un pastāstīja to, vairākkārt atkāpjoties no patiesības, pilnīgi meņševis-tiskā garā, dēvēdams to, ka Centrālā Komiteja sasaukusi III kongresu, par „pilnīgi patvaļīgu aktu^44, paziņodams, ka samierinātāji mūsu partijā esot ,,purvs“, sacīdams, ka kongresā piedalījusies „apmēram puse no „pilntiesīgām^44 orga-nizacijām^44, ka kongress bijis „ultracentralistu un purva apvienojums^44, u. tml.

8) Šo Pļechanova vēstuli es punktu pa punktam atspēkoju 1905. gada 24. jūlija^68 vēstulē Starptautiskajam birojam (par Pļechanova vēstuli es uzzināju tikai tad, kad Starptautiskais birojs atsūtīja man viņa vēstules norakstu — mēnesi pēc tam, kad Pjechanovs šo vēstuli bija nosūtījis). Jautājumā par „purvu^44 es savā vēstulē rakstīju: „Ir taisnība, ka mūsu partijā ir „purvs^41. Tā locekļi partijas iekšējā cīņā vienmēr staigājuši no vienas puses uz otru. Pirmais šāds pārbēdzējs bija Pjechanovs, kas 1903. gada novembrī pārgāja no vairākuma pie mazākuma, bet 1905. gada 29. maijā aizgāja no mazākuma, izstādamies no „Iskras^44 redakcijas. Mēs šādu staigāšanu neatzīstam, bel domājam, ka mūs nevar vainot, ja nenoteikti ļaudis, ,,purva“ locekļi, pēc ilgām svārstībām sliecas sekot mums“. Jautājumā par pašreizējo lietu stāvokli pēc šķelšanās es tai pašā vēstulē aizrādīju, ka nepieciešams, lai Starptautiskajam birojam būtu visu „konferences rezolūciju pilnīgs tulkojums". „Ja ,,Iskra“ šo tulkojumu negribēs nosūtīt Birojam, — es piebildu, — tad mēs esam gatavi uzņemties šo darbu".

Lai tagad lasītāji spriež, vai Pļechanova izturēšanās atgādina objektivitāti un vai jaunā konference lietu atstāsta patiesi? Kas vainīgs KSDSP prestiža graušanā? iniciativā iepazīstināt Starptautisko biroju ar šķelšanās vēsturi pēc II kongresa? „frakcionaro domstarpību" izvirzīšanā??

N. Ļeņins

P. S.* Lai izpildītu Dienvidu konferences vēlēšanos iepazīties ar vairākuma organizāciju domām, tālāk tiek iespiesta KSDSP Kostromas komitejas"5 rezolūcija, kas atsūtīta 1905. gada augustā. Citas rezolūcijas par šo jautājumu redakcija nav saņēmusi.

,.Prolelarij". SO. nr.. 1005. g. Iespiests pēc aufres ,.Prolelarif’

10. oktobri (21. septembrī) teksta

— Postscriptum — pierakstījums. Red.

NO SARUNĀM AR LASĪTAJIEM^1"

Iespiežam izvilkumu no biedra, kāda mūsu partijas komitejas locek|a, vēstules. Šis biedrs ir viens no nedaudzajiem, kas ne tikai sūta korespondences СО, bet arī pārrunā savu taktikas izpratni, savu šās taktikas realizēšanu. Bez šādām pārrunām, kas nemaz nav domātas speciāli presei, nav iespējama solidārās partijas taktikas kopīga izstrādāšana. Bez šādas domu apmaiņas ar praktiķiem ārzemju avīzes redakcija nekad nespēs īstenībā paust visas partijas domas. Un tāpēc mēs iespiežam biedra domas, kurš iepazinies tikai ar nelielu jaunākās literatūras daļu, gribēdami pamudināt uz šādām pārrunām un domu apmaiņu par visiem partijas jautājumiem iespējami lielāku biedru praktiķu skaitu.

Iespiests pēc avīzes ..Proletarij“ teksta

,,Proletariju, 20. nr., 1005. g tO. oktobri (27. septembri)

ASIŅAINAS DIENAS MASKAVA”5

Žcnevā, 1905. g. 10. oktobri (27. IX).

Jauns strādnieku sacelšanās uzliesmojums — masu streiks un ielu cīņas Maskavā. 9. janvarī galvaspilsētā nodārdēja proletariāta revolucionārās cīņas pirmais pērkons. Šā pērkona grāvieni nodārdēja pa visu Krieviju, saceldami agrāk neredzētā straujumā milzīgai cīņai pāri par miljonu proletāriešu. Pēterburgai sekoja malienes, kur nacionālie spaidi saasinājuši politisko jūgu, kas jau tā ir neizturams. Riga, Polija, Odesa, Kaukazija pēc kārtas kļuvušas par sacelšanās centriem, kura ar katru mēnesi, ar katru nedēļu augusi plašumā un dziļumā. Tagad lieta nonākusi līdz Krievijas centram, līdz „īsti krievisko^1' apgabalu sirdij, kuru pastāvība visilgāk iepriecināja reakcionārus. Vesela rinda apstākļu izskaidro šo Krievijas centra relativo pastāvību, t. i., atpalicību: gan mazāk attīstītas lielrūpniecības formas, kura aptvērusi milzīgas strādnieku masas, bet mazāk sarāvusi saites ar zemi, mazāk koncentrējusi proletāriešus intelektuālos centros; — gan lielāks attālums no ārzemēm; — gan nacionālā naida trūkums. Strādnieku kustība, kas ar tik varenu spēku izpaudās šai rajonā jau 1885. un 1880. gadā, uz ilgu laiku it kā sastinga, un sociāldemokrātu pūles desmitiem un simtiem reižu sabruka pret sevišķi smago vietējo darbības apstākļu pretestību.

Rel beidzot sakustējies arī centrs. Ivanovo-Vozņesenskas streiks”” parādīja, ka strādnieku politiskais briedums ir negaidīti augsts. Rūgšana visā centrālajā rūpniecības rajonā jau nolika, nepārtraukti pastiprinādamās un izplezdamās pēc šā streika. Tagad šī rūgšana sākusi lauzties uz āru, sākusi pārvērsties par sacelšanos. Nav šaubu, ka uzliesmojumu vēl saasinājuši revolucionārie Maskavas studenti, kuri tikko ka pieņēmuši Pēterburgas rezolūcijai pilnīgi analoģisku revolūciju, kas nosoda Valsts domi, aicina cīņā par republiku, par revolucionārās pagaidu valdības nodibināšanu. „Liberālie** profesori, likko kā ievēlējuši visliberālāko rektoru, izdaudzināto Trubeckoja kgu, policejisko draudu spiesti, slēdza universitāti: pēc viņu vārdiem, viņi baidījušies Tiflisas slaktiņa^100 atkārtošanās universitātē. Viņi tikai paātrināja asinsizliešanu uz ielām, ārpus universitātes.

Ciktāl varam spriest no ārzemju avīžu īsajām telegrāfiskajām ziņām, nolikumu gaita Maskavā bijusi „parastā**, kas pēc 9. janvara kļuvusi jau, tā sakot, par normu. Sākās ar burtliču streiku, kas strauji vērsās plašumā. Sestdien, 24. septembrī (7. oktobrī), vairs nestrādāja tipogrāfijās, elektriskais tramvajs, tabakas fabrikas. Avīzes neiznāca. Gaidīja rūpnīcu un dzelzceļa strādnieku vispārējo streiku. Vakarā notika lielas manifestācijas, kurās bez burtličiem piedalījās arī citu profesiju strādnieki, studenti u. t. jpr. Kazaki un žandarmi vairākkārt izklīdināja manifestantus, bet tie pulcējās no jauna. Tika ievainoti daudzi policisti. Manifestanti svieda akmeņus un šāva ar revolveriem. Smagi ievainots oficieris, kas komandēja žandarmus. Nogalināts viens kazaku oficieris, viens žandarms ult.

Sestdien streikam pievienojās maiznieki.

Svētdien, 25. septembrī (8. oktobrī), notikumi uzreiz pieņēma draudošu virzienu. No 11 rītā strādnieki sāka pulcēties ielās, — sevišķi Strastnoja bulvārī un citās vietās. Pūlis dziedāja Marseļezi. Tās tipogrāfijās, kas atteicās streikot, tika izdemolētas. Tikai pēc ļoti sīvas pretošanās kazakiem izdevās izklīdināt manifestantus.

Fiļipova veikala priekšā pie ģenerālgubernatora nama sapulcējās ap 400 cilvēku liels pūlis, lielāko tiesu maiznieku zeļļi. Kazaki uzbruka pūlim. Strādnieki iekļuva namos, uzkāpa uz jumtiem un no turienes apmētāja akmeņiem kazakus. Kazaki apšaudīja jumtu un, nespēdami strādniekus izdzīt no nama, uzsāka īstu aplenkšanu. Namu ielenca, policijas vienība un divas grenadieru rotas sāka apiešanas kustību, iekļuva namā no sētas puses un galu galā ieņēma arī jumtu. Arestēti 192 zeļļi. Astoņi no arestētajiem ievainoti; divi strādnieki nogalināti (atkārtojam, ka visas tās ir vienīgi ārzemju avīžu telegrāfiskās ziņas, kas, protams, stāv tālu no patiesības un sniedz tikai aptuvenu priekšstatu par kaujas apmēriem). Kāda solida Beļģijas avīze ziņo, ka sētnieki cītīgi strādājuši, notīrīdami ielas no asins traipiem; šis niecīgais sīkums — tā saka — vairāk nekā garie pārskati liecina, ka ciņa bijusi nopietna.

Par slaktiņu uz Tveras ielas, redzams, bijis atļauts rakstīt Pēterburgas avīzēs. Bet jau otrajā dienā cenzūra nobijusies no atklātības. Pirmdienas, 26. septembra (9. oktobra), oficiālās depešas ziņoja, ka nekādu nopietnu nemieru Maskavā neesot bijis. Bet pa telefonu Pēterburgas avīžu redakcijās pienākušas citādas ziņas. Izrādās, ka pūlis atkal sapulcējies pie ģenerālgubernatora nama. Sadursmes bijušas karstas. Kazaki šāvuši ne vienu vien reizi. Kad tie nokāpuši no zirgiem, lai šautu, viņu zirgi samīdījuši daudz cilvēku. Pret vakaru strādnieku pūļi plūduši pa bulvāriem ar revolucionāriem saucieniem, ar plīvojošiem sarkaniem karogiem. Pūlis demolējis maiznīcas un ieroču veikalus. Beigu beigās policija pūli izklīdinājusi. Daudz ievainoto. Centrālo telegrāfā staciju apsarga zaldatu rota. Maiznieku streiks kļuvis par vispārēju streiku. Nemieri studentu vidū vēl pastiprinās, sanāksmes kļūst vēl plašākas un revolucionārākās. Avīzes „Taints'1 Pēterburgas korespondents ziņo par proklamācijām Pēterburgā, kuras aicina uz cīņu, par turienes maiznieku nemieriem, par demonstrācijās izsludināšanu uz sestdienu, I. (14.) oktobri, par visai satrauktu noskaņojumu publikā.

Lai cik skopas šīs ziņas, tās tomēr ļauj secināt, ka sacelšanās uzliesmojums Maskavā, salīdzinot ar citiem, nav kustības augstākā pakāpe. Nav nedz iepriekš sagatavotu un labi apbruņotu revolucionāru pulku cīņas, nedz kaut vai zināmu karaspēka daļu pāriešanas tautas pusē, nedz arī tiek plaši lietoti lautas ieroču „jaunie^11 veidi, — bumbas (kas 26. septembrī (9. oktobri) Tiflisā iedvesa tādu paniku kazakiem un zaldātiem). Trūkstot kādam no šiem nosacījumiem, nebija iespējams cerēt nedz uz lielāka skaita strādnieku apbru-ņošanu, nedz uz sacelšanās uzvaru. Maskavas notikumu nozīme, kā mēs jau aizrādījām, ir cita: tie iezīmē liela centra kaujas kristības, milzīga rūpniecības rajona iesaistīšanu nopietnā cīņā.

Sacelšanās augšana Krievijā nenorit un nevar, protams, noritēt vienmērīgā un pareizā kāpinājumā. Pēterburgā 9. janvārī dominējošā pazīme bija milzīgo masu straujā vienprātīgā kustība, kuras nebija apbruņotas un negāja cīņā, bet guva

l!l 0. sčj lielo cīņas mācību. Polijā un Kaukazijā kustība raksturojas ar milzīgo neatlaidību, ar to, ka iedzīvotāji samērā biežāk lieto ieročus un bumbas. Odesā raksturīga pazīme bija karaspēka vienas daļas pāriešana sacelšanās dalībnieku pusē. Visos gadījumos un vienmēr kustība savos pamatos ir bijusi proletāriskā, nesaraujami apvienota ar masu streiku. Kustība Maskavā noritēja tajos pašos ietvaros kā daudzos citos, mazākos rūpniecības centros.

Mūsu priekšā tagad dabiski izvirzās jautājums: vai revolucionārā kustība apstāsies šajā jau sasniegtajā, par „parastu*1 un pazīstamu kļuvušajā attīstības stadijā, vai arī pacelsies uz augstākas pakāpes? Ja vien var uzņemties drosmi novērtēt tik sarežģītus un nepārredzamus notikumus kā Krievijas revolūcijas notikumus, tad mēs neizbēgami nonāksim pie neizmērojami lielākas varbūtības, ka uz jautājumu saņemsim otro atbildi. Tiesa, arī pašreizējā jau apgūtā, ja tā var izteikties, cīņas forma — partizānu karš, nepārtraukti streiki, ienaidnieka nokausēšana ar uzbrukumiem ielu cīņās te vienā, te otrā zemes malā, — arī šī cīņas forma devusi un dod visnopietnākos rezultātus. Nekāda valsts neizturēs ā la longue* šo neatlaidīgo cīņu, kas aptur rūpniecības dzīvi, kas pilnīgi demoralizē birokrātiju un armiju, kas visās tautas aprindās sēj neapmierinātību ar lietu stāvokli. Vēl jo mazāk šādu cīņu spēj izturēt Krievijas patvaldnieciskā valdība. Mēs varam būt pilnīgi pārliecināti, ka neatlaidīga cīņas turpināšana pat tikai tajās formās, ko strādnieku kustība jau radījusi, nenovēršami novedīs pie carisma kraeha.

Bet, ka revolucionārā kustība mūsdienu Krievijā apstāsies uz pakāpes, kas jau tagad sasniegta — tas ir visaugstākā mērā neticami. Gluži pretēji, visi fakti drīzāk gan liecina, ka tā ir tikai viena no pirmajām cīņas pakāpēm. Visas kauna pilnā un postošā kara sekas vēl maz, visai maz izjustas tautā. Ekonomiskā krize pilsētās, bads uz laukiem briesmīgi pastiprina niknumu. Mandžurijas armija, pēc visām ziņām spriežot, noskaņota ļoti revolucionāri, un valdība baidās to laist mājās, — bet nelaist mājās šo armiju novar, jo tad draud jaunas un vēl nopietnākas sacelšanās. Politiskā aģitācija strādnieku vidū un zemniecībā nekad vēl Krievijā nav noritējusi tik plaši, tik plānveidīgi un tik dziļi kā tagad. Valsts

ilgu laiku. Red.

domes komēdija neizbēgami nes sev līdzi jaunas sakāves valdībai, jaunu niknumu iedzīvotājos. Kādu desmit mēnešu laikā sacelšanās milzīgi izaugusi mūsu acu priekšā, un nevis fantazija, nevis laba vēlēšanās, bet gan tiešs un obligāts secinājums no masu cīņas faktiem ir tas secinājums, ka sacelšanās drīz pāries uz jaunu, augstāku pakāpi, kad pūlim palīgā izies revolucionāru kaujas pulki vai dumpīgās karaspēka daļas, kad tās palīdzēs masām iegūt ieročus, kad tās radīs ļoti spēcīgu svārstīšanos „cariskā" (šimbrīžam cariskā, bet jau vairs ne tuvu pilnīgi cariskā) karaspēka rindās, kad sacelšanās novedīs pie nopietnas uzvaras, no kuras atžirgt carismam nebūs pa spēkam.

Cara karaspēks uzvarēja strādniekus Maskavā. Bet šī uzvara nepadarīja uzvarētos nespēcīgākus, tā tikai stiprāk saliedēja viņus, dziļāk iededza naidu, nostādīja tos tuvāk nopietnas cīņas praktiskajiem uzdevumiem. JŠī uzvara ir no to skaita, kuras nevar neradīt uzvarētāju rindās svārstības. Karaspēks tikai tagad sāk uzzināt, pie tam uzzināt, ne vien iepazīstoties ar likumiem, bet arī no savas pieredzes, ka tagad viņš tiek mobilizēts pilnīgi un vienīgi cīņai pret „iekšējo ienaidnieku". Karš ar Japanu beidzies. Bet mobilizācijā turpinās, mobilizācijā pret revolūciju. No šādas mobilizācijas mēs nebaidāmies, mēs nebaidīsimies to apsveikt, tāpēc ka, jo lielāks būs zaldatu skaits, kas iesaukti, lai sistemātiski cīnītos pret tautu, toties straujāk noritēs šo zaldatu politiskā un revolucionārā audzināšana. Mobilizējot jaunas un jaunas karaspēka daļas karam pret revolūciju, carisms novilcina atrisinājumu, bet šī novilcināšana visvairāk izdevīga ir mums, jo šai ieilgstošajā partizānu karā proletārieši mācās karot, bet karaspēks neizbēgami' tiek iesaistīts politiskajā dzīvē, un šās dzīves sauciens, jaunās Krievijas kaujinieciskais aicinājums iespiežas pat cieši noslēgtajās kazarmās, modina visneapzinīgākos, visatpaliku-šākos un visnospiestākos.

Sacelšanās uzliesmojums vēlreiz apspiests. Vēlreiz: lai dzīvo sacelšanās!

Pirmoreiz iespiests 1926. u. Ļeņina

rakstu un materiālu krājumā V Iespiests pēc rokraksta

)\У

BURŽUĀZIJĀ, KAS GULĒJUSI,

UN BURŽUĀZIJĀ, KAS ATMODUSIES

TEMATS ItAKSTAM

Iedomājieties, ka neliels skaits cilvēku cīnās pret briesmīgu, nejēdzīgu ļaunumu, ko neapzinās vai pret ko ir vienaldzīga guļošo cilvēku masa. Kāds ir cīnītāju galvenais uzdevums? 1) atmodināt cik iespējams vairāk guļošo. 2) izskaidrot tiem viņu cīņas uzdevumus un tās noteikumus. .'!) organizēt viņus "par spēku, kas spēj izcīnīt uzvaru. 4) iemācīt viņus pareizi izmantot uzvaras augļus.

Dabiski, ka 1. jānotiek pirms 2.—4.. kas bez /. nav iespējami.

Un, lūk, neliels cilvēkā skaits tnodina visus, sapurina katru un ikvienu.

Viņu pūles arī pašas dzīves attīstības dēļ vainagojušās panākumiem. Masa uzmodināta. Tad sāk noskaidroties, ka daļa atmodināto ieinteresēta saglabāt ļaunumu un gatavojas vai nu apzināti to atbalstīt, vai saglabāt tādas tā puses, lādas daļas, kas izdevīgas šīm atmodināto grupām.

Vai nav dabiski; ka tad cīnītāji, kaujā saucēji, modinātāji, revolūcijas iezvanītāji vēršas pret šiem atmodinātajiem, ko viņi paši atmodinājuši? Vai nav dabiski, ka cīnītāji tad nešķiedīs Vaifs savus spēkus „visu un katra" sapludināšanai, bet smaguma centru pārvietos uz tiem, kas izrādījušies spējīgi i) atmosties — viens; 2) apgūt konsekventas cīņas idejas — divi: .4) cīnīties nopietni un līdz galam — trīs.

Tāda ir Krievijas sociāldemokrātu izturēšanās pret liberāļiem 1900.—1902. g. (modināja), 1902,—1904. g. (šķiroja mostošos) un 1905. g. (cīnījās pret atmodušamies... nodevējiem) .

Sarakstīts 1905. u. septembra bciaās

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1920. fi. 1.ctjina rakstu ttn materiālu krājuma V

S. PĒTERBURGAS KOMITEJAS KAUJAS KOMITEJAI

1905. g. 16. oktobrī.

I •

Dārgie biedri! Esmu Jums ļoti pateicīgs par atsūtīto 1) Kaujas komitejas pārskatu un 2) piezīmēm jautājumā par sacelšanās sagatavošanas organizēšanu -j-; 3) organizācijas scheinu. Izlasījis šos dokumentus, es uzskatīju par pienākumu tieši griezties pie Kaujas komitejas, lai biedriski apspriestos., Nav nemaz jāsaka, ka par lietas praktisko nostādni es neņemos spriest; ka tiek darīts viss iespējamais smagajos Kriervijas apstākļos, par to nevar būt šaubu. Bet, spriežot pēc dokumentiem, lieta draud izvirst par kancelejismu. Visas šīs schemas, visi šie Kaujas komitejas organizatoriskie plāni atstāj papīru plūdu iespaidu, — es lūdzu atvainot mani par atklātību, bet es ceru, ka jūs mani neturēsit aizdomās par vēlēšanos piesieties. Šādā lietā schemas, strīdi un runāšana par Kaujas komitejas funkcijām un tās tiesībām der vismazāk. Šeit vajadzīga traka enerģija un vēlreiz enerģija. Es ar šausmām, nudien ar šausmām redzu, ka par bumbām runā vairāk nekā pusgadu, bet izgatavojuši nav nevienu! Bet runā augsti mācīti ļaudis... Ejiet pie jaunatnes, kungi! lūk, viens vienīgs visu glābjošs līdzeklis. Citādi jūs nudien novēlosit (to es redzu pēc visa) un paliksit ar „gudrajām 4 piezīmēm, plāniem, rasējumiem, schemām, lieliskajām receptēm, bet bez organizācijas, bez dzīvā darba. Ejiet pie jaunatnes. Tūlīt dibiniet kaujas družinas visur un visās vietās, gan pie studentiem, gan it sevišķi pie strādniekiem uti., uti. Lai tūliņ pat liek organizētas 3 līdz 10, līdz 30 utt. cilvēku lielas vienības. Lai tūliņ pat viņi bruņojas paši, kā kurš Y<ir, dažs ar revolveri, dažs ar nazi, dažs ar petrolejā samērcētu lupatu dedzināšanai utt. Lai šīs vienības tūliņ pat ievēlē sev vadītājus un pēc iespējas saistās ar Pēterburgas komitejas

Kaujas komiteju. Neprasiet nekādas formalitātes, kristus dēļ, uzspļaujiet uz visām schemām, sūtiet, dieva dēļ, visas „funkcijas, tiesības un privilēģijas" pie visiem velniem. Neprasiet, lai obligāti iestājas KSDSP — bruņotas sacelšanās laikā tā būtu absurda prasība. Neatsakieties saistīties ar katru, kaut vai triju cilvēku lielu pulciņu, ar to vienīgo noteikumu, lai tas būtu policijas ziņā uzticams un gatavs kauties ar cara karaspēku. Lai tie pulciņi, kas to vēlas, iestājas KSDSP vai pieslienas KSDSP, tas būs lieliski; bet es noteikti uzskatītu par kļūdu prasīt to.

Pēterburgas komitejas Kaujas komitejas lomai jābūt — palīdzēt šīm revolucionārās armijas vienībām, būt par sakaru „biroju" ult. Jūsu pakalpojumus labprāt pieņems katra vienība, bet, ja jūs šādu lietu sāksit ar schemām un ar runām par Kaujas komitejas „tiesībām", jūs visu lietu pazudināsit, ticiet man, pazudināsit uz visiem laikiem.

Šeit jārīkojas ar plašu sludināšanu. Lai 5—10 cilvēki apstaigā nedēļā simtiem strādnieku un studentu pulciņu, iespiežas visur, kur tikai var, un visur ceļ priekšā skaidru, īsu, tiešu un vienkāršu plānu: tūliņ pat organizējiet vienību, bruņojieties, ar ko vien varat, strādājiet visiem spēkiem, mēs jums palīdzēsim, kā vien spēsim, bet negaidiet no mums, strādājiet paši.

Šādā darbā smaguma centrs ir daudzu sīku pulciņu ini-ciativa. Viņi izdarīs visu. Bez viņiem visa jūsu Kau jas komiteja — nav nekas, lis esmu gatavs Kaujas komitejas darbības produktivitāti mērīt ar to vienību skaitu, ar kurām tai ir sakari. Ja pēc 1—2 mēnešiem Kaujas komitejai nebūs Pēterburgā minimum^69 200—300 vienību, tad tā ir nedzīva Kaujas komiteja. Tad tā ir jāapbedī. Tagad, kur viss verd, nenoorganizēt simtiem vienību — nozīmē stāvēt ārpus dzīves.

Sludinātājiem jādod katrai vienībai īsas un visvienkāršākās bumbu receptes, viselementārākā veidā jāpastāsta par visu darbības tipu un pēc tam jāafstāj viss darbs viņām pašām. Vienībām tūliņ pat jāsāk militārā apmācība tūlītējās operācijās, tūliņ pat. Vieni tūliņ pat uzņemsies nogalināt spiegu, uzspridzināt policijas iecirkni, citi — uzbrukt bankai, lai konfiscētu līdzekļus sacelšanās vajadzībām, trešie — izdarīt manevrus vai uzņemt plānus uti. Bet obligati tūliņ

pat vajag sākt mācīties praksē: nebaidieties no šiem mēģinājuma uzbrukumiem. Tie, protams, var izvērsties galējībās, tad tā būs rītdienas nelaime, bet šodien nelaime slēpjas mūsu kūtrībā, mūsu doktrinarismā, mācītu cilvēku nekustīgumā, veciskās bailēs no iniciativas. Lai katra vienība pali mācās, kaut vai piekaujot gorodovojus: desmitiem upuru ar uzviju tiks izpirkti ar to, ka dos mums simtiem pieredzes bagātu cīnītāju, kas rīt vedīs sev līdzi simtiem tūkstošu.

Cieši spiežu roku, biedri, un vēlu sekmes. Savu uzskatu es nebūt ncuztiepju, bet ieskatu par savu pienākumu runāt kā padomdevējs.

Jūsu Ļeņins

Pirmoreiz iespiests 1926. a. Ļeņina

rakstu un materiālu krājumā V Iespiests pēc rokraksta

POLITISKAIS STREIKS UN IELU CĪŅAS MASKAVA

Revolucionārie notikumi Maskavā ir negaisa pirmais zibens, kas apgaismojis jauno kaujas lauku. Likuma izdošana par Valsts domi un miera noslēgšana iezīmējušas jauna posma sākumu Krievijas revolūcijas vēsturē. Liberālā buržuāzijā, ko jau nogurdinājusi neatlaidīgā strādnieku cīņa un ko uztrauc „nepārtrauktās revolūcijas*4 rēgs, atviegloti uzelpojusi un ar prieku pieķērusies dāvaniņai, kas tai pasviesta. Cīņa pret boikota ideju sākusies uz visas līnijas, sācies acīm redzams liberālismā pagrieziens pa labi. Diemžēl, pat sociāldemokrātu vidū radušies svārstīgi cilvēki (jauniskriešu nometnē), kas gatavi ar zināmiem noteikumiem atbalstīt šos buržuāziskos revolūcijas nodevējus, gatavi Valsts domi „ņemt nopietni**. Var cerēt, ka notikumi Maskavā šos mazticīgos apkaunos un palīdzēs tiem, kas šaubās, pareizi novērtēt lietas apstākjus jaunajā kaujas laukā. Tiklab anemisko inteliģentu sapņošana par to, ka iespējamas visas lautas vēlēšanas, pastāvot patvaldībai, kā arī stulbo liberālu ilūzijas par Valsts domes centrālo nozīmi uzreiz sakritušas pīšļos jau ar pašu pirmo proletariāta lielāko revolucionāro cīņu.

Mūsu ziņas par notikumiem Maskavā pašreiz vēl (12. oktobrī j. st.) ir visai trūcīgas. Tās aprobežojas ar īsām un bieži vien pretrunīgām ārzemju avīžu ziņām un caur cenzūras sietiem izsijātiem legālās preses pārskatiem par kustības sākumu. Neapšaubāms ir viens: Maskavas strādnieku cīņa savā sākuma stadijā gājusi pa to celli, kas kļuvis jau parasts pēdējā revolūcijas gada laikā. Strādnieku kustība uzspiedusi savu zīmogu visai Krievijas revolūcijai. Sākdamās ar atsevišķiem streikiem, tā ātri attīstījās, no vienas puses, līdz masu streikiem, no otras — līdz ielu demonstrācijām. 1905. gadā par pilnīgi izveidojušos kustības formu jau kļuvis politiskais streiks, kas mūsu acu priekšā izvēršas par sacelšanos. Un, ja visai Krievijas strādnieku kustībai bija vajadzīgi desmit gadu, lai tā paceltos līdz tagadējai pakāpei (kas, protams, ne tuvu vēl nav galīgā), tad tagad kustība atsevišķos zemes rajonos dažās dienās no vienkārša streika paceļas līdz milzīgai revolucionārai eksplozijai.

Kā mums ziņo, burtliču streiku Maskavā sākuši neapzinīgie strādnieki. Bet kustība uzreiz izslīd no viņu rokām, kļūst par plašu arodkustību. Pievienojas citu arodu strādnieki. Neizbēgamā strādnieku iziešana ielās, lai kaut tikai informētu tos biedrus, kas vēl par streiku nezina, izvēršas par politisku demonstrāciju ar revolucionārām dziesmām un runām. Izlaužas uz aru ilgi aizturētais niknums par neģēlīgo komēdiju ar Valsts domes ,,tautas“ vēlēšanām. Masu streiks pāraug cīnītāju masveida mobilizācijā par īstu brīvību. Uz skatuves parādās radikālie studenti, kuri nesen arī Maskavā pieņēmuši rezolūciju, kas pilnīgi analoģiska Pēterburgas rezolūcijai; šī rezolūcija pa īstam, brīvu pilsoņu un nevis līdēju ierēdņu valodā, nosoda Valsts domi kā nekaunīgu ņirgāšanos par tautu, aicina cīņā par republiku, par to, lai revolucionārā pagaidu valdība sasauc patiesi visas tautas un paliesu satversmes sapulci. Sākas proletariāta un revolucionārās demokrātijās progresivo slāņu ielu cīņas pret cara karaspēku un policiju.

Tieši tāda bija kustības attīstība Maskavā. Sestdien, 24. septembrī (7. oktobrī), jau nestrādāja ne vien burtliči, bet arī tabakas fabrikas, elektriskie tramvaji; sākās maiznieku streiks. Vakarā nolika lielas manifestācijas, kurās bez strādniekiem un studentiem piedalījās liels daudzums „nepiederīgu" personu (revolucionāros strādniekus un radikālos studentus atklātās tautas cīņās jau vairs neuzskata par svešiem vienu otram). Kazaki un žandarmi visu laiku mēģināja izklīdināt demonstrantus, bet tie pastāvīgi pulcējās no jauna. Pūlis turējās pretim policijai un kazakiem; bija dzirdami revolveru šāvieni, un daudzi policisti tika ievainoti.

Svētdien, 25. septembrī (8. oktobrī), notikumi uzreiz pieņem draudošu virzienu. No pulksten 11 rītā strādnieki sāk pulcēties ielās. Pūlis dzied Marseļezi. Notiek revolucionāri mītiņi. Tās tipogrāfijās, kas atteicās streikot, tiek izdemolētas. Tauta demolē maiznīcas un ieroču veikalus: strādniekiem vajadzīga maize, lai dzīvotu, un ieroči, lai cīnītos par brīvību (gluži tā, kā dzied franču revolucionārajā dziesmā). Kazakiem izdodas izklīdināt manifestantus tikai pēc Joli sīvas pretošanās. Tveras ielā pie ģenerālgubernatora nama notiek vesela kauja. Pie Fiļipova maiznīcas salasās maiznieku zeļļu pūlis. Kā vēlāk paziņoja šās maiznīcas administrācija, strādnieki mierīgi gājuši uz ielas, pārtraucot darbu aiz solidaritātes ar visiem streikotājiem. Kazaku vienība uzbrūk pūlim. Strādnieki iekļūst namā, uzrāpjas uz jumta, bēniņos un apmētā zaldātus akmeņiem. Notiek īsta nama aplenkšana. Karaspēks šauj uz strādniekiem. Pārtrauc katru satiksmi. Divas grenadieru rotas izdara apiešanas kustību, iekļūst namā no sētas puses un ieņem ienaidnieka poziciju. Arestēti 192 zeļļi, no tiem astoņi ievainoti; divi strādnieki nogalināti. Ir ievainotie policijas un karaspēka pusē; nāvīgi ievainots žandarmu rotmistrs.

Protams, šīs ziņas ir visai nepilnīgas. Pēc privātām tele-gramām, ko publicē dažas ārzemju avīzes, kazaku un zaldātu zvērībām nav bijis robežu. Fiļipova maiznīcas administrācija iesniegusi protestu pret karaspēka patvarībām, kurām nav bijis nekāda iemesla. Kāda solida Beļģijas avīze ziņo, ka sētnieki bijuši nodarbināti ar ielu tīrīšanu no asins traipiem: šis niecīgais sīkums — tā raksta — vairāk nekā dažs labs garš pārskats liecina, ka cīņa bijusi nopietna. ,,Vorwārts“101, pamatojoties uz avīzēs iekļuvušām privātām ziņām, raksta, ka Tveras ielā cīnījušies 10 000 streikotāju pret kājnieku bataljonu. Karaspēks izšāvis vairākas zalves. Atrās palīdzības ratiem bijis darba papilnam. Kritušo skaitu aptuveni rēķina ne mazāk par 50 cilvēkiem, — ievainoto līdz 600. Stāsta, ka arestētie vesti uz kazarmām un, dzenot caur zaldatu ierindu, nežēlīgi, zvēriski piekauti. Stāsta, ka ielu kaujas laikā ar sevišķi necilvēcisku nežēlību pat pret sievietēm izturējušies oficieri (konservalivi buržuāziskās avīzes ,,Temps“* speciālkorespondentā telegrama no Pēterburgas 10. oktobrī (27. septembrī)).

Par turpmāko dienu notikumiem ziņas kļūst arvien trūcīgākas. Strādnieku niknums ārkārtīgi pieaudzis; kustība

,Laiks“. Red.

aug; valdība visiem līdzekļiem sākusi aizliegt un apcirpt visus ziņojumus. Ārzemju avīzes tieši aizrādīja uz pretrunām starp oficiālo aģentūru nomierinošajiem ziņojumiem (kuriem kādu laiku gandrīz sāka ticēt) un ziņām, kas saņemtas Pēterburgā pa tālruni. Gastons Lerū telegrafējis Parizes avīzei „Matin'4^70, ka cenzūra dara brīnumus, lai apturētu kaut cik satraucošu ziņu izplatīšanos. Pirmdiena, 26. septembris (9. oktobris) — viņš raksta — bija viena no visasiņainākajām dienām Krievijas vēsturē. Kauja norit visās galvenajās ielās un pat pie ģenerālgubernatora nama. Mani-festanti pacēluši sarkano karogu. Daudz kritušo un ievainoto.

Citu avīžu ziņas ir pretrunīgas. Neapšaubāms vienīgi tas, ka streiks aug. Tam pievienojas rūpnīcu un pat fabriku strādnieku vairākums. Streiko dzelzceļnieki. Streiks kļūst par vispārēju (otrdien, 10. oktobrī (27. septembrī), un trešdien) .

Stāvoklis visai nopietns. Kustība pārsviežas uz Pēterburgu: San-Galli rūpnīcas strādnieki jau pārtraukuši darbu.

Ar to arī šobrīd izbeidzas mūsu ziņas. Pamatojoties uz tām, protams, nevar pat domāt pilnīgi novērtēt Maskavas notikumus. Vēl nevar pateikt, vai tie ir proletariāta izšķirošā, pret patvaldību vērstā uzbrukuma ģenerālmēģinājums vai ari jau šā uzbrukuma sākums; — vai tie ir tikai mūsu iepriekš attēloto „parasto^44 cīņas paņēmienu izplatīšanās jaunā centrālās Krievijas apgabalā, vai arī tiem ir lemts kļūt par augstākas cīņas formas un izšķirošākas sacelšanās sākumu.

Atbildi uz šiem jautājumiem sniegs, kā domājams, tuvākā nākotne. Neapšaubāms ir viens: sacelšanās augšana,-cīņas paplašināšanās, tās formu saasināšanās nemitīgi norit mūsu acu priekšā. Proletariats visā Krievijā ar varonīgām pūlēm lauž sev ceļu, te vienā, te otrā vielā iezīmēdams, kādā virzienā var attīstīties un neapšaubāmi arī attīstīsies bruņotā sacelšanās. Tiesa, arī tagadējā cīņas forma, ko jau izstrādājusi strādnieku masu kustība, dod carismam visnopietnākos triecienus. Pilsoņu karš ieguvis drosmīgi sīva un vispārēja partizānu kara formu. Strādnieku šķira neļauj ienaidniekam atpūsties, pārtrauc rūpniecības dzīvi, pastāvīgi apstādina visu vietējās pārvaldes inašinu, visā zemē rada satrauktu stāvokli, mobilizējot cīņai arvien jaunus un jaunus spēkus. Neviena valsts ilgu laiku neizturēs šādu uzbrukumu, bet vēl jo mazāk to izturēs satrunējusi cara valdība, no kuras viens pēc otra atšķeļas tās kādreizējie piekritēji. Un, ja liberālajai monarchistiskajai buržuāzijai ciņa brīžiem šķiet pārāk sīva, ja viņu biedē pilsoņu karš un tas trauksmainās nedrošības stāvoklis, kādā dzīvo visa zeme, — tad revolucionārajam proletariātam šā stāvokļa turpināšanās, cīņas ieildzināšana ir aktuala, nepieciešama lieta. Ja buržuāzijas ideologu vidū sāk rasties cilvēki, kuri sāk dzēst revolūcijas ugunsgrēku, sludinot miermīlīgu legālu progresu, kuri gādā par politiskās krizes notrulināšanu un nevis saasināšanu, — tad apzinīgais proletariats, kas nekad nav šaubījies par buržuāziskās brīvības mīlestības nodevīgo raksturu, nelokāmi ies uz priekšu, ceļot sev līdzi zemniecību, radot demoralizaciju cara karaspēka rindās. Neatlaidīgā strādnieku cīņa, pastāvīgie streiki, demonstrācijās, atsevišķas sacelšanās, visi šie, tā sakot, kaujas un sadursmju mēģinājumi neizbēgami iesaista karaspēku politiskajā dzīvē un tātad arī revolucionāro jautājumu lokā. Cīņas pieredze māca ātrāk un dziļāk, nekā citos apstākļos to varētu panākt gadiem ilga propaganda. Ārējais karš beidzies, bet valdība acīm redzot baidās no gūstekņu un Mandžurijus armijas atgriešanās. Ziņas par tās revolucionāro noskaņojumu aizvien vairojas. Projekti par zemkopības kolonijām Sibirijā Mandžurijas armijas zaldātiem un oficieriem nevar nepastiprināt rūgšanu, — pat ja šie projekti paliks tikai projekti vien. Kaut gan miers noslēgts, mobilizāciju nepārtrauc. Aizvien vairāk kļūst redzams, ka armija vajadzīga vienīgi un tikai pret revolūciju. liet lādos apstākļos mums, revolucionāriem, nay itin nekas pretī pret mobilizāciju, mēs esam gatavi to pat apsveikt. Novilcinot atrisinājumu un maksājot par to ar aizvien jaunu un jaunu karaspēka daļu iekļaušanu cīņā. pieradinot aizvien lielāku un lielāku daudzumu karaspēka pilsoņu karam, valdība nevis iznīcina visu križu avotu, bet, gluži pretēji, paplašina tām augsni. Novilcinājumu viņa iegūst, maksājot par to ar nenovēršamu cīņas lauka paplašināšanu un tās saasināšanu. Viņa modina uz cīņu visatpaliku-šākos un vistumšākos, visapspiestākos un politiski visnedzīvākos, — cīņa tos izglītos, sapurinās un atdzīvinās. Jo ilgāk ievilksies šis pilsoņu kara stāvoklis, toties neizbēgamāka kļūs neitrālo masas un revolūcijas cīnītāju kodola izvirzīšanās no kontrrevolucionarās armijas.

Visa Krievijas revolūcijas gaita pēdējos mēnešos liecina to, ka tagad sasniegtā pakāpe nav un nevar būt augstākā pakāpe. Kustība celsies vēl augstāk, nekā tā jau cēlusies kopš 9. janvara. Tad mēs pirmo reizi redzējām kustību, kas pārsteidza pasauli ar milzīgu strādnieku masu vienprātību un saliedētību, kuras sacēlušās politisko prasību vārdā. Bet šī kustība bija vēl visai neapzinīga revolucionārā ziņā un pilnīgi nevarīga apbruņojuma un militārās gatavības ziņā. Jau daudz augstākas cīņas paraugu sniedza Polija un Kau-kazija, kur proletariats sāka cīnīties, daļēji apbruņots, kur karš ieguva ilgstošu formu. Sacelšanās Odesā iezīmējās ar to, ka pievienojās jauns un svarīgs panākuma noteikums: daļa karaspēka pārgāja tautas pusē. Tiesa, panākums netika sasniegts uzreiz; nebija vēl atrisināts grūtais uzdevums „savienot jūras un sauszemes spēkus^11 (viens no grūtākajiem uzdevumiem pat regulārām karaspēkam). Bet tas tika izvirzīts, un visas pazīmes liecina par to, ka Odesas notikumi nepaliks atsevišķs rets gadījums. Maskavas streiks rāda mums, ka cīņa izplatās uz „īsti krievisku^11 apgabalu, kura stabilitāte tik ilgi iepriecināja reakcionārus. Revolucionārajai cīņai šai rajonā jau tādēļ vien ir milzīga nozīme, ka kaujas kristību saņem tās proletariāta masas, kuras ir visnekustīgākās un tai pašā laikā koncentrētas samērā nelielā apgabalā tādā daudzumā, kam līdzīga nav nekur citur Krievijā. Kustība sākās Pēterburgā, pa malienēm apgāja visu Krieviju, mobilizēja Rīgu, Poliju, Odesu, Kaukaziju, un tagad ugunsgrēks pārsviedies uz pašu Krievijas „sirdi^11.

Kauna pilnā Valsts domes komēdija šķiet vēl nicināmāka, salīdzinot ar šo cīņai gatavās un īsti progresivās šķiras paliesi revolucionāro cīņu. Proletariāta apvienošanās ar revolucionāro demokrātiju, par ko mēs ne vienu vien reizi jau esam runājuši, kļūst par faktu. Radikālie studenti, kas gan Maskavā, gan Pēterburgā pieņēmuši revolucionārās sociāldemokrātijas lozungus, ir visu to demokrātisko spēku avangards, kam riebjas „konstitucionāli demokrātisko^11 reformistu neģēlības, kuri piedalās Valsts domē, to spēku, kas tiecas pēc īstas, izšķirošas cīņas pret nolādēto krievu tautas ienaidnieku, bet nevis pēc inaklerisma ar patvaldību.

Paraugieties uz liberālajiem profesoriem, rektoriem, rektoru palīgiem un visu šo Trubeckoju, Manuilovu un citu kompāniju... Tie taču ir liberālismā un konstitucionāli demokrātiskās partijas labākie ļaudis, visidejiskākie, visizglītotākie, visnesavtīgākie, visbrīvākie no naudas maisa interešu un ietekmes tieša spiediena. Un kā uzvedas šie labākie ļaudis? Kā tie izmantoja pirmo varu, pārvaldes varu universitātēs, varu, kas tiem piešķirta ar ievēlēšanu? Viņi jau baidās no revolūcijas, viņi baidās no kustības saasināšanās un paplašināšanās, viņi jau dzēš ugunsgrēku un cenšas radīt nomierināšanos, saņemot par to pilnīgi pelnītus spļāvienus sejā kņazu Meščersku uzslavu veidā.

Un viņi tika pamatīgi sodīti, šie buržuāziskās zinātnes filistri. Viņi slēdza Maskavā universitāti, baidīdamies slaktiņa universitātē. Viņi tikai vēl ātrāk radīja neizmērojami lielāku slaktiņu uz ielas. Viņi gribēja noslāpēt revolūciju universitātē, bet viņi tikai iededza revolūciju uz ielas. Viņi iekļuva pamatīgās spīlēs kopā ar Trepovu un Romanovu kungiem, kurus tie tagad steidzas pārliecināt, ka nepieciešama sapulču brīvība: slēgsi universitāti — sāksi ielu cīņas. Atvērsi universitāti — dosi tribini revolucionārām lautas sapulcēm, kas gatavo jaunus un vēl apņēmīgākus brīvības cīnītājus.

Cik bezgala pamācošs ir šo liberālo profesoru piemērs, novērtējot mūsu Valsts domi! Vai tagad, pēc augstskolu pieredzes, nav skaidrs, ka liberāļi un kadeti tāpat baidīsies par „Domes likteni", kā šie nožēlojamie graša zinātnes bruņinieki baidās par „universitāšu likteni"? Vai tagad nav skaidrs, ka liberāļi un k.-d. nevar Domi izmantot citādi kā tikai vēl plašākai, vēl smirdošākai mierīga, legālā pro gresa sludināšanai? Vai tagad nav skaidrs, cik smieklīgas ir cerības pārvērst Domi par revolucionāru sapulci? Vai nav skaidrs, ka ir tikai viens līdzeklis, kā „ietekmēt" nevis speciāli Domi, nevis speciāli universitātes, bet gan visu veco patvaldniecisko kārtību, Maskavas strādnieku līdzeklis, tautas sacelšanās līdzeklis? Vienīgi tā ne tikai piespiedīs Manuilovus universitātēs prasīt sapulču brīvību, Pelrunkc-vičus Domē prasīt brīvību tautai; tā iekaros tautai īstu brīvību.

