Uļjanovs Vladimirs Iļjičs

Lenins Raksti-07

7 SĒJUMS

septembris 1903 — decembris 1904

PRIEKŠVĀRDS

Septītajā sējumā ietilpst V. I. Ļeņina darbi, kas sarakstīti no 190it. gada septembra līdz 1904. gada decembrim.

Sējumā ietilpst grāmata „Solis uz priekšu, divi soļi atpakaļ", kas bija boļševiku partijas organizatoriskā sagatavošana.

Šai sējumā iespiesto darini ievērojama daļa — „Stāsts par KSDSP II kongresu", raksts „Solis uz priekšu, divi soļi atpakaļ. N. Ļeņina atbilde Rozai Luksemburgai“, runas un rezolūcijas Krievijas revolucionārās sociāldemokrātijas ārzemju ligas kongresā un partijas Padomes sēdēs, uzsaukuma projekts „Partijai”, brošūra „Zemstes kampaņa un ..Iskras” plāns** — ir vērsta pret meņševiku oportunismu organizācijas un taktikas jautājumos un viņu šķellniecisko darbību.

Šai sējumā ievietotās vēstules — „Vēstule CK locekļiem^41, „Centrālās Komitejas pieciem locekļiem*1, „Vēstule CK aģentiem un KSDSP komiteju locekļiem, kuri izteikušies par partijas II kongresa vairākumu", „Vēstule Gjebovam (V. Л. Noskovam)“ — rāda Ļeņina cīņu pret samiernie-cismu.

Darbi „Ko gribam panākt?**1, „Partijai**, „Vēstule biedriem**, „Paziņojums par Organizācijas Komitejas nodibināšanu un Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas III kārtējā kongresa sasaukšanu” rāda, kā Ļeņins vadījis KSDSP III kongresa sagatavošanu. Vairākuma Komiteju Biroja un boļševiku avīzes „Vperjod** organizēšanu.

Pirmoreiz V. I. Ļeņina Rakstos ievietoti šādi dokumenti, ko iespiež šai sējumā: „Paziņojums sakarā ar Martova referātu^11, vēstule ,.KSI)SP СО redakcijai" par Ļeņina izstāšanos no „Islsras^1' redakcijas sastāva, rezolncijas projekts par partijas III kongresa sasaukšanu un Ļeņina ceturtā runa partijas Padomes sēde par partijas literatūras izdošanu, un ..Paziņojums par Vairākumu Komiteju Biroja nodibināšanu'1.

STĀSTS PAR KSDSP И KONGRESU^1

Sarakstus 1Ш. g. pirmajā pusē

Pirmoreiz iespiests rakstu uu materiālu

septembru

1937. u. Ļeņina krājumā V/

Iespiests pēc rokraksta

V. I. Ļeņina rokraksta „Stāsts par KSDSP II kongresu" pirmā lappuse. — 1903. g.

Samazināts

Sis stāsts ir domāts tikai personīgiem paziņām, un tāpēc tā lasīšana bez autora (Ļeņina) atļaujas līdzinās citu vēstules lasīšanai.

Lai saprastu turpmāko, tad vispirms pastāstīšu par kongresa sastāvu, lai gan daļēji tā būs aizsteigšunās priekšā. Lēmēju balsu kongresā bija 51 (33 delegāti ar 1 balsi un 9 ar divām, 9 ,,divroku“ balsis)2. Padomdevēju balsu, ja nemaldos, 10, tātad pavisam 52 cilvēki. Šo balsu politiskais grupējums, kā tas noskaidrojās visa kongresa laikā, ir šāds: lēmēju balsis — 5 bundisti, 3 „Rabočeje Djelo“ pārstāvji (2 no. Krievijas Sociāldemokrātu savienības ārzemēs un 1 no Pēterburgas „Cīņas savienības"), 4 grupas „Južnij rabočij" pārstāvji (2 no grupas „Južnij rabočij" un 2 no Charkovas komitejas, kas ir pilnīgi solidārā ar grupu „Južnij rabočij"), 6 nenoteiktie, svārstīgie („purvs", kā viņus dēvēja — pa jokam, protams, — visi iskrieši), tad ap 33 iskrieši, kuri savā iskrismā bija vairāk vai mazāk stingri un konsekventi. Šie 33 iskrieši, kas, būdami vienoti, vienmēr kongresā izšķīra katra jautājuma likteni, savukārt sašķēlās 2 apakšgrupās, sašķēlās galīgi tikai kongresa beigās: vienā apakšgrupā bija apmēram 9 „maigās, pareizāk, līču loču līnijas" (jeb sieviešu līnijas, kā ne bez pamala zobojās daži jokupēteri) iskriešu balsis, iskriešu, kas stāvēja par taisnīgumu, līdzsvara līniju etc.[1], un ap 24 stingrās līnijas iskriešu balsis, kuri aizstāvēja konsekvento iskrismu gan taktikā, gan partijas centrālo iestāžu personālajā sastāvā.

Atkārtoju, tāds grupējums galīgi izveidojās un pilnīgi noskaidrojās tikai post factum^2, kongresa beigās (kam bija līdz 40 sēžu!), un, aprakstot šo grupējumu jau sākumā, es aizsteidzos priekšā. Atrunājos arī par to, ka šis grupējums dod tikai aptuvenu balsu skaitu, jo atsevišķos sīkos jautājumos (un vienreiz, jautājumā par „valodu vienlīdzīgām tiesībām", par ko runāsim vēlāk, arī aiz svarīga iemesla) balsis bieži vien dalījās, daļa atturējās, grupējumi sajaucās uti.

Kongresa sastāvu jau iepriekš bija noteikusi Organizācijas Komiteja, kam pēc kongresa statūtiem bija tiesības aicināt kongresā ar padomdevēja balsi visus tos, ko tā atradusi par vajadzīgu. Jau pašā sākumā kongresā ievēlēja mandatu pārbaudīšanas komisiju, kura (komisija) kārtoja visu, kam bija kāds sakars ar kongresa sastāvu. (Iekavās jāsaka, ka šai komisijā bija arī bundists, kas mocīja visus komisijas locekļus, aizturēdams viņus līdz pīkst. 3 naktī un tomēr katrā jautājumā palikdams „pie īpašām domām".)

Lai gan iskriešu vidū nianses uzskatos bija, protams, vienmēr, kongress sākās visu iskriešu mierīga un vienprātīga darba atmosfērā, jo šīs nianses uzskatos ārēji, politisku domstarpību veidā, neizpaudās. Pie reizes jau iepriekš aizrādīsim, ka iskriešu šķelšanās bija viens no kongresa galvenajiem politiskajiem rezultātiem, un tam, kas vēlas iepazīties ar šo lietu, vajag tāpēc pievērst īpašu uzmanību visiem epizo-diem, kuri, kaut attāli, saistīti ar šo šķelšanos.

Diezgan svarīgs akts kongresa sākumā bija biroja jeb prezidija vēlēšanas. Martovs bija par 9 personu ievēlēšanu, kuras katrai sēdei ievēlētu pa 3 personām birojā, pie kam šo 9 sastāvā viņš paredzēja pat bundistu. Es biju par to, lai visam kongresam ievēlētu tikai trīs personas, un pie tam trīs, lai „turētu stingrībā". Tika ievēlēti: PJechanovs, es un biedrs T^3 (par viņu bieži būs runa vēlāk — stingrās līnijas iskrietis, OK loceklis). Starp citu, šo pēdējo ievēlēja ar nelielu balsu vairākumu pret vienu grupas „Južnij rabočij" pārstāvja balsi (arī OK loceklis). Domstarpība starp mani un Martovu jautājumā par biroju (domstarpība, kas raksturīga no visu turpmāko notikumu viedokļa) tomēr nekādu šķelšanos vai konfliktu neradīja: lieta kaut kā nokārtojās mierīgi, pali no sevis, „mājas kārtībā^1*, kā lielāko tiesu parasti viss nokārtojās ,,Iskras“ organizācijā un ,,Iskras“ redakcijā.

Uz kongresa sākumu attiecas arī ,,Iskras“ organizācijas sēde (protams, slepena un neformālā) jautājumā par tās mandātiem kongresā. Sēde tāpat izlēma jautājumu mierīgi, „pa draugam**. So sēdi es pieminu tikai tāpēc, ka uzskatu par raksturīgu, pirmkārt, iskriešu vienprātīgo darbu kongresa sākumā un, otrkārt, viņu lēmumu šaubīgos un strīdīgos gadījumos izlietot ,,Iskras“ organizācijas (pareizāk sakot, kongresā klātesošo ,,Iskras“ organizācijas biedru) autoritāti, pie kam, protams, balsošanai šais sēdēs obligātās nozīmes nebija, jo noteikumu: „imperativic mandati ir at-celti“, katrs var un katra pienākums ir kongresā balsot pēc savas personīgās, brīvās pārliecības, nepakļaujoties nekādai organizācijai, — šo noteikumu, es saku, atzina visi iskrieši, un to gandrīz vai katras ,,Iskras“ sēdes sākumā skaļi pasludināja priekšsēdētājs.

Tālāk. Pirmais incidents kongresā, kas atsedza to, ka iskriešu vidū viss nav kārtībā, un kas bija finalās dramas (vai traģikomēdijas?) „sākums**, bija daudzinātais „incidents ar OK“. Pie šā incidenta jāpakavējas sīki. Tas notika jau tad, kad kongress bija aizņemts ar savu paša konstruēšanos, kad vēl apsprieda kongresa reglamentu (kas, pie reizes sakot, aprija ļoti daudz laika sakarā ar bundistu obstrukciju, kuri ar nolūku un bez nolūka izlietoja katru gadījumu bremzēt, kur un kā vien var). Būtībā incidents ar OK bija tāds, ka OK, no vienas puses, jau pirms kongresa noraidīja ,,Borba“ (grupas ,,Borba“)4 protestu, kura prasīja atļauju piedalīties kongresā, un šo noraidīšanu atbalstīja mandatu pārbaudes komisijā, bet, no otras puses, tā pati OK piepeši paziņoja kongresā, ka tā pieaicina Rjazanovu ar padomdevēja balsi. Šis incidents norisinājās šādi.

Jau pirms kongresa sēžu sākuma Martovs man konfiden-cionali paziņoja, ka ,,Tskras“ organizācijas biedrs un OK loceklis (nosauksim šo personu ar burtu N^5) nolēmis pastāvēt uz to, lai OK aicinātu kongresā ar padomdevēja balsi kādu personu, kuru pats Martovs nevarēja citādi raksturot kā ar terminu „pārbēdzējs**®. (Šī persona patiešām sliecās vienu laiku uz ,,lskras“ pusi ar nolūku vēlāk, un pie tam pcc dažām nedēļām, pāriet avīzes „Raboēeje Djelo“ pusē, lai gan tā jau toreiz atradās pilnīgā pagrimuma stadijā.) Par šo

lietu mēs parunājāmies ar Martovu, abi sašutuši par to, ka ,,Lskras“ organizācijas loceklis tā rīkojas, apzinādamies, protams (jo Martovs brīdinājis biedru N), ka šāda rīcība ir ,,Iskrai“ tieši planka sejā, un tomēr neturēdams par vajadzīgu aprunāties ar organizāciju. N patiešām iesniedza OK savu priekšlikumu, bet šo priekšlikumu noraidīja, jo biedrs T dedzīgi protestēja, raksturodams „pārbēdzēju^4* kā politiski visai nepastāvīgu cilvēku. Raksturīgi, ka Martovs jau toreiz, pēc viņa vārdiem, nevarējis pat runāt ar N, lai gan agrāk viņiem bijušas labas personīgas attiecības: tik pārsteigts viņš bijis par šādu rīcību. N centieni mest sprunguļus „Iskras^44 riteņos izpaudās vēl arī tai apstāklī, ka ar viņa atbalstu OK izteica rājienu „Iskras^44 redakcijai, — rājienu, kas, liesa, skāra ļoti sīku gadījumu, bet kas tomēr izraisīja Martovā lielu sašutumu. Ziņas no Krievijas, ko man arī pateica Martovs, norādīja turklāt uz N tendenci izplatīt baumas par nesaticību starp ārzemju un Krievijas iskrie-šiein. Viss tas radīja iskriešos lielu neuzticību pret N, un te vēl gadījās tāds fakts. OK noraidīja grupas ,,Borba“ protestu, OK locekļi (T un N), kuri bija pieaicināti mandatu pārbaudes komisijā, līdzīgā kārtā abi (tai skaita arī NU!) izteicās pavisam noteikti pret grupu „Borba^44. Tomēr OK kādas kongresa rīta sēdes starpbrīdī piepeši sasauca savu sēdi pie „lodziņa^44 un nolēma šai sēdē pieaicināt ar padomdevēja balss tiesībām Rjazanovui N bija j>ar /neaicināšana. T, protams, bija kategoriski pret to, turklāt paziņodams, ka šāds OK lēmums ir nelikumīgs, pēc tam kad jautājums par kongresa sastāvu jau nodots īpašā, kongresa ievēlētā mandātu pārbaudes komisijā. Protams, OK locekļi grupas ,,.Tužnij rabočij^44 pārslāvji+bundists-ļ-N izgāza cauri biedru T, un OK lēmums lika pieņemts.

T paziņoja par šo lēmumu „Iskras^44 redakcijai, kas (ne pilnā sastāvā, bet ar Martova un Zasuļičas piedalīšanos), protams, vienbalsīgi nolēma uzsākt kongresā ciņu pret OK, jo daudzi iskrieši jau publiski bija izteikušies kongresā pret grupu „Borba^44 un atkāpties šai jautājumā nebija iespējams.

Kad OK (pēcpusdienas sēdē) paziņoja kongresam savu lēmumu, tad T savukārt paziņoja savu protestu. OK loceklis grupās „Južnij rabočij^44 pārstāvis tad uzbruka T, apsūdzot viņu disciplines pārkāpšanā (!), jo OK nolēmusi to kongresā necelt dienas gaismā (sic!)[3]. Saprotams, ka mēs (Pļechanovs, Martovs un es) tad ar visu enerģiju brukām virsū OK, apsūdzot to imperative mandatu atjaunošanā, kongresa suverenitātes pārkāpšanā utt. Kongress nostājās mūsu pusē, OK lika sakauta, tika pieņemta rezolūcija, kas OK kā kolēģijai atņēma tiesības ietekmēt kongresa sastāvu.

Tāds bija „incidents ar OK". Pirmkārt, tā sekas bija tādas, ka daudziem iskriešiem galīgi zuda politiskā uzticība pret N (un stiprinājās viņu uzticība pret T), otrkārt, incidents ne tikai pierādīja, bet acīm redzami parādīja, cik svārstīgs vēl ir iskriešu virziens pat tādā centrālā, it kā archiiskriskā iestādē kā OK. Kļuva skaidrs, ka bez bundista, OK vēl ir 1) grupas „Južnij rabočij" pārstāvji ar viņu īpašo politiku; 2) „iskrieši, kas kaunas būt par iskriešiem", un tikai pa daļai (3) iskrieši, kuri no tā nekaunas. Kad grupas „Južni j rabočij" pārstāvji vēlējās dot paskaidrojumus „Iskras" redakcijai (protams, privāti) sakarā ar šo bēdīgo incidentu — biedrs N, ir ļoti svarīgi uz to aizrādīt, neizteica tad ne mazāko vēlēšanos dot paskaidrojumus, — tad redakcija uzklausīja viņus, pie kam es tieši pateicu grupas „Južnij rabočij" pārstāvjiem, ka kongress galīgi atsedzis šo lielo politisko faktu: partijā ir daudz iskriešu, kas kaunas būt par iskriešiem un kas ir spējīgi vienkārši par spīti „Iskrai" izdarīt tādu triku kā pieaicināt Rjazanovu. Pēc N runas komisijā pret grupu „Rorba" es biju tā sašutis par šo triku, ko izdarīja N, ka es publiski kongresā teicu: „biedri, kas bijuši ārzemju kongresos, zina, kādu sašutuma vētru tur vienmēr izraisa cilvēki, kuri komisijās runā vienu, bet kongresā ko cilu"[4]. Tādi „iskrieši", kuri baidījās no bundistu „pārmetumiem", ka viņi esot „„Iskras" ielikteņi", un kuri tikai tādēļ vien izdarīja politiskus trikus pret „Iskru", nevarēja, protams, modināt pret sevi uzticību.

Iskriešu vispārējā neuzticība pret N pieauga jo stipra mērā, kad Martova mēģinājums noskaidrot šo lietu ar N noveda |>ie tā, ka N paziņoja, ka viņš, N, izstājoties no ,,Iskras“ organizācijas!! Kopš šā brīža „lieta" par N liek nodota „Iskras" organizācijai, kuras biedri bija sašutuši par tādu izstāšanos, un organizācijai bija -i sēdes par šo jautājumu. Sis sēdes, sevišķi pēdējā, ir ārkārtīgi svarīgas, jo tajās galīgi noformējās šķelšanās iskriešu vidū <galvenokārt jautājumā par CK sastāvu.

Bet, pirms es sākšu stāstu par šīm (vēlreiz atkārtoju, privātām un neformālām) ,,Iskras“ organizācijas sēdēm, pastāstīšu par kongresa darbu. Sis darbs tobrīd norisinājās vienprātīgi tai ziņā, ka visi iskrieŠi uzstājās vienoti gan par dienas kārtības pirmo punktu (Bunda vieta partijā), gan par otro (programa), gan par trešo (partijas СО apstiprināšana). Iskriešu vienprātība nodrošināja kongresā lielu saliedētu vairākumu (kompaktu vairākumu, kā izteicās bun-disli ar nožēlu!), pie kam „nenoteiktie" (jeb „purvs") un grupas „Južnij rabočij" pārstāvji arī te ne vienreiz vien parādīja sīkumos savu pilnīgo neizturētību. Politisks grupējums no neizturētiem iskriešu elementiem k|uva kongresā arvien vairāk un vairāk redzams.

Turpināšu atkal par „Iskras" organizācijas sēdēm. Pirmajā sēdē lika nolemts lūgt no N paskaidrojumus, atļaujot šim N norādīt, kādam jābūt „Iskras" organizācijas sastāvam, kam viņš, N, dos paskaidrojumus. Es kategoriski protestēju pret šādu jautājuma nostādni, prasot atdalīt politisko jautājumu (par iskriešu neuzticību pret N politiskā ziņā šai kongresā) no personīgā jautājuma (iecelt komisiju N dīvainās uzvešanās iemeslu noskaidrošanai). Otrajā sēdē tika ziņots, ka N grib dot paskaidrojumus bez T, lai gan N, lūk, esot nodomājis nekā nerunāt par T personīgi. Es protestēju otrreiz, atteikdamies piedalīties tādā paskaidrojumu uzklausīšanā, kad organizācijā nesastāvošs biedrs nobīda pie malas, kaut uz mirkli, biedru, runājot tomēr ne par viņu; šinī apstāklī es saskatīju necienīgu spēli un pļauku, ko N dod organizācijai: N neuzticas organizācijai pat tik daudz, lai tai atļautu noteikt paskaidrošanas noteikumus! Trešajā sēdē N ,.deva paskaidrojumus", paskaidrojumus, kas neapmierināja sēdes dalībnieku vairākumu. Ceturtā sēde notika, piedaloties visiem iskriešiem pilnā .sastāvā, bet pirms šās sēdes norisinājās kongresā vairāki svarīgi epizodi.

Pirmkārt, ir vērts atzīmēt epizodu par „valodu vienlīdzības tiesībām". Runa bija par programas pieņemšanu, par vienlīdzības un vienlīdzīgu tiesību prasības formulējumu valodu ziņā. (Katru programas punktu apsprieda un pieņēma atsevišķi, bundisti šeit rīkoja negantu obstrukciju, un gandrīz vai 2/з kongresa laika pagāja programas apspriešanā!) Bundistiem šeit izdevās sašķobīt iskriešu rindas, vienai viņu daļai iedvešot domu, ka ,,Iskra“ negribot „valodu vienlīdzīgas tiesības", — kurpretim faktiski Iskras" redakcija negribēja vienīgi šo analfabētisko, pēc tās domām, aplamo un lieko formulējumu. Cīņa bija nikna, kongress sadalījās uz pusēm, divās vienādās daļās (dažs labs atturējās): „Iskras" (un „Iskras" redakcijas) pusē bija ap 23 balsis (varbūt 23—25, noteikti neatceros) un tikpat daudz pret. Jautājumu vajadzēja atlikt, nodot komisijai, kas atrada formulu, kuru viss kongress pieņēma vienbalsīgi. Incidents par valodu vienlīdzīgām tiesībām ir svarīgs tai ziņā, ka tas vēl un vēlreiz atsedza iskrisma svārstīgumu, galīgi atsedza tiklab nenoteikto iskriešu (kurus tieši toreiz, ja nemaldos, un tieši Martova tipa iskrieši paši nosauca par purvu'.), kā arī grupas „Južnij rabočij" pārstāvju svārstīgumu, kuri visi bija pret „Iskru". Kaislības iedegās neganti, un iskrieši, sevišķi murtovieši, bez skaita raidīja asus vārdus pret grupas „Južnij rabočij" pārstāvjiem. Starpbrīdī kāds martoviešu „lideris" gandrīz vai līdz skandalam nonāca ar grupas „Južnij rabočij" pārstāvjiem, bet es tad (uz Pjecha-nova neatlaidīgu pieprasījumu, kurš baidījās ķildas) steidzos atjaunot sēdi. Ir svarīgi aizrādīt, ka no šiem visvairāk izturētajiem 23 iskriešiem martovieši (t. i., iskrieši, kuri vēlāk sekoja Martovam) bija m azāk и m ā.

Otrais epizods — cīņa „partijas slatulu" 1. § dēļ. Tas bija jau Tagesordnung’a^5 5. p. tuvu kongresa beigām. (Bija pieņemta par 1. p. rezolūci ja pret federalismu; par 2. p. — programa; par 3. p. — „Iskras" atzīšana par partijas Centrālo Orgānu^6; par 4. p. bija uzklausīti „delegātu ziņojumi", viena daļa, bet pārējo daļu nodeva komisijai, jo noskaidrojās, ka kongresam jau vairs nav laika (naudas līdzekļi un personīgais spēks jau bija izsikuši).)

Statutu pirmais punkts definē partijas biedra jēdzienu. Manā projektā šis definējums bija šāds: „Par Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas biedru tiek uzskatīts katrs, kas atzīst tās programu un atbalsta partiju tiklai» ar materiāliem līdzekļiem, kā arī ar personīgu darbu vienā no partijas organizacijām“. Bel Martovs pasvītroto vārdu vielā ieteica teikt: ar darbu, ko kontrolē un vada viena no partijas organizācijām. Par manu formulējumu nostājās Pļechanovs, par Martova — pārējie redakcijas locekļi (viņu vārdā kongresā runāja Akselrods). Mēs pierādījām, ka ir nepieciešams sašaurināt partijas biedra jēdzienu, lai atdalītu strādājošos no tiem, kas pļāpā, lai novērstu organizatorisko chaosu, lai novērstu tādu nejauku stāvokli un tādu nejēdzību, ka var būt organizācijas, kas sastāv no partijas biedriem, bet kas nav partijas organizācijas, uti. Martovs bija par partijas paplašināšanu un runāja par plašu šķiras kustību, kas prasa plašu — izplūdušu organizāciju utt. Kuriozi, ka gandrīz visi Martova piekritēji, lai aizstāvētu savus uzskatus, atsaucās uz „Ko darīt?“*! Pļechanovs dedzīgi sacēlās pret Martovu, aizrādīdaņis, ka viņa žoresiskais formulējums atver durvis oporlunistiem, kuri tikai to vien vēlas, lai šāds stāvoklis būtu partijā un ārpus organizācijas. „Ko kontrolē un vada“ — teicu es — nozīmē faktiski ne vairāk un ne mazāk kā: bez jebkādas kontroles un bez jebkādas vadības. Martovs šeit uzvarēja: lika pieņemts (apmēram ar 28 balsu vairākumu pret 23 vai kaut kā tamlīdzīgi, noteikti neatceros) viņa formulējums, pateicoties Bundam, kurš, protams, uzreiz nomanīja, kur ir spraudziņa, un kurš ar visām savām piecām balsīm dabūja cauri „to, kas sliktāks^1* („RaboČeje Djelo“ delegāts tieši tā motivēja savu votumu par Martovu!). Dedzīgie strīdi par statutu 1. § un balotēšana

vārdu un paskaidroja, ka liek apstiprināts „lskras" virziens neatkarīgi no personu sastāva, ka redakcijas sastāvs ar to nebūt netiek iepriekš izšķirts, jo centrālo iestāžu vēlēšanas ir sagaidāmas pie 24. p. un visādi imperativie mandati ir atcelti.

Šie Martova vārdi (attiecībā uz 3. p. pirms iskriešu šķelšanās) ir ļoti ļoti svarīgi.

Martova paskaidrojums pilnīgi atbilda mūsu kopīgajai Tagesord-uung’a 3. un 24. p. nozīmes izpratnei.

lJēc 3. punkta Martovs runās pat ne vienreiz vien kongresā lietoja izteicienu: ,,Iskras“ redakcijas bijušie locekli.

* Sk. Rakstu 4. izd., 5. sēj., 311.-479. 1pp. tied.

vēlreiz noskaidroja politisko grupējumu kongresā un uz-skalāmi parādīja, ka Bunds-f„Rabočeje Djelo“ var izšķirt jebkura lēmuma likteni, atbalstot iskriešu mazākumu pret vairākumu.

Pēc strīdiem un balotēšanās par statūtu 1. § notika ,,Iskras“ organizācijas pēdējā (4.) sēde. Iskriešu domstarpības jautājumā par CK personālo sastāvu jau pilnīgi kļuva skaidras un radīja šķelšanos viņu rindās: vieni (ievērojot ,,Iskras“ organizācijas un „Darba atbrīvošanas*1 grupas likvidēšanu un nepieciešamību pabeigt iskriešu darbu) bija par iskriešu CK, citi — par to, lai pielaistu grupas „Južnij rabočij** pārstāvjus un lai „līču loču līnijas** iskrieši būtu j»ār-svarā. Vieni bi ja kategoriski pret N kandidatūru, citi par. Lai pēdējo reizi mēģinātu vienoties, tad arī sasauca šo 16 pārstāvju (,,lskras“ organizācijas biedru, pie kam ievēroja, atkārtoju, arī padomdevēju balsis) sapulci. Balsošana deva šādus rezultātus: pret N — 9 balsis, par — 4, pārējie atturējās. Pēc tam vairākums, nevēlēdamies tomēr karot ar mazākumu, ieteica samierināšanās sarakstu no 5 personām, tai skaitā 1 grupas „Južnij rabočij** pārstāvis (vēlams mazākumam) un viens kaujiniecisks mazākuma loceklis, pārējie bija konsekventie iskrieši (no kuriem — tas ir svarīgi — viens piedalījās kongresa ķildā tikai tās beigās un patiesībā bi ja objeklivs un divi nemaz nepiedalījās ķildās un personālā jautājumā bija absolūti objektivi). Par šo sarakstu pacēlās 10 rokas (tad pievienojās vēl viens un kļuva 11), pret — f (vienīgi Martovs!), pārējie atturējās! Tātad samierināšanās sarakstu izjauca Martovs. Pēc tam balsoja vēl par vienas un otras puses 2 „kaujas** sarakstiem, bet abi savāca tikai balsu mazākumu.

Tātad ,,Iskras“ organizācijas pēdējā sapulcē martovieši abos jautājumos palika mazākumā, un tomēr viņi pieteica karu, kad viens vairākuma loceklis (objektivais vai priekšsēdētājs) aizgāja pie viņiem pēc sapulces, lai pēdējo reizi mēģinātu vienoties.

Marloviešu aprēķins bija skaidrs un pareizs: bundisti un ..Habočeje Djelo“ pārstāvji, bez šaubām, būtu atbalstījuši hču loču līnijas sarakstu, jo mēneša laikā, kamēr notika kongresa sēdes, visi jautājumi tā bija noskaidrojušies, visas personības tā sevi parādījušas, ka neviens vieniijs kongresa loceklis nekavētos izvēlēties: kas labāk vai kurš ļaunums.

mazāks. Bet Bundam+„Rabočeje I)jelo“, protams, līču loču iskrieši bija mazāks Jaunums un tāds vienmēr paliks.

Pēc 16 pārstāvju sapulces, kad iskrieši galīgi bija sašķēlušies un karš starp viņiem bija pieteikts, sākās divu partiju, kurās sašķēlās kongress, sapulces, t. i., sākās visu domu biedru privātās, neoficiālās satikšanās. No konsekventās līnijas iskriešiem sākumā sapulcējās 9, (9 no 16), tad 15, beidzot 24, skaitot lēmēju balsis, bet nevis personas. Tāds ātrs pieaugums izskaidrojams ar to, ka (CK) saraksti jau bija laisti darbā un martoviešu saraksti atbaidīja iskriešu milzīgo vairākumu uzreiz un negrozāmi kā nepieņemami saraksti: kandidāti, kurus izvirzīja Martovs, jau bija sevi parādījuši kongresā no pilnīgi negatīvas puses (luncināšanās, neizturētība, takta trūkums etc.). Tas, pirmkārt; otrkārt, apstāklis, ka iskriešiem izskaidroja to, kas notika ,,Iskras“ organizācijā, ļoti daudzos gadījumos piesaistīja viņus vairākuma pusei, un Martova neprasme izturēt noteiktu politisku līniju k|uva skaidra visiem un katram. Tāpēc 24 balsis viegli un ātri saliedējās ap konsekvento iskriešu taktiku, ap CK sarakstu, ap trijnieka vēlēšanām redakcijā (vecā, darba nespējīgā un nenoteiktā sešinieka apstiprināšanas vietā).

Šai laikā kongress bija beidzis apspriest statūtus, pie kam Martovs un Ko vēlreiz (un pat ne vienreiz, bet vairākas reizes) uzvarēja iskriešu vairākumu ar Bunda-ļ-„Rabočcje

I)jelo“ cēlo atbalstu — piem., jautājumā par kooptaciju centros (kongress šo jautājumu izlēma Martova garā).

Lai gan statnti tika izkropļoti, visi iskrieši un viss kongress tos pieņēma visumā. Bet pēc vispārējiem statūtiem sāka iztirzāt Bunda statūtus, un kongress ar balsu lielam lielo vairākumu noraidīja Bunda priekšlikumu (atzīt Bundu par ebreju proletariāta vienīgo pārstāvi partijā). Liekas, ka Bunds viens pats šeit nostājās gandrīz pret visu kongresu. Tad bundisti aizgāju no kongresa, paziņodami par izstāšanos jw partijas. No martoviešiem aizgāja projām pieci viņu uzticamie sabiedrotie! Kad Krievijas revolucionārās sociāldemokrātijas ārzemju liga lika atzīta par vienīgo partijas organizāciju ārzemēs, tad aizgāja arī „Rabočeje I)jelo“ pārstāvji. No martoviešiem aizgāja projām vēl 2 viņu uzticamie sabiedrotie! Tagad kongresā bija pavisam 44 Ī51—7) lēmēju balsis, un no tām vairākums (24) bija kon-sekvenlajiem iskriešiem, bet martoviešu koalīcijai ar grupas ,,.Iužnij rabočij" pārstāvjiem un ar „purvu" kopā bija tikai 20 balsis.

Līču loču līnijas iskriešiem nu vajadzēja pakļauties, — kā bez vārda runas pakļāvās stingrās līnijas iskrieši, kad viņus kāva un sakāva Martovs koalicijā ar Bundu. Bet mar-tovieši bija kļuvuši jau tik iedomīgi, ka viņi nevis pakļāvās, bet uzsāka skandālu un šķelšanos.

Skandāls jau bija tas, ka izvirzīja jautājumu par vecās redakcijas apstiprināšanu, jo pietika kaut viena redaktora iesnieguma, lai kongresa pienākums būtu pilnīgi skatīt cauri visu jautājumu par СО sastāvu, neaprobežojoties ar vienkāršu apstiprināšanu. Solis uz šķelšanos bija atteikšanās vēlēt СО un CK.

Vispirms par redakcijas vēlēšanu. Tagesordnung’ā, kā jau iepriekš aizrādīts, bija rakstīts 24. p.: partijas centrālo iestāžu vēlēšanas. Bet manā komentārā pie Tagesordnung’a' (šis komentārs bija zināms visiem iskriešiem vēl ilgi pirms kongresa un visiem kongresa dalībniekiem) bija rakstīts uz malas: 3 personu ievēlēšana Centrālajā Orgānā un 3 Centrālajā Komitejā. Tātad nav apšaubāms, ka prasība vēlēt trijnieku radās pašā redakcijā un pret šādu prasību neviens no redakcijas neprotestēja. Pat Martovs un otrs martoviešu lideris aizstāvēja šos „divus trijniekus" vairāku delegātu priekšā jau pirms kongresa.