Maskavas notikumi parādīja sabiedrisko spēku palieso grupējumu: liberāļi skraidīja no valdības pie radikāļiem, atrunādami pēdējas no revolucionārās cīņas. Radikāļi cīnījās proletariāta rindās. Lai neaizmirstam šo mācību: tā tieši attiecas arī uz Valsts domi.

Lai Petrunkeviči un citi k.-d. patvaldnieciskajā Krievijā nododas parlamentārisma spēlei, — strādnieki ies revolucionārā cīņā par īstu tautas patvaldību.

Lai sacelšanās uzliesmojums Maskavā beigtos kā beigdamies, revolucionārā kustība katrā ziņā tagad atdzims vēl spēcīgāka, aptvers vēl plašāku apgabalu, uzkrās jaunus spēkus. Pieņemsim pat, ka cara karaspēks tagad Maskavā svin pilnīgu uzvaru, — vēl dažas šādas uzvaras, un pilnīgs carisma krachs kļūs par faktu. Un tad tas jau būs īsts, patiess visa dzimtbūšanas mantojuma, patvaldības un tumsības krachs, bet nevis tā nevarīgā, bailīgā un liekulīgā trūdošo skrandu lāpīšana, ar ko sevi un cilus māna liberālie buržuji. Pieņemsim pat, ka rītdienas pasts atnesīs smagu vēsti: sacelšanās uzliesmojums vēlreiz apspiests. Tad mēs uzsauksim: vēlreiz — lai dzīvo sacelšanās!

,,Proļetarij“, 21. nr„ 1905. g. Iespiests pēc avīzes „Prolelarij"

17. (i.) oktobri teksta

,,ISKRAS“ TAKTIKAS PĒDĒJAIS VĀRDS JEB KOMISKAS VĒLĒŠANAS KA JAUNI SACELŠANOS PAMUDINOŠI MOTĪVI

Mēs jau ne vienu vien reizi esam runājuši par ,,Iskras“ taktikas bankrotu „Domes^41 kampaņā. Bankrotējušas šās taktikas abas pamatpazīmes: tiklab cenšanās atbalstīt osvobož-dencus, kas piedalās Domē, pamatojoties uz zināmiem revolucionāriem solījumiem, kā ari lozunga: „pilsoņu revolucionārā pašvaldība" pasludināšana, aicinājums, pastāvot patvaldībai, visai tautai vēlēt satversmes sapulci. Tagad beidzot mēs redzam mēģinājumu precizi un oficiāli formulēt „Iskras" taktiku meņševiku „Dienvidu satver-smes(?) konferences^41 rezolūcijā. Šai konferencē bija pārstāvēti jauniskriešu labākie spēki Krievijā. Rezolūcija ir mēģinājums dot lielišķīgus, tīri praktiskus, proletariātam domātus padomus. Liīk, kāpēc šās rezolūcijas rūpīga iztirzāšana ir neatliekama nepieciešamība tiklab no noteiktas prakses izstrādāšanas viedokļa, kā arī lai novērtētu visu „Iskras" taktikas poziciju visumā.

Citējam šās rezolūcijas pilnīgu tekstu:

Dienvidu organizāciju Satversmes konferences rezolūcija sakara ar Valsts domi. Atzīstot, ka vienīgā visas tautas interesēm atbilstošā izeja no pašreizējā smagā stāvokļa ir satversmes sapulces sasaukšana uz vispārējas, vienlīdzīgas, tiešas un aizklātas balsošanas pamatiem, lai likvidētu patvaldliiecisko režiinu un nodibinātu demokrātisku republiku, kas vispirms nepieciešama proletariātam viņa cīņas interesēs pret visiem buržuāziskās iekārtas pamatiem un par sociālismā realizēšanu, — un ievērojot:

1) ka Valsts domes vēlēšanu sistēma nedod iespēju tajās piedalīties visai tautai, pie kam proletariātam pilnīgi atņemtas vēlēšanu tiesības ar to, ka pilsētu iedzīvotājiem noteikts augsts mantas cenzs, bet zemn iecība, un arī tad tikai tās daļa, vēlēs pēc 4 pakāpju sistēmas, kas dos pilnīgu vaļu administrācijai izdarīt uz tiem spiedienu; -

2) ka visai Krievijai tāpat kā agrāk laupītas visas nepieciešamās pilsoņu brīvības, bez kurām nav iespējama pirmsvēlēšanu aģilacija un tātad arī kaut cik pareizu vēlēšanu izvešana, un ka, otrādi, administrācijas patvaļa pašlaik it visur valda vairāk nekā jebkad un milzīgos apvidos vienā pēc otra liek pasludināts kara stāvoklis; —

un, beidzot, 8) ka visām malienēm tiek izstrādāta vēl vairāk kariķēta pārstāvniecības sistēma; —

konference ieteic visām organizācijām attīstīt visenerģiskāko aģitāciju, kam jāatsedz, cik kariķēta ir tā pārstāvniecība, ar kuru patvaldnie-ciskā valdība domā apmānīt tautu, un pasludina par apzinīgu tautas nodevēju katru, kas gatavs apmierināties ar Valsts domi un neizvirza sev uzdevumu pašreizējā izšķirošajā momentā ar savu rīcību un ar savu taktiku atbalstīt revolucionārās tautas prasības sasaukt satversmes sapulci uz vispārēju, vienlīdzīgu, liešu un aizklātu vēlēšanu tiesību pamata.

Bet, lai ātrāk realizētu minēto prasību, Dienvidu konference partijas organizācijām ieteic šādu taktiku:

1) Attīstīt enerģisku aģitāciju strādnieku proletariāta un zemnieku masu vidū, tai radītu plašas demokrātiskās organizācijas un apvienotu tās Viskrievijas organizācijā nolākā enerģiski cīnīties pret Valsts domi un par visas tautas satversmes sapulces sasaukšanu, reizē ar to tūlīt realizējot vārda, preses, sapulču, biedrošanās un streiku brīvību. — Sās Viskrievijas lautas organizācijas nodibināšana jāpanāk, izveidojot aģitācijas komitejas, ko strādnieki ievēlē pa atsevišķām fabrikām un rūpnīcām, šīs aģitācijas komitejas apvienojot; dibinot attiecīgas aģitācijas komitejas zemniecības vidū; nodibinot ciešākus sakarus starp pilsētu un zemnieku komitejām; izveidojot guberņu komitejas un nodibinot sakarus starp tām.

2) Ja šī organizācija pietiekami‘spēcīga, ja strādnieku masa atbilstoši noskaņota, tad, atklājot vēlēšanu kampaņu, jāsāk organizēt visas tautas satversmes sapulces vēlēšanas, paturot prātā, ka organizētā tautas kustība, kas virzīta uz šo vēlēšanu realizēšanu, var kļūt par dabisku pāreju uz visas tautas sacelšanos pret carismu, jo carisma neizbēgamā pretdarbība un sadursme ar to, realizējot vēlēšanas, radīs jaunus sacelšanos pamudinošus motivus, bet tautas iepriekšēja organizēšana nodrošinās sacelšanās izplatīšanos it visur un tās vienību.

3) I.īdz ar to konference ieteic censties iekarot vēlēšanu sapulču brīvību, rekomendē enerģisku iejaukšanos vēlēšanu kampaņā, lautas iejaukšanos balsotāju sapulcēs, lai balsotāji iztirzātu tautas vidū plašās tautas sapulcēs tos uzdevumus, kas izvirzīti Valsts domē ievēlējamiem pārstāvjiem, pie kam sociāldemokrātiskajai partijai jācenšas panākt, lai iedzīvotāju slāņi, kam tiesības vēlēt Valsts domi, nostājas uz revolucionārā ceļa, kurš var izpausties vai nu kā pievienošanās tautas demokrātisko organizāciju vadītai sacelšanās kustībai, vai, ja sacelšanās nenotiek, centienos pārvērst formējošos Valsts domi par revolucionāru sapulci visas tautas satversmes sapulces sasaukšanai, vai sekmēt to, ka satversmes sapulci sasauc taulas demokrātiskās organizācijas.

d) Gatavoties spiedienam lai pašā virzienā uz Valsts domi, ja tās galīgās sasaukšanas momentā lautas kustība nebūs novedusi pie patvaldības gāšanas un satversmes sapulces noorganizēšanās. — Gatavoties

20 9. sēj.

iesniegt Valsts domei ultimātu par satversmes sapulces sasaukšanu, par vārda, sapulču, preses, biedrošanās un tautas bruņošanās brīvības tūlītēju ievešanu. — Gatavoties atbalstīt šo ultimātu ar politisku streiku un citādām plašām tautas cīņām.

5) Visa šī taktika jāpieņem plašās tautas sapulcēs, kas organizējamas proletariāta un zemniecības vidū pirms vēlēšanu kampaņas, kā arī tās gailā.

Nekavēsimies pie rezolūcijas redakcionāliem trūkumiem, kura sirgst ar daudzvārdību. Pievērsīsimies liesi galvenajām kūdām.

1. Ievaddaļā ir runa par vienīgo izeju no pašreizējā stāvokļa. Pie tam viss smaguma centrs pārcelts uz satversmes sapulces jēdzienu un ne vārds nav teikts par to, kam tad vajadzētu to sasaukt, lai ,,izeju“ padarītu par izeju ne vien vārdos, bet darbos. Šī noklusēšana ir sociāldemokrātu piekāpšanās osvoboždencu priekšā. Mēs jau ne vienu vien reizi esam parādījuši, ka tieši monarehisliskās liberālās buržuāzijas intereses liek osvoboždenciem aprobežolies vienīgi ar visas (aulas satversmes sapulces sasaukšanu un noklusēt jautājumu par lo, kam !ā jāsasauc. Mēs ne vienu vien reizi esam parādījuši, ka tieši šo jautājumu augošā revolūcija jau izvirzījusi pirmajā vielā, ka tieši šeil tagad ir galvenā atšķirība starp buržuāzijas oportunistisko („izlīdzēju**) taktiku un proletariat revolucionāro taktiku. Jauniskrieši ar savu rezolūciju tagad devuši dokumentālu pierādījumu tam, ka viņi taktikas pamatjautājumos sirgst ar neārstējamu aklumu, nomaldīdamies uz osvoboždencu lozungiem.

Savā turpmākajā saturā rezolūcija vēl vairāk sarežģī jautājumu par visas tautas satversmes sapulces sasaukšanu. Propaganda, kas šai ziņā liek cerības uz Valsts domi, ir tieši reakcionāra propaganda, bet tam, ka satversmes sapulci sasauc „lautas demokrātiskā organizācija**, ir tāda pati nozīme kā tam, ja mēs ierosinātu sasaukt satversmes sapulci caur tautas draugu komiteju, kuri dzīvo uz Marsa planētas. — Savā Viskrievijas konferencē jauniskrieši izdarījuši nepiedodamu kļūdu, pielīdzinādami visas tautas satversmes sapulces sasaukšanu, ko izdara revolucionārā valdība, satversmes sapulces sasaukšanai, ko izdara kāda pārstāvības iestāde. Tagad jauniskrieši atkāpušies vēl tālāk: revolucionāro pagaidu valdību viņi noklusējuši pilnīgi. Kāpēc? uz kāda pamala? kā mamījušies viņu uzskati ? — viss tas paliek noslēpums. Meņševiki savās konferencēs attīsta nevis takti-kiis direktīvas, bet sniedz tikai paraudziņus lēcieniem un svārstībām te pa labi, te pa kreisi.

2. Pasludināt „par apzinīgu tautas nodevēju katru, kas gatavs apmierināties^1' utt., ir tieši tāds lēciens it kā pa kreisi un pie tam lēciens nevis uz patiesi revolucionāru ceļu, bet uz revolucionāru frāzi. Pirmkārt, kam vajadzīgs šis skaļais vārdiņš par „apzinīgu" (nodevēju)? Vai apzinīgs tautas nodevējs bija Johans Jakobi, kas 1847. gadā kā buržuāzisks liberālis gāja Valsts domē jeb Apvienotajā landtāgā, bet pēc 1870.—1871. gada kara pārgāja pie sociāldemokrātiem? Vai apzinīgs tautas nodevējs būs ikviens zemnieks, kas ies Domē un ir „gatavs" apmierināties ar visai mazu mazumiņu? Otrkārt, vai saprātīgs ir šeit izvirzītais nodevības kritērijs: kas gatavs apmierināties, kas neizvirza sev uzdevumus utt. Ar ko tad pierāda „gatavību" un „uzdevumu izvirzīšanu", ar vārdiem vai darbiem? Ja ar vārdiem, tad jāprasa no k.-d. (no „konstitucionalistiem demokrātiem", kā tagad sevi nosaukuši osvoboždenci), kas iet Valsts domē, paraksts vai revolucionārs solījums (Parvuss, Cerevaņins, Martovs). Tad rezolūcijā šī doma jāpasaka skaidri, nevis jālaiž migla acīs. Bet, ja „gatavību" pierāda ar darbiem, tad kāpēc rezolūcija nesaka atklāti un tieši, kāda „rīcība" pēc viņu uzskata pierāda gatavību? Tāpēc, ka rezolūcijā atspoguļojusies galvenā jaunās „Iskras" kļūda, kura neprot novilkt robežu starp revolucionāro demokrātiju un monarchistiski liberālo demokrātiju. Treškārt, vai ir saprātīgi, ja cīnītāja partija runā par personām vispārīgā formā („katrs, kas"), bet nevis konkrētā formā par virzieniem vai partijām? Mums tagad ir sevišķi svarīgi proletariāta priekšā atmaskot tieši virzienu, lieši k.-d. partiju, kas mums ar savu „rīcību" jau parādījusi, kādas prasības un kā tā atbalsta. Sociāldemokrātisku organizāciju vārdā griezties pie strādniekiem, stāstīt viņiem par tiem, kas iet Domē, par Domes balsotājiem u. c. — un noklusēt par k.-d. (arī osvoboždencu) partiju nozīmē vai nu necienīgi izlocīties un liekuļot (aiz muguras noslēdzot ar osvoboždenciem vienošanos par viņu atbalstīšanu ar Parvusa vai Čerevaņina izstrādātiem noteikumiem), vai arī aiz neizpratnes censties sagandēt strādnieku apziņu un atteiklies no cīņas pret k.-d.

Izņemot vēstures faktus par žurnālā „Osvoboždeņije", osvoboždencu, zemsliešu un citu k.-d. darbību, mums nav nekāda nopietna materiala, lai novērtētu buržuāzisko demokrātu „gatavību" cīnīties kopā ar tautu. Jauniskrieši izvairās no šā materiala un atkratās ar nesaturīgu frāzi. Un Pļeclīa-novs vēl pūlas mūs pārliecināt, ka organizatorisko miglai-nību „Iskras" uzskatos nepapildinot taktikas miglainlba!

Iskrieši taču īstenībā ne vien negrib redzēt k.-d. „gatavību" izdarīt nodevību, ko pierāda viņu acīm redzamais, visu atzīmētais pagrieziens pa labi laikā no zemstu jūlija līdz septembra kongresam, bet pat palīdzējuši šiem k.-d. ar savu karu pret boikotu! Hipotētiskiem osvoboždenciem („katrs, kas gatavs" utt.) iskrieši draud ar „šausmīgi briesmīgiem" vārdiem, bet reālajiem osvoboždenciem palīdz ar savu taktiku. Tas ir pilnīgi viena k.-d. vadoņa Rodičeva kga garā, kurš skandina: „Mēs neņemsim brīvību no rokām, kas aptraipītas tautas asinīm!" (šo Rodičeva kga frāzi, kas izteikta neoficiālā sapulcē pret V. Stedu, tagad publicē visas ārzemju avīzes) — bet tanī pašā laikā prasa, lai tieši ar šīm rokām sasauktu visas tautas satversmes sapulci.

3. Nākamā galvenā rezolūcijas kļūda slēpjas lozungā: „plašu demokrātisku organizāciju radīšana un to apvienošana Viskrievijas organizācijā". Tieši pārsteidz to sociāldemokrātu vieglprātība, kuri izvirza tamlīdzīgu lozungu. Ko tas nozīmē: radīt plašas demokrātiskās organizācijas? Tas var nozīmēt vienu no diviem: vai nu sociālistu organizācijas (KSDSP) noslīcināšanu demokrātu organizācijā (to jauniskrieši apzinīgi izdarīt nevar, jo tā būtu pilnīga proletariāta nodevība) — vai arī sociāldemokrātu un buržuāzisko demokrātu zināmu slāņu pagaidu apvienošanos. Ja jauniskrieši grib sludināt šādu apvienošanos, kāpēc viņi to nesaka tieši un atklāti? kāpēc slēpjas aiz vārdiņa „radīšana"? kāpēc precizi nenorāda, tieši ar kādiem tad īsti virzieniem vai grupām no buržuāziskās demokrātijās vidus viņi aicina apvienoties sociāldemokrātiju? Vai tad tas nav jauns paraudziņš nepiedodamai taktikas miglainībai, kas darbos strādnieku šķiru neizbēgami pārvērš par buržuāziskās demokrātijās piedēkli?

So „plašo demokrātisko organizāciju" rakstura vienīgais definējums rezolūcijā ir aizrādījums uz viņu diviem mērķiem: cīņu (1) pret Valsts domi un (2) par visas tautas satversmes sapulci. Otro mērķi „Iskras" izkurtējušajā formulējumā, l. i., nenorādot, kam jāsasauc visas tautas satversmes sapulce.

TOS)

k.-d. pilnīgi atzinuši. Tātad iskrieši sludina s.-d. savienošanos ar k.-d., kaunēdamies to pateikt tieši?? Pirmais mērķis formulēts ar tādu neskaidrību, kādu mēs esam raduši redzēt tikai Krievijas likumos, kas ar nolūku māna publiku. Kas ir cīņa pret Valsts domi? Ja to saprot burtiski, iedomājoties, ka rezolūcijas autori grib izteikties bez izlocīšanās, tad tas nozīmē Domes boikotu, jo cīnīties pret iestādi, kas vēl nepastāv, nozīmē pretoties tās dibināšanai. Bet mēs zinām, ka iskrieši ir pret boikotu, mēs no pašas rezolūcijas redzam, ka viņi tālāk runā jau nevis par cīņu pret Valsts domi, bet par spiedienu uz Valsts domi, par tieksmi pārvērst Valsts domi par revolucionāru sapulci u. tml. Tātad vārdi „cīņa pret Valsts domi“ nav jāsaprot burtiskā, šaurā nozīmē. Bet, ja tiis tā, kādā tad gan? Vai gan ne tādā, kā to saprot M. Ivova-levska kgs, kas lasa referātus, kuros kritizē Valsts domi? Kas tad tieši jāsauc par cīņu pret Valsts domi?? Tas paliek noslēpums. Mūsu put rotāji itin neko noteiktu par to nav pateikuši. Zinādami apzinīgo strādnieku noskaņojumu, kas noteikti naidīgs vienošanās taktikai ar k.-d., taktikai, kas atbalsta Domi ar zināmiem noteikumiem, mūsu jaun-iskrieši gļēvi izvēlējušies vidus ceļu: no vienas puses, atkārtot proletariāta vidū populāro lozungu: „cīņa pret Valsts domi“, no otras puses, atņemt šim lozungam precīzu saturu, kaisīt smiltis acīs, ciņu pret Domi iztulkot kā spiedienu uz Domi u. tml. Un šo nožēlojamo jucekli visietekmīgākās iskriešu organizācijas izvirza tādā momentā, kad osvobož-denci, sizdami sev pie krūtīm, kliedz pa visu Eiropu, ka viņi Valsts domē piedaloties tikai cīņas, vienīgi cīņas labad, ka viņi esot „gatavi" pilnīgi saraut sakarus ar valdību!

Mēs jautājam lasītājiem: vai kaut kur ir redzēta vel apkaunojošāka svārstīšanās sociāldemokrātijas taktikā? Vai var iedomāties vēl ko postošāku sociāldemokrātijai kā šo sludināšanu „dibināt plašas demokrātiskās organizācijas" kopā ar osvoboidenciem (jo k.-d. ir vienis prātis ar tādiem šo organizāciju mērķiem, kā tos formulējuši iskrieši), tomēr osvoboždencus tieši neminot??

Un Pļechanovs, kas ar savu gandrīz divi gadi ilgo „Iskras" „organizatoriskās iniglainības" aizstāvēšanu diskreditējis sevi visu Krievijas revolucionāro sociāldemokrātu acīs, tagad siiks mums apgalvot, ka jaunās „Iskras" taktika ir laba!...

4. Tālāk. Visai neprātīgi ir nosaukt plašu (un izplūdušu)

demokrātisku organizāciju apvienību par „Viskrievijas tautas organizāciju" vai par „tautas demokrātisku organizāciju". Tas nav pareizi vispirms teorētiski. Ekonomisti, kā zināms, grēkoja ar to, ka sajauca partiju ar šķiru, lskrieši, atkārtojot vecās kļūdas, tagad sajauc demokrātisko partiju vai organizāciju somu ar tautas organizāciju. Tā ir tukša, melīga, kaitīga frāze. Tā ir tukša, jo tai nav nekāda noteikta satura, tāpēc ka tajā trūkst aizrādījuma uz zināmām demokrātiskām partijām vai virzieniem. Tā ir melīga, jo kapitālistiskā sabiedrībā pat progresivā šķira, proletariats, nespēj nodibināt partiju, kas aptver visu šķiru, — bet par visu tautu vispār nav nemaz ko runāt. Tā ir kaitīga, jo piegružo galvas ar skaļu vārdiņu, neizvirzot pirmajā vietā reālo darbu, lai noskaidrotu īsto demokrātisko partiju īsto nozīmi, viņu šķi-risko pamatu, viņu tuvuma pakāpi proletariātam utt. Tieši tagad, demokrātiskās revolūcijas laikmetā, kura pēc sava sabiedriski ekonomiskā satura ir buržuāziskā, sevišķi spēcīga ir buržuāzisko demokrātu, visu šo k.-d. utt. līdz pat sociālistiem revolucionāriem, tieksme sludināt „plašas demokrātiskās organizācijas", vispār tieši vai netieši, atklāti vai slepeni atbalstīt bezpartejiskumu, t. i., lai nebūtu stingra nodalījuma demokrātu vidū. Proletariāta apzinīgajiem pārstāvjiem noteikti un nesaudzīgi jācīnās pret šo tendenci, jo tā ir dziļi buržuāziskā pašā savā. būtībā. Mums jāizvirza pirmajā vietā precizas partejiskas atšķirības, jāatmasko katrs juceklis, jāparāda, cik melīgas ir frāzes par it kā vienotu, solidāru, plašu demokrātismu, frāzes, ar kurām pārpilnas mūsu liberālo avīžu slejas. Izvirzot priekšlikumu par apvienošanos ar zināmiem demokrātijās slāņiem noteiktu uzdevumu veikšanai, mums jāizceļ vienīgi revolucionārā demokrātijā, — sevišķi tādā laikā kā tagad, — mums jānorāda uz pazīmēm, kas visskaidrāk nošķir tos, kuri „gatavi" cīnīties (tagad pat revolucionārās armijas rindās), no tiem, kas „gatavi" kaulēties ar patvaldību.

Lai uzskatāmāk paskaidrotu iskriešiem viņu kļūdu, ņemsim vienkāršāku piemēru. Mūsu programa runā par zemnieku komitejām. KSDSP III kongresa rezolūcija preci-zāk noteic lo nozīmi, nosaukdama tās par zemnieku revolucionārām komitejām (šinī ziņā pēc būtības arī jauniskriešu konference ir bijusi vienis pratis ar III kongresu). Mēs tam izvirzījām uzdevumu revolucionārā ceļā realizēt demokra-liskas pārveidības vispār un agrarās il īpaši, līdz pat muižnieku zemes konfiscēšanai. Tagad iskrieši rezolūcijā ieleic vēl jaunas „aģitācijas komitejas zemniecības vidū“. Tas ir padoms, kas nav sociālistisku strādnieku, bet gan liberālu buržuju cienīgs. Tādas „zemnieku aģitācijas komitejas", ja tās nodibinātos, būtu pilnīgi par labu osvobožden-ciein, jo to revolucionārais raksturs būtu aizstāts ar liberālo: mēs jau aizrādījām, ka šo aģitācijas komiteju iskriešu garā formulētais aģitācijas saturs (cīņa ,,prct“ Valsts domi un par visas tautas satversmes sapulci) nepārsniedz osvoboždencu programas robežas. Vai tagad jauniskriešiem ir skaidrs, ka, papildinot lozungu par revolucionārām zemnieku komitejām ar lozungu par „zemnieku aģitācijas komitejām", viņi pārvērš sociāldemokrātiskos lozungus par osvoboždenciskiem lozungiem?

5. Beidzot mēs nonākam arī pie šās „Viskrievijas tautas organizācijas" galvenā uzdevuma — organizēt visas tautas satversmes sapulces vēlēšanas. Saglabājot patvaldību — visas tautas vēlēšanas! Un „sadursmes" ar patvaldību rada „jaunus sacelšanos pamudinošus motīvus"... Lūk, nu patiešām komiskas vēlēšanas kā jauni sacelšanos pamudinoši motivi!

„Revolucionārās pašvaldības" lozungs, satversmes sapulces „pašpatvaļīgās rašanās" teorija neizbēgami noveduši pie šās nejēdzības, kurai Iemīs k|ūt par klasisku. Runāt par visas tautas vēlēšanām, pastāvot Trepovu kundzībai, t. i., pirms sacelšanās uzvaras, pirms cara varas faktiskās gāšanas, ir vislielākais maņilovisms, kas strādnieku galvās spēj ieviest vienīgi neiedomājamu politisku demoralizaciju. Tikai cilvēki, kurus jaunā „Iskra" pieradinājusi pie frāzes kundzības, var pieņemt tādus lozungus, kas sabirst pīšļos, tiklīdz tiem pieskaras saprātīga kritika. Vajag tikai mazliet padomāt par to, kas tad ir visas tautas vēlēšanas šā vārda nopietnā nozīmē, vajag tikai atcerēties, ka tām nepieciešama gan aģitācijas brīvība, gan visu iedzīvotāju informēšana, gan arī tas, lai visi iedzīvotāji atzītu lādu centru vai tādus vietējos centrus, kas sastādīs visu iedzīvotāju sarakstus un izdarīs patiešām bez izņēmuma it visu aptaujas operāciju, — vajag tikai mazliet par to padomāt, lai „Iskras" projektējamās „visas tautas vēlēšanas" atzītu par visas tautas komēdiju vai visas tautas šarlatānismu. Neviens pats deputāts, kas kaut cik pelnītu „visas tautas ievēlēta" deputātā nosaukumu, t. i., kas

par savu kandidatūru savāktu patiešām brīvi un apzinīgi nodotas 50—100 tūksloš balsis, neviens pats tāds deputāts, „vēlēšanu kampaņu atklājot", Krievijā nekur nevar tikt ievēlēts.

,,Iskras“ rezolūcija ieteic proletariātam nospēlēt komēdiju, un nekādi iebildumi un atrunāšanās negrozīs šās komediantu rezolūcijas nozīmi. Mums saka, ka vēlēšanas tiks izvestas tikai tad, „ja šī organizācija pietiekami spēcīga", tikai tad, kad „iepriekšēja organizēšana nodrošinās tās (sacelšanās) izplatīšanos it visur un tās vienību". Mēs atbildam: spēku pierāda ar darbiem, nevis ar vārdiem. Līdz sacelšanās uzvarai smieklīgi pat runāt par tādu spēku, kas, neradot zobgalības, spētu kaut vai izsludināt „visas tautas vēlēšanas", nerunājot jau nemaz par to realizēšanu. Sacelšanās uzvaru nevar „nodrošināt" itin nekāda izplatīšanās il visur un itin nekāda organizācijas vienība, ja (1) šī organizācija nesastāv no cilvēkiem, kas patiešām spējīgi sacelties (bet mēs redzējām, ka rezolūcija sludina vienkārši „plašas", t. i., īstenībā osvo-boždenciskas, organizācijas, kas neapšaubāmi nodotu sacelšanos, ja tā sāktos); (2) ja izrādītos, ka trūkst spēka, lai sacelšanās uzvarētu (bet uzvarai vajadzīgs revolucionārās armijas materiālais un ne tikai sabiedriskās domas, lautas labklājības u. tml. morālais spēks). Izvirzīt pirmajā vietā šo morālo spēku, šos skaļos vārdus par „visu tautu" un kaujinieciskā aicinājumā noklusēt par tiešo materiālo spēku — nozīmē noniecināt proletariāta revolucionāros lozungus līdz buržuāziski demokrātiskai frāzei.

Komiskas vēlēšanas, proti, ir nevis „dabiska", bet mākslotu pāreja uz sacelšanos, pāreja, ko izdomājusi saujiņa inteliģentu. Izgudrot tādas mākslotas pārejas ir nodarbība, kas pilnīgi analoģiska vecajai Nadeždina nodarbībai: „ekscita-tivā" terora izgudrošanai. Jauniskrieši tāpat grib mākslīgi „ekscitēt", uzmudināt tautu uz sacelšanos, — ideja, kas savos pamatos ir neīsta. Nodibināt patiesu visas tautas organizāciju inēs nevaram; tās vēlēšanas, ko mēs iedomātos izsludināt, pastāvot patvaldībai, neizbēgami būs tikai komēdija, un tamlīdzīgu izdomātu iemeslu izmantot sacelšanās nolūkā — ir tas pats, kas dekretēt sacelšanos momentā, kad tautā nav īsta satraukuma. Tikai cilvēki, kas netic proletariate revolucionārajai aktivitātei, tikai inteliģenti, kas dzenas pēc skaļiem vārdiem, varēja 1905. gada septembrī nodoties „jaunu sacel-sanos pamudinošu motivu“ izdomāšanai, ll kā pie mums Krievijā bulu maz paliesu, nevis komēdijas motivu, lai saceltos, il kā masās būtu maz. patiesa un nevis inscenēta, nevis viltota satraukuma gadījumu! Komiskas vēlēšanas nekad nesatrauks masas. Bet streiks vai demonstrācijā, vai militārs dumpis, vai nopietns studentu nemieru uzliesmojums, vai bads, vai mobilizācijā, vai konflikts Valsts domē utt., utt., utt. var pastāvīgi, ik brīdi patiešām satraukt masas. Ne vien doma par „jaunu sacelšanos pamudinošu motivu“ izgudrošanu ir vislielākā muļķība, bet neprātīga ir pat doma, ka var iepriekš jau noteikt to, bet ne citu motivu, kas paliesi satrauc masas. Cilvēki, kas kaut cik sevi cienī, kas kaut cik nopietni izturas pret saviem vārdiem, nekad neatļausies izgudrot „jaunus sacelšanos pamudinošus motivus“.

Ne jau „jaunu motivu" trūkst, augsti cienījamie Maņilovi, bet gan militārā spēka, revolucionārās tautas (bet nevis tautas vispār) militārā spēka, kas sastāv 1) no apbruņota proletariāta un zemniecības, 2) no organizētiem priekšpulkiem, kuri sastāv no šo šķiru pārstāvjiem, 3) no karaspēka daļām, kas gatavas pāriet tautas pusē. Viss tas, kopā ņemts, jau ari ir revolucionārā armija. Runāt par sacelšanos, par tās spēku, par dabisku pāreju uz to un nerunāt par revolucionāro armiju — ir aplamība un juceklis, — jo lielāks, jo vairāk mobilizēta ir kontrrevolūcijas armija. Izgudrot „jaunus sacelšanos pamudinošus motivus" Kaukazijas un Melnās jūras, Polijas un Rīgas sacelšanās laikmetā, — nozīmē tīši ieslēgties savā čaulā un novērsties no kustības. Mūsu priekšā ir ļoti spēcīgi strādnieku un zemnieku nemieri. Mūsu priekšā ir daudz sacelšanās uzliesmojumu, kas, sākot ar 9. jauvari, nemitīgi un ar milzīgu ātrumu attīstās plašumā, spēkā un neatlaidībā. Neviens negalvos par to, ka rītu šie uzliesmojumi neatkārtosies kurā katrā lielā pilsētā, kurā katrā karaspēka nometnē, kurā katrā sādžā. Gluži pretēji, visas pazīmes vienādas tai ziņā, ka tādi uzliesmojumi ir iedomājami, tuvi, neizbēgami. To sekmes atkarīgas, pirmkārt, no revolucionārās aģitācijas un organizācijas panākumiem, — tieši revolucionārās un nevis „plaši demokrātiskās", par ko pļāpā .Jskra", jo demokrātu vidū ir daudz nerevolucionaru. Sekmes atkarīgas, otrkārt, no revolucionārās armijas spēka un gatavības. Pirmo noteikumu visi sen jau atzinuši, un to realizē visi revolucionāri visā Krievijā, burtiski katrā pulciņa.

grupas sapulcē, skrejošā mītiņā, masu sapulcē. Otro vēl atzīst pavisam, pavisam maz. To negrib un sava šķiriskā stāvokļa dēj nevar atzīt liberālā buržuāzijā. Revolucionāru vidū to noklusē tikai ļaudis, kas bezcerīgi velkas monarchistisfeās buržuāzijas astē.

Sacelšanās ir visai dižens vārds. Aicinājums sacelties ir ārkārtīgi nopietns aicinājums. Jo sarežģītāka kļūst sabiedriskā iekārta, jo augstāka ir valsts varas organizācija, jo pilnīgāka ir kara technika, toties nepiedodamāk ir vieglprātīgi izvirzīt šādu lozungu. Un mēs ne vienu vien reizi esam sacījuši, ka revolucionārie sociāldemokrāti sen jau gatavojuši tā izvirzīšanu, bet kā tiešu aicinājumu izvirzījuši tikai tad, kad nevarēja būt nekādu šaubu par revolucionārās kustības nopietnību, plašumu un dziļumu, nekādu šaubu par to. ka lieta tuvojas atrisinājumam vārda īstajā nozīmē. Pret diženiem vārdiem jāizturas uzmanīgi. Pārvērst tos diženos darbos ir ārkārtīgi grūti. Bet tieši tāpēc būtu nepiedodami kratīties vaļā no šīm grūtībām ar frāzi, kratīties vaļā no nopietniem uzdevumiem ar maņiloviskiem izdomājumiem, aizsegt acis ar saldu izdomājumu aizklāju par it kā „dabiskām pārejām" uz šiem grūtajiem uzdevumiem.

Revolucionārā armija — arī tas ir ļoti dižens vārds. To radīt ir grūts, sarežģīts un ilgstošs process. Bet, kad mēs redzam, ka tas jau sācies un pa gabaliņiem, pa kumosiņiem rodas it visur; — kad mēs zinām, ka bez šādas armijas patiesa revolūcijas uzvara nav iespējama, — tad mums jāizvirza stingrs un noteikts lozungs, jāsludina tas, jāpadara tas par neatliekamo politikas uzdevumu asinātāju. Būtu aplam domāt, ka revolucionārām šķirām vienmēr ir pietiekami spēka, lai izdarītu apvērsumu, kad šis apvērsums sabiedriski ekonomiskās attīstības apstākļu ietekmē jau pilnīgi nobriedis. Nē, cilvēku sabiedrība nav tik prātīgi un nav tik ,,ērti“ iekārtota progresīviem elementiem. Apvērsums var nobriest, bet var izrādīties, ka šā apvērsuma revolucionāriem radītājiem ir par maz spēka, lai to izdarītu, — tad sabiedrību trūd, un šī trūdēšana dažreiz ievelkas uz veseliem gadu desmitiem. Ka Krievijā demokrātiskais apvērsums nobriedis, tas ir neapšaubāms. Bet, vai revolucionārajām šķirām tagad pietiks spēka to realizēt, tas nav vēl zināms. To izšķirs cīņa, kuras kritiskais moments tuvojas milzīgā ātrumā, — ja mūs neviļ daudzās tiešās un netiešās pazīmes. Morālais pārsvars nav apšaubāms, morālais spēks jau milzīgi liels; bez tā, protams, ne par kādu apvērsumu nevarētu būt ne runas. Šis spēks ir nepieciešams, bet vel nav pieliekams nosacījums. Un, vai tas pārvērtīsies materiālā spēkā, pietiekamā, lai lauztu visai, visai nopietnu (neaizvērsim acis uz to) patvaldības pretestību, — to rādīs cīņas iznākums. Sacelšanās lozungs ir lozungs, lai jautājumu atrisinātu ar materiālu spēku, — bet tāds spēks modernajā Eiropas kullurā var būt tikai militārais spēks. Šo lozungu nevar izvirzīt līdz tam laikam, kamēr apvērsuma vispārējie noteikumi nav nobrieduši, kamēr nav noleikli izpaudies masu satraukums un gatavība rīkoties, kamēr ārējie apstākļi nav noveduši līdz acīm redzamai krīzei. Bet, ja nu tāds lozungs izvirzīts, — tad jau taisni kauna liela būtu kāpties no lā atpakaļ atkal pie morālā spēka, atkal pie viena no sacelšanās pamatu sagatavošanas noteikumiem, atkal pie vienas no „iespējamām pārejām" utt., u. tml. Nē, ja jau kauliņi ir mesti, vajag atmest katru izlocīšanos, vajag lieši un atklāti izskaidrot visplašā-kām masām, kādi tagad ir sekmīga apvērsuma praktiskie noteikumi.

Mēs ne tuvu neesam apskatījuši visas kļūdas iskriešu rezolūcijā, kas, — domājošiem cilvēkiem, bet nevis tiem. kuri atkratās ar „momenta ķeršanu", - - ilgi patiks atmiņā kā nožēlojams sociāldemokrātijas uzdevumu vulgarizēšanas piemineklis. Mums šķiet, ka svarīgāk ir izpētīt galvenos kļūdu avotus nekā nosaukt visas pat samērā sīkas galvenās nepareizības izpausmes. Tāpēc mēs tikai garām ejot aizrādīsim, cik aplama un reakcionāra ir ideja par „ultimātu" (militārs vārds, kas skan kā vulgārā lielīšanās, ja nav apmācīta militārā spēka) iesniegšanu Domei, par tieksmi pārvērst šo Domi^71 revolucionārā sapulcē, — un iztirzāsim lozunga: „revolucionārā tautas pašvaldība" vispārējo nozīmi.

Šai lozungā vai, pareizāk, lā pārvēršanā par centrālo lozungu ir visu ,,lskras“ svārstību sakne. „Iskra^44 mēģināja šo lozungu aizstāvēt, atsaukdamās uz „dialektiku*1, — to pašu Plechanova dialektiku, kuras dēļ Pļechanovs sākumā „Iskras^44 „organizatorisko miglainlbu“ aizstāvēja, bet vēlāk atmaskoja!

Revolucionārā tautas pašvaldība nav sacelšanās prologs, teicām mēs, nav „dabiska pāreja^14 uz to, bet epilogs. Bez sacelšanās uzvaras nevar pat nopietni runāt par īstu un pilnīgu pašvaldību. Un mēs piebildām, ka reakcionāra ir pati doma par smaguma centra pārvietošanu uz valsts pārvaldi, bet nevis uz valsts iekārtu, ka revolucionārās pašvaldības identificēšana ar revolucionāro armiju ir vislielākā aplamība, ka revolucionārā armija uzvarējusi obligati paredz revolucionāro pašvaldību, bet revolucionārā pašvaldība vēl obligāti neietver sevī revolucionāro armiju.

„Iskra^44 mēģināja savu apzināto lozungu juceklību aizstāvē!, atsaucoties uz neapzinīgā, stiehiskā procesa „dialektiku^44. Dzīve, lūk, nepazīstot krasas robežas. Strādnieku biržas pastāvot arī tagad („Social-Demokrat^44102, 12. nr.), te jums ir pašvaldības elementi. Dialektiskajā attīstības procesā prologs un epilogs nereti, lūk, savijoties.

Pēdējā doma ir pilnīgi pareiza. Jā, īstenas attīstības process vienmēr norit sarežģīti, epiloga gabaliņus izbīdīdams pirms īstā prologa. Bet vai tad tas nozīmē, ka apzinīgas partijas vadonim atļauts sarežģīt cīņas uzdevumus, atļauts sajaukt prologu ar epilogu? Vai tad sarežģītā stiehiskā procesa dialektika var attaisnot jucekli apzinīgu sociāldemokrātu loģikā? Vai tas nenozīmē dialektiku Marksa izpratnē aizstāt ar dialektiku Pļechanova izpratnē?

Lai mūsu domu padarītu uzskatāmāku, ņemsim piemēru. Pieļausim, ka runa ir nevis par demokrātisku, bet par sociālistisku apvērsumu. Krīze briest, tuvojas proletariāta diktatūras laikmets. Un, lūk, oportunisti pirmajā vietā izvirza lozungu: patērētāju biedrības, bet revolucionāri — lozungu:

sanas. Pēc 1848. g. 18. marta Prūsijas Valsis dome (Apvienotais landtags) momenlali „uzšņāpa" papīriņu par satversmes sapulces sasaukšanu, bet līdz lain visi revolucionāru „ultimāti" un visi viņu „centieni” ietekmēt Valsts domi, visi viņu draudi Īrija tukši vārdi Valsts domē sēdošajiem Pctnmkevičiem. liodireviem, Miļnkoviem u. tml.

politiskās varas iekarošana proletariāta rokās. Oportnnisti strīdas: patērētāju biedrības ir proletāriešu realais spēks, reālās ekonomiskas pozicijas iekarošana, īstens sociālismā gabaliņš; jūs, revolucionāri, nesaprotat dialektisko attīstību, šo kapitālisma pāraugšanu sociālismā, šo sociālismā šūniņu iespiešanos paša kapilalisma dzīlēs, šo kapitālisma pie-ļ pildīšanu ar jaunu sociālistisku saturu.

' Jā, atbild revolucionāri, mēs atzīstam, ka patērētāju bied

rības zināmā mērā ir sociālismā gabaliņš. Pirmkārt, socia-ļ listiska sabiedrība ir viena liela patērētāju biedrība ar plānveidīgi organizētu ražošanu patērēšanai; otrkārt, sociālismu nevar realizēt bez varenas, daudzpusīgas strādnieku kustības, un viena no šīm daudzajām pusēm neizbēgami ir patērētāju biedrības. Bet ne te ir lietas būtība. Kamēr vara paliek buržuāzijas rokās, tikmēr patērētāju biedrības ir nožēlojams gabaliņš, kas negarantē itin nekādas nopietnas pār-., maiņas, kas neienes nekādus noteiktus grozījumus, bet dažreiz pat atrauj no nopietnas cīņas par apvērsumu. Iemaņa, ko strādnieki iegūst patērētāju biedrībās, ir ļoti derīga, par to nav ko strīdēties. Bet darba lauku šās iemaņas nopietnai izlietošanai var radīt tikai varas pāreja proletariāta rokās. Tad patērētāju biedrību sistēma savā rīcībā iekļaus arī virsvērtību; tagad šā derīgā institūta izlietošanas sfēra sašaurināta līdz niecīgumam ar darba algas niecīgajiem apmēriem. Tad tā būs patiešām brīvu darbinieku patērētāju savienība; tagad tā ir kapitala nospiesto un žņaugto algoto vergu savienība. Tātad patērētāju biedrības ir gabaliņš no sociālismā. Dialektiskais attīstības process vēl kapilalisma ietvaros patiešām iespiež jaunās sabiedrības elementus, tiklab tās materiālos, kā arī garīgos elementus. Bet sociālistiem jāprot atšķirt gabaliņš no veselā, par savu lozungu jāizvirza veselais un nevis gabaliņš, jānostāda pretim īstena apvērsuma pamatnoteikumi pret to daļējo lāpīšanos, kas bieži vien novirza cīnītājus no patiesi revolucionārā ceļa.

Kā ,,Iskra“ domā, kam šinī strīdā ir taisnība?

Lūk, tas pats ir ar lozungu: „revolucionārā pašvaldība" demokrātiskā apvērsuma laikmetā. Mēs neesam pret revolucionāro pašvaldību, mēs jau sen esam ierādījuši tai zināmu nelielu vietu savā minimālajā programā (sk. § par plašu vietējo pašvaldību), mēs esam vienis pratis, ka tā ir gabaliņš no demokrātiskā apvērsuma, kā to atzīmējusi avīze „Proļe-tarij“* jau 15. nr-ā, aizrādot uz Smoļcnskas domi. Demokrātiskais apvērsums nebūtu iespējams bez varenas un daudzpusīgas demokrātiskās kustības, liet viena no šīm daudzajām pusēm ir kustība pašvaldības laukā. Bet demokrātiskais apvērsums nebūtu iespējams, pieņi., arī bez revolucionārās skolas, kas ir carisma faktiskās sairšanas tikpat neapšaubāma pazīme kā strādnieku biržas par spīti policijai, kā kurnēšana garīdzniecībā, kā nelikumīga vietējā pašvaldība u. t. jpr. Kāds tad no tā izriet secinājums, padomājiet jel, biedri no ,,Iskras“! Vai tāds, ka visi šie sairšanas gabaliņi jāsakopo vienā veselā sacelšanās lozungā? vai tāds, ka sacelšanās lozungs jāizkropļo, saistot to ar vienu gabaliņu, ar pašvaldību?

„Revolucionārās pašvaldības organizēšana vai, kas ir tas pats, tautas spēku organizēšana sacelšanās labad“ — rakstīja drosmīgā ,,Iskra“ (109. nr., 2. lpp., 1. sleja). Tas ir tikpat kā teikt: revolucionārās skolas organizēšana ir spēku organizēšana sacelšanās labad, nemieru organizēšana garīdzniecībā ir spēku organizēšana sacelšanās labad, patērētāju biedrību organizēšana ir spēku organizēšana sociālistiskām apvērsumam. Nē, vāji dialekliķi jūs esat, biedri no ,,Iskras“. Jūs neprotat dialektiski spriest, lai gan lieliski protat izlocīties un izgrozīties, tāpat kā Pļechanovs jautājumā par organizatorisko un taktikas miglainību jūsu uzskatos. Jūs neesat saskatījuši, ka sacelšanās uzvaras gadījumā visi šie apvērsuma gabaliņi neizbēgami saplūdīs vienā veselā, pabeigtā sacelšanās „epilogā", turpretim bez sacelšanās uzvaras gabaliņi paliks gabaliņi, nožēlojami gabaliņi, kas neko negroza, tikai apmierina filistrus.

Pamācība: 1) Sociāldemokrātijas oporlunistiem tiklab sociālistiskā, kā arī demokrātiskā apvērsuma priekšvakarā piemīt slikts paradums lielīties tikpat kā ar izrakstītu ubag-tarbu ar vienu no lielā procesa sīkajiem gabaliņiem, paceļot šo gabaliņu līdz veselajam, pakļaujot šim gabaliņam veselo, kropļojot ar to veselo un tā pašiem pārvēršoties par nekonsekvento un gļēvo reformistu piedēkļiem. 2) Stichiskā procesa dialektika, kurš vienmēr un obligati mēdz būt sarežģīts, neattaisno loģisko secinājumu un politisko lozungu jucek-lību, kuri diezgan bieži (bet ne obligati) mēdz būt juceklīgi.

Sk. 5a sējuma 184. lpp. Iti'd

P. S.* Raksts jau bija aplauzts, kad mēs saņēmām Dienvidu satversmes konferences rezolūciju, ko ,,Iskra“ izdevusi ārzemēs. Rezolūcijas teksts par Valsts domi mazliet atšķiras no Krievijā izdotā teksta, ko mēs jau pārdrukājām. Bet šīs atšķirības nav būtiskas un nepavisam neskar mūsu kritiku.

.tProļetarij*\ 27. nr.. 1905. ģ Iespiests pcc avīzes .,Proletarii'm

17. (k.) oktobrī teksta

Postscriptum — pierakstījums. Red

PIEZĪME PIE M. BORISOVA RAKSTA „PAR ARODKUSTIBU UN PAR SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS UZDEVUMIEM"105

Mēs labprāt ievietojam šo Krievijā strādājošā biedra rakstu, jo vispusīga arodbiedrību jautājuma apspriešana tagad ir dienas kārtībā. Tikai visas partijas pieredze, ko pastāvīgi apgaismo marksisma teorija, var palīdzēt izstrādāt sociāldemokrātisko arodbiedrību formas, kas visvairāk atbilst Krievijas apstākļiem. Jāizmanto arī tās mācības, ko mums sniedz ienaidnieki. Visas pasaules buržuāzijā gavilēja par Ķelnes kongresa „cunftu^1* tendencēm, cerēdama atraut strādniekus no sociālismā un pievērst „tīrajam**, t. i., buržuāziskajam, tredjunismam. Krievijā pat avīze „Moskov-skije Vedomosti** tagad iemācījusies vilkt līdzīgu dziesmiņu. Un, ja buržuāzijā sāks kādu no mums slavēt par „gaismas ataušanu** vai par „centību** sakarā ar „saprātīgu** arod-kustību, tad tā būs droša pazīme, ka mūsu darbā ir trūkumi. Biedrs M. Borisovs tieši tā arī nostāda jautājumu, lai vispusīgi izpildītu mūsu sociālistisko pienākumu, nebūt nepieļaujot tamlīdzīgus trūkumus.

„Prolelarij21. nr., 1905. (j. Iespiesta pēc avīzes Prolelarij“

i?. (K.) oktobri teksta

SAKAKA AR TRUBECKOJA NAVI

Liberālā avīze „Frankfurter Zeitung“* bija briesmīgi sašutusi par Maskavas studentu konsekventi revolucionāro rezolūciju, kuri prasīja, lai satversmes sapulci sasauc nevis cars un nevis Valsts dome, un pat (lai biedri no jaunās ,,Iskras“ nedusmojas!) nevis „tautas demokrātiskā organi-zacija“, bet revolucionārā pagaidu valdība. Šai sakarā vācu liberālie biržas vīri vaimanāja, ka studentiem „trūkstot brie-duma“ u. tml. Tagad, ievietodama telegramu par Trubeckoja nāvi, tā pati avīze (13 X, Abendblatt**) piebilst: „Varbūt viņam (Trubeckojam) lautas izglītības ministrijā bija sarīkota sccna“.

Nabaga Trubeckojs! Tiekties pēc tautas brīvības un nomirt no ,,scenas“ cara ministra priekšistabā... Mēs esam ar mieru atzīt, ka tas pat Krievijas liberālim ir pārāk nežēlīgs nāves sods. Bet tikai, kungi, vai nav labāk, vai nav tautas brīvības aizstāvju cienīgāk atteikties no katras satiksmes ar slepkavu un spiegu valdību? Vai nav labāk nomirt tiešā, godīgā, atklātā, tautu attīstošā un audzinošā ielu cīņā pret šiem riebekļiem, kurus neiznīcinot paliesa brīvība nav iespējama, nekā nomirt no ,,scenām“, sarunājoties ar Trepo-viem un viņu nicināmiem sulaiņiem?

Sarakstīts 1905. g. oktobra vidū Pirmoreiz iespiests 1956. g. Ļeņina

rakstu un materiālu krājumā V iespiests pēc rokraksta

* — „Frankfurtes Avīze". Red. ** — Vakara izlaidums. Red.

21 9. sēj.

MASKAVAS NOTIKUMU MĀCĪBAS

Maskavas prolelariala revolucionārais enluziasms, kas tik spilgti izpaudies politiskajā streikā un teļu cīņās, nav vēl rimis. Streiks turpinās. Datēji tas pārsviedies uz Eeier-burgu, kur streiko burtliči aiz simpātijām pret saviem Maskavas biedriem. Vēl nav zināms, vai pašreizējā kustība norims līdz nākošajam uzplūdu vilnim vai izvērtīsies ieilgstošās formās. Bet daži un pie tam visai pamācoši Maskavas notikumu rezultāti jau redzami, un pie šiem rezultātiem ir vērts pakavēties.

^ Visā visumā kustība Maskavā nenonāca-4+4z-f#v«1ueienar-o ~ ‘ stiTidiiinktc-LzSkirnšni kaujai pret carisma—spēkiem Tās bija tikai nelielas sadursmes priekšposteņos, varbūt pa daļai militārā demonstrācijā pilsoņu karā, bet nevis viena no tām kaujām, kas nosaka kara iznākumu. No diviem pieņēmumiem, ko mēs izteicām pirms nedētas, it kā attaisnojas pirmais. proti, ka mūsu priekšā nav vis izšķirošā uzbrukuma sākums, bet tikai šā uzbrukuma mēģinājums. Bet tomēr šis mēģinājums parādīja visus vēsturiskās dramas dalībniekus visā augumā, tādējādi spilgti apgaismojot pašas dramas iespējamo, daļēji pat neizbēgamo gaitu.

Maskavas notikumu pirmsākums no pirmā acu uzmetiena bija tīri akadēmiska rakstura nolikumi. Valdība dāvāja universitātēm daļēju „autonomiju'* vai it kā autonomiju. Profesoru kgi saņēma pašvaldību. Studenti iegima_li esības noturēt sanāksmes. Tādējādi vispārējā patvaldnieciski dzimt-būlniecisko spaidu sistēmā bija ielauzta neliela plaisa. Un šai plaisā tūlīt pat ar negaidītu spēku drāzās iekšā jaunas revolucionārās straumes. Niecīgā piekāpšanās, sīkā reforma, ko realizēja nolūkā mazināt politiskās pretrunas un „samierināt" laupītājus ar aplaupāmiem, īstenībā radīja milzīgu

cīņas saasināšanos un tās dalībnieku sastāva paplašināšanos. Uz studentu sanāksmēm sāka plūst strādnieki. Sāka rasties .revolucionāri tautas mitini, kuros pārsvarā bija vadošā šķira “cīņā par brīvību — proletariats. Valdība sašuta. ,,Solidie“ liberāļi, kas bija saņēmuši profesoru pašvaldību, sāka svaidīties un skraidīt no revolucionārajiem studentiem pie policejiskās, pipkas valdības. Liberāļi izmantoja brīvību, lai brīvību nodotu, lai atturētu studentus no cīņas paplašināšanas un saasināšanas, lai sludinātu „kārtību" — bašibu-zuku un melnsimtnieku, Trepova un Romanova kunga priekšā! Liberāļi izmantoja pašvaldību, lai kārtotu tautas slepkavu lietas, lai slēgtu universitāti, šo pipkotāju atļautās „zinātnes" tīro svētnīcu, ko studenti bija apgānījuši, ielaizdami tajā „neģēlīgo pūli" iztirzāt pat vaid nieciskās bandas „neatrisinātos" jautājumus. Liberāļi, kas paši sevi pārvalda, nodeva tautu un lauza uzticību brīvībai, jo viņi baidījās no kautiņa universitātē. Un par savu neģēlīgo gļēvulību viņi

' atklāja revolūciju uz ielām. Nožēlojamie pedanti, viņi jau sāka gandrīz vai līksmot pārmaiņus ar neliešiem Glazoviem, ka viņiem izdevies nodzēst ugunsgrēku skolā. Īstenībā viņi tikai uzpūta ugunsgrēku milzīgā rūpniecības pilsētā. Viņi, šie liekulīgie vulgārie ļautiņi, aizliedza strādniekiem ieUpie studentiem; ar to viņi tikai pievērstu studentus revolucionārajiem strādniekiem. Visus politiskos jautājumus viņi vērtēja no sava, gadsimtu kroņa birokrātismā caur un cauri piesātinātā vistu kūts viedokļa; viņi lūglin lūdza studentus saudzēt šo vistu kūti. Pielika pirmā spirdzinošā vējiņa, brīvās un jaunās revolucionārās stiehijas uzstāšanās, — lai neviens ir domāt vairs nedomātu par vistu kūti, jo vējiņš kļuva spēcīgāks, pārvērzdamies par vētru, kas bija vērsta pret cara patvaldību, šo visas kroņa birokrātismā un visas zākāšanās par krievu tautu galveno avotu. Un pat tagad, kad pirmās briesmas garām, kad vētra acīm redzot aprimusi, patvaldības sulaiņi arvien vēl dreb aiz bailēm, tikai atminoties vien to bezdibeni, kas atvērās viņu priekšā asiņainajās Maskavas dienās: „pagaidām tas vēl nav ugunsgrēks, bet dedzināšana gan neapšaubāma", murmina Mcņšikova kgs sulainiskajā avīzē „Novoje Vrenija" (НО. septembrī) — „pagaidām tā vēl nav revolūcija... bet jau revolūcijas prologs". „„Та nāk", cs (Meņšikova kgs) centos pierādīt aprilī, un cik

briesmīgus soļus ,,tā“ kopš tā laika spērusi!... Tautas stiehija saviļņota līdz pašiem dziļumiem^11...

Jā, pamatīgās spīlēs iekļuvuši Trepovi un Romanovs kopā ar nodevīgajiem liberālajiem buržujiem. Atvērsi universitāti — dosi fribini revolucionārajām tautas sapulcēm, izdarīsi nenovērtējamu pakalpojumu sociāldemokrātijai. Slēgsi universitāti — sāksies ielu cīņas. Un, zobus griezdami, svaidās mūsu pātagas bruņinieki: no jauna viņi ver vaļā Maskavas universitāti, viņi izliekas, ka grib ļaut studentiem pašiem sargāt kārtību ielu procesiju laikā, viņi skatās caur pirkstiem uz studentu revolucionāro pašvaldību, kuri noformē dalīšanos sociāldemokrātu, sociālistu revolucionāru utt. partijās, izveidojot īstu politisku pārstāvniecību studentu „parlamentā*1 (un kuri, mēs esam pārliecināti, neaprobežosies ar revolucionāro pašvaldību, bet nekavējoties un nopietni sāks organizēt un apbruņot revolucionārās armijas daļas). Bet līdz ar Trepovu svaidās arī liberālie profesori, steigdamies pierunāt — šodien studentus, lai tie būtu pieticīgāki, rītu pipkotājus, lai tie būtu žēlīgāki. Kā vienu, tā otru svaidīšanās sagādā mums vislielāko patiku; tātad dūšīgi pūš revolucionārais vējiņš, ja politiskie komandieri un politiskie pārbēdzēji tik augstu lēkā uz augšējā klāja.

Bet īstajiem revolucionāriem jāgūst no Maskavas notikumiem ne vien pamatots lepnums un pamatota patika, bet vēl kas vairāk: skaidrība par to, kādi sociālie spēki un tieši kā darbojas Krievijas revolūcijā, — jāgūst skaidrāks priekšstats par šo spēku darbības formu. Iedomājieties Maskavas notikumu politisko secību, un jūs ieraudzīsit šķiriskā ziņā visai tipisku un raksturīgu visas revolūcijas ainu. Lūk, šī secība: vecajā kārtībā tiek ielauzts neliels robs; valdība šo robu lāpa ar niecīgas piekāpšanās, mānīgu „reformu** utt. ielāpiem; rodas nevis nomierināšanās, bet jauna cīņas saasināšanās un paplašināšanās; liberālā buržuāzijā svārstās un svaidās, atrunājot revolucionārus no revolūcijas un policistus no reakcijas; revolucionārā tauta ar proletariātu priekšgalā uznāk uz skatuves, un atklātā cīņa rada jaunu politisku situāciju; iekarotajā augstākā un plašākā kaujas laukā ienaidnieka nocietinājumos atkal tiek izlauzts jauns robs, un kustība pa to pašu ceļu virzās aizvien augstāk un augstāk. Mūsu priekšā uz visas līnijas noliek valdības atkāpšanās, — nesen pareizi aizrādīja avīze „Moskovskije

Vedomosti". Bet kāda liberālā avīze^1"* diezgan asprātīgi piebilda: atkāpšanās ar arjergarda kauju. Berlines liberālās avīzes „Vossische Zeitung"* Pēterburgas korespondents .4. (16.) oktobrī telegrafējis par savu sarunu ar Trepova kancelejas priekšnieku. „No valdības, — korespondentam teikusi policijas žurka, — nav ko gaidīt kaut kāda konsekventa plāna realizēšanu, jo katra diena nes tādus notikumus, ko nevarēja paredzēt. Valdība spiesta laipot; ar spēku neapspiedīsi tagadējo kustību, kas var ilgt gan divus mēnešus, gan divus gadus".

Jā, valdības taktika noskaidrojusies pilnīgi. Tā neapšaubāmi ir laipošana un atkāpšanās ar arjergarda kauju. Un no patvaldības interešu viedokļa tā ir pilnīgi pareiza taktika: būtu vislielākā kļūda, liktenīga ilūzija, ja revolucionāri aizmirstu, ka valdība vaj. vēl ļoti, ļnli ilgi atkāptiem; m--zaudējot-pašu gntvcno. Vācijas 1848. gada nepabeigtās, krop-. lās pusrevolucijas piemērs, — (piemērs, pie kā mēs vēlreiz atgriezīsimies avīzes „Proļetarij" nākamajā nr-ā un ko mēs nekad nebeigsim atgādināt), — rāda, ka, pat atkāpjoties līdz satversmes (vārdos) sapulces sasaukšanai, valdība saglabās pietiekami daudz spēka, lai uzvarētu revolūciju pēdējā izšķirošajā kaujā. Lūk, kāpēc, pētījot Maskavas notikumus — šo pēdējo kauju mūsu pilsoņu kara daudzo kauju virknē — mums jāskatās uz lietu gailu vaļējām acīm, ar vislielāko enerģiju un vislielāko neatlaidību jāgatavojas ilgam; niknam karam, jāsargās no tiem sabiedrotajiem, kas jau tagad ir sabiedrotie-pārbēdzēji. Kad vēl itin nekas izšķirošs nav iekarots, kad ienaidniekam ir vēl milzīgas platības, lai turpmāk izdevīgi un droši varētu atkāpties, kad norit arvien nopietnākas kaujas, — tad uzticēšanās šādiem sabiedrotiem, mēģinājumi noslēgt ar tiem vienošanos vai vienkārši atbalstīt tos ar zināmiem noteikumiem var būt ne vien muļķība, bet pat nodevība pret proletariātu.

Patiešām, vai gan liberālo profesoru izturēšanās pirms Maskavas notikumiem un šo notikumu gailā ir nejauša? Vai visai konstitucionāli demokrātiskajai partijai tas ir izņēmums vai likums? Vai šī izturēšanās pauž liberālās buržuāzijas zināmas grupas atsevišķas īpatnības vai visas šās šķiras pamatintereses visā visumā? Sociālistu vidū šais jautājumos

* _

Fosa Avīze". Hcd.

nevar būt divu domu, bet ne visi sociālisti prot konsekventi realizēt patiesi sociālistisku taktiku.

Lai skaidrāk parādītu lietas būtību, apskatīsim, kā liberāļi pasi formulē liberāļu laktiku. Krievijas preses slejās viņi izvairās runāt tieši pretim sociāldemokrātiem un pat tieši par sociāldemokrātiem. Bel te būs Berlincs avīzes „Vossische Zeitung" interesants ziņojums, kas neapšaubāmi daudz atklātāk pauž liberāļu uzskatus:

„Studentu nemieri atjaunojās ārkārtīgi vētraini gan Pēterburgā, gan Maskavā no paša mācības gada sākuma, kaut arī bija dāvāta, — liesa, visai vēlu, — autonomija universitātēm un augstākajām mācības iestādēm. Turklāt Maskavā tie norit kopā ar plašu strādnieku kustību. Šie nemieri norāda, ka sākas jaunu Krievijas revolucionārās kustības fāze. Studentu sapulču gaiļa un to rezolūcijas rāda, ka studenti pieņēmuši sociāldemokrātu vadoņu paroli: pārvērst universitātes par lautas sapulču vielām un lādējādi izplatīt revolūciju plašos iedzīvotāju slāņos. Kā šo paroli realizē, to jau parādījuši Maskavas studenti: tie saaicinājuši universitātes ēkā strādniekus un citas personas, kam ar universitāti nav nekāda sakara, un pic lain tādā skaitā, ka paši studenti palikuši mazākumā. Pats par sevi saprotams, ka pastāvošajos apstākļos šāda parādība nevar ilgi turpināties. Valdība uzskatīs par labāku slēgt universitātes nekā pieļaut šādas sapulces. Tas ir tik ļoti skaidrs, ka pirmajā acumirklī šķiet nesaprotams, kā gan sociāldemokrātu vadoņi varēja dot lādu paroli. Viņi |oti labi zināja, kur tas novedīs; viņi tieši pēc tā arī tiecās, lai valdība slēgtu universitātes. Un kālab? Taču vienkārši aiz tā iemesla, ka viņi visiem iespējamiem līdzekļiem cenšas traucēt liberālo kustību. Viņi apzinās, ka ar saviem pašu spēkiem viņi nespēj veikt lielu politisku akciju; tāpēc lai arī lil>cra|i un radikāļi neko neuzdrīkstas darīt, jo tas, redziet, tikai kaitēšot sociālistiskajam proletariātam. Tam pašam vajagot iekarot sev savas tiesības. Krievijas sociāldemokrātijā var ļoti lepoties ar šo „nelokāmo" („unbeugsame" — neliecamo) taktiku, bet ikvienam objektīvam novērotājam tā katrā ziņā liksies visai tuvredzīga; jāšaubās, vai tā Krievijas sociāldemokrātiju novedīs pie uzvarām. Pilnīgi nesaprotams, ko tā iegūs, kad slēgs universitātes, kas neizbēgami noliks, ja šādu taktiku turpinās. Tomēr turpināt mācības universitātēs un augstākās mācības iestādēs ir ļoti svarīgi visām progresa partijām. Studentu un profesoru ilgstošie streiki jau sagādājuši lielu ļaunumu Krievijas kultūrai. Akadēmiskās darbības atjaunošana loti nepieciešama. Autonomija deva iespēju profesoriem brivi veikt savu mācības darbu. Tāpēc visu universitāšu un augstāko mācības iestāžu profesori ir vienis pratis par to, ka nepieciešams enerģiski atsāki mācības. Viņi izlieto visu savu ietekmi, lai pamudinātu studentus atteikties realizēt sociāldemokrātu paroli".

Tātad cīņa starp buržuāzisko liberālismu (konstituciona-lislicm demokrātiem) un sociāldemokrātiem jau pilnīgi iezīmējusies. Netraucējiet liberālo kustību! lūk, lozungs, kas lieliski izteikts citējamā rakstā. Bet kur ir šās liberālās kusti-

has būtība? — atpakaļrāpulīgū kustībā, jo universitātes brīvību profesori izlieto un vēlas izlietot nevis revolucionārai, bet pretrevolucionurai sludināšanai, nevis ugunsgrēka uzpūšanai, bet tā dzēšanai, nevis cīņas lauka paplašināšanai, bet lai atrautii no izšķirošas cīņas mierīgai sadarbībai ar Trepo-viem. Cīņai saasinoties, „liberālā kustība^1* kļuvusi (mēs to redzējām darbos) par pārsviešanos no revolucionāriem pie reakcionāriem. Liberāļi, protams, sagādā mums zināmu labumu, ciktāl tie Trepovu un citu Romanova kalpu rindās rada svārstlšanos, bet šo labumu tikai tad neatsvērs ļaunums, ko rada viņu ieviestā svārstīšanās mūsu rindās, ja mēs galīgi norobežosimies no konstitucionalistiem demokrātiem un nesaudzīgi nosodīsim ikvienu viņu ļodzīgo soli. Liberāļi, apzinādamies vai drīzāk juzdami savu kundzību mūslaiku saimnieciskajā iekārtā, liecas būt kungi arī revolūcijā, nosaukdami katru revolūcijas turpinājumu, paplašinājumu un saasinājumu, kas pārsniedz visparastākās lāpīšanas robežas, par ,,traucēkli“ liberālajai kustībai. Bailēs par Trepova atļautās universitāšu pseidobrīvības likteni viņi šodien cīnās pret revolucionāro brīvību. Bailēs par legālo „sapulču brīvību**, ko rīt valdība dos policejiski izkropļotā veidā, viņi mēģinās mūs atturēt izlietot šīs sapulces īsteni proletāriskiem mērķiem. Bailēs par Valsts domes likteni viņi jau parādījuši gudru mērenību septembra kongresā un parāda to tagad, karojot pret boikota ideju; sak, netraucējiet taču mums darīt darbu Valsts domē!

Un par kaunu sociāldemokrātijai jāatzīstas, ka tās vidū atradušies oportunisti, kas, doktrināri nedzīvi sagrozot marksismu, uzķērušies uz šās makšķeres! Revolūcija ir buržuāziskā — spriedelē viņi — un tāpēc... tāpēc vajag kāpties atpakaļ samērā ar to, cik lieli ir buržuāzijas panākumi, iegūstot piekāpšanos no carisma. Ja jauniskrieši līdz šim laikam neredz Valsts domes reālo nozīmi, tad tieši tāpēc, ka, paši kāpdamies atpakaļ, viņi, dabiski, nemana arī kon-stitucionalistu demokrātu atpakaļrāpulīgo kustību. Bet, ka iskrieši kāpušies atpakaļ jau kopš likuma izdošanas par Valsts domi, tas ir neapstrīdams fakts. Pirms Valsts domes viņi nedomāja dienas kārtībā izvirzīt jautājumu par vienošanos ar konstitucionalistiem demokrātiem. Pēc Valsts domes viņi (Parvuss, Čerevaņins un Martovs) izvirzījuši šo jautājumu un ne vien teorētiskā, bet tieši praktiskā formā. Pirms Valsts

domes viņi uzstādīja diezgan stingrus noteikumus demokrātiem (līdz pat tautas apbruņošanas atbalstīšanai utt.). Pēc Valsts domes viņi uzreiz samazinājuši noteikumus, aprobežodamies ar solījumu pārvērst melnsimtniecisko jeb liberālo Domi par revolucionāru. Pirms Valsts domes viņi savā oficiālajā rezolūcijā uz jautājumu par to, kam jāsasauc visas tautas satversmes sapulce, atbildēja: vai nu revolucionārai pagaidu valdībai, vai kādai pārstāvniecības iestādei. Pēc Valsts domes tie izsvītrojuši revolucionāro pagaidu valdību un saka: vai nu „tautas demokrātiskām (kaut kas līdzīgs konstitucionalisliem demokrātiem?) organizācijām" (?), vai arī... vai arī Valsts domei. Tādējādi mēs darbos redzam, kā iskrieši turas pie sava lieliskā principa: revolūcija ir buržuāziskā, — tad arī pielūkojiet, biedri, ka tikai buržuāzijā nenovēršas!

Maskavas notikumi, pirmo reizi pēc Valsts domes parādīdami, kāda īstenībā ir konstitucionalistu demokrātu taktika nopietnos politiskos momentos, parādīja arī, ka mūsu attēlotā sociāldemokrātijas oportunisliskā aste neizbēgami pārvēršas par vienkāršu buržuāzijas piedēkli. Mēs nupat teicām: melnsimtnieciskā jeb liberālā Valsts dome. Iskrietim šie vārdi izliktos briesmīgi, jo tas starpību starp melnsimtniecisko un liberālo Valsts domi uzskata par visai svarīgu. Bet tieši Maskavas notikumi arī atmaskoja šās „parlamentārās", pirmsparlamenta laikmetā nevietā izvirzītās idejas liekulību. Tieši Maskavas notikumi jau arī parādīja, ka liberālais pārbēdzējs faktiski nospēlējis Trepova lomu. Universitātes slēgšanu, ko vakar vēl būtu dekretējis Trepovs, šodien realizējuši Manuilova un Trubeekoja kgs. Vai nav skaidrs, ka arī „Domes" liberāļi tāpat svaidīsies starp Trepovu un Romanovu, no vienas puses, un revolucionāro lautu, no otras? Vai nav skaidrs, ka pat visniecīgākā liberālo pārbēdzēju atbalstīšana ir vienīgi politisku vientie-sīšu cienīga rīcība?

Parlamentārā sistēmā bieži vien nepieciešams atbalstīt liberālāko partiju pret mazāk liberālo. Revolucionārā cīņā par parlamentāru iekārtu atbalstīt liberāļus pārbēdzējus, kas „samierina" Trepovu ar revolūciju, ir nodevība.

Notikumi Maskavā īstenībā parādīja to sociālo spēku grupējumu, par kuru tik daudz reižu jau runājusi avīze „Proļetarij": sociālistiskais proletariats un—revokidtmarās

buržuāziskās Поптг'ЬгоЯjgg prioīrfpnllf» iw»Ai-nff» Liberāli monarchīsliškā buržuāzijā veda sarunas. Tātad mācieties, biedri strādnieki, mācieties vērīgāk no Maskavas notikumu pieredzes. Tieši tā un katrā ziņā tā noritēs notikumi arī visā Krievijas revolūcijā. Mums ciešāk jāsaliedējas. īstā socialistiskā"TJnrttjāT-4«ui_apzinīgi pauž strādnieku šķiras intereses un nevis stichiski velkas aiz masām. Cīņā mums jā-paļaujas tikai uz revolucionāro demokrātiju, tikai vienīgi ar viņu varam pieļaut vienošanos, tikai kaujas laukā pret Trepoviem un Romanovu mums jārealizē šī vienošanās. Mums visiem spēkiem jātiecas pēc tā, lai saceltu ne vien revolucionārās demokrātijās priekšpulku — studentus — bet arī plašas-tautas-masas, kuru kustība ir ne tikai vispār demokrātiskā (šobrīd ikviens pārbēdzējs dēvē sevi par demokrātu), bet patiesi revolucionārā kustība, proti — o*einnie-elbas piastre. Mums jāatceras, ka liberāļi un konstituciona-^ listi demokrāti, radot svārstīšanos patvaldības piekritēju rindās, neizbēgami ar katru savu soli centīsies radīt svārstīšanos arī mūsu rindās. Nopietnu nozīmi, izšķirošu nozīmi iegūs tikai atklāta revolucionārā cīņa, kas izmetīs grabažu kaudzē visas liberāļu vistu kūtis un visas liberālās Domes. Jel gatavojieties, nevienu minūti nezaudējot, uz jaunām un jaunām kaujām! Apbruņojieties, ar ko katrs var, nekavējoties sastādiet cīnītāju pulkus, kas gatavi ar pašaizliedzīgu enerģiju cīnīties pret nolādēto patvaldību, atcerieties, ka rīt vai parīt notikumi katrā ziņā un neizbēgami aicinās jūs sacelties, un runa ir tikai par to, vai jūs spēsit uzstāties sagatavoti un vienoti vai apjukuši un sadrumstaloti!

Maskavas notikumi vēlreiz un simto reizi atspēkojuši mazticīgos. Tie parādījuši, ka mums arvien vēl ir tieksme pienācīgi nenovērtēt masu revolucionāro aktivitāti. Tie no jauna pārliecinās daudzus no tiem, kuri jau sāka svārstīties, kuri pēc miera noslēgšanas un Domes dāvāšanas vairs neticēja sacelšanās kustībai. Nē, tieši tagad sacelšanās aug un pieņemas spēkā neredzētā ātrumā. Lai tad mūs visus atrod savos posteņos sagaidāmā eksplozija, salīdzinot ar kuru devītais janvāris un Odesas nolikumu neaizmirstamās dienas liksies tikai kā rotaļa!

„Proļetarij", 22. ;ir., 1905. fl. Iespiests pēc avīzes Protelariļ"

It. (11.) oktobri teksta

„PROLETARIĀTA ClŅA“10‘

Atzīmēsim, ka rakstā „Atbilde „Sociāldemokrātam" “ lieliski nostādīts jautājums par slaveno „apziņas ienešanu no ārienes". Autors šo jautājumu sadala četrās patstāvīgās da|ās: 1) Filozofiskais jautājums par apziņas attiecību pret esamību: esamība nosaka apziņu. Saskaņā ar divu šķiru pastāvēšanu arī apziņa izveidojas divējāda: buržuāziskā un sociālistiskā. Proletariāta stāvoklim atbilst sociālistiskā apziņa. 2) „Kas var izstrādāt un kas izstrādā šo sociālistisko apziņu (zinātnisko sociālismu)?" „Modernā sociālistiskā apziņa var rasties tikai uz dziļu zinātnes atzinumu pamata" (Kautskis), t. i., tās izstrādāšana „ir nedaudzu sociāldemokrātu inteliģentu darbs, kuriem ir šādai izstrādāšanai vajadzīgie līdzekļi un brīvs laiks". 3) Kā šī apziņa iespiežas proletariātā? „Lūk, te nu tad sāk darboties sociāldemokrātijā (un nevis tikai sociāldemokrāti inteliģenti), kas sociālistisko apziņu ienes strādnieku kustībā". 4) Ko sociāldemokrātijā sastop pašā proletariātā, nākot pie tā ar sociālismā sludināšanu? Instinklivu tieksmi uz sociālismu. „Reizē ar proletariātu dabiskā nepieciešamībā rodas sociālistiskā tendence kā pašos proletāriešos, tā arī tajos, kas apgūst proletariāta viedokli; tā izskaidrojama sociālistisko tieksmju rašanās" (Kautskis). Meņševiks no tā izdara smieklīgu secinājumu: ,,No tā ir skaidrs, ka sociālismu neienes proletariātā no ārienes, bet, gluži otrādi, tas iziet no proletariāta un pāriet to galvās, kuri apgūst proletariāta uzskatus"!

„Proļetarij", 22. nr., 1905. q. Iespiests pēc avīzes ,.Proetarii'*

24. (11.) oktobri teksta

ĀRZEMJU JAUNATNE UN KRIEVIJAS REVOLŪCIJA

Vēstule no nomaļā kakta, kura visus aicina no ārzemēm uz Krieviju (,,Proļetarij“, 19. nr.), radījusi b. „Revolucio-nara“ atbildi, kurš griezies ar vēstuli no Bernes pie avīzes ,,Proļetarij“ redakcijas. Biedrs „Revolucionārs*1 uzstāj, ka teorijai ir svarīga nozīme kustībā, ka nepieciešams nopietni mācīties utt. Mēs, protams, par to esam ar viņu pilnīgi vienis prātis, un mūsu ierunas būtiba par vēstuli no nomaļā kakta bija tieši tāda^106. Biedrs „Revolucionārs** ieteic partijai nodibināt kaut kur, piemēram, Ženevā, kaut ko līdzīgu universitātei, lai jaunatne varētu nopietni mācīties. Šāda veida plāni radušies ne vienu vien reizi, bet to realizēšana saistīta ar pārāk daudzām praktiskām grūtībām.

Prolelarij22. nr.. 1905. u. Iespiests pēc aoizes Proletarij“

2i. (11.) oktobri teksta

VĒSTULĒ STAKPTAUTFSKAJAM SOCIĀLISTISKAJAM ШКОЛАМ

Ženevā, 1905. g. 27. oktobrī.

Dārgais biedri!

28. jūnijā jūs mums atsūtījāt biedra Bebeļa priekšlikumu sakarā ar domstarpībām mūsu partijā.

24. jūlijā es jums rakstīju^72, ka nevaru jums atbildēt mūsu partijas Centrālās Komitejas vārdā, jo esmu tikai viens no komitejas locekļiem, un lūdzu Biroju sniegt man dažus paskaidrojumus. Kā atbildi es saņēmu pils. Iluismaņa ar 5. augustu datētu vēstuli, kurā viņš raksta, ka Izpildu komitejas iejaukšanās paredz tikai morālu ietekmēšanu. Es nekavējoties paziņoju mūsu partijas Centrālajai Komitejai, kāda ir biedra Bebeļa priekšlikuma precizā jēga. Pašlaik esmu saņēmis Centrālās Komitejas atbildi, kura jūsu priekšlikumu pieņem un ieceļ par saviem pārstāvjiem biedrus Vasiļjevu, Šmitu^107 un Ļeņinu. Biedrs Šmils atrodas Krievijā. Tāpēc mums nepieciešams jau laikus zināt dienu, kas izraudzīta apspriedei (vismaz trīs nedēļas pirms apspriedes).

Pārējie divi delegāti atrodas Šveicē.

Saņemiet utt.

V. Uļjanovs (Ļeņins)

P. S.[73] Es tikko kā saņēmu vēl vienu vēstuli ar ziņu, ka biedrs Šmits drīz vien (jādomā, novembrī) ieradīšoties ārzemēs, lai nokārtotu daudzas lielas, kas skar mūsu parti ju. Tāpēc man būtu ārkārtīgi svarīgi saņemt cik vien drīz iespējams mūsu partijas otras frakcijas atbildi par konlerences sasaukšanas dienu. Tiem mūsu partijas biedriem, kas strādā Krievijā, ierašanās ārzemēs ir ārkārtīgi grūta, tāpēc vēlams, lai konferences sasaukšanas termiņš tiktu noteikts tagad pat, t. i., lai otra frakcija un Starptautiskā biroja locekli cik vien iespējams drīzāk mums paziņotu par to, kad viņi šo konferenci grib sasaukt.

Pirmoreiz iespiests 1929.

V. /. Ļetjina Koks tu 2. un 3. izdevuma Vili sējumā

Iespiests pēc Iiakslu 2. rm 3. izdevuma teksta, kas salīdzināts ar mašīnraksta norakstu franču vaiodā

VISKRIEVIJAS POLITISKAIS STREIKS

Ženevā, 26. (13.) oktobrī.

Barometrs rāda vētru! — Tā raksta šāsdienas ārzemju avīzes, sniegdamas telegrāfiskās ziņas par Viskrievijas politiskā streika vareno pieaugumu.

Un ne tikai barometrs rāda vētru, bet it visu jau norāvis no vietas solidārā proletāriskā uzbrukuma viesuļa varenais brāziens. Revolūcija iet uz priekšu pārsteidzošā ātrumā, izvēršoties apbrīnojamā nolikumu bagātībā, un, ja mēs gribētu atstāstīt mūsu lasītājiem pēdējo triju četru dienu sīku vēsturi, — mums vajadzētu sarakstīt veselu grāmatu. Bet sīkas vēstures rakstīšanu mēs atstāsim nākošajām paaudzēm. Mūsu priekšā ir aizraujošas ainas vienā no vislielākajiem pilsoņu kariem, kādu jebkad cilvēce ir pieredzējusi, kariem par brīvību, un ir jāsteidz dzīvot, lai visus savus spēkus ziedotu šiin karam.

Vētra ir sacēlusies, — un cik niecīgas tagad šķiet liberālās un demokrātiskās runas, paredzējumi, zīlējumi un plāni par Domil Kā novecojuši jau — dažās dienās, dažās stundās — visi mūsu strīdi par Domi! Daži no mums šaubījās, vai revolucionārajam proletariātam būs pa spēkam izjaukt šo policejisko ministru riebīgo komēdiju, daži no mums baidījās runāt pilnīgi droši par vēlēšanu boikotu. Bet, lūk, vēlēšanas vēl nav visur sākušās, un viens rokas mājiens jau sašķobījis kāršu celtni. Viens rokas mājiens ir piespiedis ne tikvien liberāļus un ne tikvien bailīgos osvoboždencuš, ir piespiedis Vites kgu, šo jaunās „liberālās^1* cara valdības galvu, runāt (tiesa, pagaidām vēl tikai runāt) par reformām, kas satricina visa Buligina farsa viltīgo mānu.

Šī roka, kuras mājiens radījis apvērsumu jautājumā par Domi, ir Krievijas proletariāta roka. „Visi riteņi stājas, — suku vācu sociālistu dziesma, — kad to grib tava spēcīgā roka“. Tagad ir pacēlusies šī spēcīgā roka. Mūsu norādījumi un paredzējumi par politiskā masu streika lielo nozīmi bruņotās sacelšanās sagatavošanā ir spīdoši attaisnojušies. Viskrievijas politiskais streiks šoreiz patiesi aptvēris visu zemi, apvienodams visapspiestākās un visprogresīvākās šķiras varonīgajā cīņā Krievijas nolādētās „impērijas** visas tautas. Šās spaidu un varmācību impērijas visu (autu proletārieši tagad kārtojas vienā lielā brīvības armijā un sociālismā armijā. Maskavai un Pēterburgai vienādā mērā pieder revolucionārās proletāriskās ierosmes gods. Uzsākušas streiku galvaspilsētas. Streiko Somija. Kustībai pievienojies Baltijas apgabals ar Rīgu priekšgalā. Varonīgā Polija jau atkal stājusies streikotāju rindās, it kā zobodamās par bezspēcīgajām ienaidnieku dusmām, kuri bija cerējuši sadragāt to ar saviem triecieniem, bet kuri tikai jo stiprākus kaldināja tās revolucionāros spēkus. Ceļas Krima (Simferopole) un dienvidi. Jekaterinoslavā ceļ barikādes un plūst asinis. Streiko Pievolga (Saratova, Simbirska, Ņižņij-Novgoroda), streiks iedegas arī centrālajās zemkopības guberņās (Voroņeža) un rūpniecības centrā (Jaroslavļa).

Un šās daudzvalodu un daudzmiljonu strādnieku armijas priekšgalā nostājusies vienkārša dzelzceļa kalpotāju savienības delegācijā. Uz skatuves, kur liberāļu kungi ar caram augstā stilā teiktām gļēvām runām un Vilem adresēto iztapību spēlēja politiskas komēdijas, — uz šās skatuves ir ielauzies strādnieks un iesniedzis jaunās „liberālās** cara valdības jaunajam galvam Viles kgm savu ultimātu. Dzelzceļa strādnieku delegācijā nevēlējās gaidīt uz „sīkpilsonisko pārvaldi**, Valsts domi. Strādnieku delegācijā pat nevēlējās tērēt savu dārgo laiku, lai „kritizētu** šo leļļu komēdiju. Strādnieku delegācijā vispirms sagatavoja kritiku ar darbiem — politisko streiku — un tad paziņoja ministram-klaunam: lēmums var bāl tikai viens — satversmes sapulces sasaukšana uz vispārēju un tiešu vēlēšanu tiesību pamata.

Pēc pašu dzelzceļa strādnieku zīmīgā izteiciena ministrs-klauns runājis „kā īsts birokrāts, kā vienmēr izlocīdamies, nedodams nekā noteikta**. Viņš sola dekrētus par preses brīvību, noraidīdams vispārējās vēlēšanu tiesības; spriežot pēc ārzemju telegramām, viņš izteicies, ka satversmes sapulce „šobrīd nav iespējama**.

22 9. sēj.

Un strādnieku delegācijā izsludināja vispārēju streiku. No ministra strādnieku delegācijā devās uz universitāti, kur notika politiskas sapulces ar desmittūkstoš dalībniekiem. Proletariats prata izmantot tribīni, ko viņa rīcībā nodeva revolucionārie studenti. Un Krievijā pirmajās masu, sistemātiskās, brīvās, politiskās sapulcēs visās pilsētās, skolās, rūpnīcās, ielās tiek apspriesta ministra-kļauna atbilde, tiek runāts par izšķirošas bruņotas cīņas uzdevumu, kura padarīs „iespējamu" un nepieciešamu satversmes sapulces sasaukšanu. Ārzemju buržuāziskā prese, pat visliberālākā, ar šausmām murmina par tiem „teroristiskajiem un dumpīgajiem" lozungiem, ko runātāji deklarē brīvajās tautas sapulcēs, it kā cara valdība pati ar visu savu apspiešanas politiku nebūtu radījusi sacelšanās nepieciešamību un nenovēršamību.

Sacelšanās tuvojas, mūsu acu priekšā tā izaug no Viskrievijas politiskā streika. Ministra-klauna iecelšana, kurš iegalvo strādniekiem, ka visas tautas satversmes sapulce „.šobrīd" nav iespējama, skaidri rāda, ka revolucionārie spēki pieaug un cara valdības spēki sarūk. Patvaldībai vairs nav spēka atklāti uzstāties pret revolūciju. Revolūcijai vēl nav spēka dot ienaidniekam izšķirošo triecienu. Šī gandrīz līdzsvaroto spēku svārstība neizbēgami rada apjukumu varas orgānos, rada pārejas no represijām uz piekāpību, uz likumiem par preses brīvību un sapulču brīvību.

Uz priekšu, uz jaunu, vēl plašāku un neatlaidīgāku ciņu. lai ienaidnieks nedabū atjēgties! Proletariats jau izdarījis brīnumus revolūcijas uzvaras labā. Viskrievijas politiskais streiks ārkārtīgi tuvinājis tās uzvaru, likdams ienaidniekam svaidīties nāves bailēs, liet mēs vēl nemaz nemaz neesam izdarījuši visu, ko mēs varam darīt un kas mums jāizdara galīgas uzvaras sasniegšanai. Cīņa jau tuvojas atrisinājumam, bet vēl nav nonākusi līdz pilnīgam atrisinājumam. Strādnieku šķira tieši tagad ceļas, mobilizējas un bruņojas agrāk nepieredzētos apmēros. Un beidzot tā pilnīgi sagraus ienīsto patvaldību, padzīs visus ministrus-klaunus, nodibinās savu revolucionāro pagaidu valdību un parādīs visām Krievijas tautām, cik „iespējams" un cik nepieciešams tieši „šobrīd" sasaukt īstu visas tautas un īstu satversmes sapulci.

,,Proletarij", 23. nr., 1905. g. 31. (18.) oktobrī

Iespiests pēc aittres ,.Proļeiarij“ teksta

POLITISKAS NOGRUPfiŠANAS PIRMIE KOPSAVILKUMI

Iepriekšējā numurā ievietotais mušu pārskats par Krievijas sociāldemokrātisko partiju un organizāciju konferenci dod iespēju izdarīt dažus, kaut arī sākotnējus, kopsavilkumus jautājumā par mūsdienu politisko nogrupēšanos. Sociāldemokrātisko partiju un organizāciju konference (KSI)SP <'K, Bunds, Latviešu SDSP, Poļu S.-D. un Ukrainas revolucionārā partija) attiecībā pret Valsts domi vienbalsīgi pieņēma aktiva boikota taktiku. Pret Valsts domi vērstas pastiprinātas aģitācijas nepieciešamību šā vārda tiešā nozīmē, nepieciešamību aģitēt pret visām partijām, kas pieļauj piedalīšanos Valsts domē, beidzot nepieciešamību sagatavot bruņotu sacelšanos tagad atzinusi, var teikt bez pārspīlējuma, visa revolucionārā sociāldemokrātijā neatkarīgi no nacionālām atšķirībām. Tās taktikas pamati, kuru pieņēmusi KSDSP CK un kuru mēs aizstāvējām mūsu avīzē ,,Proļetarij“, sākot ar tās 12. nr-u, t. i., jau veselus 2Vž mēnešus, tagad kļuvuši, ar vienu bēdīgu izņēmumu, gandrīz par visas Krievijas sociāldemokrātijas taktikas pamatiem.

Sis izņēmums, kā lasītājiem zināms, ir ,,Iskra“ iff! no KSDSP atskaldījies „mazākums". „Organizācijas komisija" — „mazākuma" praktiskais centrs — bija pārstāvēta konferencē. Kā balsoja tās delegāts, mums nav zināms, bet lakts ir las, ka Organizācijas komisija atteicās parakstīt konferences rezolūciju. Tas arī bija sagaidāms pēc tam, kad jauniskriešu Dienvidu „satversmes" konference bija pieņēmusi ārkārtīgi aplamu un pēc savas principiālās nozīmes oportunistisku rezolūciju par Valsts domi, rezolūciju, ko mēs sīki iztirzājām avīzes „Proļetarij" 21. 111-ā^74.

Politiskā nogrupēšanās tādā kārtā ir pilnīgi iezīmējusies. Jautājums par attiecībām pret Valsts domi laikam gan pirmo reizi ierosinājis kopēju politiskās taktikas apspriešanu opozicionārās un revolucionārās partijās, legālā un nelegālā presē. Salīdzinot ar kustības iepriekšējo periodu, tas bija milzīgs solis uz priekšu. Agrāk vesels bezdibenis šķīra opozīciju no revolucionāriem, legālo darbu no nelegālā. Tagad kustība kādos desmit mēnešos gājusi tik milzīgi uz priekšu, ka bezdibenis lielā mērā izrādījās aizbērts: revolucionārā cīņa pacēla ,,legālo" opoziciju viļņa virsotnē, gandrīz līdz revolūcijas fakta atzīšanai. Agrāk mēs, taisnību sakot, ari nemaz nevarējām strīdēties ar legālās opozicijas pārstāvjiem par taktiku, par politisko partiju nostāju, tāpēc ka, izņemot revolucionārās un nelegālās, nebija taču nekādu partiju, jo visa „politiskā darbība" pilnīgi sakrita ar „politisko noziedznieku" darbību, ja neņemam vērā patvaldības un tās kalpu „darbību". Tagad Valsts dome dabiski un nenovēršami kļuvusi par visas tautas masas, visu nokrāsu, virzienu un partiju apspriešanas objektu. Revolucionārā cīņa izlauzusi ceļu revolucionārai diskusijai ir legālajā presē, ir zemstu sapulcēs, ir studentu sanāksmēs, ir strādnieku masu mītiņos.