Es personīgi dažas nedēļas pirms kongresa paziņoju Staroveram^8 un Martovam, ka kongresā prasīšu vēlēt redakciju; es biju mierā ar to, lai vēlētu 2 trijniekus, pie kam tika ņemts vērā, ka redakcijas trijnieks vai nu kooptēs 7 (varbūt vēl vairāk) personas, vai arī paliks viens pats (par pēdējo iespējamību es speciāli atrunājos). Starovers tieši pat pateica, ka trijnieks nozīmē: Pļechanovs+Martovs-ļ-Ļeņins, un es biju vienis pratis ar viņu, tik lielā mērā vienmēr un visiem bija skaidrs, ka tikai šādas personas var ievēlēt par vadītājiem. Vajadzēja kļūt niknam, apvainoties un pazaudēt galvu pēc cīņas kongresā, lai tagad nu sāktu uzbrukt trijnieka lietderībai un darba spējām. Vecais sešinieks tiktāl bija darba nespējīgs, ka 1as triju gadu laika ne reizes nesanāca pilnā sastāvā — tas ir neticami, bet fakts. Nevienu no 45 „Iskras" numuriem nesastādīja (vārda redakcionāli Icchniskajā nozīmē) neviens cits ka Martovs vai Ļeņins. Un ne reizes neviens cits neizvirzīja lielu teorētisku jautājumu kā tikai Pļechanovs. Akselrods nemaz nestrādāja (nulle rakstu žurnālā ,,Zarja“e un 3—4 raksti visos 45 ,,Iskras“ numuros). Zasuļiča un Starovers aprobežojās ar sadarbību un padomu, nekad nedarot īsto redaktora darbu. Kas jāievēlē centra, par politiskajiem vadītājiem, — tas ikvienam kongresa loceklim bija skaidrs kā diena, pēc tam kad kongress bija mēnesi nostrādājis.

Ka kongresā tika ierosināts jautājums par vecās redakcijas apstiprināšanu, tas bija nejēdzīgs mēģinājums izprovocēt skandālu.

Nejēdzīgs, — jo tam nebija nekādas nozīmes. Ja sešinieku pat apstiprinātu, ■—- viens redakcijas loceklis (piemēram, es) prasītu pārvērtēt kolēģiju, analizēt tās iekšējās attiecības, un kongresa pienākums būtu sākt visu no jauna.

Izprovocēt skandālu, — jo neapstiprinādami vajadzētu saprast kā pārestību, — turpretim ievēlēšana no jauna nekādas pārestības sevī nesaturēja, .la vēlē CK, — lai tad vēlē arī C(). Ja nav runas par ()l\ apstiprināšanu, — lai tad nav runas arī par vecās redakcijas apstiprināšanu.

Bet saprotams, ka, prasīdami apstiprināšanu, martovieši ar to radīja kongresā protestu, protestu uzņēma kā pārestību, apvainojumu, izstumdami, nobīdīšanu pie malas... un sākās visādu briesmu sacerēšana, kuras tagad noder par barību dīkdieņu pļāpu fantāzijai!

Pa to laiku, kamēr apsprieda jautājumu par ievēlēšanu vai apstiprināšanu, redakcija aizgāja no kongresa. Pēc izmisīgi dedzīgām debatēm kongress nolēma: vecā redakcija net i e к a p s tipr i n ā t a^7.

Tikai pēc šā lēmuma bijušie redakcijas locekļi iegāja zālē. Martovs lati paceļas un savā un savu kolēģu vārdā atsakās no ievēlēšanas, teikdams visādus šausmīgus un nožēlojamus vārdus par „aplenkuma stāvokli partijā" (vai neievēlētajiem ministriem?), par „izņēmuma likumiem pret atsevišķām personām un grupām" (vai pret tādām personām, kas „Iskras" vārdā pasniedza tai Rjazanovu un kas komisijā teica vienu, kongresā ko citu?).

Es atbildēju viņam, norādīdams uz politisko jēdzienu neticamu sajaukšanu, kas novedusi pie protesta pret ievēlēšanu, pret to, ka kongress pārvēlējis partijas amata personu kolēģijas^8.

Ievēlēti tika: Pļechanovs, Martovs, Ļeņins. Martovs atkal atteicās. Koļcovs (kam bija 3 balsis) ari atteicās. Kongress tad pieņēma rezolūciju, kas uzdeva diviem СО redakcijas locekļiem kooptēt sev trešo, kad viņi atradīs piemērotu personu.

Pēc tam ievēlēja trīs CK locekļus un tikai vienu no viņiem zirnīšu skaitītājs nosauca kongresam, — ievēlēja ari (slepeni, ar zīmītēm) piekto partijas Padomes locekli.

Marlovieši un viss ,,purvs“ līdz ar viņiem neiesniedza zīmītes, bet iesniedza par to rakstveida ziņojumu birojā.

Tas bija noteikts solis uz šķelšanos, uz kongresa izjaukšanu, uz partijas neatzīšanu. Bet, kad viens grupas „Južnij rabočij" pārstāvis tieši paziņoja, ka apšauba (sic!) kongresa lēmumu likumīgumu, tad Martovs nokaunējās un atspēkoja viņu, paziņodams publiski, ka par lēmumu likumīgumu viņš nešaubās.

Diemžēl, šiem labajiem un lojālajiem Martova vārdiem neatbilda viņa (un martoviešu) darbi un izturēšanās ...

Pēc tam kongress nodeva „protokolu komisijā" jautājumu par protokolu publicēšanu un pieņēma 11 rezolūcijas taktikas jautājumos:

1) Par demonstrācijām.

2) „ arodkustību.

3) „ darbu sektantu vidū.

4) „ „ skolu jaunatnes vidū.

5) „ uzvešanos pie pratināšanas.

0) „ fabriku stārastiem.

7) „ 1904. g. starptautisko kongresu Amsterdama.

8) „ (Starovera) liberāļiem.

9) „ (Pļcchanova) liberāļiem.

10) „ sociālistiem revolucionāriem.

11) „ partijas literatūru.

Tad pēc īsas runas priekšsēdētājs kongresu slēdza, atgādinot visiem, ka kongresa Jēinunn obligāti.

Aplūkojot marloviešu uzvešanos pēc kongresa, viņu atteikšanos no līdzdarbības (ко СО redakcija viņiem oficiāli lūdza), viņu atteikšanos no darba CK labā, viņu piekopto boikota propagandēšanu, — es varu tikai teikt, ka tas ir bezprātīgs, partijas biedru necienīgs mēģinājums saraut partiju ... kādēļ? Tikai neapmierinātības dēļ ar centru sastāvu, jo objektīvi tikai šai punktā mēs nevarējām vienoties, bet subjektivie novērtējumi (tādi kā pārestības, apvainojums, izstumšana, nobīdīšana pie malas, neslavas celšana etc., etc.) ir aizvainotas patmīlības un slimas fantāzijas auglis.

Sī slimā fanlazija un aizvainotā patmīlība rada tieši visapkaunojošākās tenkas, kad, vēl nezinot un neredzot jauno centru darbību, izplata baumas par viņu „darba nespēju^1', par tvana Ivanoviča „ežādas cimdiem", par tvana Ņikifo-roviča „dūri" ult.

Centru „darba nespējas" pierādīšana ar to, ka viņus boikotē, ir nedzirdēts un neredzēts partijas pienākuma pārkāpums, un nekādi sot'ismi nespēj slēpt to: boikots ir solis uz partijas sašķelšanu.

Krievijas sociāldemokrātijai jāpārdzīvo pēdējā smagā pāreja no pulciņu savrupīhas uz partejiskumu, no mietpilsonības uz revolucionārā pienākuma apzināšanos, no rīkošanās ar tenku un pulciņu spiediena palīdzību uz disciplinu.

Kas sociāldemokrātiskās strādnieku kustības labā cienī partijas lielu un darbu, tas nepieļaus šādus nožēlojamus sofismus kā centru „likumīgu" un „lojālu" boikotu, tas nepieļaus, lai lieta ciestu un darbs apstātos tikai tāpēc vien, ka kāds desmits cilvēku ir neapmierināts ar to, ka viņi un viņu draugi nav iekļuvuši centros, — tas nepieļaus, lai uz partijas amata personām iedarbotos privāti un slepeni ar draudiem nedarboties līdzi, ar boikotu, ar naudas līdzekļu neizsniegšanu, ar tenkām un melu stāstiem.

NEIZDEVĀS!...

— Un ja nu jūsu skaļie, pļāpīgie un daiļrunīgie apgalvojumi radis neuzticību tieši ar pašu savu raksturu?

— Es vēlētos paskatīties, kas uzdrošināsies šaubīties par maniem vārdiem!

— Bet ja nu tomēr šaubīsies?

— Atkārtoju, ka es neļaušu šaubīties par revolucionārā vārdiem, nekas mani neatturēs, es iešu līdz galam, es prasīšu vai nu tiešu neuzticības izteikšanu, vai tiešu atkāpšanos, es...

— Bet ja jūsu prasība par tiešu neuzticības izteikšanu liks apmierināta?

— Kas?

— Ja jums pateiks tieši un noteikti, ka jums netic?

— To, kas uzdrošināsies tā teikt, es nosaukšu par nekrietnu apmelotāju, es viņa nepieredzēto izturēšanos nosodīšu visas pasaules priekšā...

— Bet ja jums, atbildot uz to, sāks sistemātiski pierādīt, ka visa jūsu uzvešanās jau sen neļauj izturēties pret jums ar uzticību?

— Tad es no visām malām savākšu protestus pret šo brāļu slepkavošanas polemiku, es griezīšos pie visiem ar izjustu vārdu par patiesu taisnību un par patiesu taisnīgumu, par kristālisku tīrību, ko aptraipījušas netīras rokas, par sīkās patmīlības rupjo un netīro čaulu, par šķīstītāju liesmu, kas piepilda manu dvēseli ar pašaizliedzīgu entuziasmu, es salīdzināšu savus ienaidniekus ar Ponciju Pilātu...

— Bet ja sakarā ar tādām runām jūs salīdzinās ar Tarlifu?

— Tad es prasīšu šķīrējtiesu!

— Jums nekavējoties atbildēs, ka labprāt pieņem izaicinājumu un ieteic vispirms vienoties par to, lai liesa aplūkotu jautājumu, vai jūsu pretiniekam bija liesība šaubīties par jūsu paziņojumu ticamību.

— Tad ... tad ... tad es paziņošu, ka „pēc visa notikušā“ ir smieklīgi pat runāt par kaut kādu „vienošanos“ starp kaut kādām „pusēm“I

* *

*

Tāda bija, pēc avīzes „ „Revoļucionnaja Rossija^1110 izteiciena, nepieredzētā kampaņa otrā aprija^11 lielā^11. Augsti cienījamai avīzei aiz diezgan saprotamiem iemesliem Joti negribas atzīties, ka šis notikums patiešām bijis tāds. Augsti cienījamā avīze slēpjas aiz daudzām atrunām, kuras mums nākas sīki aplūkot.

Avīze „Rev. Ros.“ brīnās, pirmkārt, kāpēc „Krievijas organizētās sociāldemokrātijas vietā^1', pie kuras griezušies Balmaševa biedri, atbild ,,Iskras“ redakcija. Balmaševa biedri — mums saka — „nav saņēmuši atbildi uz savu pilnīgi noteikto priekšlikumu, ko nosūtīja uz pilnīgi noteiktu adresi^11.

Tas nav tiesa, kungi. Jums, kā arī visiem un katram, ir visai labi zināms, kas tieši ir Krievijas organizētā sociāldemokrātijā, kādas tieši ir visas mūsu organizācijas. Mums vienā naktī jaunas organizācijas neizaug, kā, piemēram, dažiem citiem cilvēkiem. Mums ir partijas komitejas, ir ,,Iskra“, ir OK, kas jau sen gatavo partijas otro kongresu. Uz kādu tad „noteiktu adresi^11 jūs sūtījāt savu priekšlikumu? Uz otrā kongresa adresi? uz OK adresi? Nē; pretēji jūsu vārdiem par noteiktu adresi jūs absolūti ne ar ko šo adresi neesat noteikuši. Jūs paši aizrādījāt, ka „Iskru^11 atzinis komiteju vairākums, un tāpēc neviens cits kā „Iskra^11 jums nevarēja atbildēt. Ja mūsu partijas otrais kongress atzīs „Iskru^11 par partijas orgānu, tad izrādīsies, ka ,,īskras“ atbilde ir partijas atbilde. Ja ne, — tad jums būs darīšana ar citu orgānu. Tā ir tik vienkārša lieta, ka to varētu saprast arī sešgadīgs bērns.

Avīze „Rev. Ros.“ „brīnās, kāpēc tiešas atbildes vietā uz Balmaševa biedru tiešu priekšlikumu^11 (it kā priekšlikumu

par lo, lai dod sociāldemokrātijai iespēju iepazīties ar otrā aprija lietas īsteno būtību) „mums ieteic, lai viņi atzītu sevi un ,,Iskru“ par divām pusēm, starp kurām pēc visa notikušā ir iespējamas kaut kādas iepriekšējas sarunas, „vienošanās" par jautājuma nostādni". Tātad „Rev. Ros.“ tagad apgalvo, ka mums ieteica nevis šķīrējtiesu, bet ieteica tikai dot iespēju iepazīties. Tas nav tiesa. „Paziņojumā" avīzes ,,R. R.“ 27. nr-ā burtiski teikts par „nepārbaudītu („Iskras") apsūdzību apmelošanā", par apsūdzības pārbaudīšanu, par to, lai „vairākus šādus pierādījumus" nodotu „vienas personas rīcībā, uz kuras godīgumu un konspirativismu varētu paļauties vienādi droši tiklab mēs, kā arī Krievijas sociāldemokrātijas Centrālais Organs Ro iegaumējiet!)". Vai tā nav šķīrējtiesa, ja persona, uz kuru pajaujas tiklab apsūdzētājs, kā arī apsūdzamais, „pārbauda apsūdzību", „skata cauri pierādījumus"? Vai tas ir tikai priekšlikums iepazīties?? Komiķi jūs esat, kungi. Pēc tam kad jūs jau esat ieteikuši vienoties par to, lai izraudzītu godīgu personu, jūs tagad ar notverta Nozdreva neatdarināmi lepno izskatu paziņojat, ka nekāda vienošanās nav iespējama!

„Rev. Ros.“ „tālāk jautā, ko izsmej „Iskra", kad tā runā par vienošanos jautājuma nostādnē, tai pašā laikā dekretē-jot savu nostādni un kategoriski paziņojot, ka citas jautājuma nostādnes nevar būt". Tiesas priekšā katrs kategoriski paziņo savu uzskatu un apgalvo, ka tas ir vienīgais pareizais uzskats. Mūsu uzpūtīgais pretinieks dod nēvis savu noteiktu jautājuma nostādni, bet sāk dižoties un cē-ēlus vārdus runāti

Padižojusies, avīze „Rev. Ros.“ tomēr visžēlīgi dod dažus aizrādījumus arī par mūsu jautājuma nostādni. Pēc tās domām, „Iskra" izlokoties un kāpjoties atpakaļ. Jautājums, lūk, neesot vis par to, „ka Kaujas organizāciju uzbrukusi „Iskras" tiesībām brīvi domāt (!), no sava viedokļa novērtēt politiskus aktus un pat (sicl^9) iekšēji šaubīties, lai kas tas būtu". Šis „iekšēji šaubīties" patiešām ne ar ko nav salīdzināms. „Kaujas organizācija" ir 1 ik neparasti liberālā, ka tā ir gatava (tagad, pēc vairāk nekā gadu ilgās cīņasl) atļaut mums pat šaubīties, — bet tikai iekšēji, t. i., laikam tā, lai lo nezinātu neviens cits kā tikai tas, kas pats šaubās...

Varbūt arī „brīvi novērtēt^11 šie kaujinieciskie cilvēki mums atjauj tikai pie sevis?

„Var domāt, — saka „Rev. Ros.“, — ka tikai ,,Iskras“ atteikšanās pakjauties šādai prasībai bija iemesls tam, ka ,,Iskru“ apsūdzēja apmelošanā". Seko citāti no raksta „Revolucionārās morales Tartifi" un piezīme, ka „šeit runa nav vis par kaut kādām kautrīgām un nenoteiktām šaubām, bet gan par ļoti nekautrīgu un loti noteiktu apsūdzību".

Aicinām lasītāju atcerēties dažus vispār zināmus faktus. „Iskras" 20. nr-ā (1902. g. 1. maijā) mēs novērtējam Balma-ševa aktu, pie kam mums nav ne jausmas par kaut kādu kaujas organizāciju. Šī pēdējā raksta mums vēstuli, prasīdama, lai Balmaševa rīcības motivus mēs meklētu tās oficiālajos paziņojumos. Šo nezināmās organizācijas vēstuli mēs klusēdami metam nevajadzīgo papīru kurvī. Vēstule tiek iespiesta „Rev. Ros." 7. nr-ā (1902. g. jūnijā), kuras redakcija tikai tādēļ vien, ka mēs klusējam, jau vaimanā palēnas mešanu uz morālo pusi, par akta nozīmes noniecināšanu u. tml. Mēs atbildam ar rakstu „Piespiestā polemika" („Iskras" 20. nr-ā, 1902. g. 1. augustā), kurā smejamies par dusmīgo Jupiteru, aizstāvam savu 2. aprija akta novērtējumu un paziņojam, ka mums Ralmaševa piederība pie „kaujas organizācijas" „ir vairāk nekā apšaubāma". Tad soc.-rev, kgi, panākuši no mums mūsu iekšējo šaubu ārējo izpausmi, sāk histēriski vaimanāt par „nepieredzētu rīcību" un runā jau ne vairāk, ne mazāk kā par „dubļiem" un par „insinuāciju" („Rev. Ros." 11. nr-ā 1902. g. septembrī).

Tādi vispārīgos vilcienos ir mūsu literārā strīda galvenie momenti. Cilvēks, kas lieliski zina, ka pretinieks izturas pret viņa vārdiem ar klusu neuzticību, ķeras publiski ar nazi pie rīkles, prasīdams atklāti izteikt vai nu uzticību, vai neuzticību. un, saņēmis pēdējo, sit sev pie krūtīm un sūdzas urbi et orbi^10, cik cēlam radījumam cik nekrietni pāri darīts. Kas tas ir, vai ne nozdrevisms? vai ne revolucionārs ķildu brete-risms? vai tāds cilvēks nav pelnījis Tartifa nosaukumu?

No kurienes „Rev. Ros." ņem, ka mēs atkāpjamies, nevēlēdamies atbildēt par rakstu un par rakstiem, kur runa par Tarlifiem? Vai no tā, ka mūsu jautājuma nostādne neietver šo rakstu tezes? Bet vai tad mums ieteica tiesu sakarā ar

kaut kādiem noteiktiem rakstiem, bet nevis sakarā ar to, kā ,,lskra“ vispār izturas pret „soc.-rev. partijas" apgalvojumiem? Vai tad Balmaševa biedru paziņojuma pašā sākumā nav citēts tieši visa strīda sākuma punkts — „Iskras" vārdi 23. nr-ā, ka Balmaševa piederība pie kaujas organizācijas tai ir vairāk nekā apšaubāma? Iedrošināmies apgalvot avīzei ..Rev. Ros.“, ka mēs atbildam par visiem mūsu rakstiem, ka esam gatavi papildināt mūsu jautājumus tiesai ar atsaukšanos uz jebkuru ..Iskras" numuru, ka esam gatavi pierādīt, kam vien gribat, ka mums bija pilnīgas morālās tiesības un pilnīgi saprātīgs pamats raksturot kā Tartifus tos avīzes ,.Rev. Ros." publicistus, kuri aizrunājušies līdz mūsu iepriekš citētajiem izteicieniem sakarā ar mūsu pārdrošajām šaubām par tās vārdu ticamību.

Patiešām „atkāpšanās un izlocīšanās", tikai no kā puses? Vai ne no to puses, kas tagad augstsirdīgi ir gatavi atzīt mūsu tiesības brīvi novērtēt un iekšēji šaubīties un kas vairāk nekā gadu vingrinājušies riebīgi uzpūtīgā deklamācijā sakarā ar to, ka „īskra" joprojām neatlaidīgi šaubījās un pierādīja, ka katra nopietna cilvēka pienākums ir šaubīties par revolucionāro beletristiku. Kad jūs ieraudzījāt, ka izjustie vārdi par dižu godīgumu izraisa patiešām jau auditorijas smieklus, bet nevis raudas, — jums iegribējās jaunas sensācijās un jūs pieprasījāt liesu. Pēc skandala kārā ārzemju kolonijas publikas daļa priekā berzēja rokas un dzīvi sačukstējās: „viņi tos izsaukuši uz tiesu... beidzot taeul Nu mēs redzēsim". Un nu viņi ieraudzīja — vodeviļas pēdējo ainu. kuras varonis ar cēla cilvēka neaprakstāmu aizvainotību sejā paziņoja, ka „pēc visa notikušā" nav iespējama nekāda vienošanās par jautājumu izvirzīšanu liesas priekšā.

Turpiniet mierīgi tādā pašā garā, kungi 1 Bet neaizmirstiet, ka nekādas nožēlojamu vārdu straumes netraucēs mūs izpildīt mūsu pienākumu: atmaskot fražainību un mistifikāciju, lai kur tā izpaustos, vai nu revolucionāru avantūristu ..programās", vai viņu beletristikas vizuļos, vai patētiskajos sprediķos par īstu patiesību, par šķīstītāju liesmu, par kristālisko tīrību un par daudz ko citu.

Iespiests pēc avīzes „īskra" teksta

„īskra", nr., 1903. y.

I >. septembrī

PLANS VĒSTULEM PAR REVOLUCIONĀRĀS JAUNATNES UZDEVUMIEM

Vēstules par revolucionārās jaunatnes uzdevumiem varētu izkārtot pēc šāda plāna:

I. Kas ir mūslaiku studenti un kāds ir viņu idejiskās apvienošanās uzdevums?

II. Marksisma nozīme studentu revolucionizēšanas lietā (revolucionārajā kustībā).

III. Sociāldemokrāti un sociālisti revolucionāri Krievijā. Viņu atšķirības teorijā un taktikā. Terors.

IV. Studentu organizācijas jautājumi no „studentu revolu-cionizēšanas“ viedokļa.

V. Studenti un strādnieku šķira (?).

Idejiskā apvienošanās = zināms bezidejiskums. Vispārīgs arguments — dažādas grupas studentu vidū. Analizē, kādas grupas, to nejaušība respective^11 nepieciešamība.

Kullurnieki sabiedrības dažādās šķirās.

„ kā liberāļu bāze.

6-u grupu nepietiekamā šķiriskā noteiktība: patvaldība visvairāk nosaka (reakcionāri — kulturnieki — liberāļi). Sīkburžuazija, strādnieki, buržuāzijā — iezīmējas jau šķiru^12 grupējumi.

Sķiriskās (un politiskās) diferenciācijas progresivā nozīme. Piemērs. Akademisti un viņu nošķiršanās no „liberāļiem

Ši nošķiršanās netraucē, bet gan palīdz politiskai utilizācijai (attīstībai, augšanai).

„Idejiskā apvienošanās^13 [14]1. Quid est?* Kā ar ko? Akade-inisti + liberāļi? Liberāļi + sociālisti?

Tikai sociālisti revolucionāri un sociāldemokrāti?

Idejiskā apvienošanās = noteiktu ideju izplatīšana, šķiru nesaskaņu noskaidrošana, idejiska norobežošanās.

Idejiska apvienošanās = ideju, kas spēj vest uz priekšu, progresīvās šķiras ideju izplatīšana.

Revolucionārais marksisms, tā parādīšanās Eiropā pirms 1848. g., tā loma Rietumeiropā un Krievijā.

I iespraust: par „superkluge**** prātojumu, ka, sak’, ļ 1 buržuāziskos studentus socialisms nespējot iedvesmot, ļ

Sarakstīts ltttt'.i. a. auflusfū un septembri

Pirmoreiz iespiests 1924. u. furnnla

Krasnaja Molodjri" 1. nr-ā Iespiests pēc rokraksta

REVOLUCIONĀRĀS JAUNATNES UZDEVUMI

PIRMĀ VĒSTULE^13

Avīzes „Students"11 redakcijas paziņojums, kas, ja nemaldāmies, pirmoreiz bija iespiests žurnālā „Osvoboždeņije"13 4. (28.) nr-ā un ko saņēma arī „Iskra", pēc mūsu domām, liecina par ievērojamu soli uz priekšu, kas noticis redakcijas uzskatos pēc „Studenta" 1. nr-a laišanas klajā. Struves kgs nav kļūdījies, kad tas pasteidzās paziņot, ka nepievienojas uzskatiem, kas izteikti paziņojumā: šie uzskati patiešām radikāli atšķiras no tā oportunisma virziena, kuru lik konsekventi un cītīgi ietur liberāli buržuāziskais organs. Atzīdama, ka „revolucionārās jūtas vien nevar radīt studentu idejisku apvienošanos", ka „šai nolūkā nepieciešams sociālistisks ideals, kas balstās uz to vai citu sociālistisku pasaules uzskatu" un pie tam uz „noteiktu, viengabalainu" pasaules uzskatu, „Studenta" redakcija principā jau sarāvusi saites ar idejisko vienaldzību un teorētisko oportunisma, nostādīdama uz pareiza pamata jautājumu par studentu revolucionizē-šanas līdzekļiem.

Tiesa, no vulgārā „revolucionarisma" parastā viedokļa studentu idejiskā apvienošanās neprasa pēc viengabalaina pasaules uzskata, bet noliedz lādu, idejiska apvienošanās nozīmē „iecietīgu" izturēšanos pret visāda veida revolucionārām idejām, paredz atturēšanos no kaut kāda viena noteikta ideju loka noteiktas atzīšanas, vārdu sakot, idejiska apvienošanās no šo politikanisma gudrinieku viedokļa paredz zināmu bezidejiskumu (protams, kas vairāk vai mazāk veikli maskēts ar nodrāztām formulām par uzskatu plašumu, par to, ka svarīga ir vienība par katru cenu un nekavējoties ult., u. tml.). Diezgan pieklājīgs un no pirmā

acu uzmetiena ļoti pārliecinošs arguments par labu tādai jautājuma nostādnei vienmēr ir norādījums uz to visiem zināmo un neapstrīdamo faktu, ka studentu vidū ir un nevar nebūt ļoti dažādas grupas pēc viņu politiski sociālajiem uzskatiem un tāpēc prasība, lai pasaules uzskats būtu viengabalains un noteikts, nenovēršami atstums dažas no šim grupām, — tātad traucēs apvienošanos, tātad radīs ķildas, nevis vienprātīgu darbu, tātad novājinās kopējā politiskā spiediena spēku utt. bez gala.

Aplūkosim tuvāk šo šķietami labo prātojumu. Ņemsim, piemēram, studentu sadalījumu grupās pēc žurnālā „Stu-dents“ 1. nr-a, — šai pirmajā numurā redakcija vēl nebija izvirzījusi prasību pēc noteikta un viengabalaina pasaules uzskata, tāpēc būtu grūti turēt redakciju aizdomās par tieksmi uz sociāldemokrātisku ,,šaurību '. Redakcijas raksts „Studenta" 1. nr-ā mūslaiku studentu vidū izšķir četras lielas grupas: 1) vienaldzīgais pūlis — „personas, kas pilnīgi indiferenti izturas pret studentu kustību"; 2) „akademisti" — kas atzīst studentu kustību vienīgi uz akadēmiska pamala; ;$) „ikvienas studentu kustības pretinieki vispār — nacionālisti, antisemīti utt."; 4) „politiķi" — kas atzīst cīņu par cara despotisma gāšanu. „Šī grupa savukārt sastāv no diviem pretējiem elementiem — no revolucionāri noskaņotas, tīri buržuāziskās politiskas opozicijas un — no pēdējo dienu radītā (vai tikai pēdējo dienu? Л'. Ļeņins) — sociālistiski noskaņotā revolucionārā inteliģentā proletariāta". Ja vēl ievēro to, ka pēdējā apakšgrupa savukārt sadalās, kā visiem zināms, studentos sociālistos revolucionāros un studentos sociāldemokrātos, tad izrādīsies, ka mūslaiku studentu vidū ir sešas politiskas grupas: reakcionāri, vienaldzīgie, akade-misti, liberāļi, sociālisti revolucionāri un sociāldemokrāti.

Jājautā: vai šis grupējums nav nejaušs? vai tas nav pagaidu sadalījums pēc noskaņojuma? Pietiek tieši uzdot šo jautājumu, lai katrs cilvēks, kas kaut cik pazīst lietas stāvokli, tūlīt atbildētu uz to negativi. Un cita grupējuma arī nevarēja būt mūsu studentu vidū, tāpēc ka viņi ir inteliģences visatsaucīgākā daļa, bet inteliģenci tāpēc arī sauc par inteliģenci, ka tā visapzinīgāk, visnoteiktāk un vispre-cizāk atspoguļo un izsaka šķiru interešu un politisko grupējumu attīstību visā sabiedrībā. Studenti nebūtu tie, kas viņi ir, ja viņu politiskā grupēšanās neatbilstu politiskajam

grupējumam visā sabiedrībā, — „atbilstu" ne tādā ziņā, ka studentu un sabiedriskās grupas pēc viņu spēka un skaita būtu pilnīgi proporcionālās, bet tai ziņā, ka studentu vidū nepieciešami un nenovēršami jābūt visām tām grupām, kādas ir sabiedrībā. Un visai Krievijas sabiedrībai ar tās šķiru antagonismu (samērā) embrionālo attīstību, ar tās politisko nevainību, ar to, ka tās milzīgās jo milzīgās iedzīvotāju masas nomāc un apspiež policejiskais despotisms, — ir raksturīgas tieši tādas sešas grupas: reakcionāri, vienaldzīgie, kulturnieki, liberāļi, sociālisti revolucionāri un sociāldemokrāti. „Akademistu" vietā es šeit ieliku „kulturnie-kus“, t. i., tos, kas atzīst legālo progresu bez politiskas cīņas, progresu uz patvaldības pamata. Tādi kulturnieki ir visos Krievijas sabiedrības slāņos, un visur viņi līdzīgi studentu „akademistiem" aprobežojas ar profesionālo interešu šauro loku, ar tautas saimniecības zināmu nozaru vai valsts un vietējās pārvaldes iestāžu uzlabošanu, visur viņi bailīgi vairās no „politikas", neatšķirdami (kā neatšķir akademisti) dažādu virzienu „politiķus" un saucot par politiku itin visu, kas attiecas uz... pārvaldīšanas formu. Kullurnieku slānis vienmēr bijis un ir vēl tagad mūsu liberālismā plašs pamats: „miera" laikos (t. i., tulkojot „krievu" valodā, politiskās reakcijas laikos) kulturnieka un liberāļu jēdzieni gandrīz pilnīgi saplūst, un pat arī kara laikos, sabiedrības noskaņas kāpinājuma laikos, laikos, kad pieaug spiediens pret patvaldību, izšķirība starp šiem jēdzieniem nereti paliek neskaidra. Krievijas liberālis, pat tad, kad viņš brīvā ārzemju izdevumā uzstājas publikas priekšā ar tiešu un atklātu protestu pret patvaldību, tomēr nebeidz just sevi visvairāk par kulturnieki? un pēkšņi sāk spriest kā vergs vai, ja gribat, legāli, lojāli, kā uzticams pavalstnieks: skaties „Osvoboždcņije".

Noteiktas un visiem skaidri saredzamas robežas trūkums starp kullurniekiem un liberāļiem ir vispār raksturīgs visam Krievijas sabiedrības politiskajam grupējumam. Mums varētu gandrīz vai teikt, ka iepriekš minētais sadalījums sešās grupās ir nepareizs, jo tas neatbilst Krievijas sabiedrības šķiris-kajain sadalījumam. Bet tāds iebildums būtu nepamatots. Šķiriskais sadalījums, protams, ir politiskā grupējuma visdziļākais pamats; gala aprēķinā tas vienmēr, protams, nosaka šo grupējumu. Bet šis dziļais pamats atklājas tikai līdz ar vēstures attīstības gailu un līdz ar šās attīstības dalībnieku

im radītāju apzinīgumu. Šo „gala aprēķinu" izdara tikai politiskā cīņa, — dažreiz ilgas, neatlaidīgas, gadiem un gadu desmitiem ilgstošas cīņas rezultātā, kura te brāzmaini izpaužas dažādās politiskās krizēs, te atslābst un it kā uz laiku apstājas. Ne velti, piemēram, Vācijā, kur politiskā cīņa iegūst sevišķi asas formas un kur sevišķi apzinīgi cīnās avangarda šķira — proletariats, — vēl arvien pastāv tādas partijas (un spēcīgas partijas) kā centrs, kas ar konfesionālās atšķirības pazīmi aizsedz savu neviendabīgo (bet vispār pilnīgi antiproletarisko) šķirisko saturu. Tāpēc jo mazāk var brīnīties par to, ka mūslaiku politisko grupu šķiriskā izcelšanās Krievijā visstiprākajā mērā tiek aptumšota ar visas tautas politisko beztiesīgumu, ar lieliski organizētas, idejiski saliedētas, tradicionāli sevī noslēgtas birokrātijas kundzību pār tautu. Drīzāk jābrīnās par to, cik spēcīgi Krievijas eiropiski kapitālistiskā attīstība par spīli tās azia-liski politiskajai iekārtai jau paspējusi ietekmēt sabiedrības politisko grupējumu.