Jautājumā, kā izturēties pret Valsts domi, diskusiju gandrīz vai paši pirmie sāka zemstieši un radikālā inteliģence, kas visvairāk tieši ieinteresēti cara dāvanā un bija vislabāk informēti par to jau pirms (i. augusta manifesta izdošanas. Pēc tam šī diskusija pārsviedās uz visu Krievijas politisko presi, tiklab brīvo, t. i„ nelegālo, kas visus savus motivus un visus savus lozungus izrunāja līdz galam, kā arī uz legālo, kura Ezopa valodā rakstīja par boikotu, bet brīvi — pret boikotu.

Politiskā nogrupēšanās, šis visu Krievijas tautu politisko partiju un šķiru norobežošanās vēstnesis, sāka izveidoties tieši boikota jautājumā. Ieiet Domē vai neieiet? Izjaukt Domi vai pieņemt Domi? Vai cīnīties Domē, Domes arēnā vai ārpus Domes, atsevišķi no Domes, pret Domi? — tāds bija nenovēršamais jautājums tiklab privileģētajai vēlētāju saujiņai, kā arī „beztiesīgajai" tautas masai. Un, lūk, šai jautājumā, kas, protams, tika atrisināts, raugoties no tūkstoš dažādiem viedokļiem un ar tūkstošiem visādu variantu un „īpašu uzskatu", tagad ir sabiedriskās domas „aptaujas"

kopsavilkuma rezultāti, ko dod visa prese un visu politisko organizāciju, politisko sapulču, sanāksmju utt. ziņojumu suma.

Šie kopsavilkuma rezultāti ir šādi:

Uzskatos par Domi spilgti izceļas trīs pnmattipi, kas pilnīgi atbilst pašreizējās revolūcijas trim galvenajiem sociālajiem pamatspēkiem: melmimtnieciskais (patvaldības), liberālais (buržuāzijas) un revolucionārais (proletariāta) uzskats. Melnsimtnieki pieķērās Domei kā labākajam un, var teikt, vienīgi iespējamam, pat vienīgi iedomājamam līdzeklim nosargāt patvaldību. Liberāļi, ko ar neatvairāmu spēku pievelk legālie ceļi un saprašanās ar caru, izkrilizeja Domi un pieņēma Domi. Revolucionārā tauta ar proletariātu priekšgalā nosodīja Domi, pasludināja tās aktīvu boikotu un darbos parādīja savu cenšanos pārvērst šo aktīvo boikotu par bruņotu sacelšanos.

Pie šiem trim pamattipiem der pakavēties drusku sīkāk.

Kas attiecas uz melnsimtniekiem, tad bija sagaidāms (un lādu gaidīšanu pauda cilvēki, kas bija gatavi ņemt Domi nopietni — pat, ja nemaldāmies, arī iskrieši), ka patvaldības piekritēji tieši vai netieši simpatizēs boikotam jeb absentis-mam, kā nereti mēdz izteikties mūsu verdziskā prese. Sak, lai jau nu boikotē: mums jo labāk — viengabalaināks un tīrāks būs Domes mēlnsimlnieciskais sastāvs. Un, tā kā Krievijā ir konservatīvi orgāni, kas spējīgi vajāt cara ministrus pārmērīgā liberālismā dēļ, spējīgi frondēt pret ,.pārāk bezspēcīgo" valdību, tad šāds uzskats pilnīgi būtu varējis atrast sev tādu pašu un pat vēl skaidrāku izteiksmi nekā daudzi konstitucionalislu uzskati. Bet šeit nu atklājās to cilvēku kļūda, kuri bija ņēmuši Domi nopietni un sākuši runāt par cīņu Domes arēnā, par cīņas atbalstīšanu Domē utt., и. tml. Šeit tūdaļ kļuva redzams, ka patvaldībai briesmīgi nepieciešama legālā Domes opozicija, ka tai briesmīgi bail no boikota. Kāpēc? Ļoti vienkārši: tāpēc, ka neapšaubāmi atklājās, ka pilnīgi neiespējams pārvaldīt valsti, nevienojoties kaut vai ar daļu buržuāzijas kā šķiras. Bez vienošanās ar buržuāzijas labējo spārnu nevar pārvaldīt valsti, nevar dabūt naudu, nevar ilgāk dzīvot. Lai cik aziatiski mežonīga ir mūsu patvaldība, lai cik daudz viņā aizvēsturiska barbarisma, kas gadsimtiem ilgi konservējies neparasti tīrā veidā, tomēr palvaldnieciskā valdība ir kapila-listiskas zemes valdība, un tūkstoš nesaraujamu pavedienu saista šo zemi ar Eiropu, ar starptautisko tirgu, ar starptautisko kapitālu. Patvaldības atkarība no Viskrievijas buržuāzijas ir visstiprākā materiālā atkarība, ko var gan aizsegt ar simtiem viduslaiku piebūvju, ko var gan vājināt ar miljoniem individuālu vai grupveida uzpirkšanu caur galmu (ar dienesta pakāpēm, amatiem, koncesijām, dāvanām, labvēlību u. t. jpr., u. t. jpr., u. t. jpr.), — bet kurai tautas dzīves izšķirošos brīžos ir jāparādās ar izšķirošu spēku.

Un, ja mēs tagad redzam, ka Vites kgs luncinās liberāļu priekšā; — ka viņš teic liberālās runas, par kurām ziņo legālā prese;— ka viņam ir „neformālās sarunas ar Hesena kgu“, kadetu vadoni („Times^751^75 korespondenta telegrama no Pēterburgas); — ka ārzemju presi pārplūdina ziņas par cara liberālajiem plāniem, — tad viss tas nav nejaušība. Protams, šeit bezgala daudz melu un intrigu, bet cara valdība un vispār jebkura buržuāziskā valdība savā politikā bez meliem un intrigām nevar spert ne soļa. Protams, šeit daudz vissīkāko blēdību, kuru cēlonis ir franču un vācu baņķieru pilnvaroto ierašanās Pēterburgā uz sarunām par jaunu pusmiljarda rubļu lielu aizņēmumu, kas cara valdībai nepieciešams kā gaiss. Bet taču visa sistēma, kur valdības atkarīgas no buržuāzijas, neizbēgami rada blēdību gadījumus visos un visādos darbos un nedarbos, kuros šī atkarība realizējas.

Patvaldībai nepieciešams „izlīgt^11 ar buržuāziju, un viņa ir spiesta pēc tā liekties, — pie kam tā, protams, grib piekrāpt Eiropas un Krievijas sabiedrisko domu. Bet šim nolūkam Valsts dome ir lielisks līdzeklis. Buržuāzijas legālā opozicija Domē ir tieši tā buržuāzijas atzītās valsts iekārtas āriene, kas varbūt varētu vēl palīdzēt patvaldībai izkulties.

No tā saprotams, kāpēc „Moskovskije Vedomosti", šis pret valdību vērstās konservatīvās opozicijas organs, nevis ar ļaunu prieku, nevis ar smīnu, bet ar putām uz lūpām, ar izmisuma naidu runā par Domes boikotu. No tā saprotams, ka melnsimtnieku organs „Novoje Vremja“ uzbrūk „absentistiem“ un cīņā pret boikota ideju mēģina ievilkt pat Bebeli („Proļelarij^11, 20. nr.[76]). Melnsimtniekiem bail no boikota, un tikai akli vai liberāļu attaisnošanā ieinteresēti ļaudis viir tagad noliegt, ka boikota panākumi bez vārda runas būtu nodrošināti, ja par to būtu izteikušies zemstu un pilsētu kongresu darbinieki.

Bet tā jau ir tā lieta, ka liberālā buržuāzijā ar visām savas šķiras pamalinteresēm tiecas uz monarchiju, uz divi palātām, uz kārtību, mērenību, uz cīņu pret „pastāvīgas revolūcijas" „šausmām", pret franču revolūcijas parauga „šausmām"... Liberālās buržuāzijas, osvoboždencu un konstitucionālo demokrātu, pagrieziens no radikālām frāzēm par boikotu uz noteiktu karu pret boikotu ir visas Krievijas buržuāzijas kā šķiras pirmais lielākais politiskais solis, solis, kas liecina par tās nodevīgo dabu, tās „gatavošanos noziegumam", ko sauc par revolūcijas nodevību. Un tā nav vienkārša gatavošanās (kas nav sodāma ne pēc kādiem likumiem, kā mums varbūt iebilstu kāds asprātīgs osvoboždencu jurists), bet uzbrukums un pat pabeigts uzbrukums. Mēs tagad dzīvojam strauji. Jau sen sen pagājuši tie (pēc parastās, revolūcijām neatbilstošās chronoloģijas nesenie) laiki, kad mums vispār vajadzēja modināt buržuāzijas politisko apziņu. Pagājuši arī tie laiki, kad mums vajadzēja palīdzēt buržuāzijai noorganizēties par politisku opoziciju. Tagad viņi atmodušies, viņi noorganizējušies, un dienas kārtībā nācis pavisam cils, liels uzdevums, kas kļuvis iespējams un reals, tikai pateicoties revolūcijas septiņjūdžu soļiem, — uzdevums saprasties ar caru (kapitala uzdevums) un uzdevums neitralizēt nodevīgo kapitālu (darba uzdevums) .

Revolucionārais proletariats, kas iet revolucionārās tautas priekšgalā, arī uzņēmies šo uzdevumu, palikdams uzticīgs savam pienākumam: modināt, bīdīt, celt kājās savus'',,kaimiņus" cīņā pret viduslaiku garu un dzimtbūšanu, pārejot pie tam no mazāk revolucionāriem kaimiņiem pie revolucionārākiem. Revolucionārais proletariats, ko vada sociāldemokrātijā, „ņēma nopietni" ne Domi, bet tos vārdus, solījumus un lozungus par Domes boikotu, kas aiz vieglprātības, pārliekās jaunības un aizraušanās izsprukuši no buržuāzijas radikālo mutes bajāru lūpām. No frāzes par boikotu proletariats iztaisīja īstenību, izdarīja to, ka atklāti un liesi pacēla bruņotas sacelšanās karogu, — izdarīja tā, ka izvērta ne tikvien visplašāko aģitāciju, bet arī tiešu ielu cīņu (Maskava), izdarīja lā, ka sabrāļojās ar radikālo jaunatni, šo plašo, šķiras ziņā vēl ne pilnīgi noteikto, bet bezgala apspiesto un ekspluatēto tautas, īpaši zemniecības, masu priekšpulku. Sociālistiskais proletariats bez kādas norunas un bez kāda līguma apvienojās praktiskā kaujas uzdevumā ar revolucionārās buržuāziskās demokrātijās pamodušamies slāņiem. Lielajās Maskavas dienās (lielajās ne kā atsevišķi ņemts notikums, bet kā nākotnes vēstījums) proletariats un revolucionārie demokrāti veda cīņu — kamēr liberāļi, osvoboždenci un konstitucionalisti demokrāti veda sarunas ar patvaldību.

Politiskā nogrupēšanās izveidojās: par Domi, lai saglabātu patvaldību — par Domi, lai ierobežotu patvaldību — pret Domi, lai iznīcinātu patvaldību. Citiem vārdiem sakot: par Domi, lai apspiestu revolūciju, — par Domi, lai apturētu revolūciju, — pret Domi, lai novestu līdz galam uzvarošo revolūciju.

Izņēmums, bēdīgs un apvainojošs izņēmums, kas izjauca skaidrā šķiru grupējuma viengabalainību (un kas kā katrs izņēmums apstiprina vispārējo likumu) bija sociāldemokrātijas oporlunistiskais spārns jaunās ,,Iskras“ personā. Bet arī šai izņēmumā, ārzemju nelegālo organizāciju šaurajā lokā, iezīmējās ļoti svarīga un ļoti pamācoša likumsakarība, ko mēs jau pareģojām. Konference, par kuru mēs iepriekš minējām, apvienoja revolucionāro sociāldemokrātiju. ,,Iskra“ palika apvienota ar žurnālu ,,Osvoboždeņijc“ ne pēc līguma, bet pēc lietu norises. Nelegālajā presē par aktivu boikotu nostājās revolucionārie sociāldemokrāti un revolucionārās buržuāziskās demokrātijās galējie kreisie. Pret boikotu nostājās oportunistiskie sociāldemokrāti un buržuāziskās demokrātijās galēji labējie.

Tā apstiprinājās tas, ko atklājām, analizējot jauniskriešu svarīgāko rezolūciju taktikas jautājumos (Ļeņina „Divas taktikas") [77], proti, ka „Iskra" noslīd līdz liberālajiem muižniekiem, bet avīze „Proļetarij" paceļ zemnieku masu līdz savam līmenim; „Iskra" noslīd līdz liberālajai buržuāzijai, bet avīze „Proļetarij" paceļ revolucionāro sīkburžuaziju.

Kas pazīst sociāldemokrātisko literatūru, tas zinās ,.lskras" sen palaisto frāzi: boļševiki un avīze „Proļetarij" nosvērušies uz sociālistu revolucionāru pusi, uz galējās buržuāziskās demokrātijās pusi. Šai frāzē kā katrā izplatītā frāzē ir daļa patiesības. Tā neizsaka vienkāršu iskriešu īgnumu, tā atspoguļo patiesu parādību, bet atspoguļo tā, kā priekšmetu atspoguļo ieliekts spogulis. Šī patiesā parādība ir tas fakts. ka meņševiki un boļševiki ir Krievijas sociāldemokrātijas oportunistiskais un revolucionārais spārns. Tā kā iskrieši ir pagriezušies uz oportunisma pusi, tad tiem nenovēršami bija jānāk pie secinājuma, ka boļševiki (runājot astoņpadsmitā gadsimta politisko nogrupējumu valodā) ir ,.jako-biņi“. Šīs apsūdzības tikai apstiprina mūsu uzskatu par mūsdienu sociāldemokrātijas labējo un kreiso spārnu. Šīs oportunistu apsūdzības mums tāpat glaimo, kā 1900. gadā glaimoja avīzes „Rabočaja Misļ“ apsūdzības ,,narodovoļismā“. Tagad visā Krievijā visu politisko virzienu paliesais politiskais grupējums vissvarīgākajā taktikas jautājumā ir pierādījis praksē, cik pareizi mēs esam novērtējuši visu iskriešu poziciju, sākot ar KSDSP II kongresu.

Nelegālo partiju nogrupēšanās, ko noveda līdz galam visu sociāldemokrātu konference, dabiski tādā kārtā papildina visu partiju nogrupēšanos jautājumā par Domi. Un, ja izrādījies, ka iskrieši ir nožēlojams izņēmums, tad tas fakts, ka viņi ir izņēmums, liek mums no jauna ticēt likuma spēkam, revolucionārās sociāldemokrātijas uzvarai un tam, ka Krievijas revolūcija realizēs savus konsekventos lozungus. Ja mazdūšības brīžos liberāļu zemiskums un marksisma vul-garizēšana, ko izdara daži marksisti, šķiet vēstījam to, ka arī mūsu revolūcija iznāks vulgārā, kropla, nepabeigta, līdzīga vācu 1848. gada revolūcijai, — tad toties revolucionārās sociāldemokrātijas principu dzīves spēja iedveš možu ticību, un varonīgās strādnieku šķiras cīņa uztur šo ticību. Revolūcija dod lielisku politisko virzienu norobežošanos, lielisku maldīgo ieskatu novešanu pie absurda. Revolūcija Krievijā noris tā, ka līdz šim attaisno tās cerības uz viņas pilnīgu uzvaru, kādas iedveš pašreiz izveidojusies iekšējā un ārējā situācijā. Un, redzot patvaldības apjukumu, liberāļu samulsumu, redzot kūsājošo revolucionāro enerģiju proletariātā, kurš velk sev līdzi zemniecību, — gribas ticēt, ka „mūsu vilciens ripos tā, kā vācu vilciens neripoja^11108.

„Profefarij", 23. m\. 1905. g. Iespiests pēc avīzes Proļetarij“

31. (18.) oktobri teksta

SAKAUTO HISTĒRIJA

Mūsu raksts „Politiskās nogrupēŠanās pirmie kopsavilkumi" jau bija uzrakstīts, kad saņēmām „Iskras" 112. nr-u ar kādu nervozu niknuma, asaru, izkliedzienu un sagrozījumu pārpilnu rakstu: „Pulciņu savrupības augļi". Citādi kā par histēriju to arī nevar nosaukt. Izlobīt no histēriskajām vaimanām kaut vai graudiņu argumentācijas nav nekādas iespējas. Dārgie biedri no „Iskras", kāds te sakars ar pulciņu savrupību, kad jūs paši labprātīgi gājāt uz Krievijas dažādo sociāldemokrātisko partiju un organizāciju konferenci? Kaut drusku padomājiet, ja jūs vēl neesat galīgi zaudējuši spēju domāt, padomājiet kaut vai tad, kad būs pārgājusi jūsu histērijas lēkme! Ja jūs bijāt ar mieru iet uz konferenci, ja jūsu delegāts tajā piedalījās, tad tas nozīmē, ka jūs paši atzināt šo konferenci par nopietnu, partijas lietu, kas proletariātam ļoti nepieciešama. Jo jūs sevi tikai kompromitējat kaut cik domājošu strādnieku acīs, ja sākat, lamāties pēc tarn, kad esat sakauti apspriedē, kuru jūs paši ar savas labprātīgās piedalīšanās faktu esat atzinuši par nopietnu un nepieciešamu lietu!

Jūs esat neapmierināti ar to. ka konference pēc jūsu domām pārāk asi nosodījusi jūsu taktiku, nosaukdama piedalīšanos Domē par brīvības lietas nodevību? Bet vai tad jūs, mīļie biedri no „Iskras", nezinājāt, ka ejat uz konferenci. kur piedalās KSDSP CK, bet šās CK organs — „Proļe-tarij" — jau sen gan brošūrās, gan rakstos parāda jūsu pārvēršanos par nionarehistiskās liberālās partijas dienderiem? Jūs, dārgie biedri no „Iskras", to labi zinājāt, un, ja jūs tagad skaišaties līdz nesamaņai, tad mēs jums nudien nespējam palīdzēt. Jo tas taču ir fakts, neizdzēšams un neapstrīdams fakts, ka starp visu Krievijas lautu visām nelegālām partijām, organizācijām, virzieniem un orgāniem jūs esat palikuši vieni kopā ar „Osvoboždeņije". .Šis fakts ir visasākā, pēc sava asuma vēsturē neparasta apsūdzība pret jums, bet jūs iedomājaties, it kā asuma avots ir vārdos: „brīvības lietas nodevība"!

Jūs esat tiktāl pazaudējuši galvu, ka pēc savas sakāves konferencē sākat kliegt nelabā balsī, cik kaitīgs esot Bund а u. c. nacionālo sociāldemokrātisko grupu lolotais federalisms organizācijā. Cik tas ir neprātīgi no jūsu puses, dārgie biedri no „Iskras": jo jūs taču ar to tikai pasvītrojat savas sakāves dzijumu. Un tiešām, padomājiet taču, dārgie biedri no „Iskras^11: kas divus gadus aizstāvējis un vēl tagad aizstāv organizatorisko nenoteiktību un miglainību? decentralizācijas un izlīguma principus? Tieši jūs, tieši jauniskricši. Un tieši Bunda, Latviešu un Poļu sociāldemokrātiskās strādnieku partijas federalisli savā laikā uztvēra presē visus jūsu dezorganizējošos vārdiņus pret centralisma it kā galējībām u. t. jpr., u. tml. Un tas taču atkal ir fakts, neizdzēšams un neapstrīdams fakts, ka visi minēto partiju federalisli rakstīja un publicēja rakstus mazākuma garā! Palūkojiet taču, dārgie biedri no „Iskras", cik ļoti nelaikā jūs esat atcerējušies fcderalismu: ar to jūs pasvītrojat, ka jūsu vakardienas labvēļi no Bunda, Latviešu un Poļu sociāldemokrātiskās partijas, nespēdami paciest jūsu taktikas nejēdzību Domes jautājumā, bija spiesti jūs atstāt! Nē, dārgie biedri no „Iskras", ja jūs apmierinājušies kaut drusku padomāsit, tad paši saskatīsit to, ko redz visi: ne „vairākums" nonācis pie federalisma, bet Bunds, latviešu un poļu sociāldemokrāti, revolucionāro notikumu objektīvās loģikas ietekmēti, nonākuši pie tā viedokļa, ko vienmēr ir aizstāvējis „vairākums".

Nav vārdam vietas, jūsu sakāve ir smaga, dārgie* biedri no „Iskras". Tomēr tās cēlonis nav vis vairākuma vai poļu sociāldemokrātu u. tml. ļaunprātīga viltība, bet gan tas neatrisināmais juceklis, kas izpaudās jau Viskrievijas meņ-ševiku konferences rezolūcijās taktikas jautājumā. Kamēr vien jūs stāvēsit uz šo rezolūciju pamata, jūs neizbēgami būsit „divatā" ar ,,Osvoboideņije“ pret visiem sociāldemokrātiem un pat pret visiem revolucionārajiem demokrātiem.

,,ProletarySJS. m\, 1905. (i. 3i. (18.) oktobri

Iespiests pčc avizēs ,J,roļetariļ“ teksta

REVOLUCIONĀRĀS RĪGAS ULTIMĀTS

Vācu avīzes, kas parasti pievērš lielu uzmanību notikumiem Baltijā, atstāsta šādu pamācošu faktu. Rīgas politech-nikumā viss iet tāpat kā citās augstākās mācības iestādēs: studentu sanāksmes pārvērtušās par politiskiem mītiņiem. Studenti organizējas par revolūcijas kaujas spēku. Liberālie dūži rauc degunu un murmina bārdā par valdības bezspēcību. Bet Vidzemē muižnieku kungiem klājas lik slikti, ka tie enerģiski uzsākuši savu muižu bruņotas apsardzības organizēšanu, nepaļaujoties uz valdību, kas nespēj tikt galā ne ar zemniekiem, ne ar strādniekiem, ne ar studentiem. Baltijas baroni visai nopietni organizē pilsoņu karu: viņi liesi algo veselas nodaļas, apbruņo tās ar labiem karabiniem un novieto savās plašajās muižās. Un, lūk, izrādās, ka Baltijā daļa vācu studentu korporeļu iestājušies šādās nodaļās! Protams, latviešu un krievu studenti ne tikvien pieteikuši šiem studentu formā tērptajiem melnsimtniekiem boikotu, bet arī iecēluši īpašu komisiju, lai noskaidrotu studentu piedalīšanos muižnieku melnajās sotņās. Divi šās komisijas locekļi aizsūtīti uz laukiem ziņu ievākšanai no zemniekiem. Valdība abus delegatus arestējusi un nosūtījusi tos uz Rīgas cietumu.

Tad sacēlušies latviešu un krievu studenti. Sanākusi milzīga sapulce. Pieņēmuši visnoteiktāko rezolūciju. Pieaicinātajam politechnikuma direktoram pieprasījuši nekavējoties spert soļus arestēto atbrīvošanai. Rezolūciju nobeiguši ar liešu ultimātu: ja triju dienu laikā arestētie noteiktā stundā netikšot atbrīvoti, tad studenti ar Rīgas strādnieku palīdzību panākšot viņu atbrīvošanu ar visiem un visādiem līdzekļiem.

Gubernatora šai laikā nebijis Rīgā, tas bijis aizbraucis uz Pēterburgu, lai dabūtu ģenerālgubernatora pilnvaras.

Gubernatora vietas izpildītājs nobijies un diplomātiski ,,izlocījies". Viņš izsaucis pie sevis (tā stāsta „Vossische Zei-lung“*, 20. oktobrī j. st.) direktoru, abus arestētos un noprasījis pēdējiem, vai tie apzinoties savas rīcības nelikumību. Tie, protams, atbildējusi, ka neredzot tajā nekā nelikumīga. Tad, kā esot ziņojusi kāda Rīgas avīze, gubernatora v. izp. uzstājīgi ieteicis tiem atturēties no tik nelikumīgas rīcības un — palaidis abus brīvībā.

„Studentu acīs, — skumji piebilst Baltijas baronos iemīlējies korespondents, — tāpat arī aiz viņiem stāvošo masu acīs, valdība ir piekāpusies ultimata priekšā. Arī novērotājiem no malas nevarēja nerasties tāds pats iespaids".

„Prolctarij", 23. яг., 1905. p. Iespiests pēc avīzes •>Prolclarij*'

31. (18.) oktobri teksta

,Fosa Avlze“. Red.

MINISTRA-KLAUNA PLAM

Lai labāk izprastu šāsdienas politiku, dažreiz der atskatīties arī uz vakardienas politiku. Lūk, ko 10. (23.) oktobrī no Pēterburgas telegrafējis Londonas „Times'1^78 korespondents, kas parasti ir labi informēts:

„No drošiem avotiem es uzzināju, ka valdība nolēmusi dāvāt reformatoru pieprasītās četras brīvības, bet aplikt šīs brīvības ar ierobe žojumiem. Cer, ka šī piekāpšanās pievienos valdībai mērenos. Grafam Vitern vakar bijusi ilga apspriede ar caru par šo jautājumu. Goremi-kina kgs sastāda likumprojektu par valsts zemes piešķiršanu zemniekiem. So projektu iesniegs Domei, kad tā sanāks. Šādā veidā cer piesaistīt zemnieku balsis.

Tāds īsumā ir valdības plāns kampaņā. Acīm redzot tas izslēdz labprātīgu konstitūcijas dāvāšanu pirms Domes sanākšanas, lai gan konslilucionnlisticin demokrātiem ir zināmas cerības uz to. Viens no galvenajiem jautājumiem, kas jāapspriež trešdien viņu kongresā, ir jautājums par partijas izturēšanos lai gadījumā, ja konstitūcija tiks dāvāta, Domi atklājot vai pirms tās atklāšanas: vai šai gadījumā partijai jābūt ar mieru strādāt Domē vai jāuzstāj, lai sasauc satversmes sapulci ar vispārēju balsošanu.

Patvaldības piekritēji cer, ka piekāpšanās, ko dos valdība, beidzot apturēs konstitucionālo kustību bez vēlēšanu tiesību paplašināšanas un bez likumdevēju tiesību dāvāšanas Domei, bet visas zīmes liecina pret šo cerību^11.

Jā, valdības „kampaņas plāns" ir skaidrs. Visiem neap-slulbinātiem cilvēkiem skaidra ir arī konstitucionalistu demokrātu kungu „kampaņa", kuri tirgojas ar valdību. Tikai viena nelaime: kustas strādnieku šķira un kustas tā. ka visi viltīgi gudrie gan Vites kungu, gan konstitucionalistu demokrātu kungu plāni sabrūk pīšļos.

,,Proļetarij“, 23. nr., 1V05. p. 31. (18.) oktobri

Iespiests pēc avīzes „Prolelartj** teksta

STĀVOKĻA SAASINĀŠANAS KRIEVIJA

Ar šo virsrakstu Berlines liberālā avīze „Vossische Zei-liing"[79] ievieto šādu diezgan interesantu ziņojumu.

„Лг neapturamu spēku attīstās notikumi caru impērijā. Ikvienam objektīvam novērotājam skaidrs, ka stāvokļa saimnieks nav nedz valdība, nedz kāda opozicionārā vai revolucionārā partija. Nelaikā mirušais kņazs Trubeckojs un cili augstāko mācības iestāžu profesori velti pūlējās atrunāt Krievijas studentus no šā draudošā ceļa, pa kuru ejot tie nolēmuši universitātes pārvērst par politisko tautas sapulču vietām. Studenti ar entuziasmu godināja Trubcckoja piemiņu, veselām masām pavadīja viņa mirstīgās atliekas uz kapsētu, viņa apbedīšanu pārvērta par iespaidīgu politisku demonstrāciju, bet viņa padomam — nelaist universitātē nepiederīgus elementus viņi neklausīja. Gan Pēterburgas universitātē, gan kalnu akadēmijā, gan poli-technikumā notiek milzīgas tautas sapulces, kurās studenti bieži vien ir mazākums un kuras ilgst no agra rīta līdz vēlam vakaram. Tiek teiktas dedzīgas, iedvesmīgas runas, liek dziedātas revolucionārās dziesmas. Bez tam tur cītīgi lamā liberāļus, it sevišķi par viņu „nenoteiktību", kura, sak, neesot nejauša Krievijas liberālismam, bet kuru it kā nosakot mūžīgi vēstures likumi.

Kaut kas dziļi traģisks ir šais pārmetumos. Par spīti lo vēsturiskajam pamatojumam īstenībā tie jau tāpēc vien ir pilnīgi nevēsturiski, ka liberāļiem Krievijā nav pat nekādu iespēju parādīt vienalga kādu nenoteiktību, kas kaut cik spētu kaitēt atbrīvošanas lietai, kura tik svarīga visām partijām. Nevis liberāļu darbi, bet viņu ciešanas bremzē viņu dzīves ceļu. Valdība šo notikumu priekšā ir tikpat nevarīga (kursi vs oriģinālā), cik nevarīga tu ir gan slrādnieku nemieru priekša, gan vispārējās rūgšanas priekšā. Protams, ir iespējams, ka lā alkal jau prāto par spēcīgu asins nolaišanu, gaidīdama tikai brīdi, kad kustība nobriedīs kazaku uzbrukumam. Bel, pal ja līdz lam nonāks, tad lomēr neviens no tiem, kam ir vara, nav pārliecināts, vai tas nenovedīs līdz vēl brāzmainākai neapmierinātības eksplozijai. Pat ari ģenerālis Trepovs vairs netic savai lielai. Saviem draugiem tas neslēpj, ka uzskata sevi par nāvei nolemtu un ka viņš no savas pārvaldīšanas negaida nekādus pozitīvus rezultātus. Viņš saka: ,.Es vairs tikai izpildu savu pienākumu un izpildīšu lo līdz galam".

Sliktām jāhūt cara troņa lietām, ja policijas galva nonāk pie tādiem slēdzieniem, lln patiešām, nevar neatzīt, ka, neraugoties uz visām Trepova pūlēm, neraugoties uz bezgalīgo komisiju un konferenču drudžaino darbību, saspriegtais stāvoklis kopš pagājušā gada ne vien nav atslābis, bet, gluži otrādi, ir pastiprinājies. Raugies kur raudzīdamies, visur stāvoklis k|uvis sliktāks un bīstamāks, visur lietas manāmi saasinājušās".

Daudz taisnības šai novērtējumā, bel daudz arī liberālās gara nabadzības. „Liberāļi nevarēja parādīt nenoteiktību, kas kaitīga lietai'1. Lūk. kā? Bet kāpēc gan šie nabaga liberāļi tomēr varēja sevi parādīt atklātāk un brīvāk nekā citas partijas? Nē! Studentus vada veselīgs revolucionārs instinkts, ko atbalsta viņu saskare ar proletariātu, kad tie cītīgi norobežojas no konstitucionalistiem demokrātiem un diskreditē šos konstitucionalistus demokrātus tautas acīs. Rītdiena nes mums lielas pasaulvēsturiskas kaujas par brīvību. Iespējams, ka brīvības cīnītājus sakaus vēl ne vienu vien reizi. Bet sakāves tikai vēl dziļāk un dziļāk sakustinās strādniekus un zemniekus, tikai vēl vairāk saasinās krizi, tikai vēl bargāku padarīs brīvības lietas neizbēgamo galīgo uzvaru. Un mēs darīsim visu, lai šai uzvarai nepiezīstos monarchistiskā muižnieciskā liberālismā buržuāziskās dēles, lai šo uzvaru lielāko tiesu neizmantotu lielburžuju kungi, kā tas ne vienu vien reizi jau noticis Eiropā. Mēs darīsim visu, lai šī strādnieku un zemnieku uzvara tiklu novesta līdz galam, līdz visu ienīsto patvaldības, monarchijas, birokrātijas, militārismā, dzimtbūšanas iestāžu pilnīgai sagrāvei. Tikai šāda uzvara dos proletariātam rokās īstu ieroci, — un tad mēs aizdedzināsim Eiropu, lai Krievijas demokrātisko revolūciju padarītu par Eiropas sociālistiskā apvērsuma prologu.

23. nr., 1905. q. Iespiests pēc avizcs „Proļetariļ"

31. (18.) oktobri teksta

PIEZĪMES PIE BAKSTA „BRITAN1JAS STRĀDNIEKU KUSTĪBA UN TREDJUNIJU KONGRESS"10^80 1

Šī lieta bija, lūk, kāda. Taff-Vale^80 dzelzceļa pārvalde iesniegusi pret dzelzceļa strādnieku arodbiedrību prasību par zaudējumiem, ko streiks nodarījis dzelzceļu kompānijai. Buržuāziskie tiesneši, neievērojot strādnieku izmisīgo pretošanos, piesprieduši kapitālistiem atlīdzību! Piespriest strādnieku arodbiedrībām atlīdzināt kapitālistu kungu zaudējumus, ko nodarījis streiks, nozīmē īstenībā iznīcināt streiku brīvību. Buržuāzijai iztapīgie tiesneši, kad lieta skar cīņu starp darbu un kapitālu, prot iznīcināt pat konstitūcijā nodrošinātās brīvības.

2

Rādās, ka Anglijas strādnieku kustība diemžēl vēl diezgan ilgi būs nožēlojams paraudziņš tam, ka strādnieku kustības atrautība no sociālismā neizbēgami ved pie sadrumstalošanās un buržuazisma.

,.Proļelarij", 23. nr.. 1905. list. (18.) oktobri

Iespiests pēc avīzes „Proļelarij^81 teksta

SPEĶU LĪDZSVARS""

1) Rezultāts līdz šim laikam (pirmdienai, 30. (17.) oktobrim) — spēku līdzsvars, kā mēs jau aizrādījām avīzes ,,Proļetarij“ 23. nr-ā.

2) Carismam vairs nav spēka — revolūcijai vēl nav spēka uzvarēt.

3) No tā — milzīgas svārstības. Revolucionāro parādību (streiki, mītiņi, barikādes, sabiedriskās drošības komitejas, pilnīga valdības paralizēšana etc.[82]) briesmīga, milzīga pastiprināšanās

— no otras puses, stingru represiju trūkums. Karaspēks svārstās.

4) Galms svārstās („Times^1*** un „Daily Telegraph**111): diktatūra vai konstitūcija.

Galms svārstās un nogaida. Īstenībā no viņa puses tā ir pareiza taktika: spēku līdzsvars liek nogaidīt, jo vara ir viņu rokās.

Revolūcija nonākusi līdz tādam momentam, kad kontrrevolūcijai nav izdevīgi uzbrukt, iet cīņā.

Mums, proletariātam, konsekventiem revolucionāriem demokrātiem, tas vēl par maz. Ja mēs nepacelsimies vēl pakāpi augstāk, ja mēs neveiksim uzdevumu uzbrukt patstāvīgi, ja mēs nesalauzīsim carisma spēku, nesagrausim viņa faktisko varu, — tad revolūcija būs nenoteikta, tad buržuāzijā izvazās strādniekus aiz deguna.

5) Klīst baumas, ka izlemta konstitūcija. Ja tas tā, tad cars, redzams, ievērojis 1848. gada un cilu revolūciju mācības: bez satversmes sapulces, pirms satversmes sapulces, apejot satversmes sapulci, dāvāt konstitūciju. Kādu? Labākajā (caram) gadījumā = kadetisku.

Tas nozīmē: konstitucionalistu demokrātu ideālā realizēšana, pārlēkšana pāri revolūcijai. Tautas apmānīšana, jo pilnīgas un reālās vēlēšanu brīvības tomēr nebūs.

Vai revolūcijai nelēkt pāri šai dāvātai konstitūcijai?

SarafcsHfs 1&05. g. 17. (30.) oktobri Pirmoreiz iespiests 1926. g. Ļeņina

rakstu un materiālu krājumā V Iespiests pēc rokraksta

SOCIĀLDEMOKRĀTISKĀ MĪLULĪTE

Biedrs Starovers, ko apsveic „Osvoboždeņije", joprojām nožēlo jaunajā ,,Iskrā“ grēkus, ko tas nodarījis (aiz nezināšanas), piedaloties vecajā ,,Iskrā“. Biedrs Starovers visai līdzīgs Cechova stāsta „Mīlulīte^1* varonei. Sākumā mīlulīte dzīvojusi ar antreprenieri un stāstījusi: mēs ar Vaņičku uzvedam nopietnas lugas. Vēlāk viņa dzīvojusi ar koktirgotāju un stāstījusi: mēs ar Vasičku esam sašutuši par koku augsto tarifu. Pēdīgi dzīvojusi ar veterināru un stāstījusi: mēs ar Koļičku ārstējam zirgus. Tā arī b. Starovers. „Mēs ar Ļeņinu" lamājām Martinovu. „Mēs ar Martinovu" lamājam Ļeņinu. Mīļā sociāldemokrātiskā mīlulītei kā apkampienos gan tu būsi rītu?

Sarakstlls 1905. g. oktobri

Iespiests pie rokraksta

Pirmo,eiz iesviests 1Э2Й. g. Ļeņina rakstu un materiālu krājumā V

PAR P. В. AKSELRODA BROŠURU „TAUTAS DOME UN STRĀDNIEKU KONGRESS“

BHOSURAS PLXNS^1"

Sakarā ar P. В. Akselroda brošureli „Tautas dome un strādnieku kongress^14 atzīmēt:

Tā ir visu iskriešu muļķību paraugs: gan paralēlā parlamenta, gan izlīguma ar konstitucionalisliera demokrātiem.

Visā visumā tieši parlamentārisma spēle viscaur: gan Tautas domē — gan izlīgumos ar kadetiem — gan parlamentāri traktējot „strādnieku kongresu^14 ar piemēriem „no Lasala“ (kas darbojies, pastāvot konstitūcijai, vairāk nekā desmit gadu pēc tam, kad to bija izkarojusi revolūcija).

Kaudze kuriozu: „pirmais un galvenais pamats^44 (13. lpp.) „nopietnām sarunām un līgumiem starp mušu partiju un liberālajām organizācijām^44... rīcība. Kāda tad?

Biedrs P. В. Akselrods

(1)

materiālie līdzekļi...

novēlojis par trim gadiem 1

(2)

telpas...

Bet vai tad tas ir līgums

(3)

ieročiļ „piegāde" ļ

ar politisku parti

(4)

sabiedrisko iestāžu ietek

ju? Tie ir pakalpojumi,

mēšana.

vispirms techniskie, ar ku

(5)

birokrātisko un militāro

riem pielika pirms 3 ga

sakaru izmantošana at

diem.

klātās politiskas cīņas interesēs.

„Skolas pedagoģija^44: ja neizdosies sasaukt Tautas domi un strādnieku kongresu (12. lpp.), — tad „aģitācijas un organizatoriskais darbs nebūs veltīgs^11.

Salīdzināt ar sacelšanos — vai tur organizatoriskais darbs var „būt veltīgs"9 Nē. Aģitācijās darbs? Nē, jo sacelšanās noris, ir realitāte. Bet Tautas dome ir komēdija, fantoms, frāze.

Pielabināšanās strādniekiem.

7. lpp: „tautas satversmes sapulci, t. i., īstu „Tautas domi“

nebūt ne ,,t. i.“ un nebūt ne ,,īstu“

(7. lpp.) Tautas domes „pienākumi"

1° 1) „iesniegt Valsts domei prasību sasaukt satversmes

sapulci

2) — „ ~ un pasludināt (? — un ?) sevi par ne

kompetentu, kam nav tiesību funkcionēt"

! I ha, hal bet „tiesības" sasaukt salver-smcs sapulci?_

11° 3)v „būt par visu demokrātisko iedzīvotāju (7. lpp.) slāņu centru un gribas paudēju un par šo slāņu aizsardzības un uzbrukuma rīcības organizētāju pret valdību un tās sabiedrotiem".

Salīdzināt šīs blēņas ar revolucionāro pagaidu valdību kā sacelšanās orgānu.

Bezjēdzīgu vārdu plūdi un revolucionārā realitāte.

Sacelšanās grūtības = grūtības uzkāpt Monblanā.

„Tautas domes" grūtības, pastāvot patvaldībai = „grūtības" uzlidot pa gaisu I Monblanā.

Atzīmēt mūsu CK domu apstiprinājumu viņas lapiņā, ka „Iskras" plāns — tīri ārzemniecisks izgudrojums. Akselrods cenšas pārliecināt savu korespondentu, kas (a) (6. lpp.) šaubās, vai lozungi par Tautas domi un strādnieku kongresu aizraus plašas masas; (b) (14. lpp.) motivējis „aktivā boikota" politiku (15. lpp. un 14. lpp. in fine^83).

Aktivā boikota politiku Akselrods uzskata par „reakcionāru un utopisku"

— reakcija? — sociāldemokrātu + žurnālā „Osvobož-deņije" konference šo jautājumu izlēmusi. Koalicija ar melnsimtniekiem? — avīžu „Moskovskijc Vedomosti" un „Novoje Vremja" bailes

— utopija? Divas „utopijas": bruņota sacelšanās

un parlamentārisma spēle.

Kura realizējas — rāda vispārējs streiks un ielu cīņas visā Krievijā.

Pilnīgs chaolisms idejā par „izlīgumu", ’„vienošanos" (7. lpp.) „ar liberālās demokrātijās centrālajām organizācijā m".

Pilnīga nemākulība nošķirt revolucionāro demokrātiju un norādīt konkrētus lozungus, lai politiski vienotos ar to. P. B. Akselrodam ir tikai osvoboždenciski lozungi.

Attiecībā uz „strādnieku kongresu".

111 kongress: atklātas cīņas izmantošana partijas^111 atbalsta punktu nodibināšanai.

(Skaidri un precizi.)

No P. B. Akselroda nekā nevar saprast.

Viskrievijas strādnieku kongress sans phrase* (3. lpp.) — vai „fraze“?

Quid est?**

Vislabākais divi kongresi 1) „Vispārējs kongress“

14. lpp.)

2) „sociāldemokrātisks kongress“ („no vispārējā kongresa dalībniekiem, kas atzīst

ļj II mūsu programu, plus mūsu partijas organizāciju pār-|l stāvji, visas partijas reformēšanai". 4. lpp.).

41 — bez frāzes. lied. ** — Kas las? Iicd.

Aplamība salīdzināt ar Lasala lietu: 1) toreiz konstitūcija jau bija. 2) Toreiz pie Lasala atklāti griezās, un viņš atklāti griezās. 3) Toreiz Ailgemeiner Deutscher Arbeiler-Verein^84 nodibināšana bija iemesls „strādnieku paš-darbības“ ļaunprātīgai izmantošanai pret sociāldemokrātisko

strādnieku partiju.

Saraksilts 1905. g. oktobri Pirmoreiz iespiests 1926. p. Ļeņina

rakstu un materiālu krājumā V Iespiests pie rokraksta

REVOLUCIONĀRĀS ARMIJAS VIENĪBU UZDEVUMI

1) Patstāvīga kara darbība.

2) Vadīt pūli.

Vienības varētu būt visāda lieluma, sākot no diviem trim cilvēkiem.

Vienībām jāapbruņojas pašām, ar ko katra var (šautene, revolveris, bumba, nazis, kaslele, runga, petrolejā samērcēta lupata aizdedzināšanai, virve vai virvju kāpnes, lāpsta barikāžu celšanai, piroksilina lādiņš, dzeloņstieple, naglas (pret kavalēriju) u. c., utt.). Nekādā gadījumā negaidīt palīdzību no malas, no augšas, no ārienes, bet visu gādāt pašiem.

Vienības jāsastāda pēc iespējas no cilvēkiem, kas dzīvo tuvumā vai kas regulāri noteiktās stundās satiekas (labāk, ja ir gan viens, gan otrs, jo sacelšanās var pārtraukt regulāru tikšanos). Viņu uzdevums — lietu iekārtot tā, lai viskritiskākajos brīžos, visnegaidītākajos apstākļos varētu būt kopā. Tāpēc katrai vienībai jau iepriekš jāizsfrādā kopējās rīcības paņēmieni un līdzek|i: zīmes logos u. tml., lai vieglāk varētu viens otru atrast; norunāti saucieni vai svilpieni, lai pazītu pūlī biedru; norunātas zīmes gadījumā, kad jāsatiekas naktī, utt., utt. Ikviens enerģisks cilvēks ar 2 vai 3 biedriem pratīs izstrādāt daudz tādu noteikumu un paņēmienu, kurus vajag sastādīt, iemācīties, vingrināties tos lietot. Nevajag aizmirst, ka 99°/o ir par to, ka nolikumi pārsteigs un jāsavienojas būs briesmīgi grūtos apstākļos.

Pat arī bez ieročiem vienībām var būt visnopietnākā nozīme: 1) vadot pūli; 2) izdevīgā gadījumā uzbrūkot goro-dovojam, nejauši noklīdušam kazakam (gadījums Maskavā) utt. un atņemot ieročus; 3) glābjot arestētos vai ievainotos, kad nav daudz policijas; 4) uzkāpjot uz māju jumtiem, augšējos slāvos utt., apmētājot karaspēku ar akmeņiem, aplejot ar verdošu ūdeni utt. Ja ir enerģija, tad organizēta, saliedēta vienība ir milzīgs spēks. Nekādā gadījumā nevajag atsacīties no vienības organizēšanas vai atlikt organizēšanu, aizbildinoties, ka trūkst ieroču.

Vienībām pēc iespējas jau laikus jāsadala funkcijas, dažreiz jau laikus jāievēlē vadītājs, vienības priekšnieks. Protams, nebūtu prātīgi ieslīgt amatpersonu iecelšanas spēlītē, bet nedrīkst aizmirst, cik milzīgi svarīga ir vienveidīga vadība, ātra un noteikta rīcība. Noteiktība, uzbrukums ir */« no sekmēm.

Vienībām nekavējoties pēc noorganizēšanās, t. i., tūlīt pat, jāķeras pie vispusīga darba, kas nebūt nav teorētisks vien, bet katrā ziņā arī praktisks. Pie teorētiskā darba mēs pieskaitām militāro zināšanu studēšanu, iepazīšanos ar militāriem jautājumiem, referātu nolasīšanu par militāriem jautājumiem, militāru personu (oficieru, unteru u. t. jpr., u. t. jpr. un pat strādnieku, bijušo zaldatu) uzaicināšanu piedalīties apspriedēs; nelegālu brošuru un avīžu, rakstu par ielu cīņām utt., utt. lasīšanu, iztirzāšanu un apgūšanu.

Atkārtojam, ka praktiskie darbi jāuzsāk nekavējoties. Tie sadalās sagatavošanās darbos un kara operācijās. Sagatavošanās darbiem pieskaitāma visādu ieroču un visādu šāviņu apgādāšana, parocīgu dzīvokļu sameklēšana ielu kaujai (lādu, kas ērti cīņai no augšas, bumbu vai akmeņu utt. noliktavām vai skābju noliktavām policistu apliešanai utt., utt., kā arī ērti staba novietošanai, ziņu vākšanai, vajāto noslēpšanai, ievainoto novietošanai utt., utt.). Tālāk sagatavošanās darbiem pieskaitāmi tūlītēji uzzināšanas, izlūkošanas darbi: uzzināt cietumu, policijas iecirkņu, ministriju и. tml. plānus, uzzināt, kā sadalīti darbi kroņa iestādēs, bankās utt., šo iestāžu apsardzības apstākļus, censties nodibināt tādus sakarus, kas varētu būt noderīgi (kalpotājs policijā, bankā, tiesā, cietumā, pastā, telegrāfā utt.), uzzināt, kur atrodas ieroču noliktavas, visi pilsētas ieroču veikali utt. Darba te ir ļoti daudz un pie tam tāda darba, kurā ikviens var būt ļoti noderīgs, pat tāds, kas nepavisam nav noderīgs ielu cīņā, pat pavisam nespēcīgi cilvēki, sievietes, pusaudži, sirmgalvji u. t. jpr. Vajag censties tagad pat saliedēt vienībās katrā ziņā un noteikti visus, kas grib piedalīties sacelšanās cīņā, jo nav un nevar būt tāda cilvēka, kas, gribēdams strādāt, nebūtu milzīgi noderīgs pat tad, ja viņam nav ieroča, pat tad, ja viņš personīgi nav spējīgs cīnīties.

Tālāk, nekādā gadījumā neaprobežojoties vienīgi ar saga-tuvošanās darbību, revolucionārās armijas vienībām cik vien ātri iespējams jāuzsāk ari kara darbība, lai 1) vingrinātu kaujas spēkus; 2) izlūkotu ienaidnieka vājās vietas; 3) daļēji sakautu ienaidnieku; 4) atbrīvotu gūstekņus (arestētos); 5) apgādātu ieročus; 6) apgādātu līdzekļus sacelšanās vajadzībām (valdības naudas līdzekļu konfiscēšana) utt., utt. Vienības var izmantot un tām tūlīt pat jāizmanto katrs izdevīgs gadījums rosīgam darbam, nebūt nevilcinoties, līdz kamēr notiek vispārēja sacelšanās, jo bez rūdīšanās uguni nevar iegūt gatavību, lai saceltos.

Protams, katra galējība ir slikta; viss labais un derīgais, novests līdz galējībai, var kļūt un pāri zināmai robežai pat katrā ziņā kļūst ļauns un kaitīgs. Nekārtīgs, nesagatavots sīks terors, ja to noved līdz galējībai, var tikai sadrumstalot spēkus un izšķērdēt tos. Tas ir tiesa un to, protams, nedrīkst aizmirst. Bet, no otras puses, nekādā gadījumā nedrīkst aizmirst ari to, ka tagad sacelšanās lozungs jau dots, ka sacelšanās jau sākta. Sākt uzbrukumu labvēlīgos apstākļos ir ne vien katra revolucionārā liesība, bet arī tiešs pienākums. Spiegu, policistu, žandarmu nogalināšana, policijas iecirkņu uzspridzināšana, arestēto atbrīvošana, valdības naudas līdzekļu atņemšana, lai tos izlietotu sacelšanās vajadzībām, — tādas operācijās notiek jau visur, kur liesmo sacelšanās, ir Polijā, ir Kaukazijā, un katrai revolucionārās armijas vienībai tūlīt jābūt gatavai šādām operācijām. Katrai vienībai jāatceras, ka, palaižot garām šodien pat radušos izdevīgo gadījumu tādai operācijai, tā, šī vienība, izrādās, ir vainīga nepiedodamā bezdarbībā, pasivitātē, — bet šāda vaina ir vislielākais revolucionārā noziegums sacelšanās laikmetā, vislielākais negods ikvienam, kas tiecas pēc brīvības ne vien vārdos, bet darbos.

Attiecībā uz šo vienību sastāvu var teikt sekojošo. Vēlamo locekļu skaitu un viņu funkciju sadalīšanu rādīs pieredze. So pieredzi izstrādāt vajag sākt pašiem, negaidot aizrādījumus no malas. Protams, vajag lūgt vietējo revolucionāro organizāciju atsūtīt kādu revolucionāru karavīru lekcijām, pārrunām, padomiem, bet, ja tāda nav, tad katrā ziņā un obligati darīt pašiem.

Kas atliecas uz dalīšanos pēc partijām, tad dabiski, ka vienas partijas biedri labāk gribēs apvienoties kopā vienās vienībās. Bet likt nepārkāpjamus šķēršļus, lai vienībās neiestātos citu partiju biedri, nevajag. Tieši šeit mums jārealizē sociālistiskā proletariāta un revolucionārās demokrātijās apvienošanās, vienošanās praksē (protams, bez jebkādas partiju saplūšanas). Kas grib cīnīties par brīvību un ar darbiem pierāda savu gatavību, to var pieskaitīt pie revolucionāriem demokrātiem, ar to vajag censties kopīgi strādāt, sagatavojot sacelšanos (protams, ja ir pilnīga uzticība pret personu vai grupu). Visus pārējos „demokrātus" vajag krasi nošķirt kā quasi* demokrātus, kā liberālus pļāpātājus, uz kuriem paļauties nedrīkst, pret kuriem revolucionāru uzticēšanās ir noziegums.

Savstarpēja vienību apvienošanās, protams, ir vēlama. Kopīgās darbības formu un noteikumu izstrādāšana ir ārkārtīgi derīga. Bet nekādā gadījumā pie tam nevajag krist galējībā, izdomājot sarežģītus plānus, vispārīgas schemas, atliekot dzīvo darbu pedantisko sadomājumu labad utt. Sacelšanās neizbēgami notiks tādos apstākļos, kad neorganizēto elementu būs tūkstoškārt vairāk nekā organizēto; neizbēgami tādi gadījumi, kad būs jārīkojas turpat, uz vietas, divatā, vienam pašam, — un vajag gatavoties uz to, lai katrs darbotos pats uz savu risku un atbildību. Vilcināšanās, strīdi, atlikšana, nenoteiktība ir sacelšanās lietas bojā eja. Vislielākā noteiktība, vislielākā enerģija, ikviena izdevīga momenta tūlītēja izmantošana, pūļa revolucionārās aizrautības tūlītēja uzkurināšana, tās virzīšana uz noteiktāku un visnoteiktāko rīcību — tāds ir pats pirmais revolucionārā pienākums.

Lieliska kara darbība, kas gan sniedz revolucionārās armijas zaldātiem mācību, sniedz viņiem kaujas kristību, gan arī atnes milzīgu labumu revolūcijai, ir cīņa pret melnsimtniekiem. Revolucionārās armijas vienībām tūlīt pat jāizpētī, kas, kur un kā sastāda melnās sotņas, un pēc tam nav vairs jāaprobežojas ar sludināšanu vien (tas ir derīgi, tomēr tā vien ir par maz), bet jāuzstājas arī ar bruņotu spēku, piekaujot melnsimtniekus, nogalinot tos, uzspridzinot viņu štābus utt., utt.

Sarakstīts 1905. q. oktobra beigās

iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1926. q. Ļeņina rakstu un materiālu krājumā V

LIBERĀĻU CERĪBAS UZ DOMI

Liberāļi cenšas ieviest publikā optimismu par Domes sastāvu. „Frankfurtes Avīzes" korespondents 14. oktobri j. st. raksta no Pēterburgas: „Patlaban notiekošo vēlēšanu sagatavošanas sapulču rezultātu apskats liek secināt, ka Domes sastāvs nebūs ne tuvu tik slikts, kā likās sākumā. Jau tagad ar zināmu ticamību var pareģot, ka tīri konservatīvais elements nezin vai sastādīs pusi no Domes. Visvairāk izredžu tikt ievēlētiem ir mērenajiem liberāļiem un liberāļiem, radikāļu izredzes turpretim ir daudz nelabvēlīgākas, lai gan arī tās var atzīt par samērā labām no tā pesimisma viedokļa, no kāda radikāļi vēl augustā raudzījās nākotnē. Nezin vai var šaubīties, ka radikāļi Domē nebūs pārstāvēti pārāk vāji. Jautājums tikai, ciktāl viņiem izdosies vest sev līdzi liberāļus un mērenos liberāļus, jo tikai tai gadījumā, ja šie trīs elementi saliedēti uzstāsies pret konservativo kodolu, satversmes sapulce būs nodrošināta".

Radikāļi — tie neapšaubāmi ir kadeti. Pēterburgā viņu kandidāti ir Nabokovs, Kedrins, Vinavers. „Mērenos liberāļus" korespondences autors cik necik precizi nenoteic, bet kandidātu skaitā nosaukti Fjodorovs („īstenībā" konservatīvais, „bet viņu varētu atbalstīt arī liberāļi" 1) un Ņikitins (labējais kandidāts un tanī pašā laikā mēreni liberals kandidāts) .

Tātad satversmes sapulce ir „nodrošināta", ja liberāļi un mērenie liberāļi pakļaujas „radikālo" osvoboždencu vadībai ... Liberālie optimisti tad nu patiešām ķeras „pie salmiņa". Taču viskuriozākais ir viņu aklums tanī ziņā, ka, pat Valsts domes vairākumam balsojot par satversmes sapulci, „nodrošināta" īstenībā vēl nevis šī pēdējā, bet nodrošināta tikai stingra revolucionārā cīņa par to. K.-d. kungi grib zīst divas mātes: tiklab patvaldniecisko (legālā opozicija legālajā Domē), kā arī revolucionāro („mēs arām" satversmes sapulces labā).

Sarakstīts 1905. g. oktobra beigās

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1931. g. Ļeņina rakstu un materiālu krājumā XVI

REVOLŪCIJAS PIRMĀ UZVARA

Ženeva, 1. novembrī (19. oktobrī).

Pirmdien vēlu vakarā telegrāfs atnesa Eiropai vēsti par cara 17. oktobra manifestu. „Tauta uzvarējusi. Cars kapitulējis. Patvaldība beigusi pastāvēt^1* — ziņoja avīzes ,,T<iims“ korespondents. Citādi izteikušies tālie Krievijas revolūcijas draugi, kas no Baltimoras (Ziem. Amerika) atsūtīja tele-gramu avīzei ,,Proļetarij“: „apsveicam ar Krievijas revolūcijas pirmo lielo uzvaru".

Šis pēdējais nolikumu vērtējums neapšaubāmi ir daudz pareizāks. Mums ir pilnīga ticsība gavilēt. Cara piekāpšanās patiešām ir revolūcijas vislielākā uzvara, bet šī uzvara ne tuvu vēl neizlemj visu brīvības lietas likteni. Cars ne tuvu vēl nav kapitulējis. Patvaldība nepavisam vēl nav beigusi pastāvēt. Viņa tikai atkāpusies, pamezdama kaujas lauku pretiniekam, atkāpusies ārkārtīgi nopietnā kaujā, bet viņa ne tuvu vēl nav sakauta, viņa vēl pulcē savus spēkus, un revolucionārajai tautai vēl jāizlemj daudz ļoti nopietnu kaujas uzdevumu, lai revolūciju novestu līdz īstai un pilnīgai uzvarai. **

17. oktobra diena paliks vēsturē ka viena no vislielākajām Krievijas revolūcijas dienām. Pasaulē nepieredzētais visas tautas streiks sasniedzis savu apogeju. Proletariāta varenā roka, kurš varonīgas solidaritātes uzplūdumā sacēlies visās Krievijas malās, apturējusi visu rūpniecības, tirdzniecības un valsts dzīvi. Zeme pamirusi pirms vētras. Te no vienas, te no otras lielas pilsētas nāca vēstis, cita par citu trauksmaināka. Karaspēks svārstījās. Valdība atturējās no represijām, revolucionāri neuzsāka atklātus nopietnus uzbrukumus, bet sacelšanās lauzās uz āru ar stiehisku spēku malu malās.

Un cara valdība pēdējā brīdī piekāpās, apzinādamās, ka sprādziens nav novēršams, ka pilnīgu uzvaru gūt tā nekādā gadījumā un neapšaubāmi vairs nespēj, bet tās pilnīga sakāve ir ļoti ļoti iespējama. „Sākumā būs asinsizliešana, bet pēc tam konstitūcija^11, kā stāsta, esot teicis Trepovs. Par konstitūcijas nenovēršamību, pat ja šo sacelšanos apspiestu, nevarēja vairs būt nekādu šaubu. Un valdība apsvēra, ka labāk ir neriskēt ar nopietnu un vispārēju asinsizliešanu, jo gadījumā, ja uzvarētu tauta, cara valdība liktu noslaucīta galīgi.

Mums ir zināmā tikai niecīga daļa no tas informācijās, kas pirmdien, 17. oktobri, koncentrējusies valdības rokās un piespiedusi to izvairīties no izmisuma kaujas un piekāpties. Visas vietējo un centrālo varas iestāžu pūles bija vērstas uz to, lai apturētu ziņas par draudīgo sacelšanās augšanu vai lai šīs ziņas apcirptu. Bet pat šis niecīgais, nejaušais, apcirptais materials, kas nokļuva Eiropas presē, neļauj nemaz šaubīties par to, ka tā ir bijusi īsta sacelšanās, kura spēj iedzīt nāves bailes caram un cara ministriem.

Carisma un revolūcijas spēki ir līdzsvarojušies, mēs rakstījām pirms nedēļas, pamatojoties uz pirmajām ziņām par Viskrievijas politisko streiku. Carisms vairs nespēj apspiest revolūciju. Revolūcijai vēl nav spēka iznīcināt carismu. Bet šādā spēku līdzsvarā katra vilcināšanās draudēja carismam ar vislielākajām briesmām, jo vilcināšanās neatvairāmi radīja svārstīšanos karaspēkā.

Sacelšanās iedegās arvien spēcīgāk. Asinis jau plūda visās Krievijas malās. Tauta kāvās uz barikādēm no Rēveles līdz Odesai, no Polijas līdz Sibīrijai. Karaspēks uzvarēja atsevišķās sīkās sadursmēs, bet tai pašā laikā sāka pienākt ziņas par jaunu, līdz šim vēl nepieredzētu parādību, kas skaidri liecināja par patvaldības militāro nespēku. Tās bija ziņas par cara karaspēka sarunām ar sacēlušos tautu (Charkova), ziņas par karaspēka izvākšanu no pilsētām (Charkova, Rē-vele) kā par vienīgo līdzekli, lai atjaunotu mieru. Sarunas ar sacēlušos tautu, karaspēka izvākšana, tas ir gala sākums. Tas labāk nekā visādi prātojumi rāda, ka militārās varas iestādes jutušās augstākā mērā nedroši. Tas rāda, ka neapmierinātība karaspēkā sasniegusi patiešām drausmīgus apmērus. Atsevišķas ziņas un baumas nokļuva arī ārzemju presē. Kijevā tikuši arestēti zaldali, kas atteikušies šaut.

Polijā bijuši tādi paši gadījumi. Odesā kājnieki turēti kazarmās, baidoties tos izvest uz ielas. Pēterburgā sākusies acīm redzama rūgšana flotē, un ziņoja, ka uz gvardi nemaz nevarot paļauties. Bet par Melnās jūras floti līdz šim laikam nav iespējams uzzināt īstu patiesību. Jau 17. oktobrī tele-gramas vēstīja, ka stingri turoties baumas par jauniem nemieriem šai flotē, ka visas telegramas aiztur varas iestādes, kas laidušas darbā visus līdzekļus, lai neļautu izplatīties ziņām par notikumiem.

Salīdzinot visas šīs aprautās ziņas, nevar nesecināt, ka patvaldības stāvoklis bijis drausmīgs pat no tīri militārā viedokļa. Viņa vēl apspieda atsevišķus uzliesmojumus, viņas karaspēks ieņēma vēl barikādes gan te, gan tur, bet šīs atsevišķās sadursmes tikai uzkurināja kaislības, tikai pastiprināja sašutumu, tikai tuvināja vēl spēcīgāku vispārēju sprādzienu, bet tieši no lā jau arī baidījās valdība, kas vairs nepaļāvās uz karaspēku.

Ienaidnieks nopietnā kaujā neielaidās. Ienaidnieks atkāpās, pametot kaujas lauku revolucionārajai tautai, — atkāpās jaunā pozicijā, kas tam šķiet labāk nocietināta un kur tas cer sapulcēt uzticamākus spēkus, saliedēt un uzmundrināt tos, izvēlēties uzbrukumam labāku momentu.

Eiropas buržuāziskās preses daudzas samērā „objekti-vas“ atsauksmes apstiprina šādu lielās 17. oktobra dienas novērtējumu.

No vienas puses, Eiropas buržuāzijā mierīgi uzelpo. Cara manifests sola tiešu konstitūciju: Dome saņem likumdevējas tiesības, neviens likums nevar stāties spēkā bez tautas pārstāvju piekrišanas, dāvāta ministru atbildība, dāvātas pilsoņu brīvības, personas neaizskaramība, sirdsapziņas, vārda, sapulču un biedrošanās brīvība. Un birža steidz izteikt lielāku uzticību Krievijas financēin. Ceļas pēdējās dienās uz leju slīdējušais Krievijas vērtspapīru kurss. Ārzemju baņķieri, kas aizbēguši no revolucionārās Pēterburgas, solās pēc divām nedēļām atgriezties. Eiropas buržuāzijai konstitūcija šķiet ķīla „miermīlīgām^1*, mazām piekāpībām, kas pilnīgi apmierinās mantīgās šķiras, tai pašā laikā neatļaujot revolucionārajam proletariātam iegūt „pārāk daudz" brīvības.

Bet, no otras puses, pat liberālie buržuji nevar neredzēt, ka cara manifests satur vienīgi vārdus, vienīgi solījumus. Kas tagad noticēs solījumiem vien? Vai visas šīs frāzes par

24 9. sēj.

personas neaizskaramību un vārda brīvību nav izsmiekls, kad cielumi arvien vēl pārpildīti ar tā sauktajiem politiskajiem noziedzniekiem, kad cenzūra vēl joprojām turas? Kādi cilvēki izpildīs cara solījumu? Vites ministru kabinets, kurā, kā stāsta, piedaloties Kuzmins-ICaravajevs, Kosičs, Koni? Tas nebūs pat liberālās buržuāzijas ministru kabinets. Tas ir vēl tikai liberālās birokrātijas ministru kabinets, kuru jau tik daudz reižu uzvarējusi reakcionārā galma kliķe. Vai patiešām tauta lējusi savas asinis cīņā par brīvību, lai paļautos uz liberāliem birokrātiem, kas kratās vaļā vienīgi ar vārdiem un solījumiem?!

Nē, carisms ne tuvu vēl nav kapitulējis. Patvaldība ne tuvu vēl nav kritusi. Revolucionārajam proletariātam vēl stāv priekšā daudz lielu kauju, un pirmā uzvara palīdzēs tam saliedēt savus spēkus un savervēt sev jaunus sabiedrotos cīņā.

„Tieši brīvības lietas panākumi, — rakstīja avīzes ,,Taims“ korespondents manifesta publicēšanas dienā, — tikai pamudinās reakcionāros elementus jaunai darbībai, un, kamēr armija paliek savu veco priekšnieku varā, Krievija nevar tikt nodrošināta pret proiumciamento^85 varbūtību”. „Vēl ir jautājums, vai no valdības izspiestā piekāpšanās revolucionāro uzplūdu visaugstākajā pakāpē nekļūs par signālu jaunam revolūcijas pastiprinājumam?” „Nav zināms, vai birokrātijā ir izsista no savas citadeles, vai tā tikai atkāpusies no savām priekšējām pozicijām”, — saka buržuāziskie optimisti, lai gan fakti skaidri rāda, ka patvaldības „citadele” vēl saglabājusi visu savu spēku.

Piekāpšanās piespiedu raksturs visvairāk uztrauc mērenos buržujus. Franču valdošā naudas maisa organs, avīze „Temps”[86], bija briesmīgi sašutusi par „anarchiju” un gāza virsū lamas un melus Viskrievijas politiskā streika rīkotājiem un dalībniekiem. Tagad šī avīze, kas, pats par sevi saprotams, ir apmierināta ar cara konstitucionālajiem solījumiem, bažīgi piezīmē: „Cars ir nevis rīkojies pēc paša iniciativas, bet vienkārši parakstījis liberālās opozicijas „norādījumus”. Tas ir stikls paņēmiens, kas konsekventām reformām piešķir piespiedu raksturu, kaut kādu saraustītu, nejaušu raksturu. Šis paņēmiens valdību nostāda pretrunā pašu ar sevi un dod prēmiju varmācībai. Par nelaimi, pārāk skaidrs, ka lieta patiešām bija nonākusi tik tālu, ka nebija cilas izejas no tā strupceļa, kurā valdība iedzīta. Aizmirsīsim jel drīzāk šās kapitulācijas raksturu — kas ir kapitulācija ne vien konslilucionalistu, mērenu ļaužu priekšā, kurus vajadzēja uzklausīt vispirms, bet kapitulācija streika priekšā, kapitulācija revolūcijas priekšā^14.

Nē, buržuju kungi, strādnieki nekad neaizmirsīs cara kapitulācijas piespiedu raksturu! Strādnieki nekad neaizmirsīs, ka tikai ar spēku, ar savas organizācijas, savas vienprātības, savas masu varonības spēku viņi izrāva no carisma brīvības atzīšanu uz papīriņa-manifesta un izraus brīvību arī īstenībā.

Mēs iepriekš sacījām, ka ienaidnieks atkāpies, pametot kaujas lauku revolucionārajam proletariātam. Tagad mums jāpiebilst: ienaidnieku, kas atkāpjas, joprojām enerģiski vajā. Pirmdien, 17. oktobrī, iznāca cara manifests. Otrdien, 18., pēc Volfa aģentūras ziņām iznācis Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas manifests, kas izdots milzīgā eksemplāru skaitā Pēterburgā. Manifestā paziņo, ka cara manifesta izdošana nebūt nepārtrauc proletariāta cīņu. Proletariāta taktikai jāietver to tiesību izmantošana, kas dāvātas viņa triecienu ietekmē, strādnieku sapulču rīkošana, lai izlemtu jautājumu par streika turpināšanu, milicijas organizēšana revolucionāro tiesību aizsardzībai, pilnīgas amnestijas prasības iesniegšana. Sociāldemokrātiskie oratori tautas sapulcēs neatlaidīgi prasa sasaukt satversmes sapulci. Streika komiteja^114 pēc telegramu ziņām prasa amnestiju un tūlītēju satversmes sapulces sasaukšanu uz vispārēju un liešu vēlēšanu tiesību pamala.

Revolucionārais instinkts Pēterburgas strādniekiem uzreiz pateicis priekšā pareizo lozungu: enerģiski turpināt cīņu, izmantot jauniekarolās pozicijas, lai turpinātu uzbrukumu, lai patiešām iznīcinātu patvaldību. Un cīņa turpinās. Sapulces noliek aizvien biežāk un kļūst plašākas. Prieks un pamatots lepnums par pirmo uzvaru netraucē no jauna organizēt spēkus, lai revolūciju novestu līdz galam. Tās panākumi atkarīgi no vēl plašāku tautas slāņu iesaistīšanas brīvības pusē, no šo slāņu izglītošanas un organizēšanas. Strādnieku šķira savus milzīgos spēkus pierādījusi ar Viskrievijas

politisko streiku, bet mums jāveic vēl ne mazums darba pilsētu proletariāta atpalikušajos slāņos. Radot strādnieku miliciju, — šo vienīgo drošo revolūcijas balstu, — gatavojoties jaunai un vēl noteiktākai cīņai, saglabājot savus vecos lozungus, mums sevišķa uzmanība jāpievērš arī armijai. Cara piespiedu piekāpībai visvairāk svārstību vajadzēja radīt armijas rindās, un tagad, iesaistot zaldātus strādnieku sapulcēs, pastiprinot aģitāciju kazarmās, paplašinot sakarus ar oficieriem, mums reizē ar strādnieku revolucionāro armiju jārada apzinīgu revolucionāru kadri arī karaspēkā, kas vakar vēl bija vienīgi cara karaspēks, bet kas tagad stāv savas pārvēršanās priekšvakarā par tautas karaspēku.

Revolucionārais proletariats panācis karaspēka neitralizēšanu, paralizēdams to lielajās vispārējā streika dienās. Tagad tam jāpanāk, lai karaspēks pilnīgi pārietu tautas pusē.

Revolucionārais proletariats novedis pie pirmās lielās uzvaras revolūcija pilsētās. Tagad tam jāpaplašina un jāpadziļina revolūcijas bāze, izplatot to uz laukiem. Pacelt zemniecību līdz brīvības lietas apzinīgai aizsargāšanai, prasīt visnopietnākos pasākumus zemniecības labā, sagatavot lauku kustību, kas kopīgi ar apzinīgo pilsētu proletariātu galīgi sakautu patvaldību, iekarotu pilnīgu un īstu brīvību, — tāds tagad ir Krievijas sociāldemokrātijas kārtējais uzdevums.

Revolūcijas sekmes atkarīgas no to proletariāta un zemniecības masu apmēra, kuras celsies, lai aizsargātu un pabeigtu revolūciju. Revolucionārais karš atšķiras no citiem kariem ar to, ka tas savu galveno rezervi ņem no sava ienaidnieka vakarējo sabiedroto nometnes, no vakarējo carisma piekritēju vai no to ļaužu vidus, kuri akli sekojuši carismam. Un Viskrievijas politiskā streika sekmes daudz vairāk pateiks zemnieka prātam un sirdij nekā jebkuru manifestu un likumu juceklīgie vārdi. ,

Krievijas revolūcija tik tikko bija sākusi attīstīties, kad jau visu politiskās skatuves priekšplānu aizņēma liberālie buržuji, kā tas bija pirms gada.

Revolūcija nostājās uz kājām, kad 9. janvarī uzstājās pilsētas strādnieku šķira.

Revolūcija guva pirmo uzvaru, kad visu Krievijas tautu proletariats sacēlās kā viens vīrs un sadrebināja cara troni, kura dēļ tik neizmērojamu postu pārcietušas visas tautas un visvairāk visu tautu darba ļaužu šķiras.

Revolūcija galīgi sakaus ienaidnieku un noslaucis no zemes virsas asiņainā cara troni, kad strādnieki vēlreiz sacelsies un vedīs sev līdzi arī zemniecību.

Un tālāk — tālāk Krievijas revolūcijai ir vēl viena rezerve. Tie laiki pagājuši, kad tautas un valstis varēja dzīvot nošķirti viena no otras. Paraugieties: Eiropa jau kļūst nemierīga. Tās buržuāzijā ir apmulsusi un gatava dot miljonus un miljardus, lai tikai apturētu ugunsgrēku Krievijā. Eiropas militāro lielvalstu valdītāji prāto par militāru palīdzību caram. Vilhelms jau nosūtījis vairākus kreiserus un divas mīnu kuģu divizijas, lai vācu militāristi varētu nodibināt tiešus sakarus ar Peterhofu. Eiropas kontrrevolūcija sniedz roku Krievijas kontrrevolūcijai.

Pamēģiniet, pamēģiniet, pilsoni Holiencollernl Arī mums ir Krievijas revolūcijas rezerve Eiropā. Šī rezerve ir starptautiskais sociālistiskais proletariats, starptautiskā revolucionārā sociāldemokrātijā. Visas pasaules strādnieki ar līksmu satraukumu apsveic Krievijas strādnieku uzvaru un, apzinādamies, cik ciešs sakars ir starp sociālismā starptautiskās armijas pulkiem, arī paši gatavojas lielajai un izšķirošajai cīņai.

Visas Krievijas strādnieki un zemnieki, jūs neesat vieni! Un, ja jums izdosies nogāzt, galīgi sakaut un iznīcināt dzimt-būtnieciskās, policejiskās, muižnieciskās un cariskās Krievijas tirānus, tad jūsu uzvara būs signals vispasaules cīņai pret kapitala tirāniju, cīņai par darba ļaužu pilnīgu ne tikai politisku, bet arī ekonomisku atbrīvošanu, cīņai par cilvēces atbrīvošanu no nabadzības un par sociālismā realizēšanu.

„Proletarij'*, 2*. nr., 1905. q. Iespiests pēc avīzes „Ptbļetarij"

7. novembri (25. oktobri) teksta

PĒDĒJĀS ZIŅAS

2enevā, 4. novembri (22. oktobri).

Nikolaja Asiņainā „konstitucionālajam^11 manifestam sekojušas neskaitāmas jaunas slepkavības, ko organizējis Tre-povs un viņa banda. Kazaku trakošana, ebreju grautiņi, tikko kā „amnestēto" politiķu nošaušana uz ielām, laupīšanas, ko rīko melnsimtnieki ar policijas palīdzību, — viss laists darbā, lai apspiestu revolucionāro ciņu.

Cars lieliski palīdzējis revolucionāriem, apstiprinādams, ka viņu novērtējums par liekulīgo piekāpšanos, par „liberālā" manifesta neģēlīgo komēdiju bijis pareizs. Cars pats grib sākt jaunu izšķirošu cīņu. Jo labāki Visa sociāldemokrātijas darbība, visa proletariāta enerģija tagad tiks vērsta uz to, lai sagatavotu nākamo uzbrukumu, lai iznīcinātu carisma briesmoni, kas mirdams pēdējo reizi mēģina uzkurināt tumšā pūļa tumšos instinktus. Jo vairāk tagad Trepovs cenšas, toties drošāks ir visa trepovisma un visu Romanovu kraehs.

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1995. p. avīžu „Vperjod** un ,tPro[elariJ“ V/ izlaiduma pielikumā, YKb)P CK Istpartn izd.

NIKOLAJS ERNESTOVIČS BAUMANIS

Šodien, 3. novembrī j. st., telegrāfs atnesa vēsti, ka cara karaspēks Maskavā noslepkavojis Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas biedru veterinārārstu N. E. Bau-mani. Pie viņa zārka notikusi demonstrācijā, kad noslepkavotā biedra atraitne, kas arī pieder pie mūsu partijas, griezusies pie tautas ar runu un aicinājusi uz bruņotu sacelšanos. Mums pašlaik nav iespējams sniegt sīkas biogrāfiskās ziņas par kritušo biedru. Pagaidām atzīmēsim tikai galveno. Sociāldemokrātiskajā organizācijā viņš sāka strādāt Pēterburgā 90. gados. Tika arestēts, 22 mēnešus nosēdēja Petro-pavlovskas cietoksnī, tika izsūtīts uz Vjatkas guberņu. No trimdas bēga uz ārzemēm un 1900. gadā no paša sākuma piedalījās ,,lskras“ organizēšanā, būdams viens no darba galvenajiem praktiskajiem vadītājiem. Ne vienu vien reizi nelegāli brauca uz Krieviju. 1902. g. februārī tika arestēts Voroņežā (ārsta nodots) ,,Iskras“ organizācijas lietā un sēdēja Kijevas cietumā. No turienes izbēga kopā ar 10 biedriem sociāldemokrātiem 19.02. gada augustā. Bija KSDSP Maskavas komitejas delegāts partijas otrajā kongresā (pseidonims: Sorokins). Piedalījās Ligas otrajā kongresā (pseidobims: Sarafskis). Pēc tam bija tās pašas Maskavas partijas komitejas loceklis. Arestēts 1904. gada 19. jūnijā un sēdēja Tagankā. No cietuma atbrīvots, jādomā, tikai šais dienās.

Mūžīga piemiņa cīnītājam Krievijas sociāldemokrātiskā proletariāta rindāsI Mūžīga piemiņa revolucionārām, kas kritis uzvarošās revolūcijas pirmajās dienās! Lai godināšana, ko parādījusi sacēlusies tauta viņa mirstīgajām atliekām, kļūst par ķīlu sacelšanās pilnīgai uzvarai un nolādētā carisma pilnīgai iznīcināšanai!

N. E. Baumaņa noslepkavošana skaidri rāda, cik НеГ mērā taisnība bijusi sociāldemokrātu oratoriem Pēterburgā, kuri 17. oktobra manifestu nosauca par lamatām, bet valdības izturēšanos pēc manifesta par provokāciju. Ko vērta visas šīs apsolītās brīvības, kamēr vara un bruņotais spēk paliek valdības rokās? Vai šī „amnestija" patiešām nav lamatas, kad no cietuma ārā nākošos apšauj kazaki uz ielām?

„Proļetarij", 24. nr., 1905. u. 7. novembri (25. oktobri)

Iespiests pēc avīzes ,,Proļetarij" teksta

SlKBURŽUAZISKAIS UN PROLETĀRISKAIS SOCIALISMS^115

Eiropā pašlaik starp dažādām sociālismā mācībām pilnīgu kundzību ieguvis marksisms, un cīņa par sociālistiskās iekārtas realizēšanu gandrīz pilnīgi liek izcīnīta kā strādnieku šķiras cīņa, ko vada sociāldemokrātiskās partijas. Tomēr šī pilnīgā proletāriskā sociālismā kundzība, kurš balstās uz marksisma mācību, nav nostiprinājusies uzreiz, bet tikai pēc ilgas cīņas pret visādām atpalikušām mācībām, pret sīkburŽuazisko sociālismu, pret anarehismu u. tml. Apmēram pirms kādiem trīsdesmit gadiem marksisms vēl nebija valdošais uzskats pat Vācijā, kur, patiesību sakot, pārsvarā bija sajaukti, eklektiski pārejas uzskati starp sīkburŽuazisko un proletārisko sociālismu. Bet romāņu zemēs, Francijā, Spānijā, Beļģijā, visizplatītākās mācības progre-sivo strādnieku vidū bija prudonisms, blankisms, anarchisms, kas acīm redzami pauda sīkburžuja un nevis proletāriešu viedokli.

Kāds cēlonis gan radījis šo straujo un pilnīgo marksisma uzvaru tieši pēdējos gadu desmitos? Visa mūslaiku sabiedrību attīstība tiklab ekonomiskā, kā arī politiskā ziņā, visa revolucionārās kustības un apspiesto šķiru cīņas pieredze aizvien vairāk un vairāk apstiprināja marksistisko uzskatu pareizību. Sīkburžuazijas panīkšanai agri vai vēlu neatvairāmi sekoja visādu sīkburžuazisku aizspriedumu izzušana, bet kapitālisma augšana un šķiru cīņas saasināšanās kapitālistiskās sabiedrības iekšienē bija labākā aģilacija par proletāriskā sociālismā idejām.

Dabiski, ka ar Krievijas atpalicību izskaidrojama sociālismā dažādo atpalikušo mācību stiprā iesakņošanās mūsu zemē. Visa Krievijas revolucionārās domas vēsture gadsimta pēdējā ceturksnī ir marksisma cīņas vēsture pret sīkburžua-zisko narodņicisko sociālismu. Un, ja Krievijas strādnieku kustības straujā augšana un pārsteidzošie panākumi jau sagādājuši marksismam uzvaru arī Krievijā, tad, no otras puses, neapšaubāmi revolucionārās zemnieku kustības attīstība — sevišķi pēc slavenās zemnieku sacelšanās Mazkrie-vijā 1902. gadā — radījusi zināmu vecīgi nevarīgā narodņi-cisma atdzīvošanos. Veclaicīgais narodņicisms, ar moderno Eiropas oportunismu (revizionisms, bernšteinisms, Marksa kritika) atjaunināts, ir visa tā saucamo sociālistu revolucionāru oriģinālā idejiskā bagaža. Tāpēc zemnieku jautājums aizņem centrālo vielu marksistu strīdos tiklab ar tīrā veida narodņikiem, kā arī ar sociālistiem revolucionāriem.

Narodņicisms zināmā mērā bija viengabalaina un konsekventa mācība. Tika noliegta kapitālisma kundzība Krievijā; tika noliegta fabriku un rīīpnīcu strādnieku kā visa proletariāta pirmrindas cīnītāju loma; lika noliegta politiskās revolūcijas un buržuāziskās politiskās brīvības loma; tika sludināts tūlītējs sociālistisks apvērsums, kas izrietētu no zemnieku obščinas ar tās sīko lauksaimniecību. No šās viengabalainās mācības tagad atlikušas tikai skrandas, bet, lai apzinīgi orientētos pašreizējos strīdos, lai neļautu šiem strīdiem noslīdēt līdz savstarpējām lamām, nepieciešams vienmēr paturēt prātā mūsu sociālistu revolucionāru maldu vispārējos un galvenos narodņiciskos jximatus.

Nākotnes cilvēks Krievijā ir zemnieks, domāja riarodņiki, un šis uzskats neizbēgami izrietēja no ticības, ka obščina ir sociālistiskā, no neticības kapitālisma liktenim. Nākotnes cilvēks Krievijā ir strādnieks, domāja marksisti, un Krievijas kapitālisma attīstība tiklab zemkopībā, kā arī rūpniecībā arvien vairāk un vairāk apstiprina viņu uzskatus. Strādnieku kustība Krievijā tagad pati piespiedusi sevi atzīt, turpretim attiecībā uz zemnieku kustību dziļais bezdibenis starp narodņicismu un marksismu līdz šim izpaužas šās kustības dažādā izpratnē. Narodņikam tieši zemnieku kustība ir tā, kas apgāž marksismu; taisni tā ir kustība tieša sociālistiskā apvērsuma labā; taisni tā neatzīst nekādu buržuāzisku politisku brīvību; tā taisni izriet nevis no lielsaimniecības, bet no sīksaimniecības. Narodņikam, vārdu sakot, zemnieku kustība jau arī ir īstā, paliesi sociālistiskā un tieši sociālistiskā kustība. Narodņiku ticība zemnieku obščina i un narodņiku anarchisms pilnīgi izskaidro šādu secinājumu neizbēgamību.

Marksistam zemnieku kustība tieši ir nevis sociālistiskā, bet demokrātiskā kustība. Tā arī Krievijā, tāpat kā tas bijis arī cilās zemēs, ir nepieciešama pavadone demokrātiskai revolūcijai, kas ir buržuāziskā pēc sava sabiedriski ekonomiskā satura. Tā ne mazākā mērā nevēršas pret buržuāziskās kārlības pamatiem, pret preču saimniecību, pret kapitālu. Tā, pretēji tam, vēršas pret vecajām, dzimtbūšanas, pirinskapitalistiskajām attiecībām uz laukiem un pret muižnieku zemes īpašumu kā visu dzimtbūšanas palieku galveno balstu. Šās zemnieku kustības pilnīga uzvara tāpēc nenovērsīs kapitālismu, bet, gluži otrādi, radīs plašāku pamatu tā attīstībai, paātrinās un saasinās tīri kapitālistisko attīstību. Zemnieku sacelšanās pilnīga uzvara var tikai radīt atbalstu demokrātiskai buržuāziskai republikai, kurā pirmoreiz vistīrākā veidā plaši izvērsīsies proletariāta cīņa pret buržuāziju.

Tātad, lūk, divi pretēji uzskati, kas skaidri jāizprot katram, kurš grib likt skaidrībā par principiālo bezdibeni starp sociālistiem revolucionāriem un sociāldemokrātiem. Pēc viena uzskata zemnieku kustība ir sociālistiskā, pēc otra — demokrātiski buržuāziskā kustība. No tā var redzēt, kādu muļķību parāda mūsu sociālisti revolucionāri, kad tie simto reizi atkārto salīdzini, piem.. „Revoļucionnaja Rossija" 75. nr-u), it kā ortodoksālie marksisti kādreiz būtu „ignorējuši" (negribējuši ne zināt par) zemnieku jautājumu. Pret šādu pilnīgu muļķību var cīnīties tikai ar vienu paņēmienu: atkārtojot ābeci, iztirzājot vecos konsekventi narodņiciskos uzskatus, simto un tūkstošo reizi aizrādot, ka patiesā atšķirība nav vis tā, ka vēlas vai nevēlas rēķināties ar zemnieku jautājumu, ka to atzīst vai ignorē, bet gan atšķirība Krievijas mūslaiku zemnieku kustības un mūslaiku zemnieku jautājuma dažādajā novērtējumā. Kas runā, ka marksisti Krievijā „ignorē" zemnieku jautājumu, tas, pirmkārt, ir pilnīgs muļķis, jo visi galvenie krievu marksistu darbi, sākot ar Pļcchanova „Mūsu domstarpībām" (kas iznāca vairāk nekā pirms divdesmit gadiem), galvenokārt arī bija veltīti tam, lai noskaidrotu narodņiku uzskatu aplamību krievu zemnieku jautājumā. Otrkārt, tas, kas spriedelē, ka marksisti „ignorē" zemnieku jautājumu, ar to pierāda savu cenšanos izvairīties no palieso principiālo domstarpību pilnīgas novērtēšanas: vai mūslaiku zemnieku kustība ir demokrātiski buržuāziskā vai nav? vai tā pēc savas objektīvās-nozīmes ir vērsta pret dzimtbūšanas atliekām vai nav?

Sociālisti revolucionāri nekad nav devuši un nekad nevar dot skaidru un precizu atbildi uz šo jautājumu, jo viņi neglābjami pinas starp vecajiem narodņiciskajiem un mūslaiku marksistiskajiem uzskatiem par zemnieku jautājumu Krievijā. Tieši tāpēc jau marksisti sauc sociālistus revolucionārus par tādiem, kas turas pie sīkburžuazijas viedok|a (par sīkburžuazijas ideologiem), ka tie, vērtējot zemnieku kustību, nevar atraisīties no sīkburžuaziskām ilūzijām, narod-ņicisma fantāzijām.

Lūk, kāpēc mums atkal jāatkārto: ā, bē, cē. Pēc kā liecas mūslaiku zemnieku kustība Krievijā? Pēc zemes un brīvības. — Kāda nozīme būs šās kustības pilnīgai uzvarai? Ieguvusi brīvību, tā iznīcinās muižnieku un ierēdņu kundzību valsts pārvaldīšanā, ieguvusi zemi, tā nodos muižnieku zemi zemniekiem. — Vai vispilnīgākā brīvība un vispilnīgākā muižnieku ekspropriācijā (zemes atņemšana muižniekiem) iznīcinās preču saimniecību? Nē, neiznīcinās. — Vai vispilnīgākā brīvība un vispilnīgākā muižnieku ekspropriācijā iznīcinās zemnieku sētu individuālo saimniekošanu uz obščinas zemes vai uz ,,socializētās“ zemes? Nē, neiznīcinās. — Vai vispilnīgākā brīvība un vispilnīgākā muižnieku ekspropriācijā iznīcinās dziļo bezdibeni starp bagāto zemnieku, kam daudz zirgu, daudz govju, un starp kalpu, algādzi, l. i., starp zemnieku buržuāziju un lauku proletariātu? Nē, neiznīcinās. Gluži otrādi, jo pilnīgāka būs augstākās kurtas (muižnieku) sagrāve un iznīcināšana, toties dziļāks būs Šķiras naids starp buržuāziju un proletariātu. — Kāda nozīme būs zemnieku sacelšanās pilnīgai uzvarai tās objek-tivajā nozīmē? Šī uzvara līdz galam iznīcinās visas dzimtbūšanas atliekas, bet nebūt neiznīcinās buržuāzisko saimniekošanu, neiznīcinās kapitālismu, neiznīcinās sabiedrības dalīšanos šķirās, bagātajos un trūcīgajos, buržuāzijā un proletariātā. — Kāpēc mūslaiku zemnieku kustība ir demokrātiski buržuāziskā kustība? Tāpēc, ka tā, iznīcinot ierēdņu un muižnieku varu, nodibina demokrātisku sabiedrības iekārtu, negrozot šās demokrātiskās iekārtas buržuāzisko pamatu, neiznīcinot kapitala kundzību. — Kā jāizturas

apzinīgam strādniekam, sociālistam, pret mūslaiku zemnieku kustību? Tam jāatbalsta šī kustība, jāpalīdz zemniekiem visenerģiskākā veidā, līdz galam jāpalīdz viņiem pilnīgi nokratīt ir ierēdņu varu, ir muižnieku varu. Bet tai pašā laikā tam jāizskaidro zemniekiem, ka nepietiek ar to vien, ja nokrata ierēdņu un muižnieku varu. Nokratot šo varu, tai pašā laikā vajag gatavoties iznīcināt kapilala varu, buržuāzijas varu, bet šai nolūkā vajag nekavējoties sludināt pilnīgi sociālistisku, t. i., marksistisku, mācību un apvienot, saliedēt, organizēt lauku proletāriešus cīņai pret zemnieku buržuāziju un pret visu Krievijas buržuāziju. — Vai apzinīgs strādnieks var aizmirst demokrātisko cīņu sociālistiskās dēļ vai sociālistisko cīņu demokrātiskās dēļ? Nē, apzinīgs strādnieks sauc sevi par sociāldemokrātu tieši tāpēc, ka viņš sapratis vienas un otras cīņas attiecības. Viņš zina, ka uz sociālismu nav cita ceļa kā vienīgi caur demokrātismu, caur politisko brīvību. Tāpēc viņš tiecas pēc demokrātismā pilnīgas un konsekventas realizēšanas, lai sasniegtu galamērķi, sociālismu. — Kāpēc demokrātiskās cīņas un sociālistiskās cīņas noteikumi nav vienādi? Tāpēc, ka strādnieku sabiedrotie vienā un otrā cīņā katrā ziņā būs dažādi. Demokrātisko cīņu strādnieki ved kopā ar buržuāzijas, it īpaši sīkburžuazijas daļu. Sociālistisko cīņu strādnieki ved pret visu buržuāziju. Cīņu pret ierēdni un muižnieku var un vajag vest kopā ar visiem zemniekiem, pat ar turīgajiem un vidējiem. Bet ciņu pret buržuāziju un tātad arī pret turīgajiem zemniekiem var droši vest tikai kopā ar lauku proletariātu.