Ikkatras kapitālistiskās valsts avangarda šķira — rūpniecības proletariats arī pie mums jau nostājies uz organizētas masu kustības ceļa sociāldemokrātijas vadībā, zem tās pro-gramas karoga, kura jau sen kļuvusi par visa starptautiskā apzinīgā proletariāta programu. Kategorija, kas vienaldzīga pret politiku, ir, protams, neizmērojami lielāka Krievijā nekā jebkurā Eiropas zemē, bet arī pie mums jau vairs nevar būt runa par šās kategorijas primitivo un pirmatnējo neskarlību: neapzinīgo strādnieku -— pa daļai arī zemnieku — vienaldzību arvien biežāk un biežāk aizstāj politiskās kurnēšanas un akliva protesta uzliesmojumi, uzskatāmi pieradot, ka šai vienaldzībai nav nekā kopīga ar paēdušo buržuju un sīkburžuju vienaldzību. Šī pēdējā šķira, kas skaita ziņā ir sevišķi liela Krievijā, kur kapitālisma attīstība vēl samērā vāja, no vienas puses, jau neapšaubāmi sāk piegādāt arī reakcionārus, apzinīgus un konsekventus, — no otras puses, un nesalīdzināmi biežāk, tā vāji vēl atšķiras no visas pelēkās un nomāktās „darba tautas", atrazdama sev ideologus raznooincu inteliģences plašajos slāņos, kuras pasaules uzskats vēl ir pilnīgi nenobriedis un kura neapzinīgi jauc demokrātiskās un primitivi sociālistiskās idejas. Tieši šī ideoloģija arī ir raksturīga vecajai Krievijas inteliģencei, tiklab viņas liberāli narodņiciskās daļas labajam

spārnam, kā ari viskreisākajam — „sociālistiem revolucio-nariem“.

Es teicu: ,,vecajai“ Krievijas inteliģencei. Pie mums jau radusies arī jaunā inteliģence, kuras liberalisms jau gandrīz atbrīvojies (protams, ne boz krievu marksisma palīdzības) no primitivā narodņicisma un izplūdušā sociālismā. īstas buržuāziski liberālās inteliģences veidošanās pie mums iet uz priekšu septiņu jūdžu soļiem, sevišķi tāpēc, ka šai procesā piedalās tik veikli un pret katru modē nākušu oportu-nismu dvesmu atsaucīgi cilvēki kā kgi Struves, Berdjajevi, Bulgakovi un Ko. Beidzot, kas attiecas uz Krievijas sabiedrības liberālajiem un reakcionārajiem slāņiem, kuri nepieder pie inteliģences, tad viņu saites ar mūsu buržuāzijas un mūsu zemes īpašnieku to vai citu grupu šķiras interesēm ir pieliekami skaidras katram, kas kaut cik pazīst, piemēram, mūsu zemstu, domju, biržu, gada tirgu komiteju utt. darbību.

Tātad mēs nonācām pie neapšaubāma secinājuma, ka mūsu studentu politiskā grupēšanās nevis nejauši, bet nepieciešami un nenovēršami ir tieši tāda, kādu mēs to iepriekš attēlojām saskaņā ar avīzes „Students'* 1. nr-u. Konstatējuši šo faktu, mēs jau varam viegli orientēties strīdīgajā jautājumā par to, kas īsti jāsaprot ar „studentu idejisko apvienošanu", viņu „revolucionizēšanu" u. tml. Xo pirmā acu uzmetiena šķiet pat ārkārtīgi dīvaini, kā varēja izrādīties strīdīgs tāds vienkāršs jautājums. Ja studentu politiskā grupēšanās atbilst sabiedrības politiskajam grupējumam, vai tad tas pats par sevi jau nenozīmē, ka ar studentu „idejisko apvienošanu" var saprast tikai vienu no diviem: vai nu to, ka pēc iespējas lielāks studentu skaits nonāk pilnīgi noteiktu sociāli politisku ideju lokā, vai arī to, ka noteiktas politiskas grupas studenti pēc iespējas jo cieši tuvojas šās grupas pārstāvjiem ārpus studentu saimes? Vai nav pats par sevi skaidrs, ka par studentu revolucionizēšanu var runāt tikai no pilnīgi noteikta uzskata viedokļa par šās revolucionizēšanas saturu un raksturu? Sociāldemokrātam, piemēram, tā nozīmē, pirmkārt, sociāldemokrātiskās pārliecības izplatīšanu studentu vidū un cīņu pret tiem uzskatiem, kas gan saucas par „sociālistiski revolucionāriem", bet kam ar revolucionāro sociālismu nav nekā kopīga, un, otrkārt, tieksmi, paplašināt.

padarīt apzinīgāku un noteiktāku katru demokrātisku, lai skaitā ari akadēmisku kustību studentu vidū.

Kā tika sarežģīts un kā izrādījās strīdīgs tāds vienkāršs un skaidrs jautājums, — tas ir ļoti interesants un ļoti raksturīgs epizods. Strīds norisinājās starp avīzi „Rcvoļucion-naja Rossija" (13. un 17. nr.) un „Iskru" (31. un 35. nr.) sakarā ar Kijevas studentu novadniecību un studentu organizāciju apvienotās savienības padomes „atklāto vēstuli" (iespiesta avīzes „Revoļucionnaja Rossija“ 13. nr-ā un „Studenta" 1. nr-ā). II Viskrievijas studentu 1902. gada kongresa lēmumu par to, lai studentu organizācijām būtu sakari ar Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas komitejām, Kijevas savienības padome atzina par „šauru", pie kam pilnīgi acīm redzamu faktu, ka dažos apvidos viena studentu daļa simpatizē „sociālistu revolucionāru partijai", šķietami labi aizsedza ar ļoti „objektivu" un ļoti nepamatotu prātojumu par to, ka „studenti kā tādi nevar pilnīgi pieslieties nedz sociālistu revolucionāru partijai, nedz sociāldemokrātu partijai". „Iskra" norādīja, ka šis prātojums ir nepamatots, bet avīze „Revoļucionnaja Rossija", protams, nostājās kā klints, lai to aizstāvētu, apsūdzēdama iskriešu „sadalīšanas un sašķelšanas fanātiķus" „lakta trūkumā", politiskās gatavības trūkumā.

Pēc tā, kas teikts jau iepriekš, šāda prātojuma aplamība jau ir pārāk acīm redzama. Runa ir par studentu lādu vai citādu politisko lomu. Un, lūk, sākumā, redziet, jāaizver acis uz to, ka studenti nav atšķelti no pārējās sabiedrības un tāpēc vienmēr un nenovēršami atspoguļo sevī visu sabiedrības politisko grupēšanos. Pēc tam ar aizvērtām acīm sāk pļāpāt par studentiem kā tādiem vai par studentiem vispār. Rodas secinājums... ka sadalīšanās un sašķelšanās, kas saistīta ar pievienošanos tai vai citai politiskai partijai, ir kaitīga. Skaidrs kā diena — lai novestu šo kuriozo prātojumu līdz galam, vajadzēja pārlēkt no politiskā pamata uz profesionālo jeb mācības pamalu. Un avīze „Revoļucionnaja llossija" rakstā „Studenti un revolūcija" (17. nr.) izdara tieši tādu salto mortale, atsaukdamās, pirmkārt, uz visu studentu interesēm, uz visu studentu cīņu, bet, otrkārt, uz studentu mācības mērķiem, uz uzdevumiem sagatavoties turpmākai sabiedriskai darbībai, uz uzdevumiem sagatavot apzinīgus politiskus cīnītājus. Abas šīs atsauksmes ir visai pareizas, — tikai uz lietu tās neatliecas un jautājumu tikai sarežģī. Jautājums ir par politisko darbību, kas pēc pašas savas būtības nesaraujami saistīta ar partiju cīņu un nenovēršami prasa izvēlēties kādu noteiktu partiju. Kādējādi tad no šās izvēles var atrunāties ar to. ka katrai politiskai darbībai ir vajadzīga visnopietnākā zinātniskā sagatavošanās, stingru uzskatu „izstrādāšana", vai ar to, ka nekāds politiskais darbs nevar aprobežoties ar zināma virziena politiķu pulciņiem vien, bet tas jāvirza arvien plašākos un plašākos iedzīvotāju slāņos, tam jāsakļaujas ar katra slāņa profesionālajām interesēm, jāsavieno profesionālā kustība ar politisko, jāpaceļ pirmā līdz otrās līmenim?? Taču jau tas fakts vien, ka cilvēkiem, lai aizstāvētu savu poziciju, nākas ķerties pie līdzīgām atrunām, acīm redzami parāda, cik lielā mērā viņiem pašiem trūkst gan noteiktas zinātniskas pārliecības, gan stingras politiskas līnijas! No kuras puses arī tuvotos lietai, jūs redzat jaunu un atkal jaunu apstiprinājumu tai vecajai patiesībai, ko sen jau sludina sociāldemokrāti, vajājot sociālistu revolucionāru ekvilibristiku gan zinātniski teorētiskā, gan praktiski politiskā ziņā, — starp marksismu, no vienas puses, Rietumeiropas „kritisko" oportunismu, no otras puses, un Krievijas sīkburžuazisko narodņicismu, no trešās puses^15.

Patiešām, iedomājieties kaut cik attīstītas politiskas attiecības un paraugieties uz mūsu „strīdīgā jautājuma" praktisko nostādni. Iedomāsimies, ka mūsu priekšā ir klerikāļu, liberāļu un sociāldemokrātu partija. Tās darbojas zināmos apvidos, teiksim, dažos studentu un kaut vai strādnieku šķiras slāņos. Tās cenšas piesaistīt savā pusē iespējami lielāku skaitu visietekmīgāko pārstāvju kā no vieniem, tā no otriem. Jājautā, vai ir iedomājama tāda lieta, ka pret to, ka šie pārstāvji izvēlas kaut kādu vienu noteiktu partiju, tās sāktu sacelties uz tā pamata, ka visiem studentiem un visai strādnieku šķirai ir zināmas kopīgas mācības un profesionālās intereses? Tas būtu tas pats, ja partiju cīņas nepieciešamību sāktu apstrīdēt ar atsaukšanos uz grāmatu iespieša-

nas mākslu, kas dara tādu labumu visām partijām bez izšķirības. Nav nevienas partijas civilizētajās zemēs, kas nesaprastu iespējami plašāku un pamatīgāk nostādītu mācības un profesionālu savienību milzīgo labumu, bet katra cenšas pēc tā, lai šinīs savienībās pārsvarā būtu tieši viņas ietekme. Kas gan nezina, ka atsaukšanās uz to vai citu iestāžu bezpartejiskumu parasti nav nekas vairāk kā liekulīga frāze valdošo šķiru mutē, kuras grib notušēt to, ka pastāvošās iestādes 99 gadījumos no simta ir jau piesātinātas ar visnoteiktāko politisko garu? Bet, lūk, mūsu sociālistu revolucionāru kgi, pēc būtības, tieši arī dzied slavas dziesmas par godu „bezpartejiskumam". Ņemiet, piemēram, avīzes „Revoļucionnaja Rossija" (17. nr.) šādu izjustu tirādi: „Kas tad tā par tuvredzīgu taktiku, kad revolucionārā organizācija katrā ziņā vēlas ieraudzīt katrā citā patstāvīgā, tai nepakļautā organizācijā konkurentu, kurš jāiznīcina, kura vidē katrā ziņā jāievieš sadalīšanās, šķelšanās, dezorganizacija?“. Tas teikts sakarā ar Maskavas sociāldemokrātiskās organizācijas 1896. g. uzsaukumu, kura pārmet studentiem, ka viņi pēdējos gados noslēgušies savu universitātes interešu šaurajā lokā, un kuru „Revoļucionnaja Rossija" pamāca, ka studentu organizācijas pastāvēšana nekad netraucē tos, kas „ir nobrieduši revolucionārā ziņā“, atdot savus spēkus strādnieku lietai.

Palūkojieties, kāds šeit juceklis. Konkurence ir iespējama (un nenovēršama) tikai starp politisku un atkal politisku organizāciju, starp politisku un atkal politisku tieksmi. Starp savstarpējas palīdzības biedrību un revolucionāru pulciņu konkurence nav iespējama, un, piedēvējot pēdējam vēlēšanos katrā ziņā iznīcināt pirmo, „Revoļucionnaja Rossija" runā tīrās blēņas. Bet, ja lai pašā savstarpējās palīdzības biedrībā radusies zināma politiska tieksme, — piemēram, neatbalstīt revolucionārus vai bibliotēkā izņemt no apgrozības nelegālās grāmatas, — tad katram godīgam „politiķim" konkurence un tieša cīņa ir obligātā. Ja ir cilvēki, kas ieslēdz pulciņus šauros universitātes interešu ietvaros (bet tādi cilvēki, bez šaubām, ir, un 1896. gadā to bija vēl daudz vairāki), tad cīņa starp viņiem un cilvēkiem, kuri sludina nevis interešu sašaurināšanu, bet gan paplašināšanu, gluži tāpat ir nepieciešama un obligātā. Bet Kijevas padomes atklātajā VĒSTULE, kas izraisīja avīzes „Rcv. Rossija" polemiku ar „Iskru", taču runa

.1 7. sēj.

bija par izvēli nevis starp studentu un revolucionārajām organizācijām, bet starp dažādu virzienu revolucionārajām organizācijām. Tātad izvēlēties sākuši tieši tic, kas jau „nobrieduši revolucionārā ziņā“, bet mūsu „sociālisti revolucionāri" velk viņus atpakaļ, motivēdami, ka konkurence starp revolucionāro un tīri studentu organizāciju tuvredzīga... Tas jau ir pārāk nesakarīgi, kungi I

Studentu revolucionārā daļa sākusi izvēlēties starp divām revolucionārām partijām, bet to pacienā ar šādu pamācību: „ne ar“ „noteiktas" (labāka, protams, ir nenoteiktība...) „partijas etiķetes" (vienam etiķete, bet otram — karogs) „uztiepšanu", „ne ar vardarbību pret biedru studentu prātu un sirdsapziņu" (visu zemju buržuāziskā prese sociāldemokrātijas pieaugumu vienmēr izskaidro ar vadītāju un kūdītāju vardarbību pret miermīlīgo biedru sirdsapziņu...) „panāca šo ietekmi", t. i., studentu sociālistiskās daļas ietekmi uz pārējo daļu. Šķiet, katrs kārtīgs students novērtēs pēc nopelniem šo sociālistu apsūdzību etiķešu „uztiep-šanā" un „vardarbībā pret sirdsapziņu". Un šīs nevarīgās, neprincipialās un bezrakstura runas tiek teiktas Kiievijā, kur partijas organizācijas, partijas izturētības un goda, partijas karoga jēdzieni ir vēl tik ārkārtīgi vāji!

Revolucionārajiem studentiem mūsu „sociālisti revolucionāri" norāda kā paraugu agrākos studentu kongresus, kuri pasludināja savu „solidaritāti ar vispārpolitisko kustību, pilnīgi neievērojot to frakcionaro nesaticību, kāda pastāv revolucionāru nomelnē". Kas ir — „vispārpolitiska" kustība? Sociālistiskā kustība plus liberālā kustība. Neievērot šo izšķirību — nozīmē nostāties tiešās un tuvākās, t. i., tieši liberālās kustības pusē. Un uz to aicina „sociālisti revolucionāri"! Novērsties no partijas cīņas aicina cilvēki, kas sauc sevi par īpašu partiju! Vai gan tas nerāda, ka tāda partija nav spējīga realizēt savu politisko preci pati zem sava karoga un spiesta ķerties pie kontrabandas? Vai no tā nav skaidrs, ka šai partijai trūkst kaut kādas savas noteiktas programas bāzes? Tūlīt mēs to redzēsim.

Sociālistu revolucionāru kļūdas viņu prātojumos par studentiem un revolūciju nevar tikt izskaidrotas tikai ar neloģis-kumu vien, ko mēs centāmies pierādīt iepriekš. Vienā ziņā

ми apgalvot pretējo: viņu prātojumu ncloģiskums izriet no viņu pamatkjūdas. Kā ,,partija“ viņi no paša sākuma ieņēma liiilu iekšēji pretrunīgu, tādu slidenu poziciju, ka cilvēki, kas pilnīgi godīgi un pilnīgi spējīgi politiski domāt, nevarēja uz Ins noturēties bez pastāvīgas svārstīšanās un krišanas. Vajag vienmēr atcerēties, ka ne ar to vai citu rakstnieku, ar to vni citu darbinieku dažādām kļūdām sociāldemokrātijā izskaidro to ļaunumu, ko „sociālisti revolucionāri'1 nodara sociālismā lietai, bet, gluži otrādi, visas šīs kļūdas viņa uzskata par neīstas programaliskas un politiskas pozicijas nenovēršamu rezultātu. Tādā jautājumā kā studentu jautājums sis neīstums parādās sevišķi uzskatāmi un pretruna starp buržuāziski demokrātisko viedokli un revolucionārā sociālismā mānīgo ietērpu kļūst acīm redzama. Patiešām, ielūko-ļietics avīzes „Revoļucionnaja Rossija" programas raksta .Studenti un revolūcija" domu gaitā. Pirmajā vietā autors liek „jaunatnes" „centienu nesavtīgumu un tīrību", „ideālo motivu spēku". Tās „novatorisko" politisko centienu izskaidrojumu viņš meklē tieši šeit, bet nevis tajos Krievijas sabiedriskās dzīves reālajos apstākļos, kuri, no vienas puses, rada nesamierināmu pretrunu starp patvaldību un ļoti plašajiem un ļoti neviendabīgajiem iedzīvotāju slāņiem, bet, no otras puses, — ārkārtīgi apgrūtina (drīz jau būs jāsaka: apgrūtināja) politiskās neapmierinātības citādu izpausmi nekā ar universitātes starpniecību vien.

Pēc tam autors uzbrūk sociāldemokrātu mēģinājumiem izturēties apzinīgi pret politisko grupu atšķirību studentu vidū, ciešāk saliedēt viendabīgas politiskas grupas un atdalīt to, kas politiski neviendabīgs. Nevar teikt, ka autors kritizētu viena vai olra šā mēģinājuma nepareizību, — būtu smieklīgi apgalvot, ka visi šie mēģinājumi un it visur vienmēr bijuši sekmīgi. Nē, autoram pilnīgi sveša pali ideja par to, ka šķiras interešu atšķirībai nenovēršami jāizpaužas arī politiskajā grupējumā, ka studenti ar visu savu nesavtīgumu, tīrību, ideālismu u. t. jpr. nevar būt izņēmums visā sabiedrībā, ka sociālistā uzdevums ir nevis notušēt šo atšķirību, bet, gluži otrādi, izskaidrot to iespējami plašākai masai un nostiprināt to politiskā organizācijā. Autors aplūko lietas no buržuāziskā demokrātā ideālistiskā viedokļa, bet nevis no sociāldemokrātā materiālistiskā viedokļa.

Tāpēc autors nekaunas izvirzīt un atkārtot revolucionāro

r

studentu lozungu par „vispārpolitisko kustību''. Viņam smaguma centrs atrodas tieši vispārpolitiskajā, t. i., vispārdemo-kratiskajā kustībā, kam jābūt vienotai. Šo vienību nedrīkst traucēt „tīri revolucionāri pulciņi", kam jāgrupējas „paralēli visu studentu organizācijai". No šās plašās un vienotās demokrātiskās kustības interešu viedokļa partijas etiķešu „uztiepšana" un vardarbība pret biedru prātu un sirdsapziņu ir, protams, noziedzīga. Tieši tā uz to raudzījās ari buržuāziskā demokrātijā 1848. gadā, kad mēģinājumi norādīt uz buržuāzijas un proletariāta šķiras interešu pretrunu izraisīja „atdalīšanas un sašķelšanas fanātiķu" „vispārēju" nosodīšanu. Tieši tā uz to raugās arī buržuāziskās demokrātijās visjaunākais paveids, — oportunisti un revizionisti, kuri alkst pēc vienolas lielas demokrātiskās partijas, kas mierīgi iet pa reformu ceļu, pa šķiru sadarbības ceļu. Visi viņi vienmēr bijuši un nevar nebūt „frakcionarās" nesaticības ienaidnieki un „vispārpolitiskās" kustības piekritēji.

Jūs redzat: sociālistu revolucionāru prātojumi, kas aplami un līdz smieklīgumam pretrunīgi no sociālistā viedokļa, kļūst pilnīgi saprotami un konsekventi no buržuāziski demokrātiskā viedokļa. Tas ir tāpēc, ka sociālistu revolucionāru partija būtībā nav nekas cits kā buržuāziskās demokrātijās frakcija, frakcija, kas sava sastāva ziņā lielāko liesu inteli-ģentiska, viedokļa ziņā lielāko tiesu sīkburžuaziska, sava teorētiskā karoga ziņā — eklektiski savieno visjaunāko opor-tunismu ar tēvu tēvu narodņicismu.

Buržuāziskā demokrātā apvienošanās frazeoloģijas labākais atspēkojums ir pati politiskās attīstības un politiskās cīņas gaita. Arī Krievijā patiesās kustības pieaugums jau paspējis novest pie šāda atspēkojuma. Es te domāju „akadēmiski" kā studentu īpašas grupas nošķiršanos. Kamēr nebija īstas cīņas, akademisti nenošķīrās no „visu studentu" masas un visas studentu „domājošās daļas" „vienība" šķita nesatricināma. Bet, tiklīdz sākās cīņa, — neviendabīgo elementu šķelšanās kļuva nenovēršama^16.

Pretēji visādām tukšām runām par it visu un kura katra apvienošanos — politiskās kustības un tieša pret patvaldību vnsta uzbrukuma progress tūliņ pat iezīmēja arī noteiktības progresu politiskajā grupējumā. Ka akademistu atdalīšanās no politiķiem ir liels solis uz priekšu, par to nezin vai sāks šaubīties kaut viens cilvēks. Bet vai šī atdalīšanās nozīmē, ka studenti sociāldemokrāti „saraus sakarus" ar aka-dernistiem? Avīzei „Revoļucionnaja Rossija" liekas, ka jā (sk. 17. nr-u, 3. Ipp.).

Bet tas viņai tā liekas tikai tās juteklības dēļ, ko mēs jau atklājām iepriekš. Politisko virzienu pilnīga norobežošanās nebūt nenozīmē aroda un mācības savienību „šķelšanos". Sociāldemokrāts, kas spraudīs sev uzdevumu darboties studentu vidū, katrā ziņā centīsies iespiesties pats vai ar savu nģ'cnlu palīdzību pēc iespējas plašāku „tīri studentisku" un pašizglītības pulciņu pēc iespējas lielākā skaitā, centīsies paplašināt tā redzes loku, kurš prasa tikai akadēmisko brīvību vien, centīsies propagandēt tieši sociāldemokrātisko programu to vidū, kuri vēl meklē kaut kādu programu.

Rezumējam. Zināma studentu daļa grib sev izstrādāt noteiktu un viengabalainu sociālistisku pasaules uzskatu. Studentiem, kas vēlas praktiski piedalīties revolucionārajā kustībā, šā sagatavošanas darba gala mērķis var būt tikai — apzinīgi un negrozāmi izvēlēties vienu no diviem virzieniem, kas pašlaik izveidojušies revolucionārajā vidē. Kas protestē pret šādu izvēli studentu idejiskas apvienošanas vārdā, viņu revolucionizēšanas vārdā vispār u. tml., — tas aptumšo sociālistisko apziņu, tas patiesībā sludina tikai bezidejis-kumu. Studentu politiska grupēšanās nevar neatspoguļot visas sabiedrības politisko grupējumu, un katra sociālistā pienākums ir censties pēc tā, lai politiski neviendabīgas grupas tiktu norobežotas pēc iespējas apzinīgāk un konsekventāk. Soc.-rev. partijas aicinājums studentiem — „pasludināt savu solidaritāti ar vispārpolitisko kustību un nemaz neievērot frakcionaro nesaticību revolucionāru nometnē" — pēc savas būtības nav nekas cits kā aicinājums no sociālistiskā viedokļa atpakaļ uz buržuāziski demokrātisko viedokli. Tas nav nekāds brīnums, jo „soc.-rev. partija" ir tikai buržuāziskās demokrātijās frakcija Krievijā. Ja students sociāldemokrāts sarauj sakarus ar visu citu virzienu revolucionāriem un politiķiem, tad tas nebūt nenozīmē, ka liek

sarauti sakari ar visām studentu un izglītības organizācijām; gluži otrādi, tikai atzīstot pilnīgi noteiktas programas viedokli, var un vajag strādāt visplašākajās studentu aprindās, lai paplašinātu akadēmisko redzes loku un lai propagandētu zinātnisko sociālismu, t. i., marksismu.

P. S.* Turpmākajās VĒSTULEs es gribētu parunāt ar „Stu-denta“ lasītājiem par marksisma nozīmi viengabalaina pasaules uzskata izstrādāšanai, par sociāldemokrātiskās partijas principiālo un taktisko atšķirību no soc.-rev. partijas, par studentu organizēšanas jautājumiem un par studentu attiecībām pret strādnieku šķiru vispār.

Iespiests 1903. g. septembrī avī:ē „Students'1, 2. un 3. nr-ā

Paraksts N. Ļeņins Iespiests pēc avīzes „Students" teksta

— Post seriplum — piemetinājums. Red.

OTRAIS PARTIJAS KONGRESS

BAKSTA PT.ĀNS ,e

To sen jau gaidīja.

Kāpēc lēni? (Sociālisti revolucionāri un sociāldemokrāti. Patiesa masu kustība. Mietpilsonība un politika.)

Kongresa galvenais darbs: noformēt.

1 x Programa. Tās nozīme. „Nomadu" perioda^17 gals. Balsts cīņā pret liberāliem, sociālistiem revolucionāriem etc.[17]

Vadība propagandā „ aģitācijā.

2? Organizatoriskie statūti. To Vietējā autonomija. (2 centri.) pret vadītājiem. Personīgās un Statutu izpratnes un lietoSanas Sana.

nozīme. Centralisms. Biedriska izturēšanās politiskās attiecības, paņēmienu izstrādā-

‘.V; Rezolūcijas.liberāļi (divas) sociālisti revolucionāri

demonstrācijās arodnieciskā cīņa

partijas literatūra

1. liberāli2. liberāļi3. sociālisti revolucionāri4. partijas literatūra5. demonstrācijās6. arodnieciskā ciņa

svarīgi

7. fabriku stārasti

8. 1904. g. kongress

9. Kišiņevas grautiņš

10. sektanti

nesvarīgi

11. skolu jaunatne

12. izturēšanās pie pratināšanas

Bunda izstāšanās. Labāk atklāti. Taktika: nošķirtības kaitīguma izskaidrošana. (Bundistu nacionālisms un organizatoriskās tenkas.)

Protokoli.

Sarakstīts 1903. g. septembra beigās un oktobra sākumā

Iespiests pēc rokrakstu

Pirmoreiz iespiests 1927. g. Ļeņina rakstu un materiālu krājuma VI

NEKAUTRĪBAS MAKSIMUMS UN LOĢIKAS MINIMUMS

46. nr-ā mēs pārdrukājām un novērtējām Bunda V kongresa rezolūciju par Bunda stāvokli KSDS Partijā. Savā 9. (22.) septembra lapiņā Bunda ārzemju komiteja mums atbild ļoti sīki un visai nikni. Sās niknās atbildes vissvarīgākā daļa ir šāds fenomenāls atklājums: „Bez maksimālajiem statūtiem (sic![18]) Bunda piektais kongress izstrādājis vēl minimālos statūtusun šis minimālais tiek arī pilnīgi citēts, pie kam divās piezīmēs paskaidrots, ka „autonomijas noraidīšana1^18 un prasība par to, ka citas partijā ietilpstošās daļas drīkst griezties pie ebreju proletariāta tikai ar Bunda CK atļauju, „jāizvirza kā ultimāts". Tā nolēmis Bunda V kongress.

Vai nav liesa, cik tas... skaisti? Bunda kongress izstrādājis uzreiz divus statūtus, nosakot uzreiz — gan savu vēlējumu un prasību maksimumu, gan minimumu. Pie tam minimums liek saprātīgi (ak, visaugstākajā mērā saprātīgi!) paslēpts kabatā. Tiek publicēts (7. (20.) augusta lapiņā) tikai maksimums, un pie tam publiski, tieši un skaidri tiek paziņots, ka šis statūtu maksimālais projekts „jāieleic Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas II kongresam kā bāze (to ievērojiet!) jautājuma apspriešanai par Bunda stāvokli partijā^19 [20]. Oponenti, protams, brūk virsū šim maksimumam ar sevišķu niknumu tāpēc, ka tas ir maksimums, ka tas ir tā virziena, ko viņi nosoda, „pēdējais vārds^21. Tad j>ēc mēneSa cilvēki, nejuzdami ne mazāko apmulsumu, izvelk no kabatas „minimumu" un draudoši piebilst: „ultimāts"!

Tas jau nav vairs „pēdējais vārds", bet īstā galīgā cena... Bet, kungi, vai patiešām galīgā? Vai jums otrā kabatā nav minimālā minimuma? Vai tas neparādīsies dienas gaismā tā apmēram vēl pēc kāda mēneša?

Mēs stipri baidāmies, ka bundistiein viss šā maksimuma un minimuma „skaistums" ir vāji saprotams. Uzprasīt trīsreiz dārgāk, tad nolaist 7o°/o un paziņot: „galīgā cena", — vai tad citādi maz var tirgoties? Vai tad starp tirgošanos un politiku ir starpība?

Ir, kungi, uzdrošināmies jums apgalvot, ka ir. Pirmkārt, politikā dažas partijas sistemātiski realizē zināmus principus, bet principu dēļ tirgoties nav pieklājīgi. Otrkārt, kad ļaudis, kas sevi pieskaita pie vienas partijas, uzskata dažas savas prasības par ultimātu, t. i., kā noteikumu pašai piederībai pie partijas, tad politiskais godīgums prasa, lai šo apstākli neslēptu, nenoglabātu „uz laiku“ kabatā, bet, gluži otrādi, lai to jau pašā sākumā izvirzītu atklāti un noteikti.

Mēs jau sen sludinām bundistiem šīs vienkāršās patiesības. Jau februārī (33. nr-ā) mēs rakstījām, ka spēlēt slēpšanos nav gudri un neklājas, ka Bunds ir uzstājies atsevišķi (ar paziņojumu par OK), jo tas gribēja uzstāties kā viena puse, kas uzstāda visai partijai noteikumus*. Par šādu lietas novērtējumu mūs toreiz aplēja ar veselu spaini specifiski bundisku (ar tādu pašu tiesību var teikt: specifiski tirgus sievu) lamu vārdu, bet pa tam notikumi tagad ir parādījusi, ka mums bija taisnība. Tieši kā viena puse uzstājas Bunds V kongresa lēmumos, uzstādot visai partijai tiešus ultimātus! Tieši tādu jautājuma nostādni mēs vienmēr gribējām panākt no bundistiem, pierādīdami, ka tā nenovēršami izriet no viņu ieņemtās pozicijas: bundisti dusmīgi protestēja, izvairījās un izlocījās, bet beigu beigās viņiem tomēr bija jāparāda savs „minimums".

Tas ir kuriozi, bet vēl daudz kuriozāk ir tas, ka Bunds

nekā pirms diviem gadiem? ,,Iskra“ cer, ka lasītājs neatcerēsies!... Apmierinieties, apmierinieties, kungi: raksta autors jūsu maksimālos statūtus par pēdējo vārdu nosaucis tieši tāpēc, ka šis vārds bija teikts divas dienas (apmēram) pirms ,,Iskras“ 4(>. nr-a iznākšanas, bet nevis pirms diviem gadiem.

* Sk. Rakstu 4. izd., G. sēj., 273.—278. lpp. Iied.

joprojām izlokās ari tagad, joprojām runā par lo, ka ,,melīgs“ ir „vecais, visiem zināmais iskriešu izdomājums, Ka Bunds grib iestāties fedcrativā savienībā ar Krievijas partiju”. Šis izdomājums esot melīgs it kā tāpēc, ka statutu I. §, ko ieteicis Bunds, esot tieši pateikts par Bunda vēlēšanos būt par partijas daļu, bet nevis būt ar to savienībā.

Ļoti labi, kungi! Bet vai tad tai pašā paragrafā nav teikts, ka Bunds ir partijas federaliva daļa? vai tad visos maksimālajos statulos neliek runāts par līgumslēdzēju pusēm? vai lad minimālajos statūtos nav runa par ultimātu un par ,,pamatpunktu“ grozīšanu tikai ar partijā ietilpstošo daļu savstarpēju piekrišanu, pie kam nedz vietējās, nedz rajonu organizācijas par partijas daļām šai ziņā netiek atzītas? Jūs paši sakāt, ka par līgumslēdzēju pusi nevar būt nedz vietējā, nedz rajonu organizācija, bet vienīgi „saliedēta daļa, kam tāds pats raksturs kā Bundam“. Kā uz piemēru jūs paši norādāt, ka tāda saliedēta daļa varētu būt „Polijas, Lietuvas, Latvijas sociāldemokrātijā”, kā jās ar gudru ziņu piemetināt, „tās būtu partijāNu, bet ja tās nav partijā? un ja nacionālo organizāciju federāciju, kas vēlama jums, neatzīst par vēlamu un kategoriski noraida visa pārējā partija? Jūs taču ļoti labi zināt, ka lietas stāvoklis ir tieši tāds, jūš paši tieši paziņojat, ka jūs vairs neizvirzot prasību celt visu partiju uz tautību federācijās bāzes. Jājautā, pie kā tad jūs griežaties ar ultimātu? Vai nav acīm redzams, ka pie visas partijas, izņemot Bundn? Jūs ar savu izlocīšanos tikai parādāt loģikas minimumu, bet nevis pierādāt iskriešu izdomājuma melīgumu.

Bet, atļaujiet, — iebilst mums bundisti, — mēs taču no saviem minimālajiem statūtiem pat federāciju izmetām! Šā „drausmīgā” vārda svītrošana patiešām ir visinteresantākais epizods izdaudzinātajā pārejā no maksimuma uz minimumu. Nekur varbūt Bunda bezrūpība attiecībā uz principiem nav izpaudusies tik naivi. Jūs esat dogmatiķi, neglābjami dogmatiķi, jūs ne par kādiem labumiem pasaulē negribat atzīt „organizācijas” federativo „principu”. Bet mēs taču neesam dogmatiķi, mēs „jautājumu nostādām uz tīri praktiska pamata”. Jums nepatīk kaut kāds princips? Savādnieki! Tad mēs iztiksim pavisam bez principa, mēs „1. § formulējam tā, lai tas nebūtu noteikta organizācijas principa deklarāciju”. „Jautājuma smaguma centrs ir nevis principiālajā formulējumā, kas ievada statūtus, bel gan statu tu konkrētajos punktos, kas izrietējuši no ebreju strādnieku kustības vajadzību aplūkošanas, no vienas puses, un kustības visumā, — no otras puses” (9. [22.) septembra lapiņas 1. lpp.).

Šis prātojums pēc savas naivilates ir tik brīnum jauks, ka tā vien gribas noskūpstīt tā autoru. Bundists nopietni noticējis, ka dogmaliķi baidās tikai no dažiem drausmīgiem vārdiem, un nolēmis, ka dogmaliķis konkrētajos punktos nekā nesapratīs, ja šos vārdus svītros! Un, lūk, bundists strādā ar sviedriem vaigā, sastāda maksimumu, pietaupa (nebaltai dienai) minimumu, gatavo ultimātu Nr. 1, ultimātu Nr. 2... Oleum et operām perdidisti, amice! Mans draugs, tu velti zaudē laiku un pūles. Lai gan viltīgi (ak, cik apbrīnojami viltīgi!) noņemta izkārtne, dogmatiķis arī minimuma „konkrētajos punktos” saredz federatīvo principu. Šis princips redzams gan prasībā neaprobežot partijas daļu ne ar kādiem rajonu ietvariem, gan pretenzijā par ebreju proletariāta „vienīgo”[22] pārstāvniecību, gan prasībā par „pārstāvniecību” partijas Centrālajā Komitejā, gan tai apstāklī, ka partijas CK ir jāalņem tiesības nodibināt sakarus ar Bunda da|ām bez Bunda CK atļaujas, gan prasībā atzīt, ka galvenos punktus var grozīt tikai ar partijas da(u atļauju.

Nē, kungi. Smaguma centrs mūsu apskatāmajā jautājumā par Bunda stāvokli partijā atrodas tieši organizācijas noteikta principa deklarācijā, bet nebūt ne konkrētajos punktos. Smaguma centrs ir ceļa izvēlē. Vai padarīt likumīgu Bunda vēsturiski izveidojušos nošķirtību vai principā to noraidīt un atklāti, noteikti, droši un godīgi nostāties uz lielākas un lielākas, ciešākas un ciešākas tuvināšanās ceļa, saplūstot ar visu partiju. Saglabāt nošķirtību vai pavērsties uz saplūSanu. Tāda ir dilema.

Šās dilemas atrisināšana atkarīga no Bunda labās gribas, jo „ar varu nevar piespiest mīlēt”, kā mēs sacījām jau 33. nr-ā. Ja jūs vēlaties pavērsties uz saplūšanu, tad jūs noraidīsit federāciju un atzīsit autonomiju. Tad jūs sapratīsit, ka autonomija garantē tādu saplūšanas procesa pakāpenību, kurai pastāvot pārorganizēšanās notiktu ar vecā minimālu laušanu un pie tam tā, lai ebreju strādnieku kustība neko nezaudētu, bet gan it visu iegūtu no šās pārorganizēšanās un no šās saplūšanas.

Ja nevēlaties pavērsties uz saplūšanu, — tad jūs būsit par federāciju (tās maksimālajā vai minimālajā formā, ar deklarāciju vai bez deklarācijas), tad jūs baidīsities no „majorizē-šanas“, tad jūs Bunda bēdīgo nošķirtību pārvērtīsit par fetišu un sakarā ar nošķirtības iznīcināšanu sāksit kliegt par Bunda iznīcināšanu, tad jūs sāksit meklēt pamatojumu savai nošķirtībai un šajos meklējumos ķersities gan pie ebreju „nācijās“ monistiskās idejas^19, gan lietosit demagoģiju un tenkas.

Teorētiski pamatot federalismu var tikai ar nacionālistiskām idejām, un būtu dīvaini, ja mēs sāktu pierādīt bundis-tiein, ka ne jau nejauši federalisma deklarācija attiecināma uz to pašu IV kongresu, kas pieņēma deklarāciju par ebreju nācijās pastāvēšanu.

Praktiski diskreditēt saplūšanas ideju var tikai, uzrīdot neapzinīgos un biklos elementus pret ,,Iskras“ „drausmīgo^23' „arakčejevisko^24 organizatorisko plānu, kura vēlas visas komitejas „vienādi apcirpt^24 un neatļaut tām „ne soli spert bez pavēles no augšas^24. Kādas šausmas! Mēs nešaubāmies, ka tagad visas komitejas pasteigsies sadumpoties pret ežādas

cimdiem, Arakčejeva dūri u. t. jpr____Bet no kurienes jūs,

kungi, ņēmāt ziņas par šo neganto organizatorisko plānu? No literatūras? Kāpēc tad jūs to necitējat? No dīkdienīgo partijas kūmiņu nostāstiem, kuras no visdrošākajiem avotiem zina visus, nu itin visus sīkumus par šo arakčejevismu? Pēdējais pieņēmums ir gandrīz ticamāks, jo pat ar loģikas minimumu nebūtu viegli sajaukt vienā čupā tādu nepieciešamu prasību, lai CK „būtu iespējo nodarboties ar katru līdz pēdējam cilvēkam partijā***, ar tādu apzinātu tenku biedēkli, ka CK „visu darīs^24 un „visu reglamentēs**. Vai vēl: kas tās par blēņām, ka „starp perifēriju un centru^24 būs „lose Organisationen****? Mēs nojaušam: mūsu lāga bundisti pa ausu galam kaut ko dzirdējuši, bet neko nav sapratuši. Pie gadījuma kādreiz vajadzēs viņiem to sīki izskaidrot.

Tomēr visļaunāk ir tas, ka sadumpoties vajadzēs ne tikai vietējām, bet arī Centrālajai Komitejai. Tiesa, viņa vēl nav dzimusi, bet kūmiņas jau droši zina ne tikai dzimšanas dienu, bet visu jaunpiedzimušā likteni. Izrādās, ka tā būs CK, ko „vadīs literātu gmpa“. Vai nav tiesa, kāds tas pārbaudīts un lēts cīņas paņēmiens? Bundisti šeit nav pirmie un, droši vien, arī ne pēdējie. Lai šo CK vai OK atmaskotu kādā kļūdā, vajag atrast pierādījumus. Lai atmaskotu cilvēkus par to, ka viņi rīkojas ne pēc savas pašu pārliecības, bet cita rokas vadīti, jābūt vīrišķībai uzstāties kā atklātam apsūdzētājam un visas partijas priekšā uzņemties atbildību par šādu apsūdzību! Viss tas ir pārāk dārgi, visādā ziņā dārgi. Bet kūmiņu nostāsti lēti... Varbūt arī uzķersies uz makšķeres. Taču ir tik nepatīkami būt izdaudzinātam par cilvēku (vai iestādi), ko ,,vada“, ko ved aiz rokas, kas ir Šacha figūra, kreatūra, „Iskras"' ieliktenis... Ak mūsu nabaga, nabaga nākamā CKI Pie kā tā meklēs glābiņu no arakčejevisma spaidiem? Varbūt tikai pie ,,pašdarbīgajiem“ bundistiem, kuriem sveša katra „aizdomība"?

,hkra", 49. лг., 1903. g. 1. oktobri

Iespiests pēc avizes ,,lskra" tekstu

CK UN CO REDAKCIJAS UZSAUKUMA PROJEKTS OPOZĪCIJAS LOCEKĻIEM

VARIANTS

Pēc daudziem neveiksmīgiem mēģinājumiem izskaidroties personīgi ar katru, partijas CK un СО redakcija uzskata par savu pienākumu griezties pie jums ar oficiālu paziņojumu partijas vārdā, kuru viņas pārstāv. Biedra Martova atteikšanās no līdzdarbības redakcijā un ,,Iskrā“, ,,Iskras“ redakcijas bijušo locekļu atteikšanās darboties līdz, dažu biedru praktiķu naidīgā izturēšanās pret mūsu partijas centrālajām iestādēm rada šās tā sauktās ,,opozicijas“ pilnīgi nenormālās attiecības pret visu partiju. Pasivā atraušanās no partijas darba, mēģinājumi „boikotēt-1 partijas centrālās iestādes (kuri izpaudušies, piemēram, tiklab līdzdarbības pārtraukšanā ,,Iskrā“, sākot ar 46. nr-u, kā arī biedra Blumenfelda aiziešanā no tipogrāfijās), tas, ka viņi pretēji partijas statūtiem sarunā ar CK‘° locekli neatlaidīgi sevi dēvē par „grupu^11, asi uzbrukumi centru personālajam sastāvam, ko apstiprinājis kongress, prasība grozīt šo sastāvu kā nosacījums pārtraukt boikotu, — šo uzvešanos nevar atzīt par tādu, kas atbilstu pienākumiem pret partiju. Visa šī uzvešanās robežojas ar disciplines tiešu pārkāpšanu un pārvērš par neko kongresa (partijas statūtos) pieņemto lēmumu, ka partijas spēku un līdzekļu sadalīšana ir uzticēta Centrālajai Komitejai.

Tāpēc CK un СО redakcija atgādina visiem tā sauktās ,,opozicijas“ biedriem viņu pienākumu pret partiju. Neapmierinātība ar centru personālo sastāvu, vai nu tā izriet no tā, ka kāds personīgi nokaitināts, vai no domstarpībām, kas tam vai citam partijas biedram šķiet nopietnas, nevar un nedrīkst radīt nelojālu rīcību. Ja, pēc to vai citu personu domām, centri izdara tās vai citas kļūdas, tad visu partijas biedru pienākums ir aizrādīt uz šīm kļūdām visu partijas biedru priekšā un vispirms aizrādīt pašiem centriem. Gluži tāpat CK un СО redakcijai vajag, jo tas ir viņas pienākums pret partiju, ļoti rūpīgi skatīt cauri visus tādus aizrādījumus neatkarīgi no tā, kas tos iesniedzis. Pa tam nedz СО redakcija, nedz CK nav saņēmušas no tā sauktās opozicijas nekādus tiešus un noteiktus aizrādījumus uz kļūdām vai iesniegumus par neapmierinātību un par kaut kādām nesaskaņām; biedrs Martovs pat atsakās ieņemt vietu СО redakcijā un partijas augstākajā Padomē, lai gan tikai šai posteni viņš varētu visas partijas priekšā atklāt viņa atrastās kļūdas centru darbībā.

CK un СО redakcija ir stingri pārliecinātas, ka Krievijas sociāldemokrātiskā strādnieku partija nepieļaus ietekmēt viņas radītās organizācijas ar spiedieniem un boikotiem, kas izdarīti nelikumīgā, apslēptā (partijas priekšā apslēptā) un nelojālā veidā. CK un СО redakcija paziņo, ka viņas par katru cenu paliks savā postenī, kamēr partija tās neatcels no amata, ka viņas pildīs savu pienākumu un pieliks visus spēkus, lai izpildītu visu, kas viņām uzdots. „Boikota^11 mēģinājumi nedz СО redakciju, nedz CK ne par matu nenovirzīs no tā ceļa, pa kuru viņas iet, izpildīdamas kongresa gribu, — šie mēģinājumi tikai radīs sīkas nepatikšanas un prāvus zaudējumus partijas darba atsevišķās nozarēs, šie mēģinājumi parādīs tikai to, ka tas, kas tos turpinātu, nav sapratis savu pienākumu pret partiju un pārkāpis to.

Sarakstīts 1903. (i. oktobra pirmajā pusē

Iespiests pēc rokraksta

1‘irmoreiz iespiests 1997. (i. Ļeņina rakstu un maicriulu klājumā VI

KRIEVIJAS REVOLUCIONĀRĀS SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS ĀRZEMJU LIGAS II KONGRESS^21

1903. g. no 13.-18. (26-31.) oktobrim

Iespiests 1904. g. jarumrl grāmatā „Krievijas revolucionārās sociāldemokrātijas Ārzemju ligas II kārtējā kongresa protokoliŽcnevā Iespiests pēc „Protokolu" teksta

4 7. sēj.

1

IEPRIEKŠĒJAS PIEZĪMES REFERĀTAM PAR KSDSP II KONGRESU 13. (26.) OKTOBRĪ

I

Ļeņins sniedz iepriekšējas piezīmes savam referalam. Es ieleicn, pirmkārt, paturēt pseidonīmus, ko lietoja kongresā, jo esmu pārāk pieradis pie tiem, un man būs vieglāk lietot tos nekā katrreiz domāt, no kādas organizācijas bija delegāts. Otrkārt, domāju skart arī ,,Iskras“ organizācijas sēdes, kas nolika kongresa sēžu starpbrīžos, tā sakot, privātā kārtā. Es domā ju, ka to var darīt, pirmkārt, tāpēc, ka Liga bija „Iskras" organizācijas ārzemju nodaļa, otrkārt, tāpēc, ka ,,lskras“ organizācija tagad ir likvidēta, treškārt, tāpēc, ka bez šiem datiem man būs grūtāk noskaidrot partijas kongresa nolikumu īsto jēgu.

II

Biedrs Martovs ir pret to, lai skartu ,,Iskras“ organizācijas privātās sēdes, jo šīs sēdes nelika protokolētas, bet tagad nāv vēl arī partijas kongresa protokolu, un arī uz tiem es nevaru atsaukties. Bet biedrs Martovs taču ir šeit klāt; viņš varēs izlabot, ja iezagsies kaut kādas neprecizitātes. Ja ,,Iskras“ privātajām sēdēm ir nozīme lietas labā, tad es tās atklāšu ari plašākas publikas priekšā — vienalga, biedram Marto-vain tās neizdosies noslēpt (,,Oho!“). Es ļoti labi atceros, ko es šais sēdēs nepielaidu un kas no tām aizgāja, un par to es daudz runāšu. Kļūdas, protams, var būt, un visu atcerēties nevaru. Vissvarīgākais ir personu politiskais grupējums. No katras atsevišķas balsošanas es to varu, protams, atcerēties likai aptuveni, bet vispār tas man ir pilnīgi skaidrs. Nav lietas labā slēpt no Ligas to, kas attiecas uz ,,Iskras“ organizāciju, kura ir jau likvidēta, un kas partijai jau kļuvis zināms. Kas attiecas uz protokolētajiem pseidonimiem, tad tie, protams, ir labāki, bet es protokolus neesmu lasījis un tāpēc tos nezinu.

III

Biedrs Martovs baidās, ka, runājot par ,,lskras“ privātajām sēdēm, var nokļūt tenku sierā. Es neesmu gatavojies skart tenku sfēru, un „mēs būsim redzēt", kam izdosies noturēties principiālā strīda augstumos un kam. bus jānolai-žas šai drūmajā sfērā {„Oho!“j. „Mēs būsim redzēt", „mēs būsim redzēt"! Es uzskatu sevi par pilnīgi brīvu skart redakcijas sēdes, un man nekas nebūs pretim, ja arī biedrs Martovs tās skars, bet tomēr man jāpiezīmē, ka kongresa laikā mums ne reizes nav bijušas speciālās redakcijas sapulces.

IV

Mana referātā galvenais mērķis ir pierādīt, ka biedrs Martovs ir kļūdījies, bet viņa mājienā attiecībā uz biedru Pļecha-novu es redzu pilnīgi ko citu. Atgādināšu savu frāzi, ko teicu partijas kongresā sakarā ar kādu gadījumu: „kādu sašutuma vētru parasti izraisa cilvēki, kas komisijā runā vienu, bet sēdē ko citu"[25]. Dot mājienu par tādu uzvešanos — tas jau nozīmē nevis apspriest politisko uzvešanos, bet pāriet uz personībām. Kas atliecas uz P. B. Akselroda paziņojumu, ka X. aizbraucis, nemaz neinformēts, varu paziņot, ka tas nemaz nav tiesa. Viņš pats man rakstīja vēstuli, kurā paziņoja man, ka, pēc viņa domām, visā šai sadalīšanā ir daudz personīga un maz — principiālā. No tā es secinu, ka viņš jau bijis informēts. Sakarā ar viņa lūgumu izteikt savas domas par kongresu man ari ne vienreiz vien bija gadījums viņam rakstīt.

2

REFERĀTS PAR KSDSP II KONGRESU 14. (27.) OKTOBRI

Ļeņins pirms referātā sākšanas pakavējas pie iepriekšējās si des debatēm, kuras attiecas uz jautājumu, ciktāl var skart iskriešu privātās sēdes, kas notikušas parti jas kongresa laikā. Kongresa vakardienas lēmumu viņš izskaidro tādā nozīmē, ka neprotokolēlie fakti referentiem jāskar tikai visminimālākajā mērā, un tāpēc, stāstīdams par ,,Iskras“ organizācijas biedru sapulcēm, viņš nodomājis skart tikai balsošanas rezultātus.

Pēc šā ievada viņš sāk stāstīt par periodu, kas bija tieši pirms partijas kongresa. Organizācijas Komitejā, kuras uzdevums bija sagatavot kongresu, pārsvarā bi ja iskrieši, un tās darbība norisinājās tieši iskriešu garā. Bet jau kongresa sagatavošanas laikā atklājās, ka OK vēl ne tuvu nebija pilnīgas vienotības. Vispirms tās sastāvā ietilpa bundists, kas centās izmantot katru iemeslu, lai bremzētu iskriešu virziena kongresa sasaukšanu; šis OK loceklis vienmēr ieturēja savu paša līniju. OK bija vēl divi grupas ,,.lužnij rabočij" locekļi; lai gan tie sevi uzskatīja par iskriešiem un pat paziņoja par savu pievienošanos ,,Iskrai“, par ko norisēja ļoti ilgas sarunas, bet atzīt viņus pilnīgi par tādiem tomēr nebija iespējams. Beidzot, pat pašiem iskriešiem, kuri ietilpa OK sastāvā, nebija pilnīgas vienotības, viņu pašu vidū bija nesaskaņas. Ir vēl svarīgi atzīmēt OK lēmumu jautājumā par imperati-vajiem mandātiem. Šis jautājums radās jau ilgi pirms kongresa un bija izlemts tādējādi, ka imperativie mandati jāatceļ. Tādā pašā garā un visnoteiktākajā veidā par šo jautājumu izteicās arī redakcija. Šis lēmums attiecās arī uz viņu pašu.

Tika nolemts, ka kongresā, kas ir partijas augstākā instance, nevienam partijas biedram, kā ari redakcijas loceklim, nav jāuzskata sevi par saistītu ar kaut kādu pienākumu pret to organizāciju, kura viņu uz turieni sūtījusi. Saskaņā ar šo lēmumu es arī izstrādāju kongresa Tagesordmmg’a^26 projektu ar komentāriem pie tā, kuru nolēmu savā vārdā iesniegt kongresam. Šai projektā blakus 23. punktam malā bija uzrakstīta piezīme par trīs personu ievēlēšanu redakcijā un CK. Ar šo punktu ir saistīts vēl viens apstāklis. Tā kā redakcijas sastāvā bija <> personas, tad ar visu piekrišanu tika nolemts, ka gadījumā, ja kongresa laikā vajadzēs sasaukt redakcijas apspriedi un balsis dalīsies vienādi, tad apspriedē pieaicinās ar lēmēja balsi biedru Pavloviču.

Delegāti sāka ierasties jau ilgi pirms kongresa sākšanās. OK deva viņiem iespēju iepriekš iepazīties ar redakciju. Pilnīgi dabiski, ka iskrieši vēlējās ierasties kongresā solidāri, sadziedājušies, un šai nolūkā ar atbraukušajiem delegātiem notika privātās pārrunas, kā arī tika rīkotas sapulces, lai izstrādātu vienotību uzskatos. Šais sapulcēs dažu delegātu fizionomijas parādījās pilnīgi noteikti. Piemēram, vienā ik» tādām sapulcēm, kad es nolasīju referātu par nacionālo jautājumu^22, delegāts no kalnrūpniecības rajona izteicās PPS^23 garā, parādot galēju uzskatu juceklību vispār.

Tādi bija apstākļi pirms kongresa.

Tagad paskaidrošu, kādā kārtā es, kā izrādījās, biju vienīgais delegāts no Ligas, lai gan pēdējā bija ievēlējusi divus. Izrādījās, ka no „Iskras^1' organizācijas Krievijā, kurai tāpat bija jāsūta divi delegāti, neviens uz kongresu nebija atbraucis. Tad pirms kongresa sākuma iskriešu sasauktā sapulcē lika nolemts, lai viens no Ligas ievēlētajiem 2 delegātiem atteicas no sava mandata, atdodot to otrajam delegātam, un pats lai ierodas kā delegāts no ,,Iskras“ organizācijas, paņemdams sev divus mandātus ar to nolūku, ka gadījumā, ja no Krievijas atbrauks ievēlētais delegāts, viņš tam atdos vienu no ,,Iskras“ organizācijas diviem mandātiem. Tiklab man, kā arī Martovam, ievērojot Ligas nenozīmīgo lomu, dabiski gribējās būt par ,,lskrasil delegātu. Šo strīdu mēs izšķīrām lozējot.

Pirmais ievadjautājums — par kongresa biroja ievēlēšanu — izraisīja zināmas, kaut ari nenozīmīgas domstarpības starp mani un Martovu. Pēdējais pastāvēja uz to, ka jaievēlē 9 personas, iekļaujot šai skaitā pat bundistu. Turpretim es uzskatīju par nepieciešamu ievēlēt tādu biroju, kas varētu piekopt stingru, izjurētu politiku, un vajadzības gadījumā pat pielietot tā sauktos „ežādas cimdus^1'. Ievēlēja Pļechanovu, Ļeņinu un Pavloviču.

Bez pieciem bundistiem kongresā bija divi delegāti no Krievijas sociāldemokrātu ārzemju savienības un Pēterburgas „Cīņas savienības^11 delegāts, kas gandrīz vienmēr balsoja kopā ar viņiem. Šīs personas no paša sākuma stipri vilka garumā debates. Jau kongresa reglaments vien atņēma neticami daudz laika. Norisēja bezgalīgi strīdi par Bunda vietu partijā, kuri turpinājās vairākās sēdēs. Gluži tāpat darbu vilka garumā bundisls, kas bija iekļuvis mandatu pārbaudīšanas komisijā. Viņš uz katra soļa rīkoja obstrukciju, nevienā jautājumā nebija vienis prātis ar citiem šās komisijas locekļiem, kurā biju arī es, un pastāvīgi palika pie „īpašām domām^11. Uz piezīmi, ka tādējādi kongress var ieilgt, bundisls atbildēja „lai arī ieilgst" un bija gatavs sēdēt komisijā, cik ilgi vien gribat. Tikai krietni pēc pusnakts izdevās pabeigt mandatu pārbaudīšanas darbu.

Jau kongresa sēžu pirmajās dienās notika incidents ar OK. Pēc OK izstrādātiem statūtiem kongresā ar padomdevēju balsi varēja uzaicināt tikai „izcilus partijas darbiniekus"; mandatu pārbaudīšanas komisija noraidīja grupas ,,Borba“ lūgumu, lai pielaiž viņas mandatu. Šai komisijā piedalījās divi OK locekļi, kuri kategoriski izteicās pret to, ka kongresā ļautu piedalīties grupas „Borba^11 pārstāvim. Kad komisijas referents paziņoja kongresam šo lēmumu, sākās ilgas debates „par" un „pret" pielaišanu, pie kam kāds iskrietis izteica domas, ka grupas „Borba” pārstāvi nemaz nevajag uzaicināt kongresā, jo šī grupa nodarbojusies tikai ar intrigām, centusies ielīst visās spraugās, visur izraisījusi ķildas u. t. jpr. (Trockis: „Velti jūs nenosaucat oratora uzvārdu, — to teicu es“. P. Akselrods: ,,Kā redzams, referents to neuzskata sev par izdevīgu^11.) Patiešām, tas bija Trockis, kas tik asi raksturoja grupu „Borba". Kad strīdi par grupas „Borba" pārstāvja pielaišanu kongresā bija visdedzīgāki, kāds grupas „Južnij rabočij" delegāts, kurš bija nokavējies uz kongresu un tikai tagad šeit ieradies, lūdza sapulci pārtraukt sēdi uz 5 minūtēm, lai viņš varētu iepazīties ar visiem apstākļiem, kas attiecas uz debatējamo jautājumu. Kad šo pārtraukumu atļāva, OK locekļi turpat pie loga sarīkoja apspriedi. Jāpiezīmē, ka jau pirms kongresa sākuma daži OK locekļi bija dažā ziņā neapmierināti ar redakciju. Tā OK loceklis no Bunda bija galīgi sašutis par to, ka redakcija savu 500 mārku ziedojumu vācu sociāldemokrātiem vēlēšanu vajadzībām uzdevusi kā viņas un OK sūtītu, iepriekš nesaņēmusi uz to pēdējās atļauju. Šai nevainīgajā aktā, kas ir pilnīgi dabisks apstākļos, kad nav iespējams ātri sazināties ar Krievijas biedriem, bundists saskatīja, ka redakcija, kas dzīvo ārzemēs, rīkojas OK vārdā, neprasot tās atļauju. OK bija pat iesniegts priekšlikums izteikt par to redakcijai rājienu, kāds arī tika izteikts, jo bundistam pievienojās biedrs NN, kas bija ,,lskras“ organizācijas biedrs. Kad es par to paziņoju Martovam, pēdējais bija ļoti sašutis un teica, ka tā ir „nekrietnība". (Martovs: „Ne, vārdu „nekrietnība" es nelietoju".) Precizo izteicienu es neatceros. Martovs vēl piebilda, ka viņš „to tā neatstās". Bet es centos viņu pārliecināt, ka tas nav tik svarīgi un ka labāk ir klusēt, nepiešķirot šim incidentam nozīmi. Kad pie loga notiekošā OK apspriede bija beigusies, b. Pavlovičs, kas ietilpa tās sastāvā, paziņoja diviem pārējiem biroja locekļiem, ka pēc grupas „Južnij rabočij" nokavējušā delegātā, kas arī ietilpa OK sastāvā, priekšlikuma ar balsu vairākumu, izņemot viņu, Pavloviču, nolemts uzaicināt kongresā grupas „Barba" pārstāvi Rjazanovu ar padomdevēja balss tiesībām. Biedrs Pavlovičs enerģiski uzstājās pret šo lēmumu un, tā kā imperativo mandatu nebija, uzskatīja, ka viņam ir tiesības protestēt pret šādu lēmumu kongresā. Mēs, biroja locekļi, kā arī redakcija un citi- iskrieši, bijām augstākā mērā sašutuši par šo OK lēmumu. OK loceklis, par kuru es jau minēju, b. NN, inan-datu pārbaudīšanas komisijas sēdē pats izteicās pret grupas „Borba" pārstāvja pielaišanu kongresā; bet tagad, OK apspriedē, viņš turpretim bija ar mieru, ka to uzaicina. Tagad viņš pats vilka Rjazanovu kongresā. Tādējādi izrādījās, ka mēs esam lamatās. Tad mēs nolēmām sākt enerģisku cīņu pret šo nosodāmo OK lēmumu. Pret šo lēmumu izteicās daudzi. Es savā runā sakarā ar to teicu: „kādu sašutuma vētru Eiropas kongresos izraisa tie cilvēki, kuri komisijās runā vienu, bet kongresā ko citu“. To sacīdams, es tiku domājis NN, ,,Iskras“ organizācijas biedru. Kad b. Pavlo-vlčs paziņoja kongresam, ka viņš protestē pret šādu OK lēmumu, grupas „Južnij rabočij" loceklis saskatīja te discip-linas pārkāpšanu, dezorganizatorisku paņēmienu un tini. uri prasīja, lai kongress pienācīgi sodītu b. Pavloviču par šādu t icību. Bet mēs atspēkojām visus šos argumentus. Izrādījās, ka OK vairākums uzvarēts. Tika pieņemta rezolūcija, ka OK kā kolēģijai nav tiesības ietekmēt kongresa sastāvu, pēc tam kad kongress ievēlējis mandatu pārbaudīšanas komisiju. Priekšlikums par Rjazanova uzaicināšanu tika noraidīts. Bet man arī pēc kongresa nācās dzirdēt no dažiem iskriešiem šaubas, kāpēc gan vajadzēja neļaut piedalīties kongresā grupas ,,Borba“ loceklim. (Deičs: „Es arī kongresā to pašu teicu".) Pilnīgi pareizi, arī citos jautājumos, par ko es vēl runāšu, b. Deičs ne vienmēr balsoja kopā ar visiem iskriešiem, piemēram, jautājumā par valodu vienlīdzīgām tiesībām. Tagad daži iskrieši izsaka arī tādus visaugstākajā mērā dīvainus uzskatus, it kā CK savā darbībā esot jāatspo-gu|o visādas svārstības un primitivi uzskati partijā. Tai pašā garā runāja daži nenoteikti, svārstīgi iskrieši arī kongresā. Tādējādi izrādās, ka pilnīgi nepareizs ir uzskats, it kā visi, kas sevi pieskaita pie iskriešiem, ir tādi ari patiesībā. Ir iskrieši, kas kaunas pat nosaukt sevi par iskriešiem, tas ir fakts. Ir iskrieši, kuri cīnās pret „Iskru", kuri liek tai visādus šķēršļus, kas bremzē tās darbību. ,,lskra“ kļuvusi populārā, saukt sevi par iskrieti ir modes lieta, bet tas netraucē daudzus palikt tādiem pašiem, kādi viņi bijuši agrāk, pirms ,.Iskru" atzina daudzas komitejas. Tādi iskrieši, uz kuriem nevar paļauties, nodarījuši „Iskrai" daudz ļauna. Ja viņi vēl cīnītos ar to tieši, atklāti... Bet nē, viņi rīkojas paklusām, slēpdamies aiz stūra, nemanāmi, slepeni.

Otrais Tagesordnung’a punkts partijas kongresā bija veltīts partijas programai. Avīzes „Rabočeje I)jelo“ piekritēji, bundisti un dažādi atsevišķie delegāti, kuriem kongresa laikā tika dota palama „purvs", sarīkoja neiedomājamu obstrukciju. Debates par programu neticami ieilga. Akimovs vien iesniedza ne vienu vien desmitu labojumu. Strīdējās vārda tiešā nozīmē atsevišķu vārdu dēļ, tā vai cita saikļa dēļ. Kāds bundists, kurš bija komisijā, kas skatīja cauri programas projektu, pilnīgi pamatoti jautāja, — kuru projektu tad mēs apspriežam, vai to, ko iesniegusi ,,Iskras“ redakcija, vai to, ko iesniedzis Akimovs'? — tik daudz labojumu nācās apspriest. Šie labojumi bija niecīgi, un programa tika pieņemta noteikti bez kaut cik nopietniem grozījumiem; tomēr debates par to prasīja ap 20 sēžu. Lūk, cik neražīgs bija kongresa darbs tās opozicijas dēļ, ko tam sagādāja dažādi antiiskriešu un quasi* iskriešu elementi.

Otrs liels incidents, kas norisinājās kongresā pēc incidenta ar OK, bija incidents sakarā ar valodu vienlīdzīgām tiesībām jeb, kā to ironiski nosauca kongresā, „par valodu brīvību". (Martovs: „Jeb „par ēzeļiem"". Smiekli.) Jā, arī „par ēzeļiem". Lieta, lūk, tāda. Partijas programas projektā ir runa par visu pilsoņu vienlīdzīgām tiesībām neatkarīgi no dzimuma, tautības, reliģijas u. t. jpr. Bundisti ar to neapmierinājās un pieprasīja, lai programā būtu ierakstīts, ka katrai tautībai ir tiesības mācīties savā valodā, kā arī runāt šai valodā dažādās sabiedriskās un valsts iestādēs. Atbildot uz kāda daudzrunīga bundista piezīmi, kurš kā uz piemēru aizrādīja uz valsts zirgu audzētavu, biedrs Pļechanovs piezīmēja, ka par zirgu audzētavu nevar būt runa, jo zirgi nerunā, bet „runā tikai ēzeļi". Bundisti par to apvainojās, acīm redzot uzņemdami šo joku uz sava rēķina.