Ja mēs atcerēsimies visas šīs marksisma ābeces patiesības, no kuru iztirzāšanas sociālisti revolucionāri vienmēr uzskata par labāku izvairīties, tad mums jau viegli būs novērtēt šādus viņu „jaunākos" iebildumus [īrei marksismu.

„Kāpēc — izsaucas „Revoļucionnaja Rossija“ (75. nr.) — ievajadzējās sākumā atbalstīt zemnieku vispār pret muižnieku, bet pēc tam (t. i., tai pašā laikā) atbalstīt proletariātu pret zemnieku vispār un nevis uzreiz atbalstīt proletariātu pret muižnieku, un kāds tam sakars ar marksismu, to zina vienīgi allah”.

Tas ir vispirmatnējākā, bērnišķīgi naivā anarchisma viedoklis. Par visas un visādas ekspluatācijas iznīcināšanu „uzreiz” cilvēce sapņo jau sen, daudzus gadu simteņus, pat daudzus gadu tūkstošus. Rel šī sapņošana palika tikai sapņošana līdz tam laikam, kamēr miljoni ekspluatējamo visā pasaulē nesāka apvienoties izturētai, stingrai, vispusīgai cīņai par kapitālistiskās sabiedrības pārveidošanu pašas šās sabiedrības attīstības virzienā. Sociālistiskā sapņošana pārvērtās par miljonu ļaužu sociālistisko cīņu tikai tad, kad Marksa zinātniskais socialisms pārveidošanas centienus saistīja ar noteiktas šķiras cīņu. Ārpus šķiru cīņas socialisms ir tukša frāze vai naiva sapņošana. Bet Krievijā mūsu acu priekšā ir divu dažādu sociālu spēku divas dažādas cīņas. Proletariats cīnās pret buržuāziju visur, kur ir kapitālistiskas ražošanas attiecības (bet tās ir — lai zina mūsu sociālisti revolucionāri — pat zemnieku obščinas iekšienē, t. i., no viņu viedokļa uz pašas ,,vissocializētākās“ zemes). Zemniecība kā sīko zemesīpašnieku, sīkburžuju slānis cīnās pret visām dzimtbūšanas atliekām, pret ierēdņiem un muižniekiem. Neredzēt šos divus dažādos dažāda veida sociālos karus var tikai cilvēki, kas it neko nezina par politisko ekonomiju un revolūciju vēsturi visā pasaulē. Aizvērt acis pret šo karu dažādo raksturu ar vārdiņa „uzreiz" palīdzību nozīmē pabāzt galvu zem spārna un atteikties jebkādi analizēt īstenību.

Zaudējuši vecā narodņicisma uzskatu viengabalainību, sociālisti revolucionāri pat daudz ko aizmirsuši no pašu narodņiku mācības. „Palīdzēdams zemniecībai ekspropriēt muižniekus, — raksta turpat „Revoļucionnaja Rossija" — Ļeņina kgs neapzināti atbalsta sīkburžuaziskās saimniecības nostiprināšanu uz jau vairāk vai mazāk attīstītu kapitālistiskās zemkopības saimniecības formu drupām. Vai tad tas no ortodoksālo marksistu viedokļa nav solis atpakaļ?"

Kaunieties, kungi! Jūs taču esat aizmirsuši savu V. V. kgu! Iepazīstieties ar viņa „Kapitālisma likteņiem", ar Nikolaja —ona kga^110 „Aprakstiem" un citiem jūsu gudrības avotiem. Tad jūs atcerēsities, ka muižnieku saimniecība Krievijā apvieno sevī kapitālistiskas un dzimtbūtnieciskas pazīmes. Tad jūs uzzināsit, ka pastāv saimniecības atstrādāšanas sistēma, šī klaušu tiešā palieka. Ja jūs turklāt ielūkosities tādā ortodoksāli marksistiskā grāmatā kā Marksa „Kapitala" trešajā sējumā, tad jūs no tās uzzināsit, ka klaušu saimniecības attīstība un tās pārvēršanās par kapitālistisko nekur nav nolikusi un ari nevarēja notikt citādi kā tikai ar sīkburžua-ziskās zemnieku saimniecības starpniecību. Lai sagrautu marksismu, jūs rīkojaties ar pārāk jau vienkāršu, sen atmaskotu paņēmienu: jūs piedēvējat marksismam kariķēti vienkāršotu uzskatu par klaušu lielsaimniecības tiešu nomaiņu ar kapitālistisku lielsaimniecību! Jūs prātojat: muižnieku ražas augstākas par zemnieku ražām, tātad muižnieku ekspropriācijā ir solis atpakaļ. Šāds prātojums ir ceturtās klases ģimnāzistā cienīgs. Padomājiet jel kungi, vai mazražīgās zemnieku zemes atdalīšana no augstražīgās muižnieku zemes, dzimtbūšanai sabrūkot, arī nebija „solis atpakaļ**?

Mūslaiku muižnieku saimniecība Krievijā apvieno sev! kapitālistiskas un dzimlbūtnieciskas pazīmes. Zemnieku tagadējā cīņa pret muižniekiem savā objektīvā nozīmē ir cīņa pret dzimtbūšanas atliekām. Bet mēģināt uzskaitīt visus atsevišķos gadījumus un apsvērt katru atsevišķu gadījumu, noteikt ar aptiekas svaru precizitāti, kur tieši beidzas dzimtbūšana un sākas tīrais kapitālisms — nozīmē piedēvēt marksistiem savu paša pedantismu. Mēs nevaram aprēķināt, kāda daļa produktu cenā, kurus pērk no sīktirgotāja, ir darba vērtība un kāda daļa ir apkrāpšana utt. Vai tas, kungi, nozīmē, ka darba vērtības teorija jāaizsviež?

Mūslaiku muižnieku saimniecība apvieno sevī kapitālistiskas un dzimlbūtnieciskas pazīmes. No tā tikai pedanti var secināt, ka mūsu pienākums ir apsvērt, saskaitīt un pārrakstīt katru pazīmīti katrā atsevišķā gadījumā pēc tā vai cita tās sociālā rakstura. No tā tikai utopisti var secināt, ka mums „nav vērts** atšķirt divus dažāda veida sociālus karus. No tā īstenībā izriet tas un vienīgi tas secinājums, ka mums tiklab savā programā, kā arī savā taktikā tīri proletāriskā cīņa pret kapitālismu jāsavieno ar vispār demokrātisko (un vispār zemniecisko) cīņu pret dzimtbūšanu.

Jo spēcīgāk attīstītas kapitālistiskās pazīmes mūslaiku muižnieciskajā pusdzimtbūtnicciskajā saimniecībā, toties neatliekamāka ir nepieciešamība tagad pat patstāvīgi organizēt lauku proletariātu, tāpēc ka tad jo drīzāk katras konfiskācijas gadījumā uz skatuves parādīsies tīri kapitālistiskais vai tīri proletāriskais antagonisms. Jo dziļākas ir kapitālistiskās pazīmes muižnieku saimniecībā, toties straujāk demokrātiskā konfiskācijā virzīs uz īslu cīņu par sociālismu, — un tātad toties bīstamāka ir demokrātiskā apvērsuma melīgā idealizacija, ko izdara ar vārdiņa „socializacija** palīdzību.

-

Lūk, kāds secinājums izriet no tā, ka muižnieku saimniecībā kapitālismu sajauc ar dzimtbūšanu.

Tātad savienot tīri proletārisko cīņu ar vispār zemniecisko, bet nevis sajaukt tās. Atbalstīt vispār demokrātisko un vispār zemniecisko cīņu, nebūt nesaplūstot ar šo nešķirisko cīņu, nebūt neidealizējot to ar tādu melīgu vārdiņu palīdzību kā socializacija, nebūt ne uz mirkli neaizmirstot organizēt tiklab pilsētu, kā arī lauku proletariātu pilnīgi patstāvīgā šķiriskā sociāldemokrātijas partijā. Līdz galam atbalstīdama visnoteiktāko demokrātismu, šī partija neļaus sevi novirzīt no revolucionārā ceļa ar reakcionāriem sapņojumiem un ar mēģinājumiem nodibināt „vienlīdzību", pastāvot preču saimniecībai. Zemnieku cīņa pret muižniekiem tagad ir revolucionārā, muižnieku zemes konfiskācijā ekonomiskās un politiskās evolūcijas pašreizējā momentā no visiem viedokļiem ir revolucionārā, un mēs šo revolucionāri demokrātisko pasākumu atbalstām. Bet nosaukt šo pasākumu par „socializaciju", mānīt sevi un tautu, ka „vienlīdzīga" zemes lietošana iespējama, pastāvot preču saimniecībai, tā jau ir reakcionāra sīkburžuaziska utopija, ko mēs atstājam sociālistiem reakcionāriem.

„Prolctarlļ^11, 24. nr., 1905. o. Iespiests pēc avīzes „Prolelarij“

7. novembrī (25. oktobrī) teksta

ATRISINĀJUMA TUVOŠANĀS

Spēki ir līdzsvarojušies, — tā mēs rakstījām pirms divām nedēļām^87, saņēmuši pirmās ziņas par Viskrievijas politisko streiku, kad kļuva redzams, ka valdība neuzdrošinās uzreiz laist darbā savus militāros līdzekļus.

Spēki ir līdzsvarojušies, — tā mēs atkārtojām pirms nedēļas^88, kad 17. oktobra manifests bija jaunāko politisko ziņu „pēdējais vārds", iezīmējot visas tautas un visas pasaules priekšā carisma nenoteiktību un atkāpšanos.

Tomēr spēku līdzsvars nepavisam neizslēdz cīņu, bet, gluži pretēji, padara to it sevišķi asu. Valdības atkāpšanās, kā mēs jau sacījām, ir tikai jaunu, no viņas viedokļa ērtāku poziciju izvēlēšanās kaujai. Paziņojums par „brīvībām", kuras grezno papīriņu, ko dēvē par 17. oktobra manifestu, ir tikai mēģinājums sagatavot morālos nosacījumus cīņai pret revolūciju, — kamēr Trepovs Viskrievijas melnsimtnieku priekšgalā gatavo materiālos nosacījumus šai cīņai.

Atrisinājums tuvojas. Jaunais politiskais stāvoklis iezīmējas ar pārsteidzošu, tikai revolucionāriem laikmetiem raksturīgu straujumu. Valdība sākusi piekāpties vārdos un tūlīt pat sākusi gatavot uzbrukumu darbos. Konstitūcijas solījumiem sekoja vismežonīgākās un nekrietnākās varmācības, it kā lai tīšām vēl uzskatamāk parādītu tautai, ko reāli nozīmē patvaldības reālā vara. Pretruna starp solījumiem, vārdiem, papīriņiem un — īstenību kļuvusi bezgala jūtamāka. Notikumi sākuši dot lielisku apstiprinājumu tai patiesībai, ko mēs jau sen esam atkārtojuši un vienmēr atkārtosim lasītājiem: kamēr nav gāzta carisma faktiskā vara, līdz tam lai

kam visas viņa piekāpšanās līdz pat „satversmes" sapulcei ir tikai rēgs, mirāžā, acu apmānīšana.

Pēterburgas revolucionārie strādnieki apbrīnojami spilgti izteikuši to kādā no tiem ikdienas biļeteniem^117, kuri līdz mums vēl nav nonākuši, bet par kuriem arvien biežāk sāk ziņot ārzemju avīzes, proletariāta varenības pārsteigtas un sabiedētas. „Mums dāvāta sapulču brīvība, —• rakstījusi streiku komiteja (mēs no angļu valodas tulkojam atpakaļ krievu valodā, kāpēc, protams, nav novēršamas zināmas neprecizitātes), — bet mūsu sapulces ir karaspēka ielenktas. Mums dāvāta preses brīvība, bet cenzūra joprojām pastāv. Apsolīta zinātnes brīvība, bet universitāte ir zaldatu ieņemta. Dāvāta personas neaizskaramība, bet cietumi pārpildīti arestētajiem. Dāvāts Vite, bet joprojām pastāv Trepovs. Dāvāta konstitūcija, bet joprojām pastāv patvaldība. Mums ir dots viss, bet mums nav nekā".

„Manifestu" aizturējis Trepovs. Konstitūciju aizturējis Trepovs. Brīvības to īstenajā nozīmē izskaidrojis tas pats Trepovs. Amnestiju izkropļojis Trepovs.

Bet kas tad īsti ir šis Trepovs? Neparasta personība, ko novākt būtu sevišķi svarīgi? Nekā tamlīdzīga. Tas ir visparastākais policists, kas, rīkodams karaspēku un policiju, izpilda patvaldības visikdienišķīgāko darbu.

Kāpēc tad šis visparastākais policists un viņa visikdie-nišķīgākais „darbs" uzreiz ieguvuši lādu neaptverami lielu nozīmi? Tāpēc, ka revolūcija spērusi neaptverami lielu soli uz priekšu, tuvinājusi īsto atrisinājumu. Proletariāta vadīta, tauta politiski nobriest nevis ik dienu, bet ik stundu, — vai, ja vēlaties, nevis ik gadu, bet ik nedēļu. Un, ja tautai, kas politiskā ziņā vēl gulēja, Trepovs bija visparastākais policists, tad lautai, kas apzinājusies sevi par politisku spēku. Trepovs kļuvis neciešams, ietverot sevī visu carisma mežo-nīgumu, noziedzīgumu un bezjēdzīgumu.

Revolūcija māca. Viņa sniedz visām lautas šķirām un visām Krievijas tautām teicamu uzskatāmu mācību par konstitūcijas būtības tematu. Revolūcija māca ar to, ka izvirza atrisināmos kārtējos politikas uzdevumus to visuzskatāmākā, taustāmākā, acīm redzamā veidā, liekot tautas masām šos uzdevumus izjust, padarot neiespējamu pašu tautas pastāvēšanu, ja neatrisina šos uzdevumus, atmaskojot darbos visu un visādu aizsegu, atrunu, solījumu, atzīšanās

nederīgumu. „Mums ir dots viss, bet mums nav nekā“. Jo mums ,,doti“ tikai solījumi, jo mums nav īstas varas. Mēs esam pienākuši cieši klāt pie brīvības, mēs esam piespieduši itin visus, pat caru, atzīt brīvības nepieciešamību. Bet mums vajadzīga nevis brīvības atzīšana, bet īsta brīvība. Mums nav vajadzīgs papīriņš, kas tautas pārstāvjiem sola likumdevējas tiesības. Mums vajadzīga īsta tautas patvaldība. Jo tuvāk pie tās mēs esam piegājuši, toties neciešamāks kļuvis tās trūkums. Jo vilinošāki ir cara manifesti, toties neciešamāka ir cara vara.

Cīņa tuvojas atrisinājumam, jautājuma izšķiršanai, vai reālā vara paliek cara valdības rokās. Kas attiecas uz revolūcijas atzīšanu, tad tagad to jau atzinuši visi. Labi sen to atzinis Struves kgs un osvoboždenci, tagad atzinis Vites kgs, atzinis Nikolajs Romanovs. Es jums apsolu visu, ko vien gribat, saka cars, tikai atstājiet varu manās rokās, ļaujiet man pašam izpildīt savus solījumus. Tāda ir cara manifesta būtība, un saprotams, ka tas nevarēja nevirzīt uz izšķirošu cīņu. Visu dāvāju, izņemot varu, — paziņo carisms. Viss, izņemot varu, ir rēgs, — atbild revolucionārā tauta.

īstā nozīme šai- šķietamajai nejēdzībai, līdz kādai nonākušas lielas Krievijā, ir carisma centieni apmānīt, apiet revolūciju, izlīgstot ar buržuāziju. Cars sola buržuāzijai arvien vairāk un vairāk, izmēģinādams, vai beidzot nesāksies visu mantīgo šķiru vispārējs pagrieziens uz „kārtības^1* pusi. Bet, kamēr šī „kārtība** realizējas Trepova un viņa melno sotņu patvarībās, — cara aicinājums riskē palikt saucēja balss tuksnesī. Caram vienādi vajadzīgs gan Vitc, gan Trepovs: Vite, lai pievilinātu vienus; Trepovs, lai atturētu citus; Vite — solījumiem, Trepovs — darbiem; Vite — buržuāzijai, Trepovs — proletariātam. Un mūsu priekšā atkal atklājas, tikai uz nesalīdzināmi augstākas attīstības pakāpes, tā pati aina, ko mēs redzējām Maskavas streiku sākumā: liberāļi ved sarunas, strādnieki ved cīņu.

Trepovs lieliski sapratis savu lomu un savu īsto nozīmi. Viņš varbūt bijis tikai pārlieku steidzīgs diplomātiskajam Vitem, bet viņš taču baidījās nokavēt, redzēdams, cik ātri soļo revolūcija. Trepovs pat bija spiests steigties, jo viņš juta, ka viņa rīcībā esošie spēki mazinās.

Vienlaikus ar patvaldības konstitucionālo manifestu sākās patvaldības brīdinājumi konstitūcijai. Melnās sotņas sāka

strādāt tā, kā Krievija lo vēl nebija pieredzējusi. Ziņas par slaktiņiem, par grautiņiem, par nedzirdētām zvērībām plūst vienā plūšanā no visām Krievijas malām. Valda baltais terors. Policija, kur vien var, saceļ un organizē kapitālistiskās sabiedrības padibenes laupīšanai un varmācībai, piedzirdīdama pilsētu iedzīvotāju atkritumus, rīkodama ebreju grautiņus, musinādama piekaut „studentus" un dumpiniekus, palīdzēdama „mācīt" zemsliešus. Kontrrevolūcija strādā, cik jaudas. Trepovs „sevi attaisno". Šauj ar ātršāvējiem lielgabaliem (Odesā), izdur acis (Kijevā), izsviež uz ielas bruģa no piektā stāva, uzbrukumā ieņem un atdod patvaļai un izlaupīšanai veselus namus, aizdedzina un neļauj dzēst, apšauj tos, kas iedrošinās pretoties melnajām sotņāin. No Polijas un līdz Sibīrijai, no Somu jūras līča krastiem līdz Melnajai jūrai, — visur viens un tas pats.

Bet līdzās šai melnās sotņas trakošanai, šai patvaldnie-ciskās varas orģijai, šiem briesmoņa carisma pēdējiem krampjiem skaidri redzami izlaužas arvien jauns proletariātu spiediens, kas kā vienmēr tikai šķietami apklust pēc katriem kustības uzplūdiem, īstenībā vākdams spēkus un gatavodamies izšķirošam triecienam. Policijas patvarībām Krievijā tagad nepavisam nav vairs tas raksturs, kāds tām bija agrāk, — aiz iemesliem, uz kuriem mēs aizrādījām jau iepriekš. Līdzās kazaku atriebības un Trepova „revanša" izvirdumiem cara varas sairšana iet tikai uz priekšu un uz priekšu. Tas redzams gan provincē, gan Somijā, gan Pēterburgā, tas izpaužas arī tais vielās, kur tauta visvairāk nomākta un kur politiskā attīstība visvājākā, gan malienēs ar cillaulīhu iedzīvotājiem, gan galvaspilsētā, kur laikam noliks vislielākā revolūcijas drama.

Patiešām, salīdziniet, lūk, šīs divas telegramas, ko mēs ņemam no mūsu priekšā esošās Vines buržuāziski liberālās avīzes”8: „Tvēra. Gubernatora Sļepcova klātbūtnē pūlis uzbruka zemstes iestāžu namam. Pūļa ielenktais nams pēc tam lika aizdedzināts. Ugunsdzēsēji atteicās to dzēst. Blakus stāvēja karaspēks, neuzsākdams it neko pret grautiņa dalībniekiem" (mēs, protams, negalvojam, ka tieši šī ziņa ir pilnīgi ticama, bet ka līdzīgas un simtreiz ļaunākas lietas notiek it visur, tas ir visneapstrīdamākais (akts;. „Kazaņa. Tauta atbruņojusi policiju. Tai atņemtie ieroči izdaliti iedzīvotājiem.Organizēta tautas milicija. Valda vispilnīgākā kārtība".

Vai nav liesa, cik pamācoši ir salīdzināt vienu un otru ainu? Atriebība, patvarība, grautiņi. Cara varas gāšana un uzvarošas sacelšanās organizēšana.

Somija mums rāda tās pašas parādības nesalīdzināmi plašākā mērogā. Cara ieceltais pārvaldnieks padzīts. Senatorus sulaiņus tauta atcēlusi. Krievu žandarmus triec laukā. Tie mēģina atriebties (telegrama no Haparandas 4. novembri j. sl.), traucēdami dzelzceļu satiksmi. Tad patvarīgo žandarmu arestēšanai tiek sūtītas bruņotas tautas milicijas vienības. Pilsoņu sapulcē Torneo pilsētā nolemts organizēt ieroču un brīvās literatūras ievešanu. Tūkstoši un desmiltūkstoši pilsētās un uz laukiem ierakstās Somijas milicijā. Stāsta, ka stiprā cietokšņa (Sveaborgas) krievu garnizons izteicis simpātijās tautai, kas sacēlusies, un cietoksni nodevis tautas milicijai. Somija gavilē. Cars piekāpjas, gatavs sasaukt seimu, atceļ 1899. g. 15. februāra nelikumīgo manifestu, pieņem lautas padzīto senatoru „atlūgumos** no amata. Bet līdzās tam „Novoje Vremja“ ieteic bloķēt visas Somijas ostas un apspiest sacelšanos ar bruņotu roku. Pēc ārzemju avīžu telegramām Ilelsingforsā novietots daudz krievu karaspēka (nav zināms, cik tas noderīgs sacelšanās apspiešanai). Krievu karakuģi it kā iegājuši Ilelsingforsas iekšējā ostā.

Pēterburga. Par revolucionārās lautas gavilēm (sakarā ar piekāpšanos, kas izplēsta no cara) atriebjas Trepovs. Trako kazaki. Vairojas slaktiņi. Policija atklāti organizē melnās sotņas. Strādnieku nodoms bija svētdien, 5. novembri (23. oktobrī), sarīkot milzīgu demonstrāciju. Viņi gribēja visas tautas priekšā godināt savu varonīgo biedru piemiņu, kuri krituši cīņā par brīvību. Valdība no savas puses gatavoja milzīgu asinsizliešanu. Pēterburgai tā taupīja to,- kas mazā mērogā nolika Maskavā (slaktiņš strādnieku vadoņa Baumaņa bērēs). Trepovs gribēja izmantot momentu, kad viņš vēl nebija sadrumstalojis savu karaspēku, nosūtot daļu no tā uz Somiju, — momentu, kad strādnieki gatavojās manifestēt, bet nevis kauties.

Pēterburgas strādnieki uzminēja ienaidnieka nodomu. Demonstrācijā tika atcelta. Strādnieku komiteja nolēma pēdējo kauju nerīkot tad, kad Trepovam labpaticies izvēlēties momentu šai cīņai. Strādnieku komiteja pareizi apsvēra, ka ļoti daudzi iemesli (tai skaitā — sacelšanās Somijā) padara cīņas atlikšanu neizdevīgu Trepovam, izdevīgu

mums. Bet pagaidām — notiek pastiprināta apbruņošanās gatavošana. Propagandai karaspēkā ir ievērojamas sekmes. Ziņo, ka arestēti 150 matroži no 14. un 18. flotes ekipāžās, ka pēdējās pusotras nedēļas laikā celtas 92 sūdzības pret oficieriem par simpatizēšanu revolucionāriem. Proklamaci- ‘ jas, kas aicina karaspēku pāriet tautas pusē, tiek izdalītas pat patruļām, kas „apsarga" Pēterburgu. Preses brīvību, kas apsolīta Trepova atļautās robežās, revolucionārais proletariats ar savu vareno roku paplašina līdz mazliet plašākām robežām. Pēc ārzemju avīžu ziņām sestdien, 22. oktobrī (4. novembrī), iznākušas tikai tās Pēterburgas avīzes, kas atzinušas strādnieku prasību — ignorēt cenzuru. Divas Pēterburgas vācu avīzes, kas vēlējušās palikt „lojālās" (sulai-niskas), nav varējušas iznākt. „Legālās" avīzes — kopš tā brīža, kad legalitātes robežas sāka noteikt nevis Trepovs, bet Pēterburgas streikotāju savienība — sākušas runāt neparasti drošu valodu. „Streiks pārtraukts tikai pagaidām, — telegrafē avīzei „Neue Freie Presse"* 23. oktobrī (5. novembrī), — saka, ka streiks sāksies atkal, kad pienāks laiks dot vecajai iekārtai pēdējo triecienu. Piekāpšanās neatstāj vairs itin nekādu iespaidu uz proletariātu. Stāvoklis ļoti draudošs. Revolucionārās idejas pārņem arvien plašākas masas. Strādnieku šķira jūt, ka tā ir stāvokļa saimnieks. No šejienes (no Pēterburgas) jau sāk aizbraukt tie, ko biedē gaidāmā katastrofa".

Atrisinājums tuvojas. Tautas sacelšanās uzvara nav vairs tālu. Revolucionārās sociāldemokrātijas lozungi realizējas dzīvē negaidīti strauji. Lai jau nu Trepovs vēl paskraidelē no revolucionārās Somijas uz revolucionāro Pēterburgu, no revolucionārajām malienēm uz revolucionāro provinci. Lai viņš mēģina izvēlēties sev kaut vai vienu drošu vietiņu brīvām kara darbības operācijām. Lai jo plašāk izplatās cara manifests, lai jo vairāk izplatās vēsts par notikumiem revolūcijas centros, — tas dos mums jaunus piekritējus, tas radīs jaunas svārstības un sairumu cara piekritēju rindās, kas kļūst retākas.

Viskrievijas politiskais streiks lieliski veicis savu darbu, pavirzīdams uz priekšu sacelšanos, cirzdams carismam briesmīgas brūces, izjaucot neģēlīgās Valsts domes neģēlīgo

„Jaunā Brīva Prese*'. Itcd.

komēdiju. Ģenerālmēģinājums pabeigts. Pēc visa spriežot, mēs esam pašas dramas priekšvakarā. Vite izplūst vārdu straumēs. Trepovs izplūst asins straumēs. Caram vairs palicis pārāk maz solījumu, kādus tas vēl varētu dot. Trepovam palicis pārāk maz melnsimtnieciskā karaspēka, ko vēl varētu raidīt pēdējā kaujā. Bet revolucionārās armijas rindas arvien aug, atsevišķās sadursmēs norūdās spēki, sarkanais karogs ceļas arvien augstāk un augstāk pār jauno Krieviju.

„Prolelarij". 2i. ш\. 1905. в. Iespiests pie avizes „Proliant"

16. (3.) nuuembrī teksta

IESPRAUDUMS V. KAĻIŅINA RAKSTA „ZEMNIEKU KONGRESS**11*

Tātad mēs redzam, ka apzinīgajiem sociālistiem noteikti jāatbalsta ikvienas, pat turīgās zemniecības revolucionārā cīņa pret ierēdņiem un muižniekiem, bet apzinīgajiem sociālistiem tieši un skaidri jāaizrāda, ka zemniekiem vēlamā zemes „vispārējā pārdalīšana" vēl ne tuvu nav socialisms. Socialisms prasa iznīcināt naudas varu, kapitala varu, iznīcināt visu privātīpašumu uz ražošanas līdzekļiem, iznīcināt preču saimniecību. Socialisms prasa, lai ir zeme, ir fabrikas pārietu visu darba ļaužu rokās, kuri pēc kopēja plāna organizē lielražošanu (bet nevis sadrumstaloto sīkražošanu).

Zemnieku cīņa par zemi un brīvību ir liels solis uz sociālismu, bet ne tuvu, ne tuvu nav vēl pals socialisms.

,,ProleUirij“, 25. nr.. 1905. u-16. (3.) novembri

Iespiests pēc avīzes „Proletarlj" teksta

STARP DIVĀM KAUJĀM

Ženeva, 15. novembrī j. st.

Lielā kauja, ko proletariats devis carismam, beigusies. Viskrievijas politiskais streiks, kā redzams, izbeidzies gandrīz visur. Visvairāk ienaidnieks atkāpies vienā flangā (Somijā), bet toties tas nostiprinājies otrā (kara stāvoklis Polijā). Centrā ienaidnieks atkāpies ļoti nedaudz, ieņemdams tomēr stipru jaunu poziciju un gatavodamies vēl asiņainākai un vēl izšķirošākai kaujai. Militārās sadursmes notiek nepārtraukti uz visas līnijas. Abas puses steidzas aizstāt savus zaudējumus, saliedēt savas rindas, pēc iespējas labāk noorganizēties un apbruņoties nākamajai kaujai.

Tāds aptuveni ir lietu stāvoklis pašreizējā momentā brīvības cīņu kaujas laukā. Pilsoņu karš, dabiski, atšķiras no citiem kariem ar to, ka kaujas formas ir daudz dažādākas, cīnītāju skaits un sastāvs abās pusēs vismazāk aprēķināms un visvairāk svārstās, mēģinājumi noslēgt mieru vai arī tikai pamieru neizriet no cīnītājiem un ar kara darbību savijas visdīvainākā kārtā.

Kara darbības īslaicīga pārtraukšana sevišķi pamudina „samierinātāju" uzņēmību. Vite lien vai no ādas laukā, lai parādītu gan tieši, gan ar sulainiskās preses starpniecību, ka viņš ir taisni šāds „samierinātājs", aizsedzot kā vien varēdams savu cara diplomātiskā kalpa lomu. Valdības ziņojums atzīst — par prieku naivajiem liberāļiem — ka policija piedalījusies melnsimtnieku varoņdarbos. Valdībai iztapīgā prese (piemēram, „Novoje Vremja“) izliekas, it kā tā nosodītu reakcionāru galējības un, protams, revolucionāru „galējības". Reakcijas galējie pārstāvji (Pobedonoscevs, Vladimirs, Trepovs) aiziet, neapmierināti ar sīko spēli. Pa daļai aiz sava stulbuma viņi nesaprot, cik izdevīga šī spēle, lai saglabātu carismam vislielāko varu; pa daļai viņi rēķina — un rēķina pareizi, ka viņiem ir izdevīgāk pilnīgi atraisīt sev rokas un piedalīties šai pašā spēlē, bet citā lomā: „neatkarīgu" cīnītāju lomā par monarcha varenību, „apsmieto (revolucionāru apsmieto) krievu tautas nacionālo jūtu" „brīvo" atriebēju lomā, — vienkārši runājot, melnsimtnieku vadoņu lomā.

Vite aiz prieka berzē rokas, redzot savas apbrīnojami viltīgās spēles „lielās" sekmes. Viņš saglabā liberālismā nevainību, pastiprināti piedāvā ministru portfeļus kadetu partijas barvežiem (pat Miļukovam, pēc avīzes ,,Le Temps"[89] korespondenta telegramas), adresēdams ar paša roku rakstītu vēstuli Struves kgm, aicinot to atgriezties dzimtenē, mēģinādams iztēlot sevi par „balto", kas vienādi tāls gan „sarkanajiem", gan „melnajiem". Bet tanī pašā laikā viņš līdz ar nevainību iegūst arī kapitaliņu, jo viņš joprojām ir cara valdības galva, kas savās rokās saglabā visu varu un nogaida tikai visizdevīgāko momentu, lai pārietu izšķirošā uzbrukumā pret revolūciju.

Raksturojums, ko mēs sniedzām par Viti avīzē „Proļetarij", pilnīgi apstiprinās. Pēc saviem paņēmieniem, „talantiem" un pēc sava uzdevuma tas ir ministrs-klauns. Tas ir liberālās birokrātijas ministrs, spriežot pēc tiem reālajiem spēkiem, kādi līdz šim ir viņa rīcībā, jo ar liberālo buržuāziju viņam vēl nav izdevies salīgt. Tiesa, šī līgšana tomēr pamazām virzās uz priekšu. Līdzēji izkliedz savu pēdējo cenu, sit viens otram saujā, atliek izlīgumu līdz zemstes kongresa lēmumiem, kurš notiks šinīs dienās. Vite cenšas uzpirkt buržuāzisko inteliģenci, paplašinādams vēlēšanu tiesības Domes vēlēšanās, piešķirdams izglītības cenzu, atmezdams nožēlojamu gabaliņu pat strādniekiem (kam jābūt apmierinātiem ar 21 vietu, pastāvot netiešām vēlēšanām „no strādniekiem"!!), dievodamies — ja vien Dome sanāktu, ja vien tā vai pat tās mazākums izteiktos vispārējo vēlēšanu tiesību labā, tad viņa, Vites, atbalsts šai prasībai būs pilnīgi, pilnīgi nodrošināts.

Bet kaulēšanās pagaidām tomēr vēl nekā nav devusi. Līdzēji ved savas sarunas bez tiem, kas patiesi cīnās, un tas nevar neparalizēt mūsu „godīgo mākleru" pūles. Pati par sevi liberālā buržuāzijā labprāt atzītu Valsts domi, — jo viņa taču to atzina pat „padomdevējas veidā“, jo viņa taču aktivo boikotu noraidīja jau septembrī. Bet tur jau ir tā lieta, ka šajos divos mēnešos, kas pagājuši kopš tā laika, revolūcija spērusi milzu soli uz priekšu, proletariats devis nopietnu kauju un pirmo reizi guvis uzreiz lielu uzvaru. Izrādījās, ka Valsts dome, šī tautas pārstāvniecības nicināmā un neģēlīgā komēdija, ir apbedīta: proletariāta varenā uzbrukuma pirmais sitiens to sagrāvis drupās. Revolūcija dažās nedēļās atmaskojusi to cilvēku tuvredzību, kuri taisījās piedalīties Buligina Domē vai atbalstīt tos, kas Domē piedalās. Aktivā boikota taktika ieguvusi vislieliskāko apstiprinājumu, kādu vien var gūt politisko partiju taktika kaujas momentos: apstiprinājumu darbos, pārbaudi ar nolikumu gaitu, tā atzīšanu par nenoliedzamu un neapstrīdamu faktu, kas tuvredzīgiem ļaudīm un bailīgiem veikalniekiem vakar šķita pārāk drosmīgs „lēciens nezināmajā".

Strādnieku šķira labi pabiedēja „Domes" komediantus, — tā pabiedēja, ka viņi tagad baidās spert kāju uz šā trauslā, ielūzušā tiltiņa, baidās pat noticēt valsts „amatnieku" uz ātru roku izdarītā „visjaunākā" labojuma izturībai. Lomas mazlietiņ mainījušās. Vakar biedri Parvuss, Cerevaņins un Martovs gribēja prasīt revolucionāru solījumu no tiem, kas kāpj uz šā tiltiņa, solījumu Domē prasīt, lai sasauc satversmes sapulci. Šodien šo sociāldemokrātu vietu ieņem ministru kabineta prezidents grafs Sergejs Juļjevičs Vite, kurš jau dod „revolucionāru" solījumu atbalstīt kaut vai vienu vienīgu Domes deputātu, kas prasa sasaukt satversmes sapulci.

Bet liberālie buržuji, k.-d., jau pirmo reizi piedzīvojuši tādu kaunu, ka nevēlētos vairs atkārtot nožēlojamo mēģinājumu. Viņi, mūsu lādzīgie parlamentārieši no žurnālā „Osvoboždeņije" un no avīzes „Russkije Vedomosti", jau pilnīgi nokārtojuši „vēlēšanu kampaņu"; viņi jau ievēlējuši centrālo komiteju šās kampaņas vadīšanai; viņi ierīkojuši pat juridisko biroju, kas lai sniegtu padomus iedzīvotājiem par to, vai zemes priekšniekam ir tiesības pašam padzīt zemnieku balsotājus, vai arī iepriekš jāprasa gubernatoram. Vārdu sakot, viņi jau gandrīz pavisam bija nolikušies gulēt uz visiem Krievijas Oblomoviem dāvātā divana, kad pēkšņi... ar nepieklājīgu pleca kustību Krievijas proletariats nosvieda Domi un visu „Domes*1 kampaņu. Nav brīnums, ka liberālie buržuji tagad negrib ticēt laipnā grafa „revolucionārajiem solījumiem**. Nav brīnums, ka viņi tagad vēl mazāk grib spiest tiem pasniegto grafa roku, ka viņi biežāk skatās atpakaļ pa kreisi, kaut gan viņiem tek siekalas, ieraugot krāšņo, jauniem cukura skrullīšiem izrotāto Domes pīrāgu.

Vites sarunām ar liberālās buržuāzijas vadoņiem neapšaubāmi ir visnopietnākā politiskā nozīme, bet tikai tai ziņā, ka tās vēlreiz apstiprina liberalizējošās birokrātijas un kapitāla interešu aizstāvju iekšējo radniecību, — tikai tai ziņā, ka tās vēlreiz parāda, tieši kā un tieši kas taisās apbedīt Krievijas revolūciju. Bet šīs sarunas un vienošanās neveicas tieši tāpēc, ka revolūcija ir vēl dzīva. Revolūcija ir ne vien dzīva, — tā ir stiprāka nekā jebkad, tā vēl ne tuvu, ne tuvu nav sacījusi savu pēdējo vārdu, lā tikai sākusi izvērsties visā proletariāta un revolucionārās zemniecības spēku plašumā. Lūk, kāpēc ministra-klauna sarunām un izlīgumiem ar buržuāziju piemīt šāds nedzīvs raksturs: tās nevar gūt nopietnu nozīmi karstas cīņas laikā, kad naidīgie spēki stāv viens otram pretī starp divām izšķirošām kaujām.

Šādā laikā revolucionārā proletariāta politikai, kurš apzinās savus pasaulvēsluriskos mērķus, kurš liecas ne vien pēc darba ļaužu politiskās, bet arī ekonomiskās atbrīvošanās, kurš ne mirkli neaizmirst savus sociālistiskos uzdevumus, — viņa politikai jābūt sevišķi stingrai, skaidrai un noteiktai. Ministra-klauna nekrietnajiem meliem, liberāļu un buržuāzisko demokrātu stulbajām konstitucionālām ilūzijām viņam noteiktāk nekā jebkad jāstāda pretim savs lozungs par cara varas gāšanu ar visas tautas bruņotas sacelšanās palīdzību. Revolucionārajam proletariātam riebjas katra liekulība, un tas nesaudzīgi cīnās pret visiem mēģinājumiem notušēt lietu īsto stāvokli. Bet pašreizējās runās par konstitucionālo režimu Krievijā nav vārda bez liekulības, nav frāzes bez vecajiem kroņa meliem, kas kalpo to vai citu patvaldnie-ciski dzimtbūtnieciskās Krievijas palieku glābšanas nolūkam.

Spriedelē par brīvību, runā par tautas pārstāvniecību, teic runas par satversmes sapulci un pastāvīgi, ik stundu un ik minūti aizmirst, ka visas šīs labās lietas ir tukšas frāzes, ja nav nopietnu garantiju. Bet nopietna garantija var būt tikai uzvaroša tautas sacelšanās, tikai bruņotā proletariāta

un zemniecības pilnīga kundzība pār visiem liem cara varas pārstāvjiem, kuri tautas priekšā atkfipušies soli atpakaļ, bet vēl ne tuvu nav pakļauti tautai, ne tuvu vēl nav tautas gāzti. Un, kamēr šis mērķis nav sasniegts, tikmēr nevar būt īstas brīvības, īstas tautas pārstāvniecības, īstas satversmes sapulces, kurai būtu spēks nodibināt Krievijā jaunu kārtību.

Kas ir konstitūcija? Papīriņš, uz kura uzrakstītas tautas tiesības. Kur ir šo tiesību patiesas atzīšanas garantija? To tautas šķiru spēkā, kuras Šīs tiesības apzinājušās un pratušas tās iegūt. Jel neaizrausimies ar vārdiem, — tas piederas tikai buržuāziskās demokrātijās balamutēm, — ne uz mirkli neaizmirsīsim to, ka spēks apliecina sevi, tikai uzvarēdams cīņā, un ka mēs ne tuvu vēl neesam guvuši pilnīgu uzvaru. Jel neticēsim skaistām frāzēm — mēs dzīvojam tieši tādā laikā, kad norit atklāta cīņa, kad visas frāzes un visi solījumi nekavējoties liek pārbaudīti darbos, kad ar vārdiem, manifestiem, konstitūcijas solījumiem muļķo tautu, cenšas . vājināt viņas spēkus, skaldīt viņas rindas, pamudināt viņu atbruņoties. Nav nekā melīgāka par tamlīdzīgiem solījumiem un frāzēm, un mēs lepni varam sacīt, ka Krievijas proletariats jau nobriedis cīņai tiklab pret rupjo varmācību, kā arī pret liberāli konstitucionālo liekulību. Pierādījums — tas dzelzceļa strādnieku uzsaukums, par ko nesen ziņoja ārzemju avīzes (diemžēl oriģinālā mums nav). Vāciet ieročus, biedri, — teikts šai uzsaukumā, — nemitīgi, ar desmitkārtīgu enerģiju organizējieties cīņai. Tikai apbruņojušies un saliedējuši savas rindas, mēs spēsim nosargāt iekaroto un panākt, lai pilnīgi izpilda mūsu prasības. Nāks laiks — mēs celsimies atkal visi kā viens vīrs jaunai, vēl sīvākai cīņai par pilnīgu brīvību. и*

Lūk — mūsu vienīgās garantijas! Lūk, vienīgā brīvās Krievijas konstitūcija, kas nav māņi! Patiešām, paraugieties uz 17. oktobra manifestu un uz Krievijas īstenību: vai var būt kaut kas pamācošāks par to, ka cor.s- atzīst konstitūciju uz papīra — un īsto „konstitūciju", cara varas izlietošanu īstenībā? Taču cara manifests satur noteikti konstitucionālā rakstura solījumus. Un te jums būs šo solījumu vērtība. Persona izsludināta par neaizskaramu. Bet lie, kas nav vēlami patvaldībai, joprojām paliek cietumos, trimdā, izsūtīšanā. Sapulces izsludinātas par brīvām. Bet universitātes, kas pirmo reizi Krievzemē īstenībā radīja sapulču brīvību,

slēgtas, un ieeju tajās apsarga policija un karaspēks. Prese ir brīva, — un tāpēc strādnieku interešu organs, avīze „Novaja Zizņiaī0, tiek konfiscēta par sociāldemokrātu programas iespiešanu. Melnsimtniecisko ministru vielas ieņēmuši ministri, kas izsludināja tiesisku kārtību. Bet melnsimtnieki uz ielām „strādā*1 vēl intensīvāk ar policijas un karaspēka palīdzību un brīvi un nesodīti apšauj, piekauj, sakropļo carismam nevēlamos brīvās Krievijas pilsoņus.

Jābūt aklam vai šķiriska savtīguma apstulbotam, lai, redzot šādas ļoti pamācošas dzīves mācības, pašlaik piešķirtu patiešām nopietnu nozīmi tam, vai Vite sola vispārējas vēlēšanu tiesības, vai cars parakstīs manifestu par „satversmes" sapulces sasaukšanu. Pat ja šie „akti** noliktu, tie tomēr nenoteiktu cīņas iznākumu, tie tomēr nedotu patiesu vēlēšanu aģitācijas brīvību, tomēr nenodrošinātu pārstāvju visas tautas sapulcei patiesas satversmes raksturu. Satversmes sapulcei juridiski jānostiprina, parlamentāri jānoformē dzīves iekārta jaunajā Krievijā, bet pirms nostiprina jaunā uzvaru pār veco, bet tādēļ, lai šo uzvaru noformētu, vajag paliesi uzvarēt, vajag salauzt veco iestāžu spēku, aizmēzt tās projām, nojaukt veco ēku līdz pamatiem, iznīcināt iespēju policijai un tās bandām kaut cik nopietni pretoties.

Pilnīgu vēlēšanu brīvību, pilnīgu satversmes sapulces varu spēj nodrošināt tikai pilnīga sacelšanās uzvara, cara varas gāšana un tās aizstāšana ar revolucionāru pagaidu valdību. Uz to jābūt vērstām visām mūsu pūlēm, organizācijai un sacelšanās sagatavošanas darbam katrā ziņā jābūt pirmajā vietā. Tikai samērā ar to, ciktāl sacelšanās būs uzvaroša un tās uzvara būs ienaidnieka galīgā iznīcināšana, — tikai samērā ar to arī tautas pārstāvju sapulce būs visas tautas sapulce ne tikai uz papīra un satversmes sapulce ne likai vārdos.

Tātad nost ar jebkādu liekulību, jebkādu melīgumu un jebkādu noklusēšanu! Karš pieteikts, karš mutuļo, mums pašlaik ir mazs pārtraukums starp divām kaujām. Vidusceļa nevar būt. „Balto** partija ir vienīgi mānīšana. Kas nav par revolūciju, tas ir melnsimtnieks. To neapgalvojam tikai mēs vien. Tas nav mūsu izdomāts formulējums. Par to visiem un katram stāsta asinīm applūdušie ielu akmeņi Maskavā un Odesā, Kronštalē un Kaukazijā, Polijā un Tomskā.

Kas nav par revolūciju, tas ir melnsimtnieks. Kas negrib

ciest, ka Krievijas brīvība būtu policejiskās patvaļas, uzpirkšanas, apdzirdīšanas, slepenas uzbrukšanas brīvība neapbruņotajiem, tam pašam jāapbruņojas un tūdaļ jāgatavojas uz kauju. Mums jāiekaro nevis brīvības solījums, nevis papīriņš par brīvību, bet īsla brīvība. Mums jāpanāk nevis cara varas ierobežošana, nevis lai tā atzīst tautas tiesības, bet šās varas iznīcināšana, jo cara vara ir melnsimtnieku vara pār Krieviju. Arī tas nebūt nav mūsu secinājums. Tas ir dzīves secinājums. Tā ir notikumu mācība. Tā ir to balss, kuriem līdz šim bijusi sveša jebkāda revolucionārā mācība un kuri neuzdrošinās spert kaut vienu brīvu soli, pateikt kaut vienu brīvu vārdu uz ielas, sapulcē, savās mājās, lai tiem nedraudētu vistiešākās un bargākās briesmas, ka tos samīdīs, saplosīs, saraustīs gabalos cara piekritēju banda.