Jautājumā par valodu vienlīdzīgām tiesībām pirmo reizi atklājās šķelšanās. Bez bundistiem, avīzes „Rabočeje Djelo" pārstāvjiem un „purva" par „valodu brīvību" izteicās arī daži iskrieši. Biedrs Deičs ar saviem votējumiem šai jautājumā radīja mūsos izbrīnu, sašutumu, dusmas u. I. jpr.; viņš te atturējās, te balsoja pret mums. Beigu beigās šis jautājums tika atrisināts labvēlīgi un vienbalsīgi.

Vispār kongresa pirmajā pusē visi iskrieši rīkojās vienprātīgi. Bundisti runāja, ka pret viņiem esot sazvērestība. Kāds bundists savā runā raksturoja kongresu kā „kompaktu vairākumu". Atbildot uz to, es izteicu vēlēšanos, lai visa mūsu partija kļūtu par vienu kompaktu vairākumu.

Pavisam citu ainu rāda kongresa otrā puse. Kopš šā laika sākas Martova vēsturiskais pagrieziens. Domstarpības, kas radās mūsu starpā, nepavisam nebija nenozīmīgas. Tās izrietēja no tā, ka Martovs nepareizi novērtēja pašreizējo momentu. Biedrs Martovs novirzījās no tās līnijas, ko las ieturēja agrāk.

Tagesordnung'a piektais paragrafs bija veltīts statūtiem. To pirmā punkta dēļ starp mani un Martovu radās strīdi jau komisijā. Mēs aizstāvējām dažādus formulējumus. Kamēr es iesniedzu priekšlikumu atzīt par partijas biedru to, kurš, atzīstot partijas programu un materiāli atbalstot partiju, ietilpst kaut kādā partijas organizācijā, — Martovs bez diviem pirmajiem nosacījumiem atzina par pietiekamu darbu, ko kontrolē viena no partijas organizācijām. l£s aizstāvēju savu formulējumu un norādīju, ka citādi definēt partijas biedru mēs nevaram, ja negribam atkāpties no cent-ralisma principa. Atzīt par partijas biedru personu, kas neietilpst nevienā partijas organizācijā, tas nozīmē izteikties pret katru partijas kontroli. Šeit Martovs izvirzīja jaunu principu, kas pilnīgi runā pretim ,.lskras“ principiem. Martova formulējums paplašināja partijas robežas. Viņš atsaucas uz to, ka mūsu partijai jābūt masu partijai. Viņš plaši atvēra durvis visādiem oportunistiem, paplašināja partijas robežas līdz pilnīgai izplūšanai. Mūsu apstākļos tas ir visai bīstami, jo noteikt robežu starp revolucionāru un balamuti ir ļoti grūti: tāpēc mums vajadzēja sašaurināt partijas jēdzienu. Martova kļūda bija tā, ka viņš plaši atvēra partijas durvis katram garāmgājējam, kaut arī izrādījās, ka pat kongresā vesela trešdaļa dalībnieku ir intrigantu skaitā. Martovs šai gadījumā pauda oportunismu. Viņa formulējums ienesa nepareizu disonanci statūtos: organizācijai jākontrolē katrs partijas biedrs tā, lai CK būtu iespēja nodarboties ar katru līdz pēdējam partijas biedram. Mans formulējums stimulēja organizēšanos. Biedrs Martovs noniecināja „partijas biedra^14 jēdzienu, bet, pēc manām domām, tam jāstāv augstu, ļoti augstu. Martova pusē pārgāja „Habočeje Djelo“, Bunds un ,.purvs ', ar kuru palīdzību viņš panāca stalutu pirmā paragrafa pieņemšanu.

Tad Martovs sāka runāt par „apkaunojošām baumām^44, ko izplatot par viņu. Norādījumos uz to, ar ko, kā izrādās, Martovs ir savienībā, nebija nekāda apvainojuma. Man pašam tāpat pārmeta, kad izrādījās, ka es biju savienībā ar b. Brukeru. Un es nemaz neapvainojos, kad Martovs man atsūtīja zīmīti, kurā teica: „skaties, kas ar tevi balso^44. Tiesa, mana savienība ar Brukeru bija pagaidu un nejauša savienība. Turpretim Martova savienība ar Bundu izrādījās stabila. Ks biju pret Martova formulējumu, jo tas bija Ver-sumpfung’s*. Es par to brīdināju Marlovu, un mūsu pretinieki, sekodami Martovam kā viens cilvēks, lieliski ilustrēja šo kļūdu. Tomēr visbīstamāk nav tas, ka Martovs nokļuva purvā, bet gan tas, ka, nejauši nokļuvis tajā, viņš nepapūļē-jās rāpties laukā no tā, bet grima arvien dziļāk un dziļāk. Bimdisti sajuta, ka viņi kļuvuši stāvokļa noteicēji, un uzspieda partijas statūtiem savu zīmi.

Kongresa darbības otrajā pusē arī izveidojās kompakts vairākums, bet tikai tas nu sastāvēja no martoviešu koalīcijas plus ,,purvs“, plus kompakts mazākums no avīzes „Rabočeje Djelo" un Bunda. Un šis kompaktais vairākums nostājās pret iskriešiem. Kāds bundists, redzēdams iskriešu vidū ķildas, teica: „Patīkami strīdēties, kad vadoņi plūcas-1. Es nesaprotu, kāpēc Bunds šādos apstākļos aizgāja. Viņš bija stāvokļa noteicējs un būtu varējis daudz ko panākt. Visticamāk ir tas, ka viņam bijis imperativais mandats.

Pēc tam, kad statūtu pirmais paragrafs bija sabojāts, mums vajadzēja sasisto trauku sasiet iespējami ciešāk, ar dubultu mezglu. Mums dabiski radās bažas, ka mums sagādās nepatikšanas, piekrāps. Ievērojot to, bija nepieciešams ievest abpusēju kooplaciju centrālajās organizācijās, lai nodrošinātu partijai šo organizāciju darbības vienību. Šā jautājuma dēļ atkal sākās cīņa. Bija nepieciešams izdarīt tā, lai, partijas 111 kongresam sanākot, neatkārtotos tas pats, kas notika ar OK. Vajadzēja nodibināt konsekventu, godīgu iskriešu ministriju. Šai punktā mūs atkal sakāva. Punktu par savstarpēju kooplaciju centrālajās iestādēs izgāza. Martova kļūda, — Marlovu atbalstīja ,,purvs“, — atklājās vēl spilgtāk. No šā brīža koalicija izveidojās pilnīgi, un, pastāvot sakāves draudiem, mēs bijām spiesti pielādēt savas šautenes ar dubultiem šāviņiem. Bunds un „Rabočeje Djelo“ sēdēja un ar savām balsīm lēma kongresa likteni. Tas radīja neatlaidīgu sīvu cīņu.

Tagad aplūkosim ,,Iskras“ organizācijas privātās sēdes. Šais sēdēs mēs galvenokārt nodarbojāmies ar jautājumu par CK sastāvu. ,,Iskras“ organizācijas visu četru sēžu laikā notika debates par biedru NN, kam daļa iskriešu gribēja

purvains. Red.

izteikt politisku neuzticību, bet nebūt ne vārda burtiskajā nozīmē, jo absolūti nekā apkaunojoša neviens NN nepiedāvāja, bet gan speciālā nozīmē par NN noderīgumu iskriešu ministrijai; tā dēļ notika sīvi kautiņi. Pēdējā 16 pārstāvju sēdē 9 cilvēki izteicās pret NN, 4 — par, pārējie atturējās. Tepat arī lika izšķirts jautājums par to, kādā sastāvā tagad jaundibina sava ministrija.

Martovs un es iesniedzām priekšlikumus par dažādiem ..trijniekiem", par tiem vienoties mēs nevarējām. Negribēdami saskaldīt balsis kongresā, mēs nolēmām ieteikt kompromisa sarakstu. Mēs visādi piekāpāmies: es biju ar mieru, lai sarakstā būtu divi marlovieši. Mazākums ar to nebija mierā. Starp citu, grupas „Južnij rabočij" loceklis negribēja būt mūsu sarakstā, bet lai pašā laikā bija ar mieru būt martoviešu sarakstā. Grupa „Južnij rabočij" — blakus elements — lēma jautājumu par CK. Pēc tam, kad iskrieši sašķēlās, mums bija jāpulcina savi domu biedri un mēs uzsākām dedzīgu aģitāciju. Bunda negaidītā aiziešana uzreiz grozīja visu stāvokli. Pēc Bunda aiziešanas atkal izveidojās kompakts vairākums un mazākums. Mēs bijām vairākumā, un nu ievēlējām CK tos, ko mēs gribējām.

Lūk, tie apstākļi, kas noveda pie šķelšanās. Liels takta trūkums Martovam bija tas, ka viņš izvirzīja kongresā jautājumu par visu sešu „Iskras" redaktoru apstiprināšanu, zinādams, ka es pastāvēšu uz to, lai redakcija tiktu ievēlēta. Tas nozīmēja jautājumu par redakcijas vēlēšanām nostādīt tā, lai atsevišķām redakcijas personām izteiktu neuzticību.

Sestdien, pīkst. 5, beidzās vēlēšanas. Mēs sākām apspriest rezolūcijas. Tam mums atlika tikai dažas stundas laika. Bremzēšanas un novilcināšanas dēļ, ko izdarīja „purvs", mums vajadzēja svītrot no Tagesordnung’a daudz svarīgu punktu; tā, piemēram, mums nemaz neatlika laika, lai apspriestu visus jautājumus par taktiku.

Kongresa izturēšanās pret rezolūcijām bija tik vienprātīga, ka mums radās iespaids par samierinoša noskaņojuma nostiprināšanos; mums likās, ka nolikušās domstarpības Martovs neuzskata par valsts jautājumu. Sakarā ar kāda grupas ,,Južnij rabočij" pārstāvja jautājumu par vēlēšanu likumīgumu viņš pat piezīmēja, ka mazākums pakļaujas visiem kongresa lēmumiem. Visas rezolūcijas tika pieņemtas miermīlīgi un draudzīgi; domstarpības radās tikai sakarā ar

Starovera rezolūciju par liberāļiem. Tā sirgsi ar nenoteiktību, un tajā atkal izpaudās oportunisms; pret šo rezolūciju mēs cīnījāmies un panācām to, ka par to pašu jautājumu pieņēma vēl vienu rezolūciju.

Vispārējais iespaids par kongresu iznāca tāds. ka mēs bijām cīnījušies pret intrigantiem. Mums neļāva strādāt. Secinājums bija šāds: „pasargi mūs, dievs, no tādiem draugiem", t. i., no quasi iskrie.šiem. Martovs nepavisam neizprata šo momentu. Viņš padarīja savu nepareizo poziciju par principu. Milzīgā pretrunā ar partijas patiesām vajadzībām ir Martova apgalvojums par „aplenkuma stāvokli", ko radījis vairākums. Lai padarītu darbu sekmīgāku, bija nepieciešams nobīdīt pie malas elementus, kas bremzē, un nostādīt tos tādā stāvoklī, lai viņi nevarētu kaitēt partijai; tikai tādā gadījumā nākošajā kongresā mums izdosies strādāt sekmīgi. Lūk, kāpēc vajadzēja nodibināt pilnīgu vienotību partijas centrālo iestāžu vidū.

Kongresa pirmā puse ir diametrāli pretēja otrajai. Visa kongresa kardinālie punkti izpaudās četros lielos momentos, un proti: 1) incidents ar OK; 2) debates sakarā ar valodu vienlīdzīgām tiesībām; 3) debates sakarā ar statūtu pirmo punktu un 4) ciņa sakarā ar partijas centru vēlēšanām.

Kongresa pirmajā pusē mēs kopā ar Martovn bijām pret OK, Bundu, „Rabnčeje Djelo" un „purvu", otrajā pusē viņš nejauši iekļuva purvā. No nejaušā Versumpfung'a tagad, pēc kongresa, iznāk jau īsts Vcrsumpfung's. (Aplausi.)

3

PAZIŅOJUMS SAKARĀ AR MARTOVA REFERĀTU 15. (28.) OKTOBRĪ^24

Es visenerģiskākajā kārtā protestēju kā pret nožēlojamu cīņas paņēmienu pret to, ka Martovs izvirza jautājumu par to, kurš melojis vai kurš intriģējis, atstāstot privāto sarunu starp mani, viņu un Slaroveru. Es konstatēju, ka šis paņēmiens ir brēcošā pretrunā ar paša Martova vakardienas paziņojumiem par riebumu, kas traucē novest lielu lidz neatrisināmam jautājumam par privātu sarunu atstāstījuma patiesīgumu! Es paziņoju, ka Martovs pilnīgi nepareizi atstāstījis privāto sarunu en question^27. Es paziņoju, ka pie-ņeinu katru šķīrējtiesu un izaicinu uz tādu Martovu, ja viņš vēlas apsūdzēt mani rīcībā, kas nav savienojama ar atbildīga posteņa ieņemšanu partijā. Es paziņoju, ka Martova morālisks pienākums, — jo viņš tagad izvirza nevis tiešas, apsūdzības, bet neskaidrus mājienus, — ka viņa pienākums ir vīrišķīgi uzturēt spēkā savas apsūdzības atklāti un ar savu parakstu visas partijas priekšā un ka es kā partijas СО redakcijas loceklis ieteicu Marlovam visas redakcijas vārdā nekavējoties izdot atsevišķā brošūrā visas viņa apsūdzības. To nedarot, Martovs tikai pierādīs, ka viņš Ligas kongresā gribēja panākt vienīgi skandālu, bet nevis to, lai partija morāliski kļūtu tīra.

4

RUNA PAR LIGAS STATŪTIEM 17. (30.) OKTOBRĪ

Es pakavēšos galvenokārt pie viena punkta, proti, pie referenta domas par to, ka Liga ir autonoma savu statutu Izstrādāšanā. Pēc manām domām, tas ir pilnīgi nepareizi, jo CK, kam saskaņā ar partijas statutu 6. § ir tiesības organizēt komitejas, — ir vienīgā instance, kas var nodarboties ar statutu izstrādāšanu Ligai; tāpēc ka organizēt — nozīmē vispirms sastādīt statūtus. Un līdz tam laikam, kamēr CK neapstiprinās Ligas statūtus, tai, Ligai, statutu nav. Jēdziens par autonomiju šeit nepavisam nav piemērojams, jo tas ir pretrunā ar partijas statūtiem. Es vēlreiz enerģiski uzsveru, ka līdz CK apstiprināšanai Ligai statutu nav. Bet, kas attiecas uz to, ka partijas kongress apstiprinājis Ligu, tad tas nav par tās darbību, bet varbūt drīzāk pretēji visiem tās «defektiem — vienīgi par tās principiālo izturētību.

NEIESNIEGTAIS PAZIŅOJUMS^2*

1603. g. 29. oktobrī.

Biedri! Vakar (28. X) es aizgāju no kongresa sēdes, tāpēc ka pārāk riebīgi bija piedalīties pie tās netīro tenku, baumu, personīgu sarunu rakņāšanas, ko iesāka Martovs un ko viņš darīja ar histēriskiem spiedzieniem, visiem un visādiem skandālu cienītājiem līksmojot. It kā apsmejot pats sevi, tas pats Martovs pirms 3 dienām daiļrunīgi runāja par to, cik nepieklājīga ir tāda atsaukšanās uz privātām sarunām, ko nevar pārbaudīt un kas provocē jautājumu, kurš no sarunas dalībniekiem ir melojis. Tieši šo pašu nepieklājību mums arī parādīja Martovs, mani vakar histēriski nopratinot, kurš melojis — es vai viņš, atstāstot izdaudzināto privāto sarunu par izdaudzināto trijnieku.

Šis paņēmiens izaicināt uz skandālu ar tādu jautājuma nostādni: kurš melojis? ir vai nu tikai bretera cienīgs, kas meklē lētu gadījumu kauties, vai histēriski satraukta cilvēka cienīgs, kas nav spējīgs apsvērt savas uzvešanās nejēdzī-gumu. Ja līdzīgu paņēmienu lieto politisks darbinieks, ko apsūdz noteiktu politisku kļūdu dēļ, tad tas nemaldīgi liecina, ka viņam citu aizstāvēšanās līdzekļu nav, ka viņš nožēlojamā veidā politiskas nesaskaņas padara par ķildām un tenkām.

Tagad jājautā, kādus aizstāvēšanas līdzekļus vispār varētu lietot pret šo visu breteru un skandālistu paņēmienu izvirzīt nepierādāmas apsūdzības uz privātu sarunu pamata? Es saku „nepierādāmas^1' apsūdzības, jo neprotokolētas, privātās sarunas jau pēc pašas savas būtības izslēdz katru iespēju pierādījumiem un apsūdzības uz tāda pamata noved pie tā, ka vienkārši atkārto un loka vārdu ,,meli“. Šādu atkārtojumu mākslā Martovs vakar nonāca līdz īstai virtuozitātei, un es viņa piemēram nesekošu.

5 7. sēj.

Savā vakardienas paziņojumā es jau parādīju vienu aizstāvēšanās paņēmienu, un es uz lo kategoriski pastāvu. Es ierosinu, lai mans pretinieks nekavējoties izdod atsevišķā brošūrā visas viņa apsūdzības pret mani, ar kurām viņš mētājās savā runā, nebeidzamu un neskaitāmu neskaidru mājienu veidā par meliem, intrigantismu u. t. jpr., u. t. jpr. Es prasu, lai mans pretinieks uzstātos tieši visas partijas priekšā ar savu parakstu, tāpēc ka viņš meta ēnu uz mani kā uz partijas СО redakcijas locekli, tāpēc ka viņš runāja par to, ka dažām personām nav pieļaujams ieņemt atbildīgas vietas partijā. Es apņemos publicēt visas mana pretinieka apsūdzības, jo tieši atklāta ķildu un tenku cilāšana, es to lieliski zinu, būs mana labākā aizstāvēšanās partijas priekšā. Es atkārtoju, ka, izvairoties no mana izaicinājuma, pretinieks ar to pierādīs, ka viņa apsūdzības ir vienīgi tumšas insinuācijās, ko radījusi vai nu nelieša mēlnesība, vai arī paklupuša politiķa histēriska prāta nenormalība.

Man, starp citu, ir vēl viens netiešs līdzeklis aizstāvēties. Es savā vakardienas paziņojumā teicu, ka privāto sarunu en question^28 Marlovs atstāstījis pilnīgi nepareizi. Es neatkārtošu šo sarunu tieši tāpēc, ka nepierādāmi apgalvojumi ir veltīgi un nelietderīgi. Bet lai katrs pārdomā to „doku-mentu“, ko es vakar nodevu Martovam, kurš to izlasīja kongresā. Šis dokuments ir kongresa programa ar maniem komentāriem — komentāriem, kas uzrakstīti pēc „privātās" sarunas, ko es nosūtīju Martovam un ko viņš atsūtīja atpakaļ ar labojumiem.

Šis dokuments ir mūsu sarunas neapšaubāma kvintesence, un man pilnīgi pietiek analizēt tā precizo tekstu, lai parādītu, ka Martova apsūdzībām ir tenku raksturs. Lūk, te būs šis teksts pilnīgi.

„(Kongresa Tagesordnung'a^29) 23. punkts. Partijas CK un СО redakcijas vēlēšanas“.

Mani komentāri: „Kongress ievēlē 3 personas СО redakcijā un 3 CK. Šīs sešas personas kopā ar 2/o balsu vairākumu papildina ar kooptaciju, ja tas ir nepieciešams, СО redakcijas un CK sastāvu un par lo attiecīgi ziņo kongresam. Pērtam kad kongress ir šo ziņojumu apstiprinājis, turpmāko

NEIESNIEGTAIS PAZIŅOJUMS 67

kooptaciju izdara СО redakcija un Centrālā Komiteja atsevišķi".

Martovs apgalvoja, ka šī sistēma tikusi pieņemta vienīgi redakcijas sešnieka paplašināšanai. Šiem apgalvojumiem tieši runā pretim vārdi: „ja tas ir nepieciešams". Skaidrs, ka jau toreiz bija paredzēta iespēja, ka šādas nepieciešamības nebūs. Tālāk, ja kooptacijai bija vajadzīga 4 piekrišana no <>, tad acīm redzams, ka redakcijas sastāva papildināšana nevarētu notikt bez neredaktoru piekrišanas, vismaz bez viena CK locekļa piekrišanas. Tātad redakcijas paplašināšanu noteica tāda cilvēka domas, par kura personību toreiz (mēnesi, ja ne pusotra mēneša pirms kongresa) varēja būt tikai visnenoteiktākie minējumi. Tātad acīm redzams, — toreiz arī Martovs atzina, ka redakcijas sešnieks kā tāds nav spējīgs turpmāk patstāvīgi eksistēt, ja jautājumā par ievēlēta trijnieka paplašināšanu lēmēja balss tika dota ari ievēlētam neredaktoram. Ari Martovs uzskatīja, ka veco „Iskras" redakciju nav iespējams pārvērst par partijas Centrālā Organa redakciju, ja nepalīdz no ārienes, ārpus redakcijas.

Iesim tālāk. Ja visa lieta būtu vienīgi tāda, ka jāpaplašina sešnieks, tad kāpēc gan vajadzētu runāt par trijnieku? Tad pieliktu ar to, ka vienbalsīgu kooptaciju aizstātu ar tā vai eita vairākuma kooptaciju. Tad vispār nevajadzētu runāt par redakciju, bet pietiktu runāt par kooptaciju partijas iestādēs vispār vai partijas centrālajās iestādēs it īpaši. Tātad skaidrs, ka par paplašināšanu vien runa nebija. Skaidrs ari, ka iespējamo paplašināšanu kavēja ne viens vien vecās redakcijas loceklis, bet varbūt divi vai pat trīs, ja jau tika atzīts, ka sešnieka paplašināšanai ir sākumā derīgi samazināt to līdz trijniekam.

Beidzot. Salīdziniet „papildinājumu", centru sastāva paplašināšanu pēc tagadējiem partijas statūtiem, ko pieņēma kongresā, un pēc tā sākotnējā projekta, ko mēs kopā ar Martovu ierakstījām iepriekš minētajos komentāros pie dienas kārtības 23. p. Pēc sākotnējā projekta (СО redakcijas un CK paplašināšanai) bija vajadzīga četru piekrišana pret diviem, bet pēc tagadējiem statūtiem galu galā ir vajadzīga triju piekrišana pret diviem, tāpēc ka tagad Padome galīgi izšķir jautājumu par kooptaciju centros un, ja divi redakcijas locekļi plus vēl viens Padomes loceklis grib

paplašināt redakciju, lad viņi tātad varētu šo paplašināšanu izdarīt pret trešā gribu.

Tādējādi (uz preciza dokumenta preciza satura pamata) ir pilnīgi neapšaubāms, ka redakcijas sastāva mainīšanu (es un Martovs, pret ko neprotestēja neviens no redakcijas locekļiem) jau paredzējām ilgi pirms kongresa, pie kam šai mainīšanai vajadzēja notiki neatkarīgi no sešnieka viena un varbūt divu — triju locekļu gribas un piekrišanas. No tā var spriest, kāda nozīme tagad ir nožēlojamiem vārdiem par neformālo imperative inandatu, kas saistījis sešnieku, par tikumiskām saitēm tā iekšienē, par nesatricināmās kolēģijas nozīmi un tamlīdzīgām izrunām, ar kurām tik bagāta bija Martova runa. Visas šīs izrunas tieši runā pretim komentāru nepārprotamajam tekstam, kas prasa atjaunināt redakcijas sastāvu, atjaunināt diezgan sarežģītā un tātad rūpīgi pārdomātā veidā.

No šiem komentāriem ir vēl vairāk neapšaubāms, ka redakcijas sastāva mainīšanu noteica ne mazāk kā divu kongresā ievēlēto Krievijas biedru — CK locekļu piekrišana. Tātad ir neapšaubāms, ka ir es, ir Martovs cerējām pārliecināt šos nākamos CK locekļus, ka nepieciešams redakcijas sastāvu noteikti mainīt. Tātad jautājumu par redakcijas sastāvu mēs atļāvām izlemt centristiem, ko vēl labi nepazinām. Mēs tātad gājām uz cīņu, cerēdami iegūt šos centrist n s s a v ā p и s ē, un, ja tagad ietekmīgo' Krievijas biedru vairākums ir izteicies kongresā par mani, bet nevis par Martovu (sakarā ar nesaskaņām, kas radušās mūsu vidū), tad savas neveiksmes histēriska apraudāšana un tenku un ķildu uzsākšana, kuras pēc pašas savas būtības nav pierādāmas, ir no Martova puses tieši nepieklājīgs un nožēlojams cīņas paņēmiens.

N. Ļeņins (V. I. U(janovs)

Pirmoreiz iespiests 1928. o. Ļeņina

rakslu un malerialn krājumā Vil Iespiests pčc rokraksta

PAZIŅOJUMS РАК ATTEIKŠANOS NO PARTIJAS PADOMES LOCEKĻA UN СО REDAKCIJAS LOCEKĻA AMATA^20

Nebūdams vienis prālis ar partijas Padomes locekli un СО redakcijas locekli G. V. PJechanovu par lo, ka pašreizējā momentā piekāpšanās martoviešu priekšā un sešnieka koop-lacija ir derīga partijas vienības interesēs, es atsakos no partijas Padomes locek|a un СО redakcijas locekļa amata.

N. Ļeņins

1903. g. I. novembri Zenevā

P. S. Bet vispār es nebūt neatsakos, par cik būs manos spēkos, ar savu darbu atbalstīt partijas jaunās centrālās iestādes.

Iesniegts Pļechanovam 1903. g. 1. XI.

Iespiests 190b. 0.

Iespiests pēc rokraksta

BUNDA STĀVOKLIS PARTIJĀ"

Ar tādu virsrakstu Bunds izlaidis raksta tulkojumu uo avīzes „Arbeiterstimme"28 34. nr-a. Šis raksts, kas pievienots Bunda V kongresa lēmumiem, ir it kā oficiāli komentāri tiem. Šeit tiek mēģināts sistemātiski apgaismot visus argumentus, kuri liek secināt, ka Bundam ,,.jābūt partijas fede-rativai daļai". Interesanti aplūkot šos argumentus.

Autors sāk ar to, ka visaktuālākais jautājums Krievijas sociāldemokrātijai ir jautājums par apvienošanos. Uz kādiem pamatiem tā var notikt? 1898. g. manifests^29 lika pamatā autonomijas principu. Autors analizē šo principu un atrod, ka tas ir loģiski nelietderīgs, iekšēji pretrunīgs. Ja ar jautājumiem, kas speciāli skar ebreju proletariātu, saprot tikai jautājumus par aģitācijas veidiem (piemēroti ebreju īpašai valodai, īpašai psieholoģijai, īpašai kultūrai), tad tā būs techniska (?) autonomija.Bet tāda autonomija nozīmējot katras patstāvības iznīcināšanu, jo tāda esot katrai partijas komitejai un Bunda pielīdzināšana komitejām esot autonomijas noliegšana. Bet, ja ar autonomiju jāsaprot autonomija dažos programas jautājumos, tad esot aplam laupīt Bundam katru patstāvību pārējos programas jautājumos; patstāvība programas jautājumos katrā ziņā paredzot Bunda kā tāda pārstāvniecību partijas centrālajos orgānos, t. i., ne autonomiju, bet federāciju. Stingra bāze Bunda stāvoklim partijā esot jāmeklē ebreju revolucionārās kustības vēsturē Krievijā. Šī vēsture rādot mums visu organizāciju, kas darbojās ebreju strādnieku vidū, saplūšanu vienā savienībā — Bundā un tās darbības paplašināšanu no Lietuvas uz Poliju un pēc tam uz Krievijas dienvidiem. Vēsture tātad nojaukusi visus rajonu iežogojumus un izvirzījusi Bundu kā vienīgo ebreju proletariāta pārstāvi. Lūk, princips, kas nav tukšs prāta auglis (?), bet ir visas ebreju strādnieku kustības vēstures rezultāts: Bunds esot vienīgais ebreju proletariāta interešu pārstāvis. Un, protams, veselas tautības proletariāta organizācija varot ietilpt partijā vienīgi tad, ja partija fedcrativi uzbūvēta: ebreju proletariats esot ne tikai vispasaules proletāriešu saimes daļa, bet arī ebreju tautas daja, kas ieņemot īpašu stāvokli citu tautu vidū. Beidzot, cieša vienība starp partijas dalām izpaužoties tieši federācijā, jo šās pēdējās galvenā pazīme esot tā, ka katra tās sastāvdaļa tieši piedalās parti jas darbā; partijas visas daļas tad jūtot, ka tām ir vienlīdzīgas tiesības. Bet autonomija paredzot partijas daļu beztiesību, vienaldzību pret vispārējām lietām, savstarpēju neuzticību, rīvēšanos un sadursmes.

Tāda ir autora argumentācija, ko mēs atstāstījām gandrīz pilnīgi ar viņa paša izteicieniem. Tā rezumējama trijos punktos: vispārīga rakstura apsvērumi par to, ka autonomija ir iekšēji pretrunīga un nederīga no parti jas daļu ciešās vienības viedokļa; vēstures mācības, kura izvirzījusi Bundu kā vienīgo ebreju proletariāta pārstāvi, un, beidzot, atsaukšanās uz to, ka ebreju proletariats ir veselas tautības prole-lariats, kura ieņem īpašu stāvokli. Autors tātad grib balstīties gan uz vispārorganizatoriskiem principiem, gan uz vēstures mācībām, gan uz tautības ideju. Autors — tas jāatzīst — cenšas aplūkot jautājumu no visām pusēm. Un tieši tāpēc viņa iztirzājums tik spilgti parāda poziciju, ko ieņēmis lUīnds jautājumā, kas mūs visus satrauc.

Pastāvot federācijai, mums teic, partijas daļām ir vienlīdzīgas tiesības un tās piedalās vispārējā darbā tieši; pastāvot autonomijai, tās ir beztiesīgas un kā tādas tās visas partijas dzīvē nepiedalās. Šis prātojums atliecas pilnīgi uz uzskatāmu aplamību sfēru, — kā divi ūdens pilieni tas līdzīgs tiem prātojumiem, kurus matemātiķi sauc par matemātiskiem sofismiem un kuros — no pirmā acu uzmetiena — stingri loģiski tiek pierādīts, ka divreiz divi ir pieci, ka daļa ir lielāka par veselu utt. Pastāv tādu matemātisku sofismu krājumi, un skolniekiem tie dod zināmu labumu. Bet cilvēkiem, kas iedomājas būt par ebreju proletariāta vienīgajiem pārstāvjiem, ir pat neērti izskaidrot tik elementāru sofismu kā „partijas daļas“ dažādu izpratni viena un tā paša prātojuma divās daļās. Kad runā par federāciju, — ar partijas daļu saprot organizāciju sumu dažādos apvidos; kad runā par autonomiju, ar partijas daļu saprot katru atsevišķu vietējo organizāciju. Nolieciet blakus vienā siloģismā šos it kā identiskas jēdzienus, un jums būs nenovēršami jāsecina, ka divreiz divi ir pieci. Un, ja bundisliem tomēr ir neskaidra viņu sofisma būtība, tad viņi var ieskatīties viņu pašu maksimālajos statūtos un ieraudzīt tur, ka, tieši pastāvot federācijai, vietējām organizācijām sakari ar partijas centru nav tieši, bet, pastāvot autonomijai, — tieši. Nē, mūsu federalis-liem labāk gan būtu nerimāt par „ciešu vienību**! Atspēkojot to tēzi, ka federācijā nozīmē partijas daļu nošķirtību, bet autonomija —• saplūšanu, var tikai cilvēkus smīdināt.

Drusku veiksmīgāks ir mēģinājums pierādīt autonomijas „loģisko aplamību**, ko izdara, sadalot šo pēdējo programas un techniskajā autonomijā. Jau pati šī sadalīšana ir ārkārtīgi aplama. Kāpēc jautājumi par aģitācijas speciālajiem veidiem ebreju strādnieku vidū var tikt nosaukti par tech-niskiem jautājumiem? Kāds tur sakars ar teclmiku, kad runa ir par valodas, psicholoģijas, dzīves apstākļu īpatnībām? Kā var runāt par patstāvību programas jautājumos, piemēram, sakarā ar prasību par to, lai ebrejiem būtu vienlīdzīgas pilsoņu tiesības? Sociāldemokrātijas programa izvirza tikai galvenās prasības, kas kopīgas visam proletariātam, neatkarīgi no profesionālām, vietējām, nacionālām, rāšu izšķirībām. Šīs izšķirības nosaka to, ka viena un tā pali prasība pēc pilsoņu pilnīgas vienlīdzības likuma priekšā vienā vietā rada aģitāciju pret vienu nevienlīdzīgu tiesību veidu, citā vietā vai attiecībā uz citām proletariāta grupām — pret citu nevienlīdzīgu tiesību veidu uti. Viens un tits pats programas punkts tiek dažādos zemes apgabalos dažādi lietots atkarībā no dzīves apstākļu atšķirības, no kultūras atšķirības, no sabiedrisko spēku samēra atšķirības utt. Aģitācijā par vienu un to pašu programas prasību notiek ar dažādiem paņēmieniem, dažādās valodās, piemēroti visām šīm atšķirībām. Autonomija jautājumos, kas skar speciāli zināmas rases, zināmas nācijās, zināma rajona proletariātu, nozīmē tātad to, ka speciālo prasību noteikšana, kuras izvirza vispārīgās programas izpildīšanai, aģitācijas paņēmienu noteikšana tiek nodota attiecīgās organizācijas patstāvīgai izlemšanai. Partija visumā, tās centrālās iestādes nosaka programas un taktikas vispārīgos pamatprincipus, bet dažādos veidus, kā šos principus realizēt praksē un aģitācijā, nosaka dažādas centram pakjautas partijas organizācijas atbilstoši vietējām, rāšu, nacionālajām, kulturālajām utt. atšķirībām.

Jājautā, vai patiešām šāds autonomijas jēdziens ir neskaidrs? Un vai tā nav vistīrākā scholastika, ka autonomiju sadala programatiskajos un techniskajos jautājumos?

Paraugieties, cik „loģiski tiek analizēts** autonomijas jēdziens mūsu aplūkojamā brošūrā. „No visa jautājumu daudzuma, ar kuriem sociāldemokrātijai ir kāda darīšana, — saka šī brošūra sakarā ar autonomijas principu, kas likts 1898. gada manifesta pamatā, — izdalās (sic!![30]) daži jautājumi, attiecībā uz kuriem tiek atzīts, ka viņi skar speciāli ebreju proletariātu... Bunda autonomisms beidzas tur, kur sākas vispārīgo jautājumu sfēra... No šejienes izriet Bunda divdabīgais stāvoklis partijā: speciālajos jautājumos viņš uzstājas kā Bunds ... vispārīgajos jautājumos viņš zaudē savu fizionomiju un liek pielīdzināts vienkāršai partijas komitejai**... Sociāldemokrātiskā programa prasa visu pilsoņu pilnīgu vienlīdzību likuma priekšā. Lai realizētu šo programu, ebreju strādnieks Viļņa izvirza vienu speciālu prasību, bet baškiru strādnieks Ufā pilnīgi cilu speciālu prasību. Vai tas nozīmē, ka „no visu jautājumu daudzuma** „izdalās daži**? Ja vienlīdzīgu tiesību vispārēja prasība tiek realizēta tā, ka izvirza vairākas speciālās prasības par nevienlīdzīgu tiesību speciālu veidu iznīcināšanu, vai tad patiešām šeit speciālie jautājumi izdalās no vispārīgajiem jautājumiem? Speciālās prasības neizdalās no vispārīgajām, bet tās izvirza, lai izpildītu programas vispārīgās prasības. Atdala to, kas speciāli skar ebreju Viļņā, no tā, kas speciāli skar baškiru Ufā. Vispārināt viņu prasības, pārstāvēt viņu vispārīgās šķiras intereses (bet nevis speciālās, profesionālās, rāšu, vietējās, nacionālās u. tml.) ir visas partijas lieta, partijas centra lieta. Liekas, ka šī lieta ir pietiekami skaidra! Bet bundisli to sajaukuši tāpēc, ka loģiskas analizēs vietā tie vēl un vēlreiz devuši mums loģisku aplamību paraudziņu. Viņi absolūti nemaz nav sapratuši sociāldemokrātijas vispārējo prasību attiecību pret speciālajām prasībām. Viņi iedomājušies, ka „no visu jautājumu daudzuma, ar kuriem sociāldemokrātijai ir darīšana, izdalās daži jautājumi**, kamēr patiesībā katrs jautājums, ko skar mūsu programa, ir daudzu speciālu jautājumu un prasību vispārinājums; katrs programas punkts ir kopīgs visam proletariātam, tai pašā laikā sadalīdamies speciālos jautājumos atkarībā no proletāriešu profesiju atšķirības, no viņu dzīves apstākļiem, no valodas u. t. jpr., u. t. jpr. Bundistus mulsina Bunda stāvokļa pretrunīgums un divdabīgums, kas, redziet, izpaužas tādējādi, ka speciālajos jautājumos Bunds uzstājas kā Bunds, bet vispārīgajos zaudē savu fizionomiju. Mazliet padomājot, tie redzētu, ka tāds „divdabīgums^31^1 noteikti piemīt katra strādnieka sociāldemokrātā stāvoklim, kurš speciālajos jautājumos uzstājas kā zināmas profesijas pārstāvis, kā zināmas nācijās 1 loceklis, kā zināma apvidus iedzīvotājs, bet vispārīgajos jautā- ļ jumos „zaudē savu fizionomiju^32 un pielīdzinās katram citam sociāldemokrātam. Bunda autonomija pēc 1898. gada statūtiem ir parādība, kas pilnīgi viendabīga ar Tulas komitejas autonomiju; tikai pirmajā gadījumā šās autonomijas robežas ir mazliet citādākas un mazliet plašākas nekā otrajā. Un gluži neko vairāk kā brēcošu loģisku aplamību ietver šāda teze, ar kuru Bunds atspēko tādu secinājumu: „Ja Bundam tiek dota patstāvība dažos programas jautājumos, uzkūda pamata tad tam laupa katru patstāvību pārējos programas jau-tājumos?[32]. Šis speciālo jautājumu pretnostādījums vispārīgajiem jautājumiem kā ,,dažu“ — „pārējiem“ ir Bunda „loģiskās analizēs^32 nesalīdzināms paraudziņš! Cilvēki nekādi nevar saprast, ka tas nozīmē atsevišķu ābolu dažādo krāsu, garšu un smaržu nostādīt pretim „pārējo^32 ābolu skaitam. Iedrošināmies jums apgalvot, kungi, ka ne tikai dažiem, bet katram ābolam ir tā vai cita speciālā garša, krāsa un smarža. Ne tikai „dažos^32, bet bez izņēmuma visos programas jautājumos jums tiek dota patstāvība, kungi, bet tieši tiktāl, ciktāl runa ir par šo jautājumu piemērošanu ebreju proletariāta speciālajām īpatnībām. Mein teuerer Freund, ich raf Euch drum zuerst Collegium logicuml^31

Otrais bundistu arguments ir atsaukšanās uz vēsturi, kas it kā izvirzījusi Bundu kā vienīgo ebreju proletariātu pārstāvi.

Šī teze, pirmkārt, ir nepareiza. Pats brošūras autors saka, ka „citu organizāciju (izņemot Bundu) darbs šai virzienā

(1. i., darbs ebreju proletariāta vidū) vai nu neko nav devis, vai devis rezultātus, kas nepelna ievērību". Tātad viņš pats atzīst, ka darbs ticis veikts, un tātad Bunds nav bijis vienīgais ebreju proletariāta pārstāvis; novērtējot šā darba rezultātus, neviens, protams, nepajausies uz paša Bunda spriedumu; beidzot, ir zināms, ka Bunds rīkojies pretī citu organizāciju darbam ebreju proletariāta vidū (pietiek nosaukt visiem zināmo epizodu Bunda cīņā pret Jekaterinoslavas partijas komiteju, kas bija uzdrošinājusies izdot proklamāciju ebreju strādniekiem^30), — tātad pat tad, ja rezultāti patiešām nepelnītu ievērību, šeit daļēji vainīgs ir pats Bunds.

Tālāk. Tā patiesības daļa, kas ir Bunda vēsturiskajā izziņā, nemaz vēl nepierāda viņa argumentācijas pareizību. Fakti, kuri patiešām ir nolikuši un kurus domājis Bunds, liecina nevis par, bet pret viņu. Šie fakti ir tādi, ka Bunds — to piecu gadu laikā, kas pagājuši kopš pirmā kongresa, — pastāvēja un attīstījās pilnīgi patstāvīgi un neatkarīgi no pārējām partijas organizācijām. Vispār starp visām partijas organizācijām faktiskie sakari šai laikā bija ārkārtīgi vāji, bet Bunda sakari ar pārējām partijas daļām bija ne vien daudz vājāki nekā sakari starp citām organizācijām, bet kļuva vienmēr vājāki. Ka Bunds pats ir vājinājis šos sakarus, to tieši pierāda mūsu partijas ārzemju organizāciju vēsture. 1898. gadā Bunda locekļi ietilpa vienā kopējā partijas organizācijā ārzemēs; ap 1903. gadu viņi nošķīrās pilnīgi patstāvīgā un neatkarīgā ārzemju organizācijā. Bunda patstāvība un neatkarība ir neapšaubāma, gluži tāpat kā šās patstāvības un neatkarības pakāpeniskā pastiprināšanās.

Kas tad izriet no šā neapšaubāmā fakta? Bundistiem — no tā izriet nepieciešamība zemoties šā fakta priekšā, verdziski pakļauties tam, pārvērst to par principu, par vienīgo principu, kas rada Bunda stāvoklim stingru bāzi, padarīt šo principu par likumu ar statutu palīdzību, kuriem jāatzlst Bunds par vienīgo ebreju proletariāta pārstāvi partijā. Bet, pēc mūsu domām, tāds secinājums ir vistīrākais oporlu-nisms, vissliktākā veida „vilkšanās astē“. No piecu gadu sajukuma vēstures jāsecina nevis tas, kā padarīt šo sajukumu likumīgu, bet tas, ka nepieciešams reiz par visām reizēm to izbeigt. Bet vai tad kāds vēl var noliegt, ka tas patiešām bija sajukums? Šai laikā visas partijas daļas attīstījās patstāvīgi un neatkarīgi, — vai no tā nevajadzēs jau formulēt „principu^11 par federāciju starp Sibiriju, Kaukaziju, Ura-liem, dienvidiem u. t. jpr.?? Bundisti paši saka, ka partijas tādā nozīmē, ka daļas būtu organizatoriski apvienotas, — faktiski nebija, — kā gan jautājumu par organizatoriskās vienības atjaunošanu var secināt no tā, kas izveidojies, partijai nepastāvot? Nē, kungi, jūsu atsaukšanās uz sajukuma vēsturi, kas radīja nošķirtību, nepierāda neko citu kā tikai šā nošķirtā stāvokļa nenormalību. Formulēt organizatorisko „principu^11 no partijas dezorganizacijas dažiem gadiem nozīmē rīkoties līdzīgi tiem vēsturiskās skolas pārstāvjiem, kuri, pēc Marksa zināmās sarkastiskās piezīmes, bija gatavi aizstāvēt pātagu uz tā pamata, ka tā ir vēsturiska pātaga.

Tātad ne autonomijas „loģiskajā analizē^11, nedz vēsturiskajās izziņās nav ne ēnas no tā, kas varētu „principiāli^11 pamatot bundistu nošķirtību. Toties neapšaubāmi principiāls raksturs ir Bunda trešajam argumentam, kas būtībā ir apelācija pie ebreju nācijās idejas. Tikai, diemžēl, šī cionistiskā ideja ir pilnīgi nepareiza un reakcionāru pēc savas būtības. „Ebreji vairs nepastāv kā nācijā, jo tā nav domājama bez noteiktas teritorijas^11, — saka viens no visievērojamākajiem marksistiskajiem teorētiķiem — Kārlis Kautskis (sk. „Iskras^11 42. nr-u un atsevišķu nospiedumu no tā: „Apkaušana Kišiņevā un ebreju jautājums^11, 3. lpp.). Un nesen, aplūkojot jautājumu par tautībām Austrijā, tas pats rakstnieks, mēģinādams zinātniski definēt tautības jēdzienu, nosaka šā jēdziena divas galvenās pazīmes: valodu un teritoriju (,,l)ie Ncuc Zeit“3\ 1903. g. 2. nr.). Vārdu pa vārdam to pašu raksta kāds franču ebrejs, radikālis Alfreds Nake, polemizējot ar antisemītiem un cionistiem. „Ja Bernaram Lazaram, — saka viņš par kādu pazīstamu cionistu, — patīk sevi uzskatīt par īpašas tautas pilsoni, tad lā ir viņa darīšana; bet es paziņoju, ka, lai gan esmu dzimis ebrejs ...es neatzīstu ebreju tautību... man nav citas tautības kā vienīgi franču... Vai ebreji ir īpaša tauta? Lai gan ļoti tālā senatnē viņi, bez šaubām, bija tauta, tad tomēr es atbildu uz šo jautājumu ar kategorisku nē. Tautas jēdziens paredz zināmus nosacījumus, kuru šai gadījumā nav. Tautai nepieciešama teritorija, uz kuras tā attīstītos, un tad vismaz mūsu dienās, kamēr vispasaules konfederācijā šo bāzi vēl nav paplašinājusi, tautai nepieciešama kopīga valoda. Ebrejiem vairs nav ne teritorijas, nedz kopīgas valodas... Bernars Lazars laikam, tāpat kā es,

neprot ne vārda ebreju valodā, un viņam, ja cionisms sasniegtu savu mērķi, būtu grūti saprasties ar saviem tautiešiem (congēnēres) no citām pasaules daļām“ („La Petite Hēpublique“, 24 sept.[33] 1903. g.). „Vācijas un Francijas ebreji nemaz nav līdzīgi Polijas un Krievijas ebrejiem. Ebreju raksturīgajām pazīmēm nav nekā tāda, kam būtu uzspiests (empreinte) tautības zīmogs. Ja būtu atjauts kopā ar Drimonu atzīt ebrejus par nāciju, tad tā būtu mākslīga nācijā. Mūslaiku ebrejs ir pretdabiskas izlases produkts, kurai gandrīz 18 gadu simteņu laikā bija pakļauti viņa sonči“. Bundistiem atliek varbūt tikai darināt ideju par īpašu Krievijas ebreju tautību, kuras valoda ir žargons, bet teritorija — apmešanās josla.

Pilnīgi nepamatota zinātniskā ziņā^34, ideja par īpašu ebreju tautu ir reakcionāra pēc savas politiskās nozīmes. Neatspēkojams praktisks pierādījums tam ir nesenās vēstures un pašreizējās politiskās īstenības vispār zināmi fakti. Viduslaiku krišana un politiskās brīvības attīstība visā Eiropā notika vienlaikus ar ebreju politisko emancipāciju, ar viņu pāreju no žargona uz tās tautas valodu, kuras vidū viņi dzīvo, un vispār ar to, ka viņu asimilācija ar apkārtējiem iedzīvotājiem neapšaubāmi progresē. Vai mums patiešām atkal jāatgriežas pie savdabīgajām teorijām un jāsludina, ka tieši Krievija būs izņēmums, lai gan ebreju atbrīvošanās kustība Krievijā ir daudz dziļāka un daudz plašāka, tāpēc ka ebreju proletariātā pamodusies varonīga pašapziņa? Vai patiešām ar nejaušību var izskaidrot to faktu, ka tieši visas Eiropas un it sevišķi Krievijas reakcionārie spēki rīko karagājienu pret ebreju asimilēšanos un cenšas nostiprināt viņu nošķirtību?

Ebreju jautājums ir tieši tāds: asimilācija vai nošķirtība? — un ebreju „tautības" idejai ir acīm redzams reakcionārs raksturs ne tikai tad, kad to pauž tās konsekventie piekritēji (cionisti), bet arī tad, kad to mēģina savienot ar sociāldemokrātijas idejām (bundisti). Ebreju tautības ideja runā pretim ebreju proletariāta interesēm, radot viņā tieši un netieši noskaņu, kas naidīga asimilācijai, „geto" noskaņu. „Kad 1791. gada Nacionālā sapulce dekretēja ebreju emancipāciju, — rakstīja Renans, — tā ļoti maz nodarbojās ar jautājumu par rasi... XIX gadsimta uzdevums ir iznīcināt visus „geto", un es neapsveicu tos, kas cenšas šos „geto" atjaunot. Ebreju rase ir izdarījusi pasaulei vislielākos pakalpojumus. Būdama asimilēta ar dažādām nācijām, harmoniski savienota ar dažādām nacionālām vienībām, tā arī nākotnē izdarīs pakalpojumus, kādi tai bijuši pagātnē". Bet Kārlis Kautskis, domājot speciāli Krievijas ebrejus, izsakās vēl enerģiskāk. Naidīgumu pret iedzīvotāju sveštautiešu slāņiem var novērst „tikai ar to, ka iedzīvotāju sveštautiešu slāņi nebūs vairs sveši, ka tie saplūdīs ar visu iedzīvotāju masu. Tā ir vienīgi iespējamā ebreju jautājuma atrisināšana, un mums jāatbalsla viss tas, kas palīdz novērst ebreju nošķir-tību“. Un, lūk, šai vienīgi iespējamai atrisināšanai pretī darbojas Bunds, nevis novēršot, bet pastiprinot un darot likumīgu ebreju nošķirtību ar to, ka izplata ebreju „nācijās" ideju un projektu par ebreju proletāriešu federāciju ar ne-ebroju proletāriešiem. Tā ir „bundisma" galvenā kļūda, kas jālabo un ko izlabos ebreju sociāldemokrātijas konsekventie pārstāvji. Šī kļūda noved bundistus līdz tādai starptautiskās sociāldemokrātijas vidū neredzētai rīcībai, ka izraisa ebreju proletāriešu neuzticību pret ncebreju proletāriešiem, kas pēdējos tur aizdomās, izplata nepatiesību par tiem. Lūk, pierādījums, kas ņemts no tās pašas brošūras: „Tādu aplamību (ka veselas tautības proletariāta organizācijai tiktu liegta pārstāvniecība partijas centrālajos orgānos) var atklāti sludināt tikai (to ievērojiet!) attiecībā pret ebreju proletariātu, kam ebreju tautas īpašā vēsturiskā likteņa dēļ vēl nākas cīnīties par vienlīdzīgu stāvokli (!!) vispasaules proletariāta saimē". Tieši tādu izlēcienu mēs nesen redzējām vienā cionistu lapiņā, kuras autori raida zibeņus un pērkonus pret „Iskru", redzēdami tās cīņā pret В Lindu nevēlēšanos atzīt ebreja „vienlīdzību" ar neebreju. Un tagad bundisti atkārto rionistu izlēcienus! Tiek izplatīta tieša nepatiesība, tāpēc ka mēs ne ,,tikai“ attiecībā pret ebrejiem, bet arī attiecībā pret armēņiem, gruziniem u. c. „sludinājām" „pārstāvniecības nedošanu" un attiecībā pret poļiem aicinājām visu proletariātu, kas cīnās pret cara patvaldību, tuvināties, apvienoties, saplūst. Taču ne velti mūs grāva arī PPS (Polijas socialis-liskā partija)! Savu cīņu par ebreju nācijās cionistisko ideju, par partijas organizācijas federativo principu nosaukt par „cīņu ebreju vienlīdzīga stāvokļa dēļ vispasaules proletariātu saimē“ — nozīmē cīņu no ideju un principu sfēras novest aizdomu, rīdīšanas sfērā, nozīmē uzkurināt vēsturiski izveidojušos aizspriedumus. Tas nozīmē taustāmi parādīt patiesi idejisku un principiālu ieroču trūkumu savā cīņā.

* *

*

Tādējādi mēs esam nonākuši pie secinājuma, ka nedz Bunda loģiskie, nedz vēsturiskie, nedz nacionālistiskie argumenti neiztur nekādu kritiku. Sajukuma periods, pastiprinādams svārstīšanos Krievijas sociāldemokrātu vidū un atsevišķo organizāciju nošķirtību, tai pašā virzienā un vēl stiprāk izpaudies bundistos. Viņi par savu lozungu izvirzījuši nevis cīņu pret šo vēsturiski izveidojušos (un sajukuma pastiprināto) nošķirtību, bet padarījuši to par principu, šai nolūkā ķerdamies pie sofismiem par autonomijas iekšējo pretrunīgumu, pie cionistiskās idejas par ebreju nāciju. Tikai noteikti un tieši atzīstot šo kļūdu un pasludinot pagriezienu uz saplūSanu, Bundam iespējams nokļūt no tā maldu ceļa, uz kura tas nostājies. Un mēs esam pārliecināti, ka sociāldemokrātisko ideju labākie pārstāvji ebreju proletariāta vidū agri vai vēlu piespiedīs Bundu nogriezties no nošķirtības ceļa uz saplūšanas ceļu.

,,/skra", 51. nr.. 1903. (/. 22. oktobri

Iespiestu pēc avīzes ,,/skra" teksta

NARODŅICISMU TĒLOTĀJĀ BURŽUĀZIJĀ UN APMULSUŠAIS NARODļilCISMS

Krievu marksisti sen jau norāda uz to, ka kopš pagājušā gadsimta astoņdesmitajiem gadiem nemitīgi notiek vecā krievu klasiskā, revolucionārā narodņicisma deģenerēšanās. Zuda ticība īpašai zemnieku saimniecības iekārtai — obščinai kā sociālismā dīglim un bāzei, iespējai izvairīties no kapitālisma ceļa ar tūlītējas sociālās revolūcijas palīdzību, kurai lauta jau sagatavota. Politisku nozīmi saglabāja tikai prasības pēc visādiem pasākumiem, lai nostiprinātu zemnieku saimniecību un „sīko tautas ražošanu" vispār. Tas savā pamatā bija jau nekas vairāk kā buržuāzisks rcformisms; narodņi-cisms izplūda liberālismā; izveidojās liberāli narodņicisks virziens, kas negribēja redzēt vai nespēja redzēt, ka projektējamie pasākumi (visi šie krediti, kooperācijas, meliorācijas, zemes īpašumu paplašināšana) nesniedzas tālāk par pastāvošās buržuāziskās sabiedrības ietvariem. V. V., Nikolaja — ona’3 kgu un viņu daudzo pārfrazētāju narodņiciskās teorijas bija tikai šā nepatīkamā, bet neapšaubāmā fakta quasi* zinātnisks aizsegs. Marksistiskā kritika norāva aizsegu, un narodņicisko ideju ietekme uz Krievijas revolucionāro vidi pārsteidzoši ātri sāka mazināties. Šīs idejas arī īstenībā jau kļuva par tā slāņa vienīgo piederumu, kam tās bija radniecīgas, — par Krievijas liberālās „sabiedrības" piederumu.

Rietumeiropas bernšteinisms bija jauna strāva, kas pastiprināja un tai pašā laikā pārveidoja minēto virzienu. Ne velti saka, pareizi, — „neviens pravietis savā tēvijā neliek cienīts". Bernšteinam nelaimējās viņa dzimtenē, bet toties daži Francijas, Itālijas, Krievijas sociālisti, kas ātri evolu-

šķietami. Red.

cionizējās par buržuāziskā reformisma pārstāvjiem, viņa idejas „uzņēma nopietni" un tās realizēja. Šo ideju apaugļots, mūsu liberāli narodņiciskais virziens ieguva sev jaunus piekritējus no ex* marksistu vidus un līdz ar to, atbrīvojies no dažām primitivām ilūzijām un reakcionāriem piedēkļiem, iekšēji nobrieda. Bernšteinisms izdarīja zināmu pakalpojumu ne ar to, ka tas būtu pārveidojis sociālismu, bet ar to, ka tas deva ietērpu jaunai buržuāziskā liberālismā fāzei un noņēma sociālismā ietērpu no dažiem quasi sociālistiem.

Augstākā mērā interesantu un pamācošu Eiropas oportu-nistisko un Krievijas narodņicisko ideju tuvināšanās un saplūšanas paraudziņu sniedz L. kga raksts „Par agraro jautājumu" žurnālā „Osvoboždeņije" 9. (33.) nr-ā. Tas ir īsts programas raksts, kas godīgi attēlo gan autora vispārējo credo**, gan sistemātisku šā credo piemērošanu noteiktos jautājumos. Šis raksts būs ceļa zīme Krievijas liberālismā vēsturē, iezīmējot lielu soli uz priekšu tā noformēšanā un nostiprināšanā.

Savu buržuāzisko liberālismu autors ietērpj uzvalkā, kas šūts pēc visjaunākās modes. Gandrīz vai burtiski atkārtojot Mernšteina vārdus, viņš mēģina ar amizantu nopietnību pārliecināt lasītāju, ka „liberālismu un sociālismu nekādā ziņā nevar atdalīt vienu no otra vai pat nostādīt pretim vienu otram: pēc sava pamatideala tie ir identiski un neatdalāmi — no sociālismā nedraud briesmas liberālismam, kā daudzi baidās, tas nāk nevis izpostīt, bet gan izpildīt liberālismā novēlējumus". Zināma liela: ko gribam, tam ticam, bet L. kgm un viņa piekritējiem ļoti ļoti gribas, lai sociāldemokrāti sevi neatdalītu no liberāļiem, lai viņi saprastu sociālismu „nevis kā gatavus dogmatus un sastingušas doktrinas, kas pretendē jau iepriekš paredzēt visu vēsturiskās attīstības gailu ..(utt., pilnīgi avīzes „Revoļucionnaja Rossija" garā)... bet „kā vispārēju ētisku ideālu..." (ko visi filistri, un tai skaitā arī liberāļi, kā zināms, uzskata par tādu, kas nav realizējams šai bēdu pasaulē, kas pieder nākamajai dzīvei un „lietām sevī").

Liberāļiem, dabiski, gribas — piedodiet par vulgāru izteicienu! — parādīt preces labo pusi, identificēt politisko

* — bijušo. Red.

** .— ticības simbols, programa, pasaules uzskata iztirzājums. Red.

6 7. sčj.

liberālismu Krievijā ar sociāli ekonomisko demokrātismu. Šī doma ir ļoti ,,laba“, bet, reizē ar to, ļoti juceklīga un ļoti viltīga. Laba, jo izsaka zināmas liberāļu daļas labu vēlēšanos aizstāvēt plašas sociālās reformas. Juceklīga, jo tā balstās uz to, ka nostāda demokrātisko liberālismu pretim buržuāziskajam (atkal jau pilnīgi avīzes „Rev. Rossija" garā!); autoram, kā redzams, nav ne jausmas par to, ka katrā kapitālistiskajā sabiedrībā nevar neeksistēt zināmi buržuāziski demokrātiskie elementi, kuri ir par plašām demokrātiskām un sociāli ekonomiskām reformām; autoram, kā arī visiem Krievijas Miljeraniem^34, gribas buržuāzisko reformismu pielīdzināt sociālismam, ko izprot, protams, „ne gatavu dogmata ziņā“ utt. Šī doma, beidzot, ir ļoti viltīga, jo autors iegalvo sev un citiem, ka simpātijās reformām — „rūpes par tautas vajadzībām un interesēm, „narodņieisms" šā vārda tiešā un brīnumjaukā ētiskā nozīmē'4 — zināmai liberāļu daļai zināmā vēsturiskā momentā ir vai var būt liberālismā pastāvīgā īpašība vispār. Tas ir līdz asarām naivi. Kas gan nezina, ka katrs atkāpies buržuāzisks ministru kabinets, katra „Viņa Majestātes opozicija“, kamēr tie ir opozicijā, vienmēr kliedz par savu isto, brīnumjauko un ētisko „narod-yicismu“? Krievijas buržuāzijā tēlo narodņicismu (un reizēm sirsnīgi tēlo) tieši tāpēc, ka tā ir opozicijā, bet vēl neatrodas pie valsts stūres. Krievijas proletariats atbildēs uz osvoboždencu kgu mīlīgi viltīgajām runām: pas si bēte, messieurs! Neesmu jau tāds muļķis, kungi, lai tam noticētu!

No vispārīgiem apsvērumiem par liberālismā un sociālismā identitāti L. kgs pāriet uz agrarā jautājuma vispārīgo teoriju. Desmit rindiņās viņš iznīcina marksismu (vēl un vēlreiz avīzes „Rev. Rossija“ garā), šai nolūkā attēlojot to, kā parasts, vulgāri vienkāršotā veidā, paziņojot, ka tas neatbilst pieredzei, ka to zinātniski nevar pierādīt, ka tas vispār nepareizs! Ārkārtīgi raksturīgi, ka vienīgais apstiprinājums tam ir atsaukšanās uz Eiropas sociālistisko (L. kga kursivs) literatūru, — acīm redzot uz bernšteinisko. Atsaukšanās ir ļoti pārliecinoša. Ja Eiropas (Eiropas!) sociālisti sāk domāt un spriest kā buržuji, kāpēc gan tad Krievijas buržujiem nepasludināt sevi par narodņikiem un par sociālistiem? Marksistiskais uzskats zemnieku jautājumā, — cenšas mūs pārliecināt L. kgs, — „ja tas būtu neapstrīdams un vienīgi

83

iespējams, nostādītu visu zemstes (sic![35]) Krieviju drausmīgā, traģiskā stāvoklī, nolemjot to bezdarbībai, jo ir pierādīts, ka progresīva agrarā politika un vispār saprātīga, lietderīga palīdzība zemnieku saimniecībai nav iespējama^36. Arguments, kā redzat, ir nepārspējams: tā kā marksisms pierāda, ka. pastāvot kapitālismam, kaut cik plašu zemniecības slāpu kaut cik drošs uzplaukums nav iespējams, tad tāpēc tas nostāda drausmīgā, traģiskā stāvoklī „zemstes^36 (vai nevajadzētu teikt ,,zemesīpašniecisko“?) Krieviju, t. i., Krieviju, kas dzīvo tieši uz zemniecības izpostīšanas un proletariza-eijas rēķina. Jā, jā, tieši te arī ir viens no marksisma vispasaules vēsturiskajiem nopelniem, ka tas reiz par visām reizēm nostādījis drausmīgā, traģikomiskā stāvokli buržuāzijas ideologus, kas tērpjas narodņicisma, sociāli ekonomiskā demokrātismā u. tml. uzvalkā.

Lai izbeigtu L. kga teorētiskos vingrinājumus, mums atliek vēl minēt šādu pērli. „Šeit (t. i., lauksaimniecībā), -saka mums, — nav un nevar būt tā automātiskā (!) progresa, kāds ir iespējams līdz zināmai pakāpei rūpniecībā atkarībā no tcchnikas objektivās (!) attīstības [35]. Šī nesalīdzināmā dziļ-domība pilnīgi ir aizgūta no Kablukovu, Bulgakovu, Ii. Dāvidu kgiem un tutti quanti^36, kas „zinātniskos^36 darbos savu uzskatu atpalicību attaisno ar zemkopības atpalicību tech-niskā, ekonomiskā un sociālā ziņā. Zemkopības atpalicība ir neapšaubāma, to marksisti jau sen atzinuši, un tā ir pilnīgi izskaidrojama, bet, lūk, „automātisks (kaut arī līdz zināmai pakāpei) progress rūpniecībā^36 un technikas objeklivā attīstība — tās jau ir tīrās blēņas.

Tomēr ekskursija zinātnes laukā ir ne. vairāk kā L. kga raksta arehitektonisks izgreznojums. Ka īsts realpoliliķis viņš dod reizē ar vislielāko jucekli vispārīgos spriedumos loti skaidru un lietišķu praktisku programu. Tiesa, viņš — savā kroņa krievu valodā kautri atrunājas, ka atsakoties iepriekš uzmest programu un aprobežojoties ar to, ka parādot savu attiecību, liet tā tikai kautrēšanās. Īstenībā L. kga raksts mums dod ārkārtīgi pamatīgu un pilnīgu krievu liberāļu agraro programu, kurai trūkst tikai stilistiskās redakcijas un rubrikacijas pēc punktiem. Programa ir konsekventi izturēta liberālā garā: politiskā brīvība, demokrātiskā nodokļu reforma, kustības brīvība, zemnieciski demokrātiskā agrarā politika, kas vērsta uz zemes īpašuma demokratizāciju. Šās demokratizācijas nolūkos ir vajadzīgs, lai varētu brīvi izstāties no obščinas, lai šī pēdējā no piespiedu savienības pārvērstos par brīvu savienību, kas būtu līdzīga katrai ekonomiskai sabiedrībai, lai nodibinātu demokrātiskās rentes tiesības. „Valstij*1 jāveicina „zemes pāreja darbu ļaužu masu rokās*1, izlietojot vairākus pasākumus, kā zemnieku bankas darbības paplašināšanu, apanažas zemes pārvēršanu par valsts īpašumu, „sīku darba saimniecību radīšanu uz personīgiem vai kooperatīviem pamatiem**, beidzot, zemniekiem nepieciešamās zemes piespiedu atsavināšanu vai obligātu izpirkšanu. „Protams, šī obligātā izpirkšana jānostāda uz stingriem likumības pamatiem un jānodrošina katrā atsevišķā gadījumā ar drošām garantijām**, bet dažos gadījumos tā jārealizē „gandrīz (sic!) bez ierunām**, — piemēram, attiecībā uz „nogriezumiem**, kas rada dzimtbūšanai līdzīgas attiecības. Tai nolūkā, lai likvidētu pusdzimtbūtnieciskās attiecības, valstij jāpiešķir tiesības piespiedu kārtā atsavināt un piespiedu kārtā nospraust attiecīgo zemes gabalu robežas.