Revolūcija beidzot lika šim „tautas spēkam", cara piekritēju spēkam, iznākt dienas gaismā. Tā lika visiem redzami parādīt, uz ko īstenībā balstās cara vara, kas īstenībā atbalsta šo varu. Lūk, viņi, lūk, šī zvērisko policistu, līdz pusārprātam nomākto kareivju, mežonīgo popu, mežonīgo bodnieku, apdzirdīto kapitālistiskās sabiedrības atkritumu armija. Lūk, kas tagad valda Krievijā ar deviņu desmitdaļu mūsu valdības iestāžu tiešu un netiešu līdzdalību. Te tā ir — Krievijas Vandeja^121, kas tikpat līdzīga franču Vandejai, kā „likumīgais" monarehs Nikolajs Romanovs līdzīgs blēdim Napoleonam. Un mūsu Vandeja arī vēl nav teikusi savu pēdējo vārdu, — šajā ziņā nekļūdieties, pilsoņi. Arī tā vēl tikai sāk pienācīgi izvērsties. Arī lai vēl ir „kurināmā krājums", kas gadsimtu tumsības, beztiesības, dzimtbūšanas, neaprobežotas policejiskās varas uzkrāts. Tā sevī apvieno visu aziatisma mežonību ar visām izsmalcināto ekspluatācijas un apmuļķošanas paņēmienu riebīgajām pusēm, kura vērsta pret visiem tiem, kuri visvairāk nospiesti, pilsētu kapitālistiskās civilizācijās nomocīti, kuri novesti stāvoklī, kas sliktāks par zvēru stāvokli. Šī Vandeja neizzudīs ne ar kādiem cara manifestiem, ne ar kādiem sinodes vēstījumiem, ne ar kādām pārmaiņām augstākajā un zemākajā birokrātijā. To var lauzt tikai organizētā un izglītotā proletariāta spēks, jo tikai viņš, kas pats tiek ekspluatēts, spēj pacelt visus, kuri stāv zemāk par viņu, atmodināt tajos cilvēkus un pilsoņus, parādīt tiem ceļu uz atbrīvošanos no katras ekspluatācijas. Tikai viņš var radīt varenas revolucionārās armijas kodolu, kura varena gan ar saviem ideāliem, gan ar savu disciplīnu, gan ar savu organizāciju, gan ar savu varonību cīņā, pret ko nenoturēsies nekāda Vandeja.

Un proletariats, ko vada sociāldemokrātijā, jau itin visur ir sācis dibināt šo revolucionāro armiju. Tās rindās jāiestājas katram, kas negrib būt melnsimtnieku armijā. Pilsoņu karš nepazīst neitrālos. Kas no tā izvairās, tas ar savu pasivitāti atbalsta gavilējošos melnsimtniekus. Arī karaspēks sadalās sarkanajā un melnajā armijā. Tikai pirms divām nedēļām mēs aizrādījām uz to, cik strauji tas iesaistās cīņā par brīvību. Kronšlates piemērs to uzskatāmi parādījis. Lai arī nelieša Vites valdība uzvarējusi Kronštatcs sacelšanos^122, lai ari tā tagad apšauj simtiem matrožu, kas vēlreiz pacēluši sarkano karogu, — šis karogs uzvīsies vēl augstāk, jo šis karogs ir visas pasaules visu darba ļaužu un ekspluatēto karogs. Lai ari sulainiskā prese, tāda kā avīze „Novoje Vrernja", kliedz par karaspēka neitralitāti, — šie neķītrie un liekulīgie meli izgaist kā dūmi katra jauna melnsimtnieku varoņdarba priekšā. Karaspēks nevar būt, nekad nav bijis un nekad nebūs neitrāls. Tieši tagad tas milzīgā ātrumā sašķeļas brīvības karaspēkā un melnās solņas karaspēkā. Mēs šo sašķelšanos paātrināsim. Mēs apkaunosim visus nedrošos un svārstīgos, visus, kas baidās no tautas milicijas tūlītējas dibināšanas idejas (pēc ārzemju avīžu pēdējām ziņām Maskavas dome noraidījusi tautas milicijas dibināšanas projektu). Mēs desmitkāršosim savu aģitāciju masās, savu organizatorisko darbību revolucionāro pulku izveidošanā. Apzinīgā proletariāta armija tad apvienosies ar Krievijas karaspēka sarkanajām vienībām, — un tad palūkosimies, vai policejiskās melnās sotņas pieveiks visu jauno, visu zaļoksnīgo, visu brīvo Krieviju!

„Prolctarij26. nr„ 1905. a. Iespiests pēc avīzes „Proļefarir

25. (12.) novembri teksta

Р 115 Z I M E s

1 Grāmatu „Sociāldemokrātijas divas taktikas demokrātiskā revolūcijā“ Ļeņins sarakstīja 1905. gada jūnijā un jūlijā Ženevā. 1905. gada jūlija beigās grāmata iznāca Ženevā KSDSP Centrālās Komitejas izdevumā. Tai pašā gadā grāmatu divas reizes no jauna izdeva Krievijā: KSDSP Centrālā Komiteja un atsevišķi — KSDSP Maskavas Komiteja 10 tūkstoš eksemplāros.

Ļeņina grāmata „Sociāldemokrātijas divas taktikas demokrātiskā revolūcijā^11 tika nelegāli izplatīta visā zemē: Pēterburgā, Maskavā. Kazaņā, Tiflisā, Bakū un citās pilsētās. Izdarot arestus un kratīšanas, policija daudzos gadījumos atrada to desmit un vairāk eksemplāros. 1907. gada 19. februārī Pēterburgas preses lielu komiteja uzlika grāmatai arestu. Tā paša gada 22. decembrī Pēterburgas tiesu palata pieņēma lēmumu par šās grāmatas iznīcināšanu.

1907. gadā Ļeņins „Divas taktikas”, papildinot tās ar jaunām zemsvīlras piezīmēm, publicēja rakstu krājumā „12 gados”. Sagatavošanas materiāli grāmatai „Divas taktikas” — plāni, konspekti un piezīmes, ko sarakstījis Ļeņins, — publicēti Ļeņina rakstu un materiālu krājumā V, 315.—320. lpp. un XVI, 151.—156. lpp.

Ļeņinisko revolūcijas teoriju, taktikas tēzes, ko Ļeņins attīstījis savā vēsturiskajā grāmatā „Sociāldemokrātijas divas taktikas demokrātiskā revolūcijā”, konsekventi aizstāvēja un attīstīja tālāk biedrs Staļins savos darbos: „Bruņota sacelšanās un mūsu taktika”, „Revolucionārā pagaidu valdība un sociāldemokrātijā” (1905. gads), „Divas sadursmes”, „Pašreizējais moments un strādnieku partijas Apvienošanās kongress” (1906. gads), „Priekšvārds K. Kaulska brošūras „Krievijas revolūcijas virzītāji spēki un perspektivas” gru-zinu izdevumam” (1907. g. februāris) un citos darbos.

Par Ļeņina grāmatas „Divas taktikas” vēsturisko nozīmi sk. ,,VK(b)P vēstures īso kursu”, Latv. valsts izd., 1949., 66.—

81. lpp. — 1. [90] [91] [92]

Avīzi ,,Pro)etarij“ izdeva Ženevā no 1905. gada 14. (27.) maija līdz 12. (25.) novembrim. Iznāca 26 numuri. Redakcijas darbā pastāvīgi piedalījās V. V. Vorovskis, А. V. Lunačarskis un M. S. Oļmin-skis. Avīze „Proļetarij" turpināja vecās Ļeņina „Iskras" līniju un bija boļševistiskās avīzes „Vperjod" pilnīga pēctece. Ļeņins avīzē sarakstīja vairāk nekā 50 rakstu un piezīmju. Ļeņina raksti no avīzes ,,Proļetarij“ tika pārdrukāti boļševistiskās preses vietējos orgānos, tika izdoti arī atsevišķās lapiņās.

Drīz pēc Ļeņina aizbraukšanas uz Krieviju, 1905. gada novembrī, avīzes „Proļetarij" izdošanu pārtrauca. Avīzes divi pēdējie numuri (25. un 26.) iznāca V. V. Vorovska redakcijā. — 3.

3 ,,Osvoboždeņije“ („Atbrīvošana*') — buržuāzisko liberāļu divnedēļu žurnāls, ko izdeva ārzemēs no 1902. līdz 1905. gadam P. B. Struves redakcijā. No 1904. gada janvara — liberāli monarchistiskās „Atbrīvošanas savienības" organs. Vēlāk „osvoboždenci" izveidoja kadetu partijas kodolu. — 5.

4 Runa ir par jauno, meņševistisko „Iskru". Pēc KSDSP II kongresa meņševiki ar Pļechanova atbalstu sagrāba „Iskru" savās rokās. No 1903. gada novembra, sākot ar 52. numuru, „Iskra" kļuva par meņ-ševistisku orgānu un iznāca līdz 1905. gada oktobrim. — 5.

5 „Buligina komisiju“ nodibināja ar cara ukazu 1905. gada februārī, tās priekšsēdētājs bija iekšlietu ministrs A. G. Buligins. Komisija sagatavoja likumprojektu par padomdevējas Valsts domes nodibināšanu un nolikumu par Domes vēlēšanām, ko publicēja reizē ar 1905. gada 6. (19.) augusta cara manifestu. Boļševiki pasludināja aktivu Buligina Domes boikotu. Valdībai neizdevās Domi sasaukt, to noslaucīja revolūcijas spēks. Par Buligina Domes boikotu sk. šā sējuma 145.—152. lpp. — 7.

6 Konstitucionāli demokrātiskā partija (k.-d., kadeti) — galvenā buržuāziskā partija Krievijā, liberāli monarchistiskās buržuāzijas partija; izveidojās 1905. gada oktobrī. Maskodamies ar viltus demokrātismu un dēvēdamies par „tautas brīvības" partiju, kadeti centās pārdabūt savā pusē zemniecību. Viņi tiecās saglabāt carismu konstitucionālās monarchijas veidā. Turpmākā gaitā kadeti pārvērtās par imperiālistiskās buržuāzijas partiju. Pēc Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaras kadeti organizēja kontrrevolucionaras sazvērestības un sacelšanās pret Padom ju republiku. — 7.

7 Miljeranisms — oportunislisks virziens, nosaukts franču sociālistā reformista Miljerana vārdā, kas 1899. gadā iestājās reakcionārajā buržuāziskajā valdībā un sadarbojās tajā ar Parizes Komūnas bendi ģenerāli Galifē. — 14. [93]

К. Markss. Pēc 301. nr-а iznākšanas reakcijas triecienu dēļ avīze izbeidza savu pastāvēšanu. Par „Jauno Reinas Avīzi“ sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XVI sēj., I d., 1937., 165.—173. Ipp. — 17.

9 ,,Social-Demokrat“ („Sociāldemokrāts^44) — meņševistiska avīze, ko izdeva gruzinu valodā Tiflisā no 1905. gada apriļa līdz novembrim.

Rakstu „Zemes sapulce un mūsu taktika^44 bija sarakstījis Kauka-zijas meņševiku lideris N. Žordanija. Ļeņins to sīki izkritizējis sava grāmatā „Sociāldemokrātijas divas taktikas demokrātiskā revolūcijā^44 septītajā nodaļā (sk. šā sējuma 41.—45. Ipp.). — 19.

10 Ļeņins te domā D. N. Šipova „konstitucionālo platformu^44, kurš bija viens no 90. un 900. gadu zemstu liberālās kustības lideriem. Platformas saturs bija: saglabāt cara patvaldības režiinu, ko mazliet ierobežotu „cara dāvāta^44 konstitūcija. — 20.

11 „Russkaja Stariņa“ („Krievu Senatne^44) — vēstures mēnešraksts; tika izdots Pēterburgā no 1870. līdz 1918. gadam. — 25.

12 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu IV sēj., 1938., 689.— 591. Ipp. — 26.

13 Ļeņins atsaucas uz grāmatu „Aus dem literarischen Nachlass von Karl Marx, Friedrich Engels und Ferdinand Lassalle, Herausgegeben von Franz Mehring^44, Band III, Stuttgart, 1902, S. 211 („No Karļa Marksa, Fridricha Engelsa un Ferdinanda Lasala literārā mantojuma, Franča Meringa redakcijā^44, III sēj., Štutgartē 1902., 211. Ipp.). Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu VII sēj., 1930., 54. Ipp. — '39.

14 Domāta Starovera (meņševika A. N. Potresova pseidonims) rezolūcija par attiecībām pret liberāļiem, kura pieņemta KSDSP II kongresā. Šās rezolūcijas kritiku Ļeņins devis arī raksta „Strādnieku un buržuāziskā demokrātijā^44 (sk. Rakstu 4. izd., 8. sēj., 53.— 62. Ipp.). — 40.

18 Par „parlamentāro kretinismu.“ Ļeņins sauca oportunislu ticību tam, ka parlamentārās pārvaldīšanas sistēma ir visvarena, bet parlamentārā cīņa ir vienīgā un visos apstākļos galvenā politiskas >cīņas forma. — 44.

18 Domātas domstarpības, apspriežot agrarās programas projektu Vācijas sociāldemokrātiskās partijas Breslavas kongresa 1895. gada. — 45.

17 „Rabočeje Djelo“ („Strādnieku Lieta^44) — „ekonomistu^44 žurnāls, neperiodisks „Krievijas sociāldemokrātu ārzemju savienības^44 organs, tika izdots Ženevā no 1899. līdz 1902. gadam. „Rabočedjeļcu^44 uzskatu kritiku sk. Ļeņina grāmatā „Ko darīt?44. — 40.

18 Runa ir par Nadeždina (J. O. Zeļenska pseidonims) uzstāšanos presē pret Ļeņina „Iskras^44 plānu. Šo uzstāšanos Ļeņins nokritizēja jau 1902. gadā savā grāmatā „Ko darīt?44 (sk. Rakstu 4. izd., 5. sēj., 311.—479. Ipp.). — 49.

19 Domāti Ļeņina raksti „Sociāldemokrātijā un revolucionārā pagaidu valdība^4' un „Proletariāta un zemniecības revolucionārā demokrātiskā diktatūra", kas publicēti boļševistiskās avīzes „Vperjod" 13. un 14. nr-ā (sk. Rakstu 4. izd., 8. sēj., 243.—269. lpp.). — 56*.

20 Ļeņins domā programu, ko 1874. gadā izdevusi Londonas blankistu, bijušo Parizes Komūnas locekļu, grupa (sk. F. Engelsa rakstu „Emigrantu literatūra. II. Komūnas blankistisko emigrantu pro-grama". K. Markss un F. Engelss, Raksti, XV sēj., 1935., 224.— 230. lpp.).

Blankisti — franču revolucionārā Luija Ogista Blanki (1805.— 1881.) piekritēji. Marksisma-ļeņinisma klasiķi, uzlūkodami Blanki par izcilu revolucionāru un sociālismā piekritēju, tai pašā laikā kritizēja viņu par sektantismu un sazvērnieciskām darbības metodēm. Blankisms noliedza šķiru cīņu un gaidīja, ka cilvēce atbrīvosies no algotās verdzības nevis proletariāta šķiras cīņas ceļā, bet neliela inteliģentiska mazākuma sazvērestības ceļā. — 58.

21 Vācijas sociāldemokrātijas Erfurtes programa tika pieņemta Erfur-tes kongresā 1891. gada oktobrī. Programas kritiku sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XVI sēj., II d., 1936., 101.—116. lpp. un Ļeņina grāmatā „Valsts un revolūcija". — 62.

22 Grāmatas „Sociāldemokrātijas divas taktikas demokrātiskā revolūcijā" desmitajai nodaļai Ļeņins 1905. gada jūlijā sarakstīja piezīmi. Grāmatas pirmajā izdevumā šās piezīmes nebija, pirmoreiz to publicēja 1926. gadā Ļeņina rakstu un materiālu krājumā V. — 63.

23 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XVI sēj.. II d., 1936., 377.— 382. lpp. — 63.

24 Ļeņins domā savu rakstu „Par revolucionāro pagaidu valdību" (sk. Rakstu 4. izd., 8. sēj., 421.—440. lpp.), kā arī Engelsa rakstu ,,Baku-ņinieši darbā. Piezīmes par sacelšanos Spānijā 1873. g. vasarā", kurā Engelss kritizē bakuņiniešu rezolūciju, ko min Ļeņins (sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XV sēj., 1935., 105.—124. lpp.). — 69.

25 „Credo" („Kredo") — ticības apliecinājums, programa, pasaules uzskata iztirzājums. Ar šo nosaukumu kļuva plaši pazīstams manifests, ko 1899. gadā laida klajā „ekonomistu" grupa (S. N. Prokopo-vičs, J. D. Kuskova un citi, kas pēcāk kļuva kadeti). Šis manifests visspilgtāk izpauda Krievijas „ekonomisma" oportunismu. Ļeņins sarakstīja asu, atmaskojošu protestu pret „ekonomistu" uzskatiem — „Krievijas sociāldemokrātu protests" (sk. Rakstu 4. izd., 4. sēj., 143.—157. lpp.). — 70.

26 „Rabočaja Misļ“ („Strādnieku Doma") — „ekonomistu" avīze, iznāca no 1897. līdz 1902. gadam. Avīzes „Rabočaja Misļ" uzskatus

kā starptautiskā oportunisma Krievijas paveidu Ļeņins kritizējis daudzos savos darbos, it sevišķi ,,Iskrā“ publicētajos rakstos un grāmatā „Ko darīt?“. — 70.

Domāts Marksa izteiciens viņa darbā „Par Hcgeļa tiesību filozofijas kritiku*4 (sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu I sēj., 1938., 392. lpp.). — 71.

,,L’Humanite“ („Cilvēce**) — avīze, ko 2. Žoress 1904. gadā nodibināja kā Franču sociālistiskās partijas orgānu. Drīz pēc sociālistiskās partijas sašķelšanās kongresā 1920. gada decembrī un Francijas komunistiskās partijas nodibināšanās avīze kļuva par tās orgānu. „Humanitē** arī tagad iznāk Parizē kā komunistiskās partijas Centrālais Organs. — 72.

Varlens, Luijs Eižens (1839.—1871.) — franču strādnieks, izcils I Internacionāles darbinieks; bija nacionālās gvardes CK loceklis un 1871. gada Parizes Komūnas loceklis. — 82.

1905. gadā meņševistiskās konferences pieņemto „organizatorisko statuluu kritiku Ļeņins devis rakstā „Trešais solis atpakaļ** (sk. Rakstu 4. izd., 8. sēj., 497.—'506. lpp.) un „Priekšvārdā brošūrai „Strādnieki par šķelšanos partijā** “ (sk. šā sējuma 130.— 135. lpp.). — 8U.

Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu VIII sēj., 1931., 77. lpp. — 86.

Hirša-Dunkera arodbiedrības nodibināja Vācijā 1868. gadā liberālie buržuji Hiršs un Dunkers, kuri, tāpat kā buržuāziskais ekonomists Hrentano, sludināja „šķiru interešu harmoniju**, vilināja strādniekus projām no revolucionārās šķiru cīņas pret buržuāziju, aprobežoja arodkustības uzdevumus ar savstarpējās palīdzības kasu un kultūrizglītības organizāciju ietvariem. — 92.

F. Engelsa raksts „Bakuņinieši darbā. Piezīmes par saČPlšanos Spānijā 1873. g. vasarā< bija tulkots krievu valodā Ļeņina redakcija un iznāca atsevišķā brošūrā 1905. gadā 2enevā, KSDSP CK izdevumā, bet pēc tam 1906. gadā to vēlreiz izdeva Pēterburgā (sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XV sēj., 1935., 105.—124. lpp.).

1850. gada marta „Centrālās Komitejas uzsaukumu Komunistu savienībai“ publicēja krievu valodā 1906. gadā kā pielikumu pie Kārļa Marksa brošūras ^Ķelnes komunistu prāva**, ko laida klajā izdevniecība ,,Molot“ Pēterburgā (sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu VIII sēj., 1931., 479.-489. lpp.).— 94.

Viss turpmākais teksts līdz vārdiem „Mēs parādījām, ka osvobož-denci. ..“ (sk. 100. lpp.) bija izlaists grāmatas „Sociāldemokrātijas divas taktikas demokrātiskā revolūcijā** pirmajā izdevumā. Pirmo-

reiz šis teksts tika publicēts avīzes „Pravda" 112. nr-ā 1940. gada 22. aprilī. — 98.

35 K. Markss mi F. Engelss, Raksti, XIII sēj., II d., 1940., 293.— 337. Ipp. — 99.

36 „Moskovskije Vedomostiu („Maskavas Ziņotājs") — avīzc? tika iz/ dota no 1756. gada; kopš XIX gadsimta 60. gadiem pauda muižnieku un garīdzniecības visreakcionārāko monarchistisko slāņu uzskatus; kopš 1905. gada — viens no galvenajiem melnsimtnieku orgāniem; slēgta drīz pēc 1917. gada Oktobra revolūcijas. — 99.

37 Francis Merings (1846.—1919.) — Vācijas sociāldemokrātijas kreisā spārna izcils darbinieks, vēsturnieks un publicists; bija viens no revolucionārās savienības „Spartaks" organizētājiem, pēc tam iestājās Vācijas komunistiskās partijas rindās. — 101.

42 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu VI sēj., 1930., 162. un 163. Ipp. — 104.

43 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu VI sēj., 1930., 339. un 340. Ipp. — 105.

44 Ķelnes strādnieku savienības organs sākumā saucās „Zeitung des Arbeiter-Vereins zu Kdln" („Ķelnes Strādnieku Savienības Avīze" ī ar apakšvirsrakstu „Freihcit, Bruderlichkeit, Arbeit" („Brīvība, Brālība, Darbs"); iznāca „Komunistu savienības" biedru J. Molla un K. Sapēra redakcijā. No 1848. gada aprija līdz oktobrim iznāca 40 numuru. Vēlāk apakšvirsraksts kļuva par avīzes nosaukumu, un ar tādu nosaukumu no 1848. gada oktobra līdz 1849. gada jūnijam iznāca vēl 23 numuri. — 106.

45 „Komunistu savienība“ — revolucionārā proletariāta pirmā starptautiskā organizācija, ko nodibināja 1847. gada vasarā Londonā revolucionāro proletārisko organizāciju delegātu kongresā. „Komunistu savienības" organizētāji un vadītāji bija K. Markss un F. Engelss, kuri šās organizācijas uzdevumā sarakstīja „Komunistiskās partijas manifestu". „Komunistu savienība" pastāvēja līdz 1852. gadam. „Komunistu savienības" iztilākajiem darbiniekiem vēlāk bija vadoša loma I Internacionālē. Sk. F. Engelsa rakstu „Par „Komunistu savienības" vēsturi" (K. Markss un F. Engelss, Raksti, XVI sēj., I d., 208.- 226. Ipp.). — 108.

46 Sk. К. Marksa un F. Engelsa Rakstu XVI sēj., 1 d., 1937., 221. un 222. Ipp. — 109.

47 ,,Tovarišč“ („Biedrs^44) — dienas avīze, iznāca Pēterburgā no 1900. gada marta līdz 1908. gada janvārim; formāli tā nebija nevienas partijas organs, bet faktiski bija kreiso kadetu organs. Avīzē piedalījās arī meņševiki. — 109.

48 Šis dokuments ir nezināma autora raksta „Parizes Komūna un demokrātiskās diktatūras uzdevumi^14 nobeiguma daļa, kura manuskriptu ievērojami labojis Ļeņins. Raksts tika publicēts avīzes „Proletary^44 8. nr-ā 1905. gada 17. (4.) jūlijā. Dokumentam virsraksti» devis Marksa — Engelsa — Ļeņina Institūts. — 110.

49 Vairākuma Komiteju Birojs (VKB) — boļševiku organizatoriskais, centrs, dibināts pēc V. I. Ļeņina iniciativas KSDSP III kongresa sagatavošanai. Biroju ievēlēja 1904. gada beigās trijās apgabalu konferencēs: Dienvidu, Kaukazijas un Ziemeļu. — 111.

50 Centrālās Komitejas locekļi — samierinātāji, ko arestēja Maskavā CK sēdē 1905. gada 9. (22.) februārī: Ma — V. A. Noskovs; Bems — ** M. A. Siļvins; Vladimirs — L. J. Karpovs; Inokentijs — I. F. Dubro-vinskis; Andrejs — A. A. Kvjatkovskis; Vorons — L. J. Galperins. — 112.

bl Par Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas pārstāvi Starptautiskajā sociālistiskajā birojā (II Internacionāles izpildu organs) KSDSP Centrālā Komiteja 1905. gada 7. (20.) maijā iecēla Pļechanovu ar noteikumu, ja tas atzīst, ka viņam ir obligati KSDSP III kongresa lēmumi. Bet Pļechanovs šo noteikumu nepieņēma, un viņa iecelšana tika anulēta. 1905. gada oktobrī Centrālā Komiteja pieņēma lēmumu iecelt Ļeņinu par KSDSP pārstāvi Starptautiskajā sociālistiskajā birojā. Jautājums par KSDSP pārstāvniecību SSB aplūkots arī šā sējuma 283.—285. Ipp. — 113.

62 „Die Neue Zeitu („Jaunais Laiks“) — Vācijas sociāldemokrātijas žurnāls, iznāca Štutgartē no 1883. līdz 1923. gadam. No 1885. līdz 1895. gadam žurnālā „Die Neue Zeit“ publicēja dažus F. Engelsa rakstus. Viņš bieži deva norādījumus žurnālā redakcijai un asi kritizēja to par atkāpšanos no marksisma. Kopš 90. gadu otrās puses, pēc F. Engelsa nāves, žurnāls, būdams Kautska uzskatu izplatītājs, sistemātiski iespieda revizionistu rakstus. Pasaules imperiālistiskā kara gados (1914.—1918.) ieņēma centra poziciju, faktiski atbalstīdams socialšovinistus.

Leipziger Volkszeitung“ („Leipcigas Tautas Avīze^44) — Vācijas sociāldemokrātijas kreisā spārna organs; nodibināta 1894. gadā.— 114.

53 Ļeņins te domā Rozas Luksemburgas rakstu „Krievijas sociāldemokrātijas organizatoriskie jautājumi^44, kas sarakstīts pēc meņševiku lūguma un iespiests 1904. gada jūlijā meņševistiskajā „Iskrā^44 im žurnālā „Die Neue Zeit^44. Atspēkojumu — Ļeņina rakstu „Solis

uz priekšu, divi soļi atpakaļ. N. Ļeņina atbilde Rozai Luksemburgai^44 (sk. Rakstu 4. izd., 7. sēj., 415.—425. lpp.), — ko nosūtīja žurnālā „Die Neue Zeit^44 redakcijai, Kautskis, kurš atbalstīja meņševikus, atteicās iespiest. — 774.

54 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu XV sēj., 1935., 226. lpp. — 724.

85 „Posļedņije lzvcstija“ („Pēdējās Ziņas“) — periodisks biļetens; no 1901. līdz 1906. gadam to ārzemēs izdeva Bunds; pauda bundistu buržuāziski nacionālistiskos uzskatus. — 727.

r,e Šis dokuments ir sākotnējais uzmetums Ļeņina priekšvārdam brošūrai „Strādnieki par šķelšanos partijā^41, kas izdota 1905. gada augustā Ženevā. „Strādnieku balss un šķelšanās partijā^44 ir viens no brošūras nosaukuma variantiem. Dokumenta virsrakstu devis Marksa — Engelsa — Ļeņina Institūts. — 128.

67 KSDSP Centrālās Komitejas atklāto vēstuli meņševiku Organizācijas komisijai bija domāts publicēt avīzes „Proļetarij^44 10. nr-ā, bet to iespieda 11. nr-ā 1905. gada 9. augustā (27. jūlijā). Atklātā vēstulē bija priekšlikums sākt sarunas par partijas apvienošanās jautājumiem uz III kongresa pieņemtās programas un statutu pamata. Centrālās Komitejas un Organizācijas komisijas pārstāvju pirmā un otrā apspriede notika 1905. gada jūlijā, trešā — septembrī. Ap spriedes parādīja, ka meņševiki ar savu šķeltniecisko rīcību jauc partijas apvienošanas darbu. — 128.

58 Ļeņins domā „Sociāldemokrātā dienasgrāmatuko neperiodiski izdeva G. V. Pļechanovs Ženevā no 1905. gada marta līdz 1912. gada aprilim. 1916. gadā Pļechanovs atsāka žurnālā izdošanu Petro-gradā, bet iznāca tikai viens numurs. — 135.

„Savienību savienība< — liberāli buržuāziskās inteliģences politiska organizācija, izveidojās 1905. gada maijā 14 savienību pārstāvju: advokātu, rakstnieku, ārstu, inženieru, skolotāju u. c. pirmajā kongresā. 1905. gada jūlijā savienība izteicās Buligina Domes boikota labā, bet drīz vien no tā atteicās un nolēma piedalīties Domes vēlēšanās. Ap 1906. gada beigām „Savienību savienība^44 izira.

Par sociāldemokrātijas attiecībām pret liberālajām savienībām sk. šā sējuma 237. un 238. lpp. — 136.

et* ,,Slovo“ („Vārds^44) — avīze, ko no 1904. līdz 1909. gadam izdeva Pēterburgā; tā bija labējo zemstiešu organs; no 1905. gada novembra līdz 1906. gada jūlijam bija oktobristu partijas organs, bet pēc tam — konstitucionāli monarchistiskās „mierīgo atjauninātāju^44 partijas organs, kuri būtībā ne ar ko neatšķīrās no oktobristiem.

„Russkije VedomostV‘ („Krievijas Ziņotājs^44) — avīze, ko Maskavā kopš 1863. gada izdeva Maskavas universitātes liberālie profesori un zemstes darbinieki; avīze pauda liberālo muižnieku un buržuāzijas intereses. No 1905. gada — labējo kadetu organs; slēgta pēc 1917. gada Oktobra revolūcijas, tāpat kā citas kontrrevolucio-narās avīzes. — 137.

„The Times“ („Laiki^44) — Londona 1785. gada nodibinātā avīze; viena no lielajām Anglijas buržuāzijas konservativajām avīzēm. — 137.

Suvorins, A. S. — reakcionārās avīzes „Novoje Vremja“ redaktors no 1876. līdz 1912. gadam. — 139.

Kalendas — mēneša pirmās dienas nosaukums senajiem romiešiem. Grieķiem tādu nosaukumu nebija. Atlikt līdz grieķu kalen-dām — nekad lietu nerealizēt, izgāzt to cauri. — 139.

,,Le Matin“ (,,Rīts“) — Francijas buržuāzijas dienas avīze, nodibināta 1884. gadā. — М2.

Avīzes ,,Proļetarij“ 12. nr-ā 1905. gada 16. (3.) augustā bija iespiesta KSDSP ārzemju organizāciju konferences rezolūcija par partijas apvienošanos. Konferencē, kas notika 1905. gada vasarā, piedalījās to KSDSP ārzemju organizāciju pārstāvji (no boļševikiem un meņ-ševikiem), kuras atradās Vācijas dienviddaļā. Konference, izsacījās par apvienošanās kongresa sasaukšanu, lai izlemtu jautājumu par apvienošanos ar KSDSP atšķēlušos daļu (meņševikiem). Dokumen- -tam virsrakstu devis Marksa — Engelsa — Ļeņina Institūts. — 153.

,,Učiteļ“ („Skolotājs^14) — M. N. Pokrovska pseidonims. Raksta „Osvoboždenci darbā“ autors ir V. I). Bončs-Brujevičs. — 154.

Šis rakstiņš ir atbilde uz „Strādnieka^44 vēstuli no Daugavpils. Vēstules autors avīzes „Proļetarij^44 redakcijai uzdeva šādus jautājumus, kas attiecas uz KSDSP III kongresa lēmumiem: „1) Kāda loma būs pagaidu valdībai, vai tā vadīs vai pārvaldīs valsti, vai arī nebūs ne viens, ne otrs? 2) Kādos tad apstākļos pieļaujama proletariāta piedalīšanās pagaidu valdībā? 3) Kas tā par aģitāciju un propagandu par bruņotu sacelšanos?44. — 155.

Bureņins, V. P. — reakcionārās avīzes „Novoje Vremja^44 līdzstrādnieks, apmelotājs, kas nikni vajāja visu sabiedrības progre-sivo, politisko virzienu pārstāvjus. Ļeņins šo vārdu lieto * sugas vārda nozīmē negodīgu polemikas metožu apzīmēšanai. — 166.

„Borba Proļctariata“ („Proletarialis Brdzola^44) („Proletariāta Cīņa^44) — nelegālā avīze, KSDSP Kaukazijas savienības organs: iznāca no 1903. gada apriļa un maija līdz 1905. gada oktobrim: izdoti 12 numuri. Pēc atgriešanās no trimdas 1904. gadā avīzes priekšgalā nostājās J. V. Staļins. Redakcijas sastāvā bija arī A. G. Culukidze, S. G. Šaumjans u. c. Vadošos rakstus avīzē rakstīja J. V. Staļins. Avīze iznāca gruzinu, armēņu un krievu valodā. „Borba Proļetariata^44 bija pēc avīzēm „Vperjod^44 un „Proļetarij^44 vislielākā nelegālā boļševisliskā avīze, kas konsekventi aizstāvēja marksistiskas partijas ideoloģiskos, organizatoriskos un taktikas pamatus. Avīzes redakcija uzturēja ciešus sakarus ar V. I. Ļeņinu

un ārzemju boļševistisko centru. Avīze sistemātiski pārdrukāja Ļeņina rakstus un materiālus no Ļeņina ,,Iskras“ un vēlāk no avīzēm „Vperjod^41 un „Proļetarij^4'. Avīzē „Proļetarij^44 vairākkārt tika dotas pozitivas atsauksmes par avīzi „Borba Proļetariata“, kā ari tika pārdrukāti no tās raksti un korespondences. — 169.

70 P. Nikolajeva sarakstīto brošuru „Revolūcija Krievijā^44 izdeva KSDSP Centrālā Komiteja 1905. gadā Ženevā. Labodams šās brošūras manuskriptu, Ļeņins arī sarakstījis šo piezīmi par Buligina Domi. — 175.

71 5. 5. — kadetu partijas lidera P. N. Miļukova pseidonims. — 179.

72 Trepovs, D. F. — Pēterburgas ģenerālgubernators, vadīja Krievijas pirmās revolūcijas apspiešanu. — 188.

73 Avīzes „Proļelarij^44 9. nr-ā 1905. gada 26. (13.) jūlijā publicēts raksts „Mūsu Chļestakovi^44, kurā minēts ziņojums, ko meņševistiskā „Iskra^44 nosūtījusi franču sociālistiskai avīzei. Šai ziņojumā „Iskra^44 minējusi melīgus, pārspīlētus datus par savu piekritēju skaitu organizēto strādnieku vidū (sk. Ļeņina rakstu un materiālu krājumu XVI, 128. un 129. Ipp.). — 190.

74 Avīzes „Proļelarij'4 10. nr-ā 1905. gada 2. augustā (20. jūlijā) bija iespiesta KSDSP Saratovas komitejas (kurai bija samierinātājas pozicija) rezolūcija, kas pieņemta pēc ziņojuma par partijas III kongresu un meņševiku konferenci. Avīze „Proļetarij^14 rezolūciju publicēja ar Ļeņina sarakstītu redakcijas pēcvārdu (sk. Ļeņina rakstu un materiālu krājumu XVI, 130. Ipp.). — 192.

75 Izteiciens ņemts no N. V. Gogoļa darba „Ārprātīgā piezīmes^44 (sk. N. V. Gogoļa Kopotu rakstu III sēj., 1938., 212. Ipp.). — 207.

76 „Vossische Zeituny“ („Posa Avīze^44) — vācu buržuāziskā avīze; nodibināta Berlinē 1704. gadā. — 212.

77 Ledrī-Rolens (1807.—1874.) — franču politisks darbinieks, sīkbur-žuazisko demokrātu pārstāvis. — 215.

78 Kaveņjaks, Luijs Eižens — franču ģenerālis, Pagaidu valdības kara ministrs pēc 1848. gada februāra revolūcijas; jūnija dienās vadīja Parizes strādnieku sacelšanās apspiešanu.

Tjers, Luijs Adolfs — franču buržuāzijas politisks darbinieks, nesamierināms strādnieku šķiras ienaidnieks. 1871. gadā nostājās valdības priekšgalā un nežēlīgi apspieda Parizes komunaru sacelšanos. — 218.

79 Jakobi, Johans (1805.—1877.) — vācu buržuāziskais demokrāts, 1848. gada revolūcijas dalībnieks. Pēc franču un prūšu kara 1870. un 1871. gadā Jakobi kļuva par sociāldemokrātu. — 219.

80 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu VIII sēj.» 1931., 239. Ipp. — 230.

81 „Liberāļu savienības un sociāldemokrātijā“ — Ļeņina sarakstīts iespraudums V. V. Vorovska rakstā, kas publicēts ar to pašu virsrakstu avīzē ,,Proletarij“, 18. nr-ā, 1905. gada 26. (13.) septembrī. — 237.

82 ,,Rabočij“ („Strādnieks^4*) — nelegālā populārā sociāldemokrātu avīze; KSDSP Centrālā Komiteja to izdeva Maskavā 1905. gadā pēc partijas III kongresa lēmuma. No augusta līdz oktobrim iznāca četri numuri. — 245.

83 Ļeņina raksts „Vācijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas Jenas kongress“ tika sarakstīts pēc KSDSP Kaukazijas savienības lūguma un bija domāts tās organam — avīzei „Borba Proļetariata^44. — 246.

84 Vācijas arodbiedrību Ķelnes kongress notika 1905. gada maijā. — 248.

85 Šeit iespiesto uzmetumu „Nekādas liekulības! Mūsu spēks ir teikt patiesību! Vēstule redakcijai“ Ļeņins nav pabeidzis. — 250.

86 Sk. K. Marksa un F. Engelsa Rakstu VIII sēj., 1931., 327. Ipp. — 251.

87 Krievijas sociāldemokrātisko organizāciju konference notika Rīgā 1905. gadā no 7. līdz 9. (20. līdz 22.) septembrim. Konferences rezolūcijas sk. krājuma ,,VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos^44 I daļu, 1940., 54.—56. Ipp.

V. I. Ļeņins vēstulē KSDSP Centrālās Komitejas locekļiem 1905. gada 7. septembrī (j. st.) atzīmēja „Armēnijas sociāldemokrātiskās strādnieku organizācijas^44 ciešo sakaru ar Bundu (sk. Ļeņina rakstu un materiālu krājumu V, 493. Ipp.). Šās armēņu organizācijas pozicijas kritiku sniedza J. V. Staļins rakstā „Kā sociāldemokrātijā saprot nacionālo jautājumu?44 (sk. J. V. Staļina Rakstu I sēj., Latv. valsts izd., 29.—49. Ipp.). — 254.

88 Senatora Sidlovska komisija tika nodibināta ar 1905. gada 29. jan-vara (11. februāra) cara ukazu, it kā „lai nekavējoties noskaidrotu strādnieku neapmierinātības iemeslus S.-Pēterburgas pils. un tās priekšpilsētās^44. Tās sastāvā bija domāts iesaistīt arī strādnieku vēlētos pārstāvjus. Boļševiki uzskatīja šo carisma iedomu par mēģinājumu novērst strādniekus no revolucionārās cīņas un iesniedza priekšlikumu — komisijas vēlēšanas izmantot politisko prasību uzstādīšanai cara valdībai (sk. grāmatas „Pēterburgas boļševiku skrejlapas^44 I sēj., 1939., 197.—202. Ipp.). Pēc tam kad valdība šīs prasības noraidīja, balsotāji atteicās vēlēt savus pārstāvjus komisijā un aicināja Pēterburgas strādniekus streikot. Jau otrajā dienā sākās politiskie masu streiki. 20. februārī (5. martā) cara valdība bija spiesta Šidlovska komisiju likvidēt. — 259.

Domāts angļu valsts darbinieks un rakstnieks Dizraeli. — 267.

00 Davids, Eduards — vācu ekonomists, bernšteinietis. Viņa uzskatu kritiku sk. V. I. Ļeņina darbā „Agrārais jautājums un „Marksa kritiķi^14 “ un J. V. Staļina — „Par agrarās politikas jautājumiera PSRS“. — 265.

91 Sarvarki — nosaukums ceļu klaušām, kas tika uzliktas zemniekiem Polijā un ko realizēja piespiedu darbu kārtībā ceļu, tiltu un citu galvenokārt militārās nozīmes objektu ierīkošanā. — 265.

02 „Novoje Vremja“ („Jaunais Laiks^44) — avīze, iznāca Pēterburgā no> 1868. gada līdz 1917. gada oktobrim. Sākumā mēreni liberālā, tā XIX gadsimta 70. gadu beigās pārvērtās par reakcionāro muižnieku un ierēdnieciski birokrātisko slāņu orgānu. Avīze cīnījās ne vien pret revolucionāro, bet arī pret liberāli buržuāzisko kustību. Kopš-1905. gada tā kļuva par vienu nc melnsimtnieku orgāniem. Ļeņins dēvēja „Novoje Vremja^44 par uzpērkamo avīžu paraugu. —270.

03 Balalaikins — persona M. J. Sallikova-Ščedrina literārajā darbā „Mūslaiku idile^44; liberals balamute, avantūrists un melis, kas savas savtīgās intereses tur augstāk par visu. — 276.

04 „Jautājumā par partijas apvienošanu“ — ar šādu virsrakstu KSDSP Centrālā Komiteja publicēja CK (partijas III, boļševistiskā, kongresā ievēlētās) un Organizācijas komisijas (meņševiku Ženevas konferencē ievēlētās) pārstāvju apspriežu protokolus jautājumos par apvienošanās noteikumiem ar KSDSP atšķēlušos daļu (meņševi-kiem). Šis rakstiņš ir papildinājums, ko Ļeņins izdarīja avīzes „Proļetarij^44 redakcijas vārdā CK un OK pārstāvju trešās 1905. gada septembrī notikušās apspriedes protokolā. — 278.

06 Meņševiku „Dienvidkrievijas satversmes konference“ notika 1905. gada augustā Kijevā. Šās konferences lēmumus Ļeņins kritizēja arī rakstā „ „Iskras^44 taktikas pēdējais vārds jeb komiskās vēlēšanas kā jauni sacelšanos pamudinoši molivi^44 (sk. šā sējuma 304.— 319. Ipp.). — 281.

00 Kostromas komiteja, kas bija nostājusies boļševiku pozicijā, uzstājās pret G. V. Pļechanova iecelšanu par pārstāvi Starptautiskajā sociālistiskajā birojā. — 285.

07 Rakstiņš „No sarunām ar lasītājiem“ ir redakcijas priekšvārds boļševika S. 1. Guseva vēstulei, kurš 1905. gada otrajā pusē strādāja par KSDSP Odesas komitejas locekli. — 286.

04 Raksts „Asiņainās dienas Maskavā“ ir raksta „Politiskais streiks un ielu cīņas Maskavā^44, kas iespiests šā sējuma 296.—303. Ipp., pirmuzmetums. — 287.

00 Ivanovo-Vozņesenskas streiks sākās 1905. gada maija beigās un turpinājās līdz augusta sākumam. Streiku vadīja boļševiku Ziemeļu komiteja. Streikā piedalījās ap 70 tūkstoš strādnieku un strādnieču.

Ša streika laikā strādnieki nodibināja pilnvaroto Padomi, kas faktiski bija viena no pirmajām strādnieku deputātu Padomēm Krievijā. — 287.

100 Ļeņins domā Tiflisas strādnieku apšaušanu, ko izdarīja policija pilsētas valdes telpās 1905. gada 29. augustā (11. septembrī). Tika nošauts ap 60 un ievainots ap 300 cilvēku. — 288.

101 ,,Vorwarts“ („Uz priekšu^4*) — Vācijas sociāldemokrātijas centrālais organs. Avīze iznāca kopš 1876. gada V. Libknechta u. c. redakcijā. Avīzes slejās F. Engelss cīnījās pret visādām oportunisma izpausmēm. Kopš 90. gadu otrās puses, pēc F. Engelsa nāves, avīzē .,Vorwārts“ sistemātiski iespieda Vācijas sociāldemokrātijā un>

II Internacionālē valdošo oporlunistu rakstus. — 298.

102 ,,Social-Demokral“ („Sociāldemokrāts^11) — meņševiku avīze, ko izdeva Ženevā no 1904. gada oktobra līdz 1905. gada oktobrim. — 316

103 Raksts ar parakstu „М. Borisovs“ publicēts avīzē ,,Proļelarij“ un ■> pēc tam pārdrukāts boļševiku avīzes „Novaja Žizņ“ („Jaunā Dzīve^44), ko izdeva Pēterburgā, 7. nr-ā 1905. gada 8. (21.) novembrī. — 320.

104 Runa ir par liberāli buržuāzisko avīzi ,,Rusj“ („Krievzeme^44), kas-iznāca Pēterburgā no 1903. līdz 1908. gadam ar pārtraukumiem un ar dažādiem nosaukumiem: ,,Rusj“, ,,Molva“ („Vēstis^44), „XX vek^44^ („XX gadsimts^44). — 325.

105 KSDSP Kaukazijas savienības organa „Borba Proļetariata^14 11. nr-ā (krievu valodā 3. nr-ā) 1905. gada 15. (28.) augustā bija iespiests J. V. Staļina raksts „Atbilde „Sociāldemokrātam44 44 (sk. J. V. Staļina Rakstu 1. sēj., Lalv. valsts izd., 143.—154. Ipp.).

Partijas centrālais organs „Proļelarij^44 22. nr-ā 1905. gada 24. (11.) oktobrī deva sīku recenziju par šo avīzes „Borba Proļetariata^44 numuru. Šai sējumā iespiestā recenzijas viena dāfa, ko sarakstījis V. I. Ļeņins, veltīta J. V. Staļina raksta „Atbilde „Sociāldemokrātam44 44 novērtējumam. — 330.