Tāda ir liberāļu agrarā programs. Paralēlē starp to un sociāldemokrātu agraro programu rodas pati no sevis. Līdzība izpaužas tuvākās tendences vienādībā un prasību vairākuma viendabīgumā. Izšķirība ir divos šādos punktos, kam ir kardinala nozīme. Pirmkārt, dzimtbūšanas atlieku likvidēšanu (ko abas programas izvirza tieši kā mērķi) sociāldemokrāti grib izdarīt revolucionārā ceļā un arī ar revolucionāru noteiktību, liberāļi — reformu ceļā цп nenoteikti. Otrkārt, sociāldemokrāti uzsver, ka iekārta, kas iztīrāma no dzimtbūšanas atliekām, ir buržuāziskā iekārta, jau iepriekš un nekavējoties atmasko šās iekārtas visas pretrunas, cenšas arī nekavējoties paplašināt, padarīt apzinīgāku to šķiru cīņu, kas slēpjas šās jaunās iekārtas dzīlēs un kas jau tagad laužas uz āru. Liberāļi ignorē no dzimtbūšanas iztīrītās iekārtas buržuāzisko raksturu, notušē tās pretrunas, cenšas apslāpēt šķiru cīņu, kas slēpjas tās dzīlēs.

Aplūkosim šīs izšķirības.

Liberālās agrarās programas reformistiskais un nenoteiktais raksturs ir skaidri redzams, vispirms, no tā, ka tā nesniedzas tālāk par „obligato izpirkšanu** un tad arī atzīst to tikai „gandrīz^14 bez ierunām, — kamēr sociāldemokrātu agrarā prograina prasa nogriezumus atsavināt agrākajiem īpašniekiem bez atlīdzības, bet izpirkšanu atzīst tikai sevišķos gadījumos, un pie tam tādu izpirkšanu, kas noliek uz muižnieku zemes īpašuma rēķina. Arī no visas muižnieku zemes ekspropriācijās sociāldemokrāti, kā zināms^37, neatsakās, uzskatot tikai, ka nepieļaujami un avanluristiski ir ietilpināt programā šo prasību, kas visos apstākļos nav piemērojama. Sociāldemokrāti aicina proletariātu pašā sākumā spert pirmo revolucionāro soli kopā ar turīgo zemniecību tai nolūkā, lai tūliņ pat ietu tālāk vai nu ar zemnieku buržuāziju pret muižnieku šķiru, vai pret zemnieku buržuāziju, kas apvienojusies ar muižnieku šķiru. Liberāļi jau arī šeit, cīņā pret pusdzimtbūlnieciskām attiecībām, izvairās no šķiru pašdarbības un cīņas. Viņi grib uzticēt reformu „valstij" (aizmirstot valsts šķirisko raksturu) ar pašvaldības orgānu un „īpašu" komisiju palīdzību, salīdzinot — tas ir ļoti raksturīgi — nogriezumu piespiedu atsavināšanu ar zemes piespiedu atsavināšanu dzelzceļu līnijām I! Mūsu liberāļi nevarētu skaidrāk izteikt vai, pareizāk sakot, atklāt savu visapslēptāko vēlēšanos, lai jaunā reforma dotu tādas pašas „ērtības" valdošajām .šķirām, kādas visur un vienmēr dod zemes pārdošana dzelzceļiem. Un tas reizē ar skaļu frāzi par kārtu aristokrātiskās agrarās politikas aizstāšanu ar zemnieciski demokrātisko! Lai šādu aizstāšanu realizētu īstenībā, vajag apelēt nevis pie „sabiedriskām interesēm", bet pie apspiestās — zemnieku kārtas pret apspiedēju — muižnieku kārtu, — jāsaceļ pirmā pret otro, jāaicina zemniecība uz revolucionāru pašdarbību, bet nevis valsts uz reformatorisku darbību. Tālāk. Runājot par pusdzimtbūtniecisko attiecību likvidēšanu, liberāļi negrib redzēt to, tieši kādas attiecības viņi iztīra no dzimtbūšanas. L. kgs, piemēram, atkārto Nikolaja — ona, V. V. u. c. kgu vārdiņus par „principu atzīt zemkopju tiesības uz viņu apstrādājamo zemi", par zemniecības „spēju dzīvot", bet kautri noklusē to „principu", ka šie dzīvot spējīgie zemnieki saimnieko buržuāziski un ekspluatē algoto darba spēku. Ka demokrātismā konsekventa realizēšana agrarajā jautājumā nozīmē tieši zemniecības sīkburžuazisko pārstāvju nenovēršamu pastiprināšanos un nostiprināšanos, — par to buržuāziskajiem demokrātiem nav jēgas, un lie ari negrib, lai tāda viņiem būtu. Zemniecības proletarizēšanā L. kgs (atkal pa narodņiku pēdām un avīzes „Rev. Rossija" garā) atsakās saskatīt „attīstības tipu“, izskaidrojot to „ar dzimtbūšanas paliekām^11 un „sādžas vispārējo patoloģisko stāvokli"! Laikam pēc konstitūcijas pie mums izbeigsies pilsētu augšana, lauku trūcīgo ļaužu bēgšana no laukiem, muižnieku pāreja no atstrādāšanas uz kalpu saimniecību uti.! Tēlodams franču revolūcijas labvēlīgo ietekmi uz franču zemniecību, L. kgs patētiski runā par bada laiku izzušanu, par zemkopības augšupeju un tās progresu, bet par to, ka tas bija buržuāzisks progress, kas pamatojās uz lauksaimniecības algoto strādnieku „stipras" šķiras izveidošanos un uz zemnieku zemāko slāņu masu chronisku nabadzību, par to narodņicisniu tēlotājs buržujs neteiks, protams, ne vārdiņa.

Vārdu sakot, L. kga agrarās programas atšķirība no sociāldemokrātu agrarās programas ar ievērojamu precizitāti pamazinātā veidā reproducē visas vispārīgās atšķirības, kādas ir liberālās un proletāriskās demokrātijās minimālajās programās. Vai nu jūs aplūkosit šīs programas, kā tās teorētiski nostāda attiecīgie ideologi vai kā tās praktiski realizē attiecīgas partijas un virzieni, vai arī jās ielūkosities, piemēram, 1848. gada vēsturē, — jūs ieraudzīsit tieši šīs divas pamatizšķirības starp liberālo un sociāldemokrātisko tuvāko praktisko uzdevumu nostādni: no vienas puses, reformatoriskā nenoteiktība cīņā pret dzimtbūšanas paliekām un „modernās" sabiedrības šķiru pretrunu notušēšana, no otras — revolucionārā cīņa pret veco laiku atliekām ar nolūku paplašināt, attīstīt un saasināt šķiru cīņu uz jaunās sabiedrības pamala. Protams, šīs pamatizšķirības, kas piemīt pašai attīstošās kapitālistiskās sabiedrības dabai, dažādās nacionālajās valstīs un dažādā laikā izpaužas visai dažādās formās. Neprasme aiz jaunajām un oriģinālajām formām saskatīt „veco" buržuāzisko demokrātiju ir buržuāzijas konsekvento un nekonsekvento ideologu raksturīga pazīme. Pie pēdējiem, piemēram, mēs nevaram nepieskaitīt „apmulsušā narodņicisma" pārstāvi — P. Novobranceva kgu (sk. avīzes „Rev. Rossija" 3*2. un 33. nr-u), kurš sakarā ar „Iskras" uzbrukumiem žurnālam „Osvoboždeņije" kā šķi-riskam buržuāziskām izdevumam ironiski piezīmē: „Nav ko teikt, atradusi buržuāziju^11. „Struves kgis, — mūs laipni pamāca avīze „Rev. Rossija^11, — ir „inteliģences^11, bet nevis „buržuāzijas kā šķiras^11 pārstāvis, jo nekādas šķiras un kārtas viņš neapvieno un neaizrauj^11. Ļoti labi, kungi! Bet, ja drusku padomātu par lietas būtību, jūs saprastu, ka Struves kgs ir buržuāziskās inteliģences pārstāvis. Bet buržuāziju kā šķiru Krievijas proletariats ieraudzīs savā priekšā uz vēstures skatuves tikai, pastāvot politiskai brīvībai, kad valdība gandrīz tieši būs tā vai cita buržuāzijas slāņa „komiteja^11. Un tikai „sociālisti aiz pārpratuma^11 var nezināt to, ka viņu pienākums ir atvērt strādnieku šķirai acis uz buržuāziju tiklab tās darbībā, kā arī tās domāšanā, tiklab tās brieduma stāvoklī, kā arī tās jauneklīgi sapņainajā vecumā.

Kas attiecas uz sapņainību, tad šeit jau jāmin tieši Novo-branceva kgs. Bet mūsu raksts tā ievilcies garumā, un Novo-braneeva kga pasaules uzskats un agrari vēsturiskie uzskati ir tik interesanti, sevišķi paralēli ar U. kgu, ka mums saruna par to jāatliek līdz citai reizei.

Sarakstīts 1903. g. 5. (18.) novembrī Iespiests avīzē „Iskra", 5i. nr-ā,

1903. g. 1. decembri

Paraksts: ,V. Ļeņins Iespiests pēc avīzes „Iskra" teksta

KSDSP CO REDAKC1JAI

Godājamais biedri! Lūdzu ievietot ,,lskrā“ šādu paziņojumu:

,,N. Ļeņins no 1903. g. 1. novembra (pēc j. st.) vairs nesastāv „Iskras" redakcijā^41.

Ar sociāldemokrātisku sveicienu

N. Ļeņins

Iespiests pēc rokraksta

Sarakstīts 1903. g. 5. {16.) novembri Iespiests 190i. g.

NEIZDOTAIS PAZIŅOJUMS”

KSDSP Centrālā Komiteja 1903. g. 27. novembra sēdē Zenevā vienbalsīgi pieņēma šādu lēmumu.

Tas, ka b. Pļechanovs kooptējis redakcijā martoviešus, ir Pļechanova tieša pāreja partijas kongresa mazākuma pusē, mazākuma, kuru pats Pļechanovs vairākkārt publiski raksturojis kā tādu, kas sliecas uz oportunismu un anarchismu. Pilnīgi skaidri tas būs redzams no partijas kongresa un Ligas kongresa protokoliem. Šī pāreja ir partijas kongresa gribas tiešs pārkāpums, kas izdarīts Ārzemju ligas ietekmē un pretēji partijas Krievijas komiteju vairākuma stingri izteiktajam lēmumam. Centrālā Komiteja nevar pieļaut tādu kongresa gribas pārkāpšanu, jo vairāk tāpēc, ka, izmantojot savai rīcībai biedra Ļeņina atteikšanos no amata, b. Pļechanovs izdarījis uzticības tiešu pārkāpumu, jo biedrs Ļeņins atteicies no amata nosacīti, laba miera interesēs partijā. Bet martovieši, noraidīdami CK 25. novembra ultimātu^30, noraidīja mieru un ar to pieteica karu.

Tāpēc CK revolucionārā ceļā ņem savās rokās partijas СО un paziņo, ka tā visiem spēkiem centīsies panākt to, lai partijas griba visumā, bet nevis Ārzemju ligas griba un atsevišķas personas nodevība, noteiktu partijas nākamo likteni.

Centrālu Komiteju

Sarakstlls 1908. g. 14. (27.) novembri

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1928. g. Ļeņina rakstu un materiālu krājumā Vil

VĒSTULE ,,ISKRAS“ REDAKCIJAI^37

Raksts „Ko nedarīt?" izvirza tādus svarīgus, tādus tieši šai momentā neatliekamus mūsu partijas dzīves jautājumus, ka grūti atturēties no vēlēšanās nekavējoties atsaukties uz redakcijas laipno ielūgumu viesmīlīgi atļaut sava organa slejas, — sevišķi grūti tas ,,Iskras“ pastāvīgam līdzstrādniekam, sevišķi grūti tādā momentā, kad ar savu balsi nokavēties par nedēļu nozīmē varbūt pavisam atteikties no tā. tai mana balss liktu dzirdēta.

Bet man gribētos likt dzirdēt padomdevēja balsi, lai novērstu dažus iespējamus un gandrīz nenovēršamus pārpratumus.

Teikšu vispirms, ka raksta autoram ir. pēc manām domām, tūkstoškārt taisnība, kad viņš neatlaidīgi uzsver to, ka nepieciešams aizstāvēt partijas vienību un izvairīties no jaunas šķelšanās, — sevišķi domstarpību dēļ, ko nevar atzīt par ievērojamām. Vadītāja aicinājums būt miermīlīgiem, pieļāvīgiem, piekāpīgiem pelna vislielāko uzslavu vispār un šai momentā it sevišķi. Nolādēt vai izslēgt no partijas ne tikai bijušos ekonomistus, bet arī sociāldemokrātu grupiņas, kas sirgst ar „zināmu nekonsekvenci*', katrā ziņā būtu nesaprātīgi, tik lielā mērā nesaprātīgi, ka mums pilnīgi saprotams raksta autora uzbudinātais tonis attiecībā uz tiem, kas, pēc viņa domām, ir taisnvirzīgi, stūrgalvīgi, muļķīgi Sobakeviči, kas spējīgi prasīt izslēgšanu. Mēs domājam pat vairāk: kad mums būs partijas programa un partijas organizācija, mums ne tikai viesmīlīgi jāatļauj partijas organa slejas domu apmaiņai, bet arī jādod iespēja sistemātiski izteikt savas, kaut arī nenozīmīgas, domstarpības tām grupām jeb, pēc autora izteiciena, grupiņām, kas aiz

nekonsekvences aizstāv dažas revizionisma dogmas un kas lo vai cilu iemeslu dēļ neatlaidīgi uzsver savu grupas īpatnību un individualitāti. Tieši tādēļ, lai mēs nebūtu pārāk laisnvirzīgi un kā Sobakeviei asi attiecībā pret „anarchistisko individuālismu", ir nepieciešams, pēc mūsu domām, darīt visu iespējamo, — dažā ziņā pat atkāpties no centralisma skaistajām schemām un no bezierunu pakļaušanās discipli-nai, - lai šīm grupiņām dotu iespēju brīvi izteikties, lai dotu iespēju visai partijai apsvērt domstarpību dziļumu vai niecīgumu, noteikt, tieši kur, kādā ziņā un tieši no kuru ļiuses ir vērojama nekonsekvence.

Patiešām ir jau laiks noteikti atmest sektantiskās pulciņu savrupības tradicijas un — partijai, kas balstās uz masām, —• izvirzīt noteiktu lozungu: vairāk gaismas, lai partija zina visu, lai tai piegādā visu, noteikti visu materiālu visu un visādu domstarpību, atgriešanās pie revizionisma, atkāpšanās no disciplines uti. novērtēšanai. Vairāk uzticības visas partijas darbinieku masas patstāvīgajam spriedumam: viņi un tikai viņi pratīs klusināt uz šķelšanos sliecošos grupiņu pārāk lielo dedzību, pratīs ar savu lēno, nemanāmo, bet toties neatlaidīgo iedarbību iedvest tām „labu gribu" ievērot partijas disciplinu, pratīs atdzisināt anarchis-liskā individuālismā kvēli, pratīs ar savas vienaldzības faktu vien dokumentēt, pierādīt un parādīt domstarpību niecīgo nozīmi, ko pārspīlē elementi, kas tiecas uz šķelšanos.

Uz jautājumu: „ko nedarīt?" (ko nevajag darīt vispār un ko nevajag darīt, lai neradītu šķelšanos) es vispirms atbildētu: neslēpt no partijas šķelšanās rašanās un pieaugšanas iemeslus, neslēpt neko no tiem apstākļiem un notikumiem, kas ir šādi iemesli. Vēl vairāk, neslēpt ne tikai no partijas, bet pēc iespējas arī no publikas, kas ir ārpus partijas. Es saku „pēc iespējas", domādams to, ko nepieciešams slēpt sakarā ar konspirācijas prasībām, — bet pie mūsu šķelšanās tāda veida apstākļiem ir visniecīgākā loma. Plaša atklātība — lūk, vispareizākais un vienīgi drošais līdzeklis, lai novērstu to šķelšanos, ko var novērst, lai mazinātu līdz minimumam tās šķelšanās kaitīgumu, kura jau kļuvusi nenovēršama.

Patiešām, pārdomājiet tos pienākumus, kurus uzliek partijai tas apstāklis, ka tai jau ir darīšana ar masu, bet nevis ar pulciņiem. Lai kļūtu par masu partiju ne tikai vārdos, mums visās partijas lietās jāiesaista arvien plašākas un

plašākas masas, pastāvīgi aicinot tās no politiskās vienaldzības uz protestu un cīņu, no vispārēja protesta noskaņojuma uz apzinīgu sociāldemokrātisko uzskatu pieņemšanu, no šo uzskatu pieņemšanas uz kustības atbalstīšanu, no atbalstīšanas uz organizatorisku piedalīšanos partijā. Vai var panākt šādu rezultātu, neienesot visplašāko atklātību lietās, no kuru atrisināšanas atkarīga tā vai cita iedarbība uz masām? Autors saka un pilnīgi pareizi saka, ka gadījumā, ja šķelšanās notiks nenozīmīgu domstarpību dēļ, tad strādnieki mūs vairs nesapratīs un pametīs mūs kā štābu bez armijas. Un tādēļ, lai strādnieki nevarētu beigt mūs saprast, tādēļ, lai viņu cīņas pieredze un viņu proletāriskais instinkts iemācītu kaut ko arī mums, „vadītājiem", — ir nepieciešams, lai organizētie strādnieki iemācītos izsekot iemesliem, kas rada šķelšanos (šādi iemesli vienmēr ir bijuši un vienmēr atkārtosies katrā masu partijā), apzinīgi izturēties pret šiem iemesliem, novērtēt kaut kādas krievu vai ārzemju Pošechoņjas nolikumus no visas partijas interešu, no visas kustības interešu viedokļa visumā.

Autoram ir trīskārt taisnība, kad viņš uzsver, ka mūsu centram daudz tiks dots un daudz no viņa tiks prasīts. Tieši tā. Un tieši tāpēc ir nepieciešams, lai visa partija sistemātiski, pamazām un nelokāmi audzinātu sev piemērotus cilvēkus centrā, lai tā redzētu savā priekšā kā uz delnas visu, ko dara katrs šā augstā posteņa kandidāts, lai tā iepazītos pat ar viņu individuālajām īpatnībām, ar viņu stiprajām un vājajām pusēm, ar viņu uzvarām un „sakāvēm". Autors, acīm redzot pamatojoties uz bagātu pieredzi, ļoti pareizi piezīmē par dažiem līdzīgu sakāvju iemesliem. Un tieši tāpēc, ka šīs piezīmes ir tik pareizas, vajag, lai tās izmantotu visa partija, lai tā vienmēr redzētu tā vai cita sava „vadītāja" katru, kaut arī daļēju „sakāvi". Neviena politiskā darbinieka karjera nav norisējusi bez tām vai citām sakāvēm, un, ja mēs nopietni runājam par ietekmi uz masām, par to, ka mums jāiekaro masu „labā griba", tad mums visiem spēkiem jācenšas pēc tā, lai šīs sakāves neslēptu pulciņu un grupiņu sasmakušajā atmosfērā, bet lai par tām varētu spriest atklāti visi. No pirmā acu uzmetiena tas liekas neveikli, tas vienam otram atsevišķam vadītājam var izlikties „aizvainojoši", —-bet šīs maldīgās neveiklības jūtas mums jāpārvar, tas ir mūsu pienākums pret partiju, pret strādnieku šķiru. Ar to

un tikai ar to mēs dosim iespēju visai ietekmīgo partijas darbinieku masai, (bet nevis nejaušai pulciņa vai grupiņas izlasei) iepazīt savus vadoņus un nolikt katru no viņiem attiecīgajā plauktiņā. Tikai plaša atklātība ievirza pareizās sliedēs visus taisnvirzīgus, vienpusīgus, kaprisus novirzienus, tikai tā pārvērš „grupiņu" reizēm nejēdzīgos un smieklīgos „strīdus" par derīgu un nepieciešamu partijas pašaudzināšanas materiālu.

Gaismas, vairāk gaismas! Mums ir vajadzīgs milzīgs koncerts; mums vajag sev izstrādāt pieredzi, lai pareizi sadalītu tajā lomas, lai vienam dotu sentimentālo vijoli, otram bargo kontrabasu, trešajam pasniegtu diriģenta zizli. Lai tad piepildās dzīvē autora jaukais aicinājums būt viesmīlīgiem pret visām domām partijas organa un visu partijas izdevumu slejās, lai spriež visi un katrs par mūsu „strīdiem un ķildām", lai arī kādas „nots" dēj, kas uzrakstīta pārāk asi, pēc vienu domām, kas nav pareiza, pēc otru domām, ir aprauta, pēc trešo domām. Tikai ar daudzām tādām atklātām apspriešanām arī varēs pie mums izstrādāties patiešām sadziedājusies vadītāju kolēģija, tikai pastāvot tādam nosacījumam, strādnieki būs nostādīti tādā stāvoklī, ka viņi nevarēs beigt mūs saprast, tikai tad mūsu „štābs" patiešām balstīsies uz armijas labo un apzinīgo gribu, armijas, kas seko Stabam un tai pašā laikā virza savu stabu!

Ļeņins

„Iskra". 53. nr., 1903. a.

25. novembri Iespiests pēc avīzes t,Iskra** teksta

kapFx: es IZSTĀJOS NO ,,ISKRAS“ redakcijas?[38]

VĒSTULE ,.ISKRAS" REDAKCIJAI’"

Tas nepavisam nav personīgs jautājums. Tas ir jautājums par mūsu partijas kongresa vairākuma un mazākuma attiecībām, un mans pienākums ir atbildēt uz lo nekavējoties un atklāti, pienākums ne tikai tāpēc, ka vairākuma delegāti apber mani pieprasījumiem, bet arī tāpēc, ka raksts „Mūsu kongress'1 „Iskras^11 53. nr-ā pilnīgi nepareizi apgaismojis to ne ļoti dziļo, bet ļoti dezorganizējošo sadalīšanos iskriešu vidū, pie kuras novedis kongress.

Raksts attēlo lietu tā, ka neviens pat ar lupu nesaskatīs tajā nevienu patiešām nopietnu sadalīšanās iemeslu, neviens neieraudzīs pat ne ēnas no tādas parādības izskaidrojuma kā pārmaiņas СО redakcijas sastāvā, neviens neatradīs pat līdzības tiem attaisnojošajiem iemesliem, kāpēc es izstājos no kolēģijas. Mums radās domstarpības jautājumā par partijas centru organizēšanu, — saka raksta autors. jautājumā par GE un СО attiecībām, par centralisma realizēšanas paņēmienu, par iespējamas un derīgas centralizācijas robežām uu raksturu, par birokrātiskā formālismā kaitīgumu.

Vai patiešām tā? Bet vai mums nav radušās domstarpība^38 jautājumā par centru personālo sastāvu, jautājumā par to. vai ir pieļaujams boikotēt šos centrus, tāpēc ka ir neapmierinātība ar kongresā ievēlēto sastāvu, vai pieļaujama praktiskā darba dezorganizacija, partijas kongresa lēmumu grozīšana par labu dažam ārzemju sociāldemokrātu pulciņam, tādam kā Ligas vairākums?

.fūs, biedri, visai labi zināt, ka lieta bija tieši tāda. Bet

\ isietekmigāko un visaktīvāko partijas darbinieku lielum lielais vairākums vēl to nezina, un es īsumā atzīmēšu galvenos faktus, —- īsumā tāpēc, ka, spriežot pēc ,,Iskras“ 5d. nr-a paziņojuma, drīzumā tiks publicēti pilnīgi materiāli par mūsu domstarpību vēsturi.

Mūsu kongresā, kā pareizi aizrāda tiklab mūs interesējošā raksta autors, kā arī Bunda delegācijā savā tikko iznākušajā pārskatā, bija ievērojams ,,iskriešu“ vairākums, pēc mana aprēķina ap 3/5 balsu pat pirms Bunda un avīzes „Rabočeje I >jelo“ delegātu aiziešanas. Kongresa pirmajā pusē šie iskrieši vienprātīgi kopā uzstājās pret visiem antiiskriešiem un nekonsekventajiem iskriešiem. Sevišķi uzskatāmi tas izpaudās divos incidentos kongresa pirmajā pusē, kas ir svarīgi, lai saprastu mūsu domstarpības: incidentā ar OK un incidentā par valodu vienlīdzīgām tiesībām (šai gadījumā iskriešu kompaktais vairākums vienīgo reizi samazinās no 3/5 līdz^1/:). Kongresa otrajā pusē iskriešu ceļi sāka šķirties, un tā beigās tic pavisam izšķīrās. Strīdi par partijas stabilu 1. paragrāfu un par centru vēlēšanām spilgti rāda šo nesaskaņu raksturu: iskriešu mazākums (ar Martovu priekšgalā) pakāpeniski saliedē ap sevi arvien lielāku un lielāku neiskriešu un nenoteikto elementu skaitu, nostādamies pretim iskriešu vairākumam (kuru vidū bija Pļechanovs un es). Jautājumā par statutu 1. paragrafu šis grupējums vēl nebija izveidojies galīgā formā, bet tomēr bundistu balsis un divas no trim rabočedjeļcu balsīm dod pārsvaru iskriešu mazākumam. Centru vēlēšanās iskriešu vairākums (sakarā ar piecu bundistu un divu rabočedjeļcu balsotāju aiziešanu no kongresa) kļūst par partijas kongresa vairākumu, lln tikai šeit māsu ceļi šķiras vārda tiešā nozīmē.

Vispirms mūs dziļi šķir CIv sastāvs. Jau pēc incidenta ar OK pašā kongresa sākumā iskrieši dedzīgi apspriež dažādu OK locekļu (un nelocekļu) kandidatūru uz GK, un ,,Tskras“ organizācijas neoficiālajās sapulcēs pēc ilgām un dedzīgām debatēm ar deviņām balsīm pret četrām, trim atturoties, noraida vienu no Martova atbalstāmajām kandidatūrām; ar desmit balsīm pret divām, četrām atturoties, pieņem piecu kandidātu sarakstu, kurā pēc mana priekšlikuma iekļauts viens neiskriešu elementu lideris un viens iskriešu mazākuma lideris. Bet mazākums neatlaidīgi prasa, lai viņiem būtu trīs kandidāti no pieciem, un tāpēc cieš pilnīgu sakāvi partijas.

kongresā. Tāpat nobeidzās lielā kauja, kas bija sākusies kongresā jautājumā par vecā sešnieka apstiprināšanu vai jaunā trijnieka ievēlēšanu СО redakcijā^39.

Tikai kopš šā momenta domstarpības kļūst tik pilnīgas, ka rodas doma par šķelšanos; tikai kopš šā momenta sākas līdz tam kongresā nepieredzēta mazākuma (kas pārvēršas jau īstā „kompaktā^11 mazākumā) atturēšanās no balsošanas. Un pēc kongresa šīs domstarpības kļūst arvien asākas. Neapmierinātais mazākums uzsāk boikotu, kas ilgst vairākus mēnešus. Ka uz šā pamala radušās apsūdzības birokrātiskajā formālismā, prasībā par bezierunu mechanisku pakļaušanos u. tml. blēņas ir tikai mēģinājums uzvelt vainu no slimās galvas uz veselo, tas ir skaidrs pats par sevi, un to pietiekami ilustrē kaut vai šāds tipisks gadījums. Jaunā redakcija (t. i., Pļechanovs un es) aicina visus vecos redaktorus līdzdarboties, aicina, protams, sākumā bez „formālismā", mutes vārdiem. Saņem atteikšanos. Tad mēs rakstām „papīriņu" (birokrāti!) „godājamiem biedriem" un lūdzam darboties līdzi vispār un it sevišķi iztirzāt savas domstarpības māsa rediģējamo izdevumu slejās. Saņemam „formālu" paziņojumu, ka viņi nekādi nevēlas piedalīties ,,Iskrā“. Vairākus mēnešus neviens nercdaktors arī nestrādā „īskrā". Attiecības kļūst ārkārtīgi formāli birokrātiskās, — ar kā „inicia-tivu"?

Sāk izdot nelegālu literatūru, ar ko pārplūdināt ārzemes, ko izsūta pa komitejām un kas jau tagad sāk daļēji atgriezties no Krievijas uz ārzemēm. Sibirijas delegātā ziņojums,--na vēstule par „opozicijas" lozun

giem, Martova „Vēlreiz mazākumā" ir pilni ar visuzjautrinošākajām apsūdzībām pret Ļeņinu par „patvaldību", par Robcspjera nāves sodu režima nodibināšanu (sic![40]), par

politisko bēru rīkošanu vecajiem biedriem (neievēlēšana eenlros, lūk, ir bēres!) uti. Opozicija lietu norisē tiecas sameklēt tādas „principiālās" domstarpības organizācijas jautājumos, kas nepieļauj kopīgu darbu. Pie tam sevišķi rausta izdaudzināto „piekto locekli" partijas Padomē. Visos minētajos sacerējumos Padome tiek iztēlota kā Ļeņina diplomātijā vai triks, kā ierocis, ar ko ārzemju СО apspiež Krievijas CK — uz mata tāpat, kā lietu iztēlo arī Bunda delegācijā savā pārskatā par kongresu. Lieki teikt, ka šī principiālā domstarpība ir tādas pašas blēņas kā izdaudzinātais birokrātiskais formalisms: piekto locekli ievēlē kongress; tātad runa ir par personu, kas pelna vairākuma vislielāko uzticību; bet partijas kongresa vairākuma griba vienmēr, lai kāda būtu partijas centra organizācija, izpaudīsies noteiktu personu izvēlē.

Cik plaši ārzemēs ir izplatījusies visa šāda veida literatūra, tas redzams no tā, ka pat lāga Parvuss uzsācis karagājienu pret tiekšanos savienot visus pavedienus vienā rokā un „komandēt" (sic!) strādniekus no kaut kādas Ženevas („Aus der Weltpolitik", V Jahrg.[41], 48. nr., 1903. g. 30. novembrī). Paies viens otrs mēnesis, mūsu jaunais patvaldības pretinieks izlasīs partijas un Ligas kongresa protokolus un pārliecināsies, ka viegli var kļūt smieklīgs, ja pieņem par tīru patiesību katru Parteiklatsch^42.

Opozīcijas kara darbības apogejs pret centriem bija Ligas kongress. No tā protokoliem lasītāji redzēs, vai bija taisnība tiem, kas nosauca to par arēnu, kur var izrēķināties par to, kas notika partijas kongresā, vai opozicijas uzbrukumā bija kaut kas tāds, kas provocēja CK ķerties pie pilnīgi ārkārtējiem līdzekļiem (kā izteicās pati CK, kad pārmaiņas redakcijas sastāvā deva cerības nodibināt mieru partijā). Šā kongresa rezolūcijas rāda, kāds raksturs ir „principiālajām" domstarpībām jautājumā par patvaldniecisko birokrātismu.

Pēc Ligas kongresa šķelšanās atmosfēra tik draudīgi sabiezēja, ka Pļechanovs nolēma kooptēt veco redakciju. Es paredzēju, ka opozicija ar to neapmierināsies, un uzskatīju par neiespējamu grozīt partijas kongresa lēmumu par labu pulciņam. Bet vēl mazāk es uzskatīju par pieļaujamu stāties

ceļā iespējamam mieram partijā, un tāpēc pēc .,lskras“ 51. nr-a iznākšanas es izstājos no redakcijas, paziņodams pie tam, ka no līdzdarbības neatsakos un pat nepieprasu, lai par manu izstāšanos publicē, ja partijā nodibināsies labs miers. Opozicija pieprasīja (nevis grozīt neesošo birokrātismā, formālismā, patvaldības, mechanisma sistēmu u. t. jpr.. bet) atjaunot veco redakciju, kooptēt opozicijas pārstāvjus Centrālajā Komitejā, prasīja divas vietas Padomē un atzīt par likumīgu lāgas kongresu. Centrālā Komiteja ieteica nodrošināt mieru, dodot piekrišanu kooptēt divus locekļus CK, atdodot vienu vielu Padomē, pakāpeniski reorganizējot Ligu. Opozicija noraidīja arī šos noteikumus. Redakcija tika kooptēta, bet jautājums par mieru palika atklāts. Tāds bija lietas stāvoklis ap to laiku, kad iznāca ..lskras“ 53. nr.

Ka partija grib mieru un pozitivn darbu, par to nez vai ir atļauts šaubīties, liet tādi raksti kā „Mūsu kongress^11 liek šķēršļus miera nodibināšanai, liek šķēršļus ar to. ka izvirza mājienus un jautājumu fragmentus, kas ir nesaprotami un nevar būt saprotami, ja pilnīgi neapgaismo visas domstarpību peripetijas, liek šķēršļus ar to, ka ārzemju pulciņa vainu uzgrūž mūsu praktiskajam centram, kas aizņemts ar partijas faktiskās apvienošanas smago un grūto darbu un kam jau arī bez tā radušies un rodas pārāk daudz šķēršļu centra-lisma realizēšanas ceļā. Krievijas komitejas cīnās pret mazākuma dezorganizatorisko darbību un boikotu, kas bremzē visu darbu. Rezolūcijas par to jau atsūtījušas Pēterburgas, Maskavas, ^Jižņij-Novgorodas, Tveras, Odesas, Tulas. Ziemeļu savienības komitejas.

Pietiek mums ar ārzemju Lileratengezānk*! Lai tā tagad kļūst praktiķiem Krievijā par paraugu, „ko nedarīt'! Lai partijas СО redakcija aicina visus izbeigt katru boikotu, lai tas būtu no kuras puses būdams, un vienprātīgi strādāt partijas CK vadībā!