100 Avīzes „Proļetarij^44 19. nr-ā 1905. gada 3. oktobrī (20. septembrī) bija iespiesta „Atklāta vēstule ārzemju biedriem^44. Šai vēstulē Pie-volgas guberņās strādājošie sociāldemokrāti a zrādija, ka darbam Krievijā nepieciešams izvirzīt vairāk cilvēku. Vēstulei bija pievienota avīzes „Proļelarij^44 redakcijas piezīme, kurā teikts: „Lai gan mēs neesam vienis prātis ar autoru pārāk krasajiem uzskatiem par „mācīšanās^44 veltīgumu ārzemēs, mēs tomēr domājam, ka nepieciešams biežāk atgādināt ārzemēm un visai partijai par Krievijas malienēm^44. Kā pseidonims ir „Revolucionārs^44, tas nav noskaidrots. — 333.

416

107 Vasiļjevs — boļševiks F. V. Lengniks. Šmits — boļševiks P. P. Rum-jancevs. Stolipina reakcijas gados Rumjancevs izstājās no par- ļ tijas. — 334.

108 Ļeņins citē N. A. Dobroļubova dzejoli „Prūsijas vagonā', kas ar parakstu „Konrads Lilienšvagers“ bija iespiests 1862. gadā žurnālā „Svistok** (,,Svilpe“) 8. nr-ā, kurš iznāca kā žurnālā „Sovremeņņik** j („Laikabiedrs**) pielikums (sk. N. A. Dobroļubova Dzejas, 1941., ! 171. Ipp.). — 345.

Avīzes „Proļetarij** 23. nr-ā 1905. gada 31. (18.) oktobrī bez paraksta bija iespiests raksts „Britanijas strādnieku kustība un tredjuniju kongress**. Ļeņins rediģēja šā raksta tulkojuma manuskriptu un sarakstīja tam divas piezīmes: pirmo — par Tafas ielejas lietu, ko autors minējis savā rakstā; otro — raksta nobeiguma daļai. — 353.

410 Piezīme „Spēku līdzsvars“ sarakstīta dažas stundas pirms tam, kad pa telegrāfu Ženevā tika saņemts ziņojums par cara 1905. gada 17. (30.) oktobra manifestu. Piezīmē skartos jautājumus Ļeņins sīki attīsta rakstā „Atrisinājuma tuvošanās**, kas ievietots šā sējuma 387.—393. Ipp. — 354.

411 „Daily Telegraph(„Dienas Telegrāfs**) — avīze, kas nodibināta 1855. gadā Londonā; viena no Anglijas lielajām buržuāzijas konservatīvajām avīzēm. — 354.

112 Ļeņina brošūra par šo tematu presē nav parādījusies. — 358.

413 Runa ir par Ļeņina sarakstīto un partijas III kongresa pieņemto rezolūciju „Jautājumā par atklātu KSDSP politisko uzstāšanos** (sk. Rakstu 4. izd., 8. sēj., 339. un 340. Ipp.). — 359.

414 Runa ir par Pēterburgas strādnieku streiku komiteju, no kuras oktobra vispārējā streika dienās izauga Pēterburgas strādnieku deputātu Padome. 1905. gada 13. (26.) oktobrī Pēterburgas strādnieki fabrikās un rūpnīcās ievēlēja savus pārstāvjus strādnieku deputātu Padomē. Naktī notika Padomes pirmā sēde. Pēc Pēterburgas strādnieku deputātu Padomes nodibināja Maskavā un citās pilsētās. Boļševiki uzskatīja Padomes par strādnieku šķiras politisku masu organizāciju un raudzījās uz tām kā uz sacelšanās orgāniem, kā uz revolucionārās varas iedīgļiem. Tā kā Pēterburgas strādnieku deputātu Padomē vadību bija sagrābuši meņševiki, tad Padome izturējās negativi pret tautas bruņotas sacelšanās sagatavošanu.

Par strādnieku deputātu Padomēm 1905. gadā sk. Ļeņina darbus: „Mūsu uzdevumi un strādnieku deputātu Padome**, „Socialisms un anarchisms“, „Kadetu uzvara un strādnieku partijas uzdevumi**, kā arī ,,VK(b)P vēstures īso kursu**. Lalv. valsts izd., 1949., 83.— 85. Ipp. — 371.

115 Raksts „Sīkburžuaziskais un proletāriskais socialisms“ tika pārdrukāts boļševiku avīzes „Novaja 2izņ“ 9. nr-ā 1905. gada 10. (23.) novembrī. — 377.

116 V. V. — grāmatas „Kapitālisma likteņi Krievijā*1 autora V. P. Vo-roncova pseidonims. Nikolajs—ons ir grāmatas „Apcerējumi par mūsu pēcreformas sabiedrisko saimniecību** autora N. F. Danielsona pseidonims. Voroncovs un Danielsons ir XIX gadsimta 80. un 90. gadu liberālā narodņicisma ideologi. — 382.

117 Ļeņins domā „lzvestija Soueta Rabočicli Deputatov“ („Strādnieku Deputātu Padomes Vēstnesis**) — Pēterburgas strādnieku deputātu Padomes oficiālo orgānu. „lzvestija** iznāca biļetena veidā no 1905. gada 17. (30.) oktobra līdz 14. (27.) decembrim. Biļetenu patvarīgi iespieda dažādu buržuāzisku avīžu tipogrāfijās. Iznāca desmit numuru. Vienpadsmito numuru policija konfiscēja iespiešanas laikā. — 386.

118 Domāta „Neue Freie Presse“ („Jaunā Brīvā Prese**) — buržuāziski liberālā avīze, ko izdeva Vinē no 1864. gada. — 388.

119 Avīzes „Proļelarij** 25. nr-ā 1905. gada 16. (3.) novembrī bija publicēts raksts „Zemnieku kongress** ar parakstu „V. Kaļiņins** (V. A. Karpinska pseidonims). Ļeņins, rakstu rediģējot, izdarīja šo iespraudumu. — 392.

120 „Novaja 2izņ“ („Jaunā Dzīve**) — pirmā legālā boļševiku avīze; iznāca ik dienas Pēterburgā no 1905. gada 27. oktobra (9. novembra) līdz 3. (16.) decembrim. Ar V. I. Ļeņina ierašanos no emigrācijās Pēterburgā, novembra sākumā, avīze sāka iznākt viņa tiešā vadībā. Faktiski „Novaja 2izņ“ bija KSDSP Centrālais Organs. Avīzes tuvākie līdzstrādnieki bija V. V. Vorovskis, M. S. Oļniin-skis, A. V. Lunačarskis un citi. Avīzē aktivi piedalījās A. M. Gorkijs, kas avīzei sniedza arī materiālu palīdzību.

Avīzes „Novaja Žizņ“ 9. nr-ā 10. (23.) novembrī parādījās Ļeņina pirmais raksts „Par partijas reorganizāciju**. Pēc tam tika vēl iespiesti vairāk nekā desmit viņa rakstu. Avīzes dienas tirāžā sniedzās līdz 80 tūkstoš eksemplāriem.

Pret avīzi „Novaja Žizņ“ daudzkārt vērsās represijas. No 27 numuriem 15 tika konfiscēti un iznīcināti. Pēc 27. nr-a iznākšanas 2. (15.) decembrī valdība avīzi slēdza. Pēdējais, 28. numurs iznāca nelegāli. — 398.

121 Vandeja — Francijas province, kur Francijas buržuāziskās revolūcijas laikmetā XVIII gadsimta beigās uzliesmoja atpalikušās, reakcionārās zemniecības kontrrevolucionarā sacelšanās pret revolucionāro Konventu. Sacelšanās noritēja ar reliģiskiem lozungiem, un to vadīja kontrrevolucionarie garīdznieki un muižnieki. — 399.

27 9. sēj.

122 Matrožu un zaldalu sacelšanās Kronštatē sākās 1905. gada 26. oktobrī (8. novembrī). Sacelšanās dalībnieki izvirzīja prasības: sasaukt satversmes sapulci uz vispārēju vēlēšanu pamata, nodibināt demokrātisku republiku, vārda, sapulču un biedrošanās brīvību, uzlabot matrožu un zaldatu stāvokli. 28. oktobrī (10. novembrī) Kron-štates sacelšanos apspieda. — 400.

V. I. ĻEŅINA DZĪVES UN DARBĪBAS DATI (1905, gada jūnijs — novembris)

1905

Jūnijs — jūlijs.

V. I. Ļeņins strādā pie grāmatas „Sociāldemokrātijas divas taktikas demokrātiskā revolūcijā*4.

Jūnijs, 28. (jūlijs, 11.).

Vēstulē KSDSP Centrālajai Komitejai Ļeņins ierosina pastiprināt partijas organizāciju politisko vadību, regulāri izdodot lapiņas un CK biļetenus.

Jūnijs, 29. (jūlijs, 12.).

Ļeņins raksta vēstuli Centrālajai Komitejai par noteikumiem G. V. Pļechanova iecelšanai par KSDSP pārstāvi Starptautiskajā sociālistiskajā birojā.

Jūlijs, 5. (18.).

Ļeņina uzdevumā N. K. Krupskaja vēstulē KSDSP Kaukazijas savienības komitejai lūdz atsūtīt Komitejas izdoto J. V. Staļina brošuru „īsi par partijas domstarpībām^44 un regulāri piesūtīt avīzi „Borba Proļetariala^44 (KSDSP Kaukazijas savienības orgānu).

Jūlijs, 11. (24.).

Vēstulē Starptautiskajam sociālistiskajam birojam Ļeņins atmasko meņševiku šķeltniecisko rīcību.

Jūlijs, 13. (26.).

Avīzes „Proļetarij^44 9. nr-ā publicēti Ļeņina raksti „Revolūcija māca^44 un „Dusmīgā bezspēcība^44.

Jūlijs, pēc 13. (26.).

Ļeņins raksta priekšvārdu grāmatai „Sociāldemokrātijas divas taktikas demokrātiskā revolūcijā^44.

Jūlijs, 15. (28.).

Vēstulē Centrālajai Komitejai Ļeņins ieteic atcelt CK lēmumu attiecībā uz Pļechanova iecelšanu par KSDSP pārstāvi Starptautiskajā socialistisķajā birojā.

Jūlijs, 20. (augusts, 2.).

Ļeņina raksts „Proletariats cīnās, buržuāzijā zogas pie varas^44 kā ievadraksts publicēts avīzes „Proļetarij^14 10. nr-ā.

Jūlijs, 27.(augusts, 9.).

Avīzes „Proļetarij^44 11. nr-ā publicēts paziņojums par Ļeņina grāmatas „Sociāldemokrātijas divas taktikas demokrātiskā revolūcijā^44 nākšanu klajā.

Jūlijs.

Ļeņins raksta priekšvārdu brošūrai „Strādnieki par šķelšanos partijā^4*.

Jūlijs — augusts.

Ļeņins rediģē K. Marksa brošūras „Pilsoņu karš Francijā^44 krievu tulkojumu otram izdevumam, kas iznāca izdevniecībā „Burevestņik^44 Odesā 1905. gadā.

Augusts, 1. (14.).

Vēstulē KSDSP Centrālajai Komitejai Ļeņins kritizē Krievijā atrodošos CK locekļu (Bogdanova, Krasina un citu) samierinātāju poziciju un prasa, lai, izšķirot jautājumu par apvienošanos ar atšķēlušos KSDSP daļu (meņševikiem), stingri ievērotu partijas III kongresa lēmumus.

Augusts, 3. (16.).

Ļeņina raksts „Buligina Domes boikots un sacelšanās^44 (ievadraksts) publicēts avīzes „Proļetarij^44 12. nr-ā.

Augusts, 9. (22.),

Avīzes „Proļetarij^44 13. nr-ā publicēts Ļeņina raksts „Avīzes „Proļetarij^44 redakcijas atbilde uz biedra „Strādnieka^44 jautājumiem^44 un piezīme pie M. N. Pok-rovska raksta „Profesionālā inteliģence un sociāldemokrāti^44.

Augusts, 16. (29.).

Avīzes „Proļetarij^44 14. nr-ā publicēti Ļeņina raksti: „ „Cara vienība ar tautu un lautas vienība ar caru“ “ (ievadraksts), „Melnās sotņas un sacelšanās organizēšana^44, „Vai „liberālie^44 zemstieši jau kāpjas atpakaļ?44 un redakcijas pēcvārds rakstam „III kongress Kaukazijas meņševiku tiesas priekšā^44, kas pārdrukāts no avīzes „Borba Proļetariata^44 1. nr-a

Augusts.

Ļeņins raksta priekšvārdu brošūras „Krievijas sociāldemokrātu uzdevumi^44 trešajam izdevumam.

Ļeņins raksta plānu brošūrai „Strādnieku šķira un revolūcija^44.

Nāk klajā Ļeņina brošūra „Agrārais jautājums un „Marksa kritiķi^44 “ (pirmo četru nodaļu atkārtots izdevums).

Augusts, 23. (septembris, 5.).

Avīzes „Proļetarij^44 15. nr-ā publicēti Ļeņina raksti: „Monarchistiskās buržuāzijas astē vai revolucionārā proletariāta un zemniecības priekšgalā?44 (ievadraksts), „Visjuceklīgākā plāna visskaidrākais atstāstījums^44 un „Starptautiskās sociāldemokrātijas informēšana par mūsu partijas lietām^44.

Augusts, 25.(septembris, 7.).

Vēstulē KSDSP Centrālās Komitejas locekļiem Krievijā Ļeņins protestē pret viņu samierinātāju poziciju taktikas jautājumos un noteikti prasa, lai Centrālā Organa, avīzes „Proļetarij^44, redakciju savlaicīgi informētu par CK darbību.

Septembris, 1.(14.). Avīzes ,,Proļetarij“ 16. nr-ā publicēti Ļeņina raksti:

„Sociāldemokrātijas attiecības pret zemnieku kustību" (ievadraksts), „Ko grib un no kā baidās mūsu liberālie buržuji?" un „Pašpatvaļīgās rašanās teorija".

Ļeņins vēstulē P. A. Krasikovam dod norādījumus par KSDSP vietējo komiteju nostiprināšanu un par nepieciešamību nodibināt ciešākus un lietišķīgākus

sakarus ar avīzes „Proļelarij" redakciju.

Septembris, 2. (15.). Vēstulē Centrālajai Komitejai Ļeņins neatlaidīgi

prasa viņu savlaicīgi informēt par CK darbību Krievijā.

Septembris, 3. (16.). Vēstulē Starptautiskajam sociālistiskajam birojam

Ļeņins ziņo, ka KSDSP Centrālā Komiteja ir ar mieru sasaukt konferenci, ko ierosina SSB sakarā ar domstarpībām KSDS Partijā.

Septembris, 7. (20.). Vēstulē S. I. Gusevam Ļeņins aizrāda, ka jautāju-

mos par boļševistisko taktiku un tās realizēšanu praksē partijas darbiniekiem Krievijā nepieciešams

griezties pie avīzes „Proļetarij" redakcijas.

Septembris, pēc

Ļeņins lasa referātu krievu emigrantiem Šveicē par

10. (23.).

partijas taktiku attiecībā pret Buligina Domi.

Septembris, 13. (26.).

Avīzes ,,Pro]etarij“ 18. nr-ā publicēti Ļeņina raksti: „Draugu satikšanās" (ievadraksts), „Strīdieties par

taktiku, bet dodiet skaidrus lozungusl", „Parlamen

tārisma spēle", „No aizsargāšanās — uzbrukumā", „Sakarā ar momentu" un iespraudums V. V. Vorov-

ska rakstā „Liberāļu savienības un sociāldemokrātijā".

Septembra vidus.

KSDSP CK populārā organa „Rabočij" 2. nr-ā publicēts Ļeņina sarakstītais aicinājums „No KSDSP

Centrālā Organa redakcijas" visām partijas organi

zācijām.

Septembris, 20.

Avīzes „Proļetarij" 19. nr-ā publicēts Ļeņina

(oktobris, 3.).

raksts „Zemstu kongress".Ļeņins raksta divas vēstules KSDSP Centrālajai Ko

mitejai, kurās dod norādījumus par sagatavošanos KSDSP IV kongresam un par politiskās literatūras

nozīmi partijas darba vadībā.

Septembris, 25. (oktobris, 8.).

Vēstulē Centrālajai Komitejai Ļeņins paziņo meņ-ševiku Dienvidkrievijas konferences lēmumu par Pļechanovu kā meņševiku pārstāvi Starptautiskajā sociālistiskajā birojā un ierosina par boļševiku pārstāvi SSB iecelt V. V. Vorovski.

Septembris, līdz 27. Ļeņins strādā pie rakstiem „Nekādas liekulības! (oktobris, līdz 10.). Mūsu spēks — runāt taisnību!4' un „Vācijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas Jenas kongress".

Septembris, 27. (oktobris, 10.).

Avīzes „Proļetarij" 20. nr-ā publicēti Ļeņina raksti: „Socialisms un zemniecība" (ievadraksts), „Pieēdusies buržuāzijā un alkatīgā buržuāzijā", „Muižnieki par Domes boikotu", „Jautājumā par partijas apvienošanos", „Dusmīga atbilde", „Jauna meņševiku konference" un „KSDSP pārstāvniecība Starptautiskajā sociālistiskajā birojā".

Ļeņins strādā pie raksta „Asiņainās dienas Maskavā".

Septembris, 30. (oktobris, 13.).

Vēstulē S. I. Gusevam Ļeņins aizrāda, ka nepieciešams pastiprināt partijas vadību arodbiedrībās.

Septembra beigas.

Ļeņins strādā pie raksta „Buržuāzijā, kas gulējusi, un buržuāzijā, kas atmodusies" uzmetuma.

Septembris — oktobris.

Centrālā Komiteja un atsevišķi KSDSP Maskavas Komiteja no jauna nelegāli izdod Krievijā Ļeņina grāmatu „Sociāldemokrātijas divas taktikas demokrātiskā revolūcijā".

Ļeņina brošuru „Trūcīgajiem lauku ļaudīm" nelegāli izdod KSDSP Maskavas Komiteja un legāli Pēterburgas izdevniecība ,.Molol“, ar nosaukumu „Kā trūkst laukiem. (Trūcīgajiem lauku ļaudīm)".

Oktobra sākums.

Ļeņins strādā pie neliela raksta, kas vērsts pret A. N. Potresovu (Slaroveru), ar virsrakstu „Sociāldemokrātiskā mīlulīte".

Oktobris, 3. (16.).

Vēstulē KSDSP Pēterburgas komitejas kaujas komitejai Ļeņins dod aizrādījumus par revolucionārās armijas kaujas družinu un daļu organizēšanu bruņotās sacelšanās akcijai.

Oktobris, 4. (17.).

Avīzes „Proļetarij" 21. nr-ā publicēti Ļeņina raksti „Politiskais streiks un ielu cīņas Maskavā" (ievadraksts) un „ „Iskras" taktikas pēdējais vārds jeb komiskās vēlēšanas kā jauni sacelšanos pamudinoši molivi".

Starp 4. un 11. (17. un 24.) oktobri

Pirmo reizi publicēti Ļeņina izstrādātie partijas III kongresa lēmumu projekti un kongresā nolasītie referāti un runas grāmatā „Kriev. Soc.-Dem. Strādnieku Partijas trešais kārtējais kongress. Protokolu pilnīgs teksts". KSDSP Centrālās Komitejas izdevn. Ženevā 1905. g.

Oktobris, 7. (20.).

Ļeņins izstrādā KSDSP Centrālās Komitejas saimnieciskās komisijas statūtus.

Oktobris, it. (24.).

Avīzes ,,Proļetarij“ 22. nr-ā publicēti: Ļeņina raksts „Maskavas nolikumu māclbas“, neliels raksts „Ārzemju jaunatne un Krievijas revolūcija^14 un viņa recenzija par J. V. Staļina rakstu „Atbilde „Social-demokratam“ “.

Oktobris, 12. (25.).

Vēstulē Centrālajai Komitejai Ļeņins ziņo, ka viņš saņēmis paziņojumu attiecībā uz viņa iecelšanu par KSDSP pārstāvi Starptautiskajā sociālistiskajā birojā.

Oktobris, 13. (26.).

Ļeņins strādā pie raksta „Viskrievijas politiskais streiks". Raksts publicēts kā ievadraksts avīzes „Proļetarij" 23. nr-ā 31. (18.) oktobrī.Ļeņins raksta vēstuli uz Pēterburgu (M. M. Esenai) par nepieciešamību pastiprināt bruņotās sacelšanās sagatavošanas darbus, par simtiem un tūkstošiem kaujas vienību organizēšanu.

Oktobris, 14. (27.).

Vēstulē Starptautiskajam sociālistiskajam birojam Ļeņins ziņo, ka par KSDSP Centrālās Komitejas pārstāvjiem SSB ierosinātā konferencē iecelti V. I. Ļeņins, F. V. Lengniks un P. P. Rumjancevs.

Oktobra otrā puse.

Ļeņins strādā pie raksta „Revolucionārās armijas vienību uzdevumi" un „Liberāļu cerības uz Domi".Ļeņins izstrādā plānu brošūrai, kas veltīta P. B. Ak-selroda literārā darba „Tautas dome un strādnieku kongress" (1905. g.) kritikai.

Oktobris, 17. (30.).

Ļeņins izstrādā raksta „Spēku līdzsvars" konspektu.

Oktobris, 18. (31.).

Avīzes „Proļetarij" 23. nr-ā publicēti Ļeņina raksti: „Politiskās nogrupēšanās pirmie kopsavilkumi", „Sakauto histērija", „Revolucionārās Rīgas ultimāts", „Ministra-klauna plāni" un „Stāvokļa saasināšanās Krievijā".

Oktobris, 19. (novembris, 1.).

Ļeņins strādā pie raksta „Revolūcijas pirmā uzvara" sakarā ar 17. oktobra manifestu. Raksts publicēts kā ievadraksts avīzes „Proļetarij" 24. nr-ā 7. novembrī (25. oktobrī).

Oktobris, 20. (novembris, 2.).

Sociāldemokrātu sapulcē Ženevā Ļeņins lasa referātu par pēdējiem politiskiem notikumiem Krievijā.

Oktobris, 25. (novembris, 7.).

Avīzes „Proļetarij” 24. nr-ā publicēti Ļeņina raksti „Sīkburžuaziskais un proletāriskais socialisms” un „Nikolajs Emestovičs Baumanis” (nekrologs).

Oktobra beigas.

Ļeņins brauc no Zenevas uz Krieviju caur Stokholmu.

Novembris, 2. (15.). Ļeņins strādā pie raksta „Starp divām kaujām”, kas vēlāk publicēts kā ievadraksts avīzes „Proje-tarij“ 26. nr-ā 25. (12.) novembrī.

Novembris, 3. (16.). Avīzes ,,ProJetarij“ 25. nr-ā kā ievadraksts publicēts Ļeņina raksts „Atrisinājuma tuvošanās”.

[X

SATURS

Priekšvārds

190 5. ff.

SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS DIVAS TAKTIKAS DEMOKRĀTISKĀ REVOLŪCIJA ....................................................................................................

1. Neatliekams politisks jautājums -----------------------------------------------

2. Ko mums dod KSDSP III kongresa rezolūcija par revolucionāro pagaidu valdību? ...........................................................

3. Kas ir „izšķiroša revolūcijas uzvara pār carismu**?........

4. Monarchistiskās iekārtas likvidācijā un republika ........

5. Kā „revolūcija jāvirza uz priekšu**? .......................~..............

6. No kurienes proletariātam draud briesmas izrādīties ar saistītām rokām cīņā pret nekonsekvento buržuāziju?....

7. Taktika par „konservativo atstumšanu no valdības**........

8. Osvoboždencisms un jauniskrisms ...............-...............................

9. Ko nozīmē būt galējas opozicijas partijai revolūcijas

laikā? ............................................................................................................

10. „Revolucionārās komūnas** un proletariāta un zemnie- *

čības revolucionāri demokrātiskā diktatūra ........................

11. Dažu KSDSP III kongresa un „konferences** rezolūciju

īss salīdzinājums..........................................................................................

12. Vai demokrātiskās revolūcijas vēriens atslābs, ja no

tās novērsīsies buržuāzijā?...................................................................

13. Noslēgums. Vai mēs drīkstam uzvarēt? ....................................

RAKSTA „PARĪZES KOMŪNA UN DEMOKRĀTISKĀS DIKTATŪRAS UZDEVUMI" NOBEIGUMS ........................................................ 110

STARPTAUTISKĀ SOCIĀLISTISKĀ BIROJA SEKRETARIĀTAM BRISELĒ ............................................................................................ 111—114

REVOLŪCIJA MĀCA ........................................................................................... 115—123

DUSMĪGĀ BEZSPĒCĪBA ........................................................................................ 124—127

BROŠŪRAS „STRĀDNIEKI PAR ŠĶELŠANOS PARTIJĀ" PRIEKŠVĀRDĀ SĀKOTNĒJAIS VARIANTS ........................................ 128—129

PRIEKŠVĀRDS BROŠŪRAI „STRĀDNIEKI PAR ŠĶELŠANOS PARTIJA" ......................................................................... 130—135

PROLETARIATS CĪNĀS, BURŽUĀZIJĀ ZOGAS PIE VARAS... 136—144

BULIGINA DOMES BOIKOTS UN SACELŠANĀS ............................ 145—152

MONARCHISTISKĀS BURŽUĀZIJAS ASTĒ VAI REVOLUCIONĀRĀ PROLETARIĀTA UN ZEMNIECĪBAS PRIEKŠGALĀ? ..................■................................................................................................................... 176—186

VISJUCEKLĪGĀKĀ PLĀNA VISSKAIDRĀKAIS ATSTĀSTĪJUMS ................................................................................... 187—188

STARPTAUTISKĀS SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS INFORMĒŠANA

PAR MUŠU PARTIJAS LIETAM ................................................................ 189—190

PIEZĪME PIE RAKSTA „KRIEVIJAS FINANCES UN REVO-LUCIJA“ ....................................................................................................... 191

SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS ATTIECĪBAS PRET ZEMNIEKU KUSTĪBU ............................................................................................................................ 192—200

KO GRIB UN NO KĀ BAIDĀS MŪSU LIBERĀLIE BURŽUJI? 201—205

PAŠPATVAĻĪGĀS RAŠANĀS TEORIJA .................................................... 206—210

VĒSTULE STARPTAUTISKAJAM SOCIĀLISTISKAJAM BIROJAM ...........;.........................................................................*............................................ 211

DRAUGU SATIKŠANĀS ....................................... 212—219

STRĪDIETIES PAR TAKTIKU, BET DODIET SKAIDRUS LOZUNGUS! ................................................................................................................................ 220—222

Kādus padomus sociāldemokrāti dod proletariātam attiecībā uz Valsts domi? ........................................................................................................ 221

PARLAMENTĀRISMA SPĒLE ............................................................................ 223—236

LIBERĀĻU SAVIENĪBAS UN SOCIĀLDEMOKRĀTIJĀ ................ 237—238

NO AIZSARGĀŠANĀS — UZBRUKUMĀ ................................... 239—241

SAKARĀ AR MOMENTU ................................ 242—243

NO KSDSP CENTRĀLĀ ORGANA REDAKCIJAS ............................ 244—245

VĀCIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTISKĀS STRĀDNIEKU PARTIJAS JENAS KONGRESS ........................................................................................ 246—249

NEKĀDAS LIEKULĪBAS! MŪSU SPĒKS — RUNĀT TAISNĪBU! Vēstule redakcijai ........................................................................................ 250—253

PAR TĀ SAUCAMO ARMĒNIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTISKO STRĀDNIEKU ORGANIZĀCIJU ......................................;................................. 254

ZEMSTU KONGRESS ..................................................................................... 255—260

SOCIALISMS UN ZEMNIECĪBA .................................................................... 261—268

PIEĒDUSIES BURŽUĀZIJĀ UN ALKATĪGĀ BURŽUĀZIJĀ 269—274

MUIŽNIEKI PAR DOMES BOIKOTU ........................ 275—277

JAUTĀJUMĀ PAR PARTIJAS APVIENOŠANOS ............................... 278—279

DUSMĪGA ATBILDE ............................................................................................... 280

JAUNA MEŅŠEVIKU KONFERENCE ........................................................ 281—282

KSDSP PĀRSTĀVNIECĪBA STARPTAUTISKAJĀ SOCIĀLISTISKAJĀ BIROJA ........................................................ 283—285

NO SARUNĀM AR LASĪTĀJIEM ....... 286

ASIŅAINAS DIENAS MASKAVĀ ................................................................ 287—291

BURŽUĀZIJĀ, KAS GULĒJUSI, UN BURŽUĀZIJĀ, KAS ATMODUSIES. Temats rakstam ........................................................................... 292

S.-PETERBURGAS KOMITEJAS KAUJAS KOMITEJAI ............ 293—295

POLITISKAIS STREIKS UN IELU CĪŅAS MASKAVĀ ............... 296—303

,,ISKRAS“ TAKTIKAS PĒDĒJAIS VĀRDS JEB KOMISKĀS VELĒŠANAS KA JAUNI SACELŠANOS PAMUDINOŠI MOTĪVI .......................................................................................................„........................... 304—319

VĒSTULE STARPTAUTISKAJAM SOCIĀLISTISKAJAM BIROJAM ....................................................................................................... 334—335

VISKRIEVIJAS POLITISKAIS STREIKS ................................................ 336—338

POLITISKĀS NOGRUPĒŠANĀS PIRMIE KOPSAVILKUMI .... 339—345

SAKAUTO HISTĒRIJA ...................................................................................... 346—347

REVOLUCIONĀRĀS RĪGAS ULTLMATS ................................ 348—349

PAR P. B. AKSELRODA BROŠURU „TAUTAS DOME UN STRĀDNIEKU KONGRESS^44. Brošūras plāns ........................................ 357—360

REVOLUCIONĀRĀS ARMIJAS VIENĪBU UZDEVUMI ................ 361—364

LIBERĀĻU CERĪBAS UZ DOMI ...................................... 365—366

REVOLŪCIJAS PIRMĀ UZVARA .................................................. 367—373

PĒDĒJĀS ZIŅAS ................................ 374

NIKOLAJS ERNESTOVICS BAUMANIS ................................................ 375—376

SĪKBURŽUAZISKAIS UN PROLETĀRISKAIS SOCIALISMS .... 377—384

ATRISINĀJUMA TUVOŠANĀS ............................................. 385—391

IESPRAUDUMS V. KAĻIŅINA RAKSTĀ „ZEMNIEKU KON-GRESS“ ................................................................................................................................ 392

STARP DIVĀM KAUJĀM ...........................................,,....................................... 393^00

Piezīmes ...................................................................................................................... 401—418

.V. 1. Ļeņina dzīves un darbības dati ................................................. 419—426

ILUSTRĀCIJĀS

JT 13.580. Parakstīta iespiešanai 1949. g. 26. oktobri. Metiens 50000 eks. (1-20 000). Izdevn. Nr. 2831-P46. Iespiedloksnes 27,625+2 pielikumi. Pasūt. Nr. 11008. Iespiesta LPRRT Paraugtipogrāfijā, Rīgā, Puškina 12. Maksā 6 rbļ. 50 кар.

1

Domāta bruņukuģa „Kņazs Potjoinkins" sacelšanās. (Aulora piezīme 1907. g. izdevumam. Red.)

2

Sk. šā sējuma 117. Ipp. Hed.

3

4

Sk. Bakstu 4. izd., 8. sēj., 445.—452. un 407.—179. lpp. lied.

5

Lūk, 5ās rezolūcijas teksts par attiecībām pret valdības taktiku apvērsuma priekšvakarā.

„Ņemot vērā, ka valdība pašaizsardzības nolūkā pārdzīvojamā revolucionārā periodā pastiprinot parastās, lielāko tiesu pret proletariāta apzinīgajiem elementiem vērstās represijas, līdz ar to 1) ar piekāpību un reformu solījumiem cenšas politiski sagandēt strādnieku šķiru un tā atturēt to no revolucionārās ciņas; 2) lai pašā nolūkā savu liekulīgo piekāpības politiku ietērpj pseidodemokratiskās formās, sākot ar aiei-nājumu strādniekiem ievēlēt komisijās nu apspriedēs savus pārstāvjus un beidzot ar tautas pārstāvības kariķētām formām, kā, piemēram, tā dēvētās Zemes sapulces radīšanu; 3) organizē tā dēvētās melnās sot-pas un sace| pret revolūciju visus vispārīgi reakcionāros, neapzinīgos vai rāšu un reliģiskā naida apstulbotos lautas elementus, —

KSDSP III kongress nolemj likt priekšā visām partijas organizācijām:

a) atmaskojot valdības piekāpības reakcionāros nolūkus, aģitācijā un propagandā uzsvērt, no vienas puses, tās piespiedu raksturu un, no otras puses, patvaldības pilnīgo nespēju dot reformas, kas proletariātu apmierina;

6

— no mūžības viedokļa. Red.

7

— sen pagājuša. Red.

8

„Sociālisti revolucionāri" ir drīzāk teroristiska inteliģences grupa nekā lādas partijas dīglis, lai gan šās grupas darbības objeklivā nozīme ir tieši revolucionārās un republikāniskās buržuāzijas uzdevumu realizēšana.

9

Mēs nerunājam par speciāliem zemniecības lozungiem, kam veltītas īpašas rezolūcijas.

10

Sk. „Osvoboždcņije", 71. nr-u, .337. Ipp., 2. piez.

11

Pēdējais pēe skaita, bet ne pēc svarīguma.

12

Sk. Kakslu 4. iz<l., 8. sēj., 480.— 484. Ipp. НЫ.

13

Kā lo mēģināja darīt Starovcrs savā 111 kongresa alcellajā rezo lucijā1^13 un kā lo mēģina konference ne mazāk neveiksmīgā rezolūcijā.

14

Kāds tad ir līdzeklis atņemt zemsliešiem viņu gribu? Vai varbūt īpašs lakmusa papīriņš?

15

Visi svētie! Te nu ir tā „padziļinātā" taktikai Uz ielas kauties spēka nav, bet „deputātus sašķelt" var „ar spēku". Klausieties, biedri no Tiflisas, var jau melot, bet jāzina tufu mērs .. .

16

,,īskrā“?

17

Nikolajam?

18

Lūk, ko nozīmē taktika: „atstumt konservatīvos no valdības".

19

Tas nevar notikt, jo mums taču tik pareiza uu dziļdomīga taktika!

20

Kā bruņotais proletariats, tā arī „no valdības atstumtie" konservatīvie?

21

„Salīdzinājumā ar Ļeņina un biedru revolucionarismu Bebeļa un pat Kautska Rietumeiropas sociāldemokrātijas rcvoluciouarisms ir oporlunisms, bet arī šā jau mīkstinātā revolucionarisma pumatus vēsture ir sākusi skalot un jau izskalojusi". Uzbrukums |oti nikns. Tikai velti Struves kgs domā, ka man, tāpat kā mironim, var visu ko uzvelt. Man pietiek mest Struves kgm izaicinājumu, kuru viņš nekad nebūs spējīgs pieņemt. Kur un kad es esmu nosaucis ,,Bebe|a un Kautska revolucionarismu" par oportunismu? Kur un kad es esmu pretendējis uz to, lai starptautiskajā sociāldemokrātijā radītu kaut kādu īpašu virzienu, kas nebūtu identisks ar Bcbcļa un Kautska virzienu? Kur un kad biīlu parādījušās domstarpības starp mani, no vienas puses, un Bebeli un Kaulski, no otras puses, — domstarpības, kas nopietnības ziņā kaut cik tuvotos Bel>c|a un Kautska domstarpībām, piemēram, agrarajā jautājumā Breslav|ā?le I.ai Struves kgs papūlas atbildēt uz šiem trijiem jautājumiem.

Bet lasītā jiem mēs teiksim. Liberālā buržuāzijā visur un vienmēr laiž darbā paņēmienu: apgalvot saviem piekritējiem zināmā zemē, ka šās zemes sociāldemokrāti — visnesaprātīgākie, liet viņu biedri kaimiņu zemē „lāga zēni". Vācu buržuāzija simtiem reižu Bcbe|iem un Kautskieru likusi mācīties no l'ranēu sociālistu „lāga zēniem". Franču buržuāzijā vēl nesen lika franču sociālistiem mācīlies no „lāga zēna" Bebeļa. Vecs paņēmiens, Struves kgs! Tikai bērni un neprašas uzķersies uz šās makšķeres. Starptautiskās revolucionārās sociāldemokrātijas pilnīga solidaritāte visos svarīgākajos programas un taktikas jautājumos ir neapstrīdams fakts.

22

Atgādināsim lasītājam, ka rakstu „Ko nedarīt?" „Iskras" 52. nr-ā) „Osvoboždeņije" apsveica ar lielu troksni kā „zīmīgu pagriezienu" uz piekāpību attiecībā pret oporlunisliem. Jauniskriešu principiālās tendences „Osvoboždei,iije“ speciāli atzina par labām rakstiņā par krievu sociāldemokrātu šķelšanos. Sakarā ar Trocka brošūru „Mūsu politiskie uzdevumi" „Osvoboždeņije" norādīja uz šā autora ideju radniecību ar

23

to, ko kādreiz .rakstījuši un teikuši rabočedje|ci KriCevskis, Marti-novs, Akimovs (sk. lapiņu „Pakalpīgais Liberālis" „Vperjod" izdevumā). „Osvoboždeņije" apsveic Martinova brošūru par divām diktatūrām (sal. piezīmi „Vperjod" 9. nr-ā). Beidzot, Starovera novēlotās žēlabas sakarā ar vecās „Iskras" veco lozungu: „vispirms norobežoties, pēc tam apvienoties" „Osvoboždeņije" uzņēma ar īpašām simpātijām.

24

* Lūk, tās pilnīgs teksts:

„Ņemot vērā:

25

ka proletariats, pēc sava stāvokļa būdams visprogresivākā un vienīgā konsekventi revolucionārā šķira, līdz ar to aicināts uzņemties vadītāja lomu Krievijas vispār demokrātiskā revolucionārā kustībā;

26

Sk. „Proļetarij” 3. nr-u. „Par revolucionāro pagaidu valdību”, otrs raksts (Rakstu 4. izd., 8. sēj., 433.—440. Ipp. Red.).

27

Kapitālisma atlīstība, vēl plašāka un straujāka, pastāvot brīvībai, nenovēršami drīz darīs galu gribas vienībai, — toties drīzāk, jo drīzāk tiks satriekta kontrrevolūcija un reakcija.

28

Sk. Rakstu 4. izd., 8. sēj., 213.—259. Ipp. Red.

29

plašs raksts: ,.Jaunā revolucionāru strādnieku savienība" (sk. Rakstu 4. izd., 8. sēj., 450.—406. lpp. Red.)- Rakstā atstāstīts šās savienības uzsaukumu saturs, kura pieņēmusi „Krievijas atbrīvošanas savienības" nosaukumu un sprauž sev mērķi ar bruņotas sacelšanās palīdzību sasaukt satversmes sapulci. Tālāk rakstā liek definētas s.-d. attiecības pret tādām bezpartejiskām savienībām. Cik reala bija šī savienība un kāds tas liktenis revolūcijā, mums galīgi nav zināms. (Autora piezīme 1907. g. i /.devumam. /?<'</.)

30

„Proļetarij^29 4. nr-ā, kas iznāca 1905. gada 4. jūnijā, bija ievietots

31

Salīdzini: ProkopovUs: „Strādnieku jautājums Krievijā".

32

Sk. Rakstu 4. izil., 5. sēj., 19.—63. lpp. lied.

33

— valdirl smieklus, kungi!

7 !). sēj.

34

„Liecinieki: Girkes kgs kopā ar Hanzemapa kgu“. llanze-

manis — lielburžuazijas partijas ministrs (Krievijā: Trubeckojs vai Rodifievs u. Iml.l. Girke — Ilanzemaņa valdības zemkopības ministrs, kas darināja „drosmīgo" projektu it kā „bez atlīdzības" „iznīcināt feodālās klausības", īstenībā iznīcināt sīkas un nesvarīgās, bet paturēt vai izpirkt svarīgākās klausības. Girkes kgs — kaut kas līdzīgs krievu Kablukovu, Manuilovu, Hercenšteinu kgiem un tamlīdzīgiem zemnieka buržuāziski liberāliem draugiem, kas grib „paplašināt zemnieku zemes īpašumu", bet negrib darīt pāri muižniekiem.

35

Tulkodams Engelsu, es šeit pirmajā izdevumā izdarīju k|ūdu, no turēdams vārdu Buttermilcb nevis par īpašvārdu, bet gan par sugas vārdu. Sī kļūda, protams, sagādāja neparasti daudz prieka meņšcvi kiem. Koļcovs rakstīja, ka es esot „padziļinājis Engelsu“ (otrreiz iespiests krājumā „Divos gados“), Pļechanovs vēl tagad atgādina šo kļūdu avīzē „Tovarišē”47, -— ar vienu vārdu sakot, radās lielisks iemesla noklusēt jautājumu par divām tendencēm Vācijas strādnieku kustībā 48. gadā —- Boma tendenci (mūsu ekonomistiem rada) un marksistisko tendenci. Izmantot oponenta kļūdu, kaut arī jautājumā par Borna uz vārdu, tas ir ļoti dabiski. Bet ar tulkojuma labojumiem noklusēt butību jautājumam par divām taktikām — nozīmē atkāpties no strīda būtības. iAutora piezīme 1907. g. izdevumam, lied.)

36

Sk. Rakstu 4. izd., 8. sēj., 497.—506. 1pp. tied.

37

Sk. mušu avīzes izdoto lapiņu „Trīs konstitūcijas" (Raksti, -t. izd., 8. sēj., 50'J. un 510. lpp. Reti.).

38

39

Sk. Rakstu 4. izd., 8. sēj., 517. lpp. /fed.

40

Sk. šā sējuma 145.—152. Ipp.

41

9. sēj.

42

Sk. Rakstu 4. izd., 8. sēj., 480.—484. lpi>. lied.

te

43

— tāt 1Ш.

44

— Nota beno — ievērojiet. Red.

45

Sk. šā sējuma 176.—186. lpp. lied.

46

— „Socialists'[46]. Red.

47

— Korderi ielā 1(>. Parīzē. Red.

48

— ..Pārskats par parti jas 111 kongresu^47. Red.

49

bacha laukumā 2. Cena 21) pleoiyi. Red.

50

— Pirks un Ko, tipogrāfijā nu izdevniecība Minclienē, Vitels-

51

Sk. Rakstu 4. izd., 8. sēj.. 204 - 208., 217,—221. un 281.-[51]-294. lpp. licil. j

52

Sk. šā sējuma 162. Ipp. Hed.

53

Sk. Rakstu 4. izd., 8. sēj., 451., 467,—473. 1pp. lied.

54

— „Frankfurtes Avīze“ He<1.

55

—- „Laiki^1'. Red.

56

21. septembri j. st. ārzemju avīzēs biju ziņots no Pēterburgas, ka zemstu kongresa birojs saņemot daudz atteikumu piedalīties kongresā 25. septembrī aiz tā iemesla, ka valdība ievērojami apcirpusi kongresa prorjramu. Mēs negalvojam par šā ziņojuma pareizību, bet, ja arī tās būtu baumas, tas neapšaubāmi apstiprina mūsu uzskatu par Golovina un Durnovo sarunu nozīmi.

57

Sk. šā sējuma 28. un 29. lpp. 1Ш.

58

— eksperiments, izmantojot mazvērtīgu organismu. Red.

59

— tāl Red.

60

— „Laiks". Itcd.

61

Sk. šā sējumu 200.—210. Ipp. Hrtl.

62

— atbilstoši. Reti.

63

Rokrakstā frāze nav nobeigta. Red.

64

— „Laiki". Red.

65

— ,,Ausina“. Hcd,

66

— ,,Laiks“. Red.

67

Sk. Rakstu 4. izd., 8. sēj., 415. lpp. ЯЫ.

68

Sk. Sā sējuma 111.—114. lpp. Red.

69

— vismaz. Red.

70

— ,,RHs“. ИЫ.

71

Ja gaidāmajā izšķirošajā cīņā prot carismu izrādīsies, ka mēs esam stipri, tad Valsts dome neizbēgami pagriezīsies pa kreisi (vismaz tās liberālā daļa, par reakcionāro mēs nerunājam), liet mēģināt nopietni ietekmēt Valsts domi bez cara varas sagraušanas — lā ir tāda pali muļķība, kā ja Japana sāktu iesniegt „ultimātus" Ķinai vai piešķirt nopietnu nozīmi Ķinas palīdzībai bez Krievijas militārā spēka sagrau

72

Sk. šā sējuma 111.—114. Ipp. lieti.

73

— Postscript uni — pierakstījums, lied.

74

Sk. ša sējuma 304.— 319. Ipp. Ited.

75

—..Laiki^11, lied.

76

Sk. šā sējuma '274. Iļ>|>. lini.

77

Sk. šā sējuma 28. lpp. tied.

78

- „Laiki^78^4. Red.

79

— „Fosa Avīze". Red.

80

— Tufas ielejas. Легl.

81

2o 9. se).

82

— el cetera — un tā tālāk. lied.

83

— beigas. Hat.

84

— Vispārējas vācu strādnieku savienības. Hed.

85

— militārā apvērsuma, lied.

86

— „Laiks", lied.

87

Sk. šā sējuma 338. lpp. Red.

88

Sk. šā sējuma 368. lpp. Red.

23 9. sēj.

89

— ,,I,aiks‘\ Hed.

90

„Proļetarij“ („Proletārietis”) — nelegālā boļševistiska nedēļas avīze, KSDSP Centrālais Organs, nodibināts ar partijas III kongresa lē

91

mumu. Ar partijas Centrālās Komitejas plēnuma 1905. gada 27. aprija (10. maija) lēmumu par СО atbildīgo redaktoru tika iecelts

92

V. 1. Ļeņins.

93

„Jaunā Reinas Avīze" („Neue Rheinische Zeitung") tika izdota Ķelnē no 1848. gada 1. jūnija līdz 1849. gada 19. maijam. Avīzes vadītāji bija K. Markss un F. Engelss; galvenais redaktors —

Content

Uļjanovs Vladimirs Iļjičs Lenins Raksti-09

PRIEKŠVĀRDS BROŠŪRAI „STRĀDNIEKI PAR ŠĶELŠANOS PARTIJĀ*

PROLETARIATS CĪNĀS,

BURŽUĀZIJĀ ZOGAS PIE VARAS

1