* *

*

Hei izšķirība starp dažādu nokrāsu iskriešiem? — jautās lasītājs. Pirmkārt, — mēs uz to atbildēsim, — izšķirība ir

literātu ķildu. Red.

la, ka, pēc vairākuma domām, var un vajag realizēt savus uzskatus partijā neatkarīgi no centru personālā sastāva maiņām. Katram, kaut raboČedjeļcu pulciņam ir tiesība. iestājoties partijā, prasīt iespēju izteikt un realizēt savus uzskatus, bet nevienam, kaut vai ģenerāļu pulciņam nav tiesības prasīt pārstāvniecību partijas centros. Otrkārt, izšķirība ir tā, ka, pēc vairākuma domām, formālismā un birokrātismā vaina krīt uz to, kas, atraudamies no darba centru vadībā, apgrūtinājis iespēju neformalistiski veikt darbu. Treškārt, man ir zināma viena un tikai viena principiālā domstarpība organizatoriskos jautājumos, tieši tā domstarpība, kas izpaudās debatēs par partijas stabilu 1. paragrāfu. Kad iznāks kongresa protokoli, mēs papūlēsimies atgriezties pie šā jautājuma. Mēs tad parādīsim, ka Martova formulējumu pieņēma nei skriešu un quasi^43 iskriešu elementi nevis nejauši, bet tāpēc, ka tas sper soli uz opor-lunismu, ka šo soli mēs redzam vēl uzskatamāk — — na VĒSTULE un rakstā „Vēlreiz mazākumā"[44]. Protokoli parādīs raksta „Mūsu kongress" autora to domu faktisko nepareizību, it kā „strīds, kas notika, apspriežot partijas statūtus, koncentrējās gandrīz vienīgi jautājumā par partijas centrālo iestāžu organizēšanu". Tieši otrādi. Vienīgais patiešām principiālais strīds,kas sadalīja kaut cik noteikti abas „puses" (t. i., iskriešu vairākumu un mazākumu), bija strīds par partijas stabilu 1. paragrafu. Bet strīdi par Padomes sastāvu, par kooplaciju centros u. tml. palika strīdi starp atsevišķiem delegātiem, starp mani un Martovu u. lini., šie-strīdi skāra samērā visai sīkas detaļas, neradīja nekādu noteiktu iskriešu grupējumu, kuri ar savu balsošanu izlaboja aizraušanos, kāda bijusi te vienam, le otram no mums. Ar šiem strīdiem aprobežot domstarpību avotu jautājumos par centralisma realizēšanas paņēmieniem, centralisma robežām, raksturu u. tml. — nozīmē vienkārši izpušķot mazākuma poziciju un cīņas paņēmienus par centru personālā sastāva grozīšanu — cīņas, ko mazākums vedis un kas vienīgā ari radīja mūsu vidū domstarpības vārda tiešā nozīmē.

Sarakstīts 1908. g. decembra sākumā

Iespiests pēc lapiņas teksta

Iespiests 1903. g. decembri atsevišķā lapiņā

Paraksts: S. Ļ e ņ i n s

KSDSP CK VĒSTULE ĀRZEMJU LIGAS ADMINISTRĀCIJAI, PARTIJAS ATBALSTĪTĀJU GRUPĀM UN VISIEM PARTIJAS BIEDRIEM,

KAS ATRODAS ĀRZEMĒS

Biedri! Partijas galīgā apvienošanās izvirza tagad mūsu priekšā neatliekamu un spiedīgu uzdevumu plaši attīstīt sociāldemokrātijas darbu ārzemēs un cieši apvienot visus šai laukā strādājošos darbiniekus.

Saskaņā ar partijas statūtiem (13. §) viss partijas darbs ārzemēs sadalās divās lielās nozarēs, kas pēc organizācijas tipa ir dažādas. No vienas puses, propagandas un aģitācijas darbu ārzemēs tieši pārzina un centralizē savās rokās Ārzemju liga. CK izlietos visus līdzekļus, lai palīdzētu šā darba pilnīgai centralizēšanai Ligas rokās un nodrošinātu tās autonomiju šai funkcijā. No otras puses, kustību Krievijā tā atbalsta ne citādi kā ar Centrālās Komitejas īpaši ieceltu personu un grupu starpniecību.

Aicinot visus Ligas locekļus, visas atbalstītāju grupas un visus partijas biedrus, kas atrodas ārzemēs, vispusīgi atbalstīt Ligu tās propagandas un aģitācijas darbā, CK ir nodomājusi tagad pielikt visas pūles tam, lai organizētu šīs starpniecības grupas, ar kuru palīdzību jānotiek kustības atbalstīšanai Krievijā.

Savus uzdevumus šai laukā CK saprot šādi.

Ārzemju atbalsts kustībai Krievijā izpaužas lielāko liesu 1) revolucionāro darbinieku sūtīšanā uz Krieviju; 2) ārzemēs ievākto naudas sumu sūtīšanā uz Krieviju; 3) tādu sakaru ar krieviem, ziņu un norādījumu vākšanā ārzemēs, kas tūlīt pat jāpaziņo uz Krieviju nolūkā, lai palīdzētu tur strādājošiem biedriem, nolūkā, lai novērstu iekrišanas utt.; 4) literatūras sūtīšanā uz Krieviju u. lini.

Nepretendējot uz to, lai ar šo uzskaiti jumu pilnīgi nosauktu visas tiešā atbalsta formas no ārzemēm kustībai Krievijā, mēs tomēr domājam, ka pagaidām pietiek, ja apzīmējam tās galvenās formas un saskaņojam dibināmo organizāciju ar šīm formām. Pieredze rādīs, kādos apmēros būs nepieciešams grozīt šo organizāciju tālākā nākotnē.

Sāksim ar cilvēku nosūtīšanu darbā uz Krieviju. Protams, britu vēlams, lai braucēju vairākums sazinātos tieši ar CK galveno aģentūru ārzemēs — proti, ar Ženevas aģentūru, un saņemtu no tās javkas, paroles, naudu un nepieciešamos norādījumus. liet daudzām personām, kas brauc strādāt, protams, nav iespējams iebraukt Ženevā, un tāpēc CK nodomājusi uzsākt savu aģentu iecelšanu visos kaut cik svarīgos ārzemju centros: Londonā. Parizč, llrisclē, Berlinē, Vinē u. c. Katrs, kas ir nodomājis braukt uz Krieviju strādāt, tiek uzaicināts griezties pie CK vietējā aģenta, un šis aģents izlietos visus līdzekļus, lai braucējs varētu pēc iespējas ātrāk un drošāk sasniegt vietu, kurp to sūta, lai uz Krieviju braucēja pirmie soļi atbilstu CK vispārējam plānam attiecībā uz spēku un līdzekļu sadalīšanu uti. CK cer, ka Ārzemju liga sniegs šiem CK aģentiem visvisādu atbalstu — piemēram, iepazīstinot ārzemju biedru vairākumu ar šo aģentu funkcijām, ar noteikumiem, kā nodibināt sakarus ar viņiem, palīdzot nostādīt šos sakarus pēc iespējas konspiratīvāk uti.

Tā kā cilvēku sūtīšana uz Krieviju no lieliem ārzemju centriem ir ļoti liels darbs un tā kā vienai personai ne vienmēr ir pa spēkam pienācīgi iepazīties ar sūtāmajiem, tad CK pēc vajadzības iecels nevis vienu aģentu, bet aģentu grupu saskaņā ar partijas statūtu 1.4.

Tālāk. Kas attiecas uz naudas sūtīšanu, tad šeit visvairāk vēlama naudas vākšanas pilnīga centralizācija Ligas rokās it visur ārzemēs un lai Ligas administrācija nodotu šīs slimas Centrālajai Komitejai. Tikai nepieciešamības gadījumos nāksies, ja to varbūt prasīs pieredze, zināmas stirnas tieši no Ligas vietējām sekcijām nodot CK vietējiem aģentiem, piemēram, kad ārkārtēji apstākļi prasa tūlītēju palīdzību bēgšanai, cilvēka sālīšanai, literatūras nogādāšanai и. lini. CK cer, ka Ligas administrācija dos sekcijām atbilstošus norādījumus un izstrādās vislabākās pārskatu formas par naudas vākšanu un izlietošanu.

Tālāk, visiem, protams, ir zināms, ka loti bieži personas, kas atbrauc no Krievijas ārzemēs, paziņo tādas ziņas, kas bulu ļoti svarīgas krievu darbiniekiem, — piemēram, ziņas par iekrišanu apmēriem, par nepieciešamību brīdināt tādus un tādus biedrus pilsētā, kas atrodas tālu no iekrišanas vietas, par nepieciešamību izmantot Krievijā tādus un tādus sakarus, ko biedrs, kas aizbēdzis vai aizbraucis, nav paspējis vai nav varējis izmantot utt. Protams, ciktāl viss partijas darbs galīgi apvienosies GK vadībā, būs arvien biežāk iespēja savākt visus šos sakarus un norādījumus turpat Krievijā, un tas ir vienīgais normālais un vēlamais ceļš. Bet nav apšaubāms, ka ilgi vēl būs gadījumi, kad biedri, kas dažādu iemeslu dēļ bēguši vai legāli izbraukuši no Krievijas, nav paspējuši nokārtot sakarus Krievijā, tā ka, lai to izdarītu, bus jāizmanlo viņu uzturēšanās ārzemēs.

Beidzot, literatūras transporta lietu GK papūlēsies, protams, centralizēt pēc iespējas pilnīgāk īpašas transporta grupas rokās, kuras locekļu viena daļa vienmēr atradīsies ārzemēs. Tāpēc dažādos ārzemju centros tiks iecelti īpaši GK aģenti partijas literatūras noliktavu pārzināšanai, sakaru uzturēšanai ar robežām uti. Bet pat ar transporta lietas vislabāko nostādni lajā. protams, vienmēr vēl būs lādi robi, kurus nāksies aizpildīt ar ārkārtējiem izdevīgiem gadījumiem, nosūtot (varbūt) čemodānus, utilizējot kaut kādus tirdzniecības sakarus, kuģu satiksmes labvēlīgus gadījumus uti. Visi paziņojumi, norādījumi un izziņas, kas atliecas uz visām tādām lietām, gluži tāpat jānosūta GK aģentiem, kuri visas tamlīdzīgas lietas koncentrēs un rīkosies saskaņā ar GK vispārīgo plānu un tās norādījumiem.

GK, paziņodama Ligas administrācijai savu darba plānu, izsaka savu pārliecību, ka Liga savukārt visnotaļ atbalstīs GK aģentus ārzemēs un it sevišķi darīs visu, lai šie aģenti varētu plaši iepazīties ar atbalstītāju grupām, jaunatnes pulciņiem u. t. jpr., u. I. jpr.

Sarakstīts 1903. tj. decembra sākuma

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1928. o. Ļeņina rakstu un materiālu krājumā VII

PIEZĪME РАН JAUNAS ,,ISKRAS“ pozīciju

Tajā pozicijā, ko tagad ieņēmusi „martoviskā“ ,,Iskra“. manī sevišķu sašutumu rada šī iekšējā liekulība un meli, mēģinājumi apiet lietas būtību, mēģinājumi eskamotēt partijas sabiedrisko domu un lēmumu, mēģinājumi viltot jēdzienus un faktus. Un tikai ar lietas nezināšanu es gribētu izskaidrot to stulbumu un vienaldzību, to ncjutīgumu, ko izrāda daži biedri pret šiem meliem. Pret nezināšanu vajag cīnīties ar izskaidrošanu, un es nekādā gadījumā neatteikšos no sava nodoma izskaidrot visu lietu sīki jo sīki (vajadzības gadījumā ar visiem dokumentiem) īpašā brošūrā, pie kuras arī ķeršos tūliņ, tikko iznāks partijas un Ligas kongresu protokoli, t. i., loti drīz^11".

Galvenais viltojums, ar kura palīdzību martovieši krāpj partiju (mānīdami varbūt, un pat visai ticami, vispirms paši sevi sava histeriskuma dēļ), tas ir. pirmkārt, iskriešu domstarpību īsteno avotu un iemeslu viltojums. Tas ir, otrkārt, jēdzienu viltojums par pulciņu savrupību un dez-organizaciju, par sektantismu un par partejiskumu.

Pirmais viltojums ir tas, ka par „principiālu^11 domstarpību iztēlo to pēc būtības abpusējo lamāšanos, kas notika pēc kongresa tanī laikā, kad centri cīnījās pret opoziciju. Sī lamāšanās izpaudās tā, ka opozīcija nosauca vairākumu par patvaldniekiem, formalistiem, birokrātiem etc.[45] un vairākums nosauca opoziciju par histēriskiem līdējiem, par izbrāķētu ministru vai histērisku skandālistu partiju (sk. Ligas kongresu). Un, lūk, tagad šo abpusējo „komplimentu" viena puse liek iztēlota Centrālajā Orgānā kā principiālo domstarpība! Vai la nav neģēlība?

Patiesībā domstarpību cēlonis bija tieši martoviešu pagrieziens uz purvu. Šis pagrieziens skaidri izpaudās kongresā jautājumā par statūtu 1. § un grupējumā, kas izveidojās centru vēlēšanās. Šīs domstarpības, kas zināmā savā daļā ir neapšaubāmi principiālās, tiek apietas un noklusētas.

Otrais viltojums ir tas, ka, triju mēnešu laikā dezorganizēdami visu partiju un visu darbu pulciņa interešu dēļ, tādēļ lai varētu ielīst centros (jo neviens neierobežoja polemiku pēc būtības un brīvību izteikt savas domas, gluži otrādi, martoviešus aicināja un lūdza rakstīt), martovieši tagad, ielīduši pa sāndurliņām redakcijā, vilto to ar smieklīgu apsūdzību pret vairākumu par dezorganizējošu formālismu, birokrātismu u. t. jpr,, noklusēdami savu boikotu, savu ielīšanu etc. Vai tā nav neģēlība? Viens no diviem: vai nu nodot aizmirstībai visu „ķildu" un tad nemaz nerunāt par to, nelaist Centrālajā Orgānā pat ķildas atraugas, jo brēkšana par birokrātismu ir tieši nelādzīgās ielīšanas atraugas. Vai arī izvirzīt jautājumu par domstarpībām — un tad jau atklāt visu.

Sarakstīts 1903. g. decembrī Pirmoreiz iespiests 1929. q. Ļeņina

rakstu un materiālu krājumā X Iespiests pēc rokraksta

PRIEKŠVĀRDS BROŠŪRAI „VĒSTULE BIEDRAM PAR MIISII ORGANIZATORISKAJIEM UZDEVUMIEM^46

„Vēstule biedram^47, ko es pārdrukāju no jauna, tika sarakstīta vairāk nekā pirms gada, — ja atmiņa mani neviļ, 1902. gada septembrī. Sākumā tā norakstā gāja visiem no rokas rokā un tika izplatīta pa Krieviju kā iskriešu organizatorisko uzskatu izskaidrojums. Vēlāk Sibirijas savienība pagājušā gada jūnijā pārdrukāja šo vēstuli un izplatīja jo daudzos eksemplāros. Tādējādi vēstule jau pilnīgi kļuvusi par publikas piederumu, un tagad nav nekāda pamata aizkavēt tās publicēšanu. Apsvērums, kura dēļ es neiespiedu šo vēstuli agrāk, proti, tā nemaz nav apstrādāta literārā ziņā, tai pilnīgi „pirmuzmetuma^48’ raksturs — atkrīt, jo tieši šādā uzmetuma veidā ar vēstuli jau iepazinušies daudzi Krievijas praktiķi. Bez tam vēl svarīgāks arguments par labu šās vēstules pārdrukāšanai pirmuzmetuma veidā (es izdarīju tikai visnepieciešamākos stilistiskos labojumus) tagad ir tas, ka tai ir nozīme kā „dokumentam^49. ,,Iskras“ jaunā redakcija izvirzīja, kā zināms, jau 53. nr-ā domstarpības organizatoriskajos jautājumos. Diemžēl, redakcija nesteidzas noteikti norādīt, kādas tieši ir šīs domstarpības, aprobežojoties lielāko tiesu ar mājieniem uz to, ko neviens nezina.

Vajag papūlēties atvieglot jaunajai redakcijai tās grūto uzdevumu. Lai ,,Iskras“ vecie organizatoriskie uzskati kļūst zināmi visās detaļās līdz pat pirmuzmctuniiem, — varbūt, ka tad jaunā redakcija beidzot saņemsies atklāt partijai, ko tā „idejiski vada“, savus jaunos organizatoriskos uzskatus. Varbūt, ka tad jaunā redakcija beidzot pateiks mums to radikālo grozījumu precizo formulējumu, ko tā projektētu mūsu partijas organizatoriskajos statūtos. Jo kas gan patiešām nesaprot, ka tieši šie organizatoriskie statūti arī ietvēruši sevī organizatoriskos plānus, kādi mums bijuši vienmēr?

Salīdzinot „Ko darīt?41^50 un rakstus ,,Iskrā“ par organizatoriskajiem jautājumiem ar šo „Vēstuli biedram" un šo pēdējo ar statūtiem, kas pieņemti otrajā kongresā, lasītāji var rast sev skaidru priekšstatu par to, cik konsekventi mēs, iskriešu vairākums un partijas kongresa vairākums, realizējām mūsu organizatorisko „līniju". Bet no „Iskras" jaunās redakcijas mēs gaidīsim, un ar lielu nepacietību gaidīsim, tās jauno organizatorisko uzskatu izskaidrojumu, gaidīsim norādījumu, tieši kur un tieši kopš kura brīža tā vīlusies un kāpēc tā sākusi „sadedzināt to, ko agrāk pielūgusi".

1904. g. janvarī ,V. Ļeņins

Iespiests 190b. p. brosurā: X. Ļeņins.

..Vēstule biedram par mūsu urpaniza-

toriskujiem uzdevumiemZcncvā Iespiests pēc brošūras teksta

PĒCVĀRDS BROŠŪRAI „VĒSTULE BIEDRAM PAR MUSIJ ORGANIZATORISKAJIEM UZDEVUMIEM»

„Iskras" redakcija 55. nr-ā saka, ka CK un opozicija ,,ir vienojušās nodot aizmirstībai» faktus, kas minēti manā „VĒSTULE ,,Iskras“ redakcijai" („Kāpēc es izstājos no „Iskras" redakcijas?")'.[51]. Šis redakcijas paziņojums jau ir patiešām formalisliska, birokrātiskā un kancelejiska „atkra-līšanās" (runājot biedra Akselroda lieliskajā stilā). īstenībā tādas vienošanās nav bijis, kā to tieši paziņo CK ārzemju pārstāvis īpašā lapiņā, kas izlaista tūliņ pat pēc „Iskras" 55. nr-a iznākšanas. Tādas vienošanās arī nevarēja būt, kā tam jābūt skaidram katram manas vēstules uzmanīgam lasītājam, jo opozicija noraidīja „labu mieru", kuru piedāvāja CK un kurā droši vien būtu noteikums nodot aizmirstībai visu to, kas aizmirstības vērts. Vai patiešām redakcija bijusi tik naiva, ka, noraidīdama mieru un uzsākdama .53. nr-ā kara pret izdaudzināto birokrātismu, tā cerēja uz to, ka pretējā puse klusēs par šo birokrātismā pasaciņu īsteno avotu?

Redakcijai ļoti ļoti nav paticis, ka es nosaucu šo pasaciņu īsteno avotu par ķildām (Ļiteratengezānk — literātu ķildas). Un kā gan ne! Taču sarunāt nožēlojamus vārdus sakarā ar šo patiešām nepatīkamo faktu vēl nenozīmē faktu atspēkot.

Mēs atļausimies uzdot godājamai redakcijai divus jautājumus.

Pirmais jautājums. Kāpēc gan visnegantākie apvainojumi patvaldībā, Robespjera režimā, apvērsuma rīkošanā ii.-t.jpr., u. t. jpr. vienam šķiet tikai uzjautrinoši, bet citus dziļi aizskar mierīgs stāsts par faktiem un par faktiski pieprasītiem ģenerāļu posteņiem? Tik dziļi aizskar, ka viņi runā pavisam „tukšas*1 runas par „personībām**, „morālisku ēnu“ un pat par „zemiskiem (no kurienes tas??) motiviem**? Kāpēc tāda starpība, mani draugi, ko? Vai gan ne tāpēc, ka ģenerāļa „postenis** ir „zemiskāks** nekā patvaldnieka postenis?

Otrais jautājums. Kāpēc redakcija neizskaidro lasītājiem. kāpēc tā (tais tālajos laikos, kad tā bija opozicijā un faktiski bija „mazākumā**) izteica vēlēšanos nodot aizmirstībai dažus faktus? Vai redakcijai neliekas, ka jau pati doma par vēlēšanos „nodot aizmirstībai** principiālās domstarpības ir aplama un tā nevarēja nākt prātā nevienam saprātīgam cilvēkam?

Redziet, cik jūs esat neveikli, mani mīļie „politiskie prc-tinieki**! Jūs gribējāt iznīcināt mani ar apsūdzību, ka es principiālu strīdu pārnesot ķildu sfērā, bet tai vietā jūs apstiprinājāt manu apgalvojumu attiecībā uz dažu jūsu ,,dom-starpību** īsteno avotu.

Tālāk. Aiz savas neveiklības atzinusi, ka ķildas bijušas, redakcija nav parūpējusies izskaidrot lasītājiem, kur, pēc tās domām, beidzas principiālās domstarpības un kur sākas ķildas. Redakcija noklusē to, ka es savā VĒSTULE mēģinu pilnīgi precizi norobežot vienu sfēru no otras. Es tur parādu, ka principiālās nesaskaņas (ne tuvu ne tik dziļas, lai izraisītu paliesas domstarpības) atklājās jautājumā par statūtu 1. § un paplašinājās kongresa beigās ar to, ka iskriešu mazākums tuvojās neiskriešu elementiem. Tāpat es parādu arī to, ka runas par birokrātismu, formālismu u. t. jpr. ir vispirms to ķildu vienkārša atbalss, kuras notika pēc kongresa.

Redakcija laikam nav mierā ar to, ka tādā kārtā norobežo „principiālo** no tā, kas „nododams aizmirstībai**? Kāpēc tad viņa nav parūpējusies paziņot sanas domas par šo sfēru „pareizu** norobežošanu? Vai varbūt tāpēc, ka šīs sfēras vēl nav norobežojušās (un nevar būt norobežotas! tās apziņā?

Pēc godājamā biedra Akselroda feļetona tai pašā „Iskras** 55. nr-ā lasītāji var spriest, pie kā noved šī... nekautrība un par ko pārvēršas mūsu partijas Centrālais Organs. Par .mūsu strīdiem jautājumā par slatutu 1. § b. Akselrods nerunā ne vārda pēc būtības, aprobežodamies ar mājieniem par „perifēriju sabiedrībām", kuri ir absolūti nesaprotami cilvēkam, kas nav bijis kongresā. Biedrs Akselrods laikam aizmirsis, cik ilgi un pamatīgi mēs strīdējāmies par 1. §1 lolics b. Akselrods radījis sev „teoriju", pēc kuras „to iskriešu vairākums, kuri bija ieradušies kongresā, bija pārliecināts, ka viņu galvenais uzdevums ir... cīnīties ar iekšējiem ienaidniekiem". „Sās misijas priekšā" vairākumam ..notušējās (pēc godājamā b. Akselroda stingras pārliecības) nākamais pozitīvais uzdevums". „Pozitivā darba perspek-tiva tiek atbīdīta nenoteiktās nākotnes miglainā tālē"; par-lijai ir neatliekamāks ,.militārs uzdevums savaldīt iekšējos ienaidniekus". Un b. Akselrods neatrod vārdus, lai nosodītu šo „birokrātisko^52 (jeb mechanisko) cenlralismu", šos ,,.jako-biniskos" (!!?) plānus, šos „dezorganizatorus", kas kaut ko „vajā un paļā kā dumpiniekus".

Lai parādītu, kāda ir patiesā vērtība šai teorijai — pareizāk sakot, šīm pret kongresa vairākumu vērstajām apsūdzībām par dezorganizējošām tendencēm vajāt dumpi (laikam gan iedomāto) un par pozitivā darba ignorēšanu, pietiks, ja es atgādināšu aizmāršīgajam b. Akselrodam vienu (sākumam — vienu) mazu faktu. 1903. g. 6. oktobrī, pēc tam kad mazākuma locekļus vairākkārt bija mēģināts pārliecināt par viņu boikota aplamību un dezorganizējošo raksturu, mēs ar PJeclianovn oficiāli uzaicinājām „dumpīgos" literātus (tai skaitā ari b. Aksel rodu) ķerties pie pozitivā darba, oficiāli paziņojām viņiem, ka atteikšanās no šā darba nav prātīga rīcība nedz no personīgo dusmu viedokļa, nedz no to vai cilu domstarpību viedokļa (kuru iztirzāšanai mēs atveram mūsu izdevumu slejas)[53].

Biedrs Akselrods to aizmirsis. Viņš aizmirsis, ka toreiz atbildēja ar kategorisku atteikšanos, nemaz nepaskaidrojot iemeslus. Viņš aizmirsis, ka viņam toreiz, tajos sen pagājušajos laikos, „pozitivais darbs tika atbīdīts nenoteiktās nākotnes miglainā tālē" un ka šī nākotne tikai 1903. gada 2(5. novembrī kļuva par vēlamo tagadni^1".

Biedrs Akselrods ne vien „aizmirsis-1 lo, Jiel arī vēlētos vispār „nodot aizmirstībai" tamlīdzīgas „personīgas lietas", vai ne tā?

Norādīt mazākumam uz to, ka tas veseliem mēnešiem dezorganizējis partiju, pametis pozitivu darbu, ar savām ķildām atrāvis CK bezgala daudz spēka, tās ir „personīgas lietas", tas nozīmē mest morālisku ēnu, 1as nozīmē tendenču cīņu pazemināt līdz ķildas līmenim. Tam nav vietas СО slejās.

Bet apsūdzēt partijas kongresa vairākumu par to, ka tas uzdrošinājies šķiest laiku, lai pierunātu „dumpiniekus", ka tas ar cīņu pret (iedomātiem) dezorganizatoriem esot dezorganizējis partiju, — tās ir principiālās domstarpības, kam vajag „pietaupīt" „Iskras" slejas. Vai ne tā, godājamais 1». Akselrod?

Varbūt 1>. Akselrods, palūkojies sev apkārt, arī pašlaik atradīs ne mazumu piemēru tam, ka „pozitivais darbs" ari mazākuma praktiķiem tiek atbīdīts tāpat vēlamās, bet arvien vēl nenoteiktās nākotnes miglainā tālē?

Nē, ziniet, jums izdevīgāk būtu nemaz neskart jautājumu par vairākuma un mazākuma izturēšanos pret pozitivo darbu! Izdevīgāk būtu neatgādināt to, par ko runā, piemēram, kāds —vas pilsētas rūpnīcas strādnieks šādā VĒSTULE man:

,,Dārgais biedri!

Pēriējā laikā, I. i., pēc partijas otrā kongresa, mums paziņoja, ka CK nav tikusi kongresā ievēlēta vienprātīgi, ka kongress sašķēlies divās daļās jautājumā par Centrālā Organa attiecībām pret Centrālo Komiteju un ka izveidojies tā sauktais vairākums un mazākums^ Viss tas uzvēlās uz mūsu galvas kā smags akmens un nospiedis inus ar visu savu smagumu, tāpēc ka pats jautājums par СО attiecībām pret CK mums bija negaidīts jaunums: laēu līdz pašam kongresam to ne vien neierosināja nekādos pulciņos un sapulcēs, bet, cik atceros, to noklusēja arī literatūrā. Lūk, šī pati jautājuma noklusēšana līdz kongresam man nav saprotama. Ja pieņemam, ka las nemaz nav bijis, tad jāatzīst, ka biedriem, kas atdeva visus savus spēkus partijas apvienošanai, nav bijis skaidra priekšstata par lās organizāciju, t. i., tās uzbūvi. Bet otrais pieņēmums ir pilnīgi neiespējams, tāpēc ka jautājums, kas tagad partiju sašķēlis, skaidri parādījis, ka uzskats par partijas uzbūvi ir bijis un bi jis ne visiem vienāds. Bet, ja tas tā, kāpēc tad to slēpa? Tas ir pirmais. Un otrais ir šis jautājums pats, kad to nākas izlemt, tad es uzdodu sev šādu jautājumu: kāda partijas uzbūve nodrošinās tās ortodoksālo virzienu, un tepat līdzās tam man rodas doma, ka bez partijas uzbūves ir svarīgs tās vadoņu sastāvs, t. i., ja tie ir ortodoksi, tad ari partijas virziens būs ortodoksāls, ja — oporluiiisti, tad ari partija būs tāda pali. Tagad, kad man ir šādi pieņēmumi un kad zināms partijas vadoņu sastāvs, es noteikti izsakos par to, iai partijas idejiskajā vadibā СО būtu pārsvarā pār CK. Izteikties par labu tam vēl vairāk liek Krievijas īstenība: lai ari cik ortodoksālā būtu CK, bet, atrazdamās Krievijā, tā nevar būt garantēta pret iekrišanu un tātad neatkarīgi no savas gribas arī no ortodoksijas zaudēšanas, jo darba turpinātāji gan ne vienmēr atbilst tiem, ko viņi aizstāj. Kuram gan biedram, kas kaut neilgi strādājis komitejās, nav zināmas tādas parādības, ka vislabākā komiteja aiz kaut kādas vienas no daudzajām nejaušībām tiek aizstāta ar sliktu un otrādi. Pavisam citādi ir ar СО: tas atrodas citādos apstākļos (ievērojot to, ka СО atradīsies ārzemēs), kas tam nodrošina pastāvēšanu uz ilgāku laiku un tālad arī iespēju sagatavot sev cienīgus darba turpinātājus. Bet es, biedri, nezinu, vai šo jautājumu var izlemt reiz par visām reizēm, t. i„ tā, lai СО būtu vienmēr pārsvarā pār CK vai — CK pār СО. Es domāju, ka nevar. Iedomāsimies lādu stāvokli: piepeši СО sastāvs mainījies un no ortodoksālā kļuvis opor-tunistisks kā. piemēram, avīze ,,Cz priekšu" Vācijā; nu vai gan tad var dot tam pārsvaru idejiskajā vadībā? ko gan sāktu darīt mēs, kas audzināti ortodoksālā garā, vai patiešām mums būtu ar to jāsamierinās? Nē, mūsu pienākums bulu atņemt tam pārsvara tiesības un nodot tās citas iestādes rokās, un, ja tas kaut kāda iemesla dēļ netiktu darīts, mēs, vienalga, vai tā būtu partijas discipline vai vēl kaut kas cits, mēs visi tad būtu pelnījuši sociāldemokrātiskās strādnieku kustības nodevēju nosaukumu. Tā es uz to skalos un nekādi nevaru atzīt izlemšanu reiz par visām reizēm, kā to dnra daži biedri.

Tagad man nepavisam nav saprotama lā cīņu, kas pašreiz noris starp vairākumu un mazākumu, un ļoti daudziem mums lā šķiet nepareiza. Nu sakiet, biedri! Vai ir dabisks tāds stāvoklis, kad visus spēkus atdod komiteju apbraukāšanai tikai tādēļ vien, lai parunātu par vairākumu un mazākumu? Es patiešām nezinu. Vai tiešām šis jautājums ir tik svarīgs, lai tam atdotu visus spēkus un lai tā dēļ raudzītos viens. uz otru gandrīz kā uz ienaidnieku? l.'n īstenībā lā iznāk: ja komiteja ir sakomplektēta, teiksim, no vienas nometnes, tad no otrās tur neviens vairs neiekļūs, kaut arī tas būtu visai derīgs darbam, ja gribat, tas tur neiekļūs pat arī tad, kad tas darbam ir nepieciešams, kad darbs daudz zaudē, ja viņa nav. Ar to, protams, es negribu teikt, ka šā jautājuma dēļ pilnīgi jāpārtrauc cīņa: nepavisam ne, tikai, pēc manām domām, tās raksturam jābūt citādam, un tās dēļ mēs nedrīkstam aizmirst savu galveno uzdevumu, proti, sociāldemokrātisko ideju propagandēšanu masās, tāpēc ka, to aizmirsdami, mēs ar to pašu vājinām mūsu partiju. Es nezinu, vai tas ir godīgi, bet, kad nācās redzēt, ka lielas intereses tiek mīdītas kājām un pilnīgi aizmirstas, tad es visus tos nosaucu par politiskiem intrigantiem. Kļūst lā kā sāpīgi un baigi par pašu lietu, kad redzi, ka cilvēki, kas stāv tās priekšgalā, nodarbojas ar ko citu. To redzot, jādomā: vai patiešām mūsu partija nosodīta uz mūžīgu šķelšanos tādu sīkumu dēļ, vai patiešām mēs neesam spējīgi iekšējo cīņu veikt vienlaikus ar ārējo. Kāpēc gan tad rīko kongresus, ja to lēmumus neievēro un kairs dara, kas lam ienāk prālā, attaisnodamies ar to, ka kongress, lūk, esot nepareizi lēmis, CK esot darba nespējīga utt. Un to dara tie, kas pirms kongresa visu laiku kliedza par centralizāciju, par partijas disciplinu u. t. jpr., bet tagad it kā grib parādīt, ka disciplīna ir vajadzīga tikai vienkāršiem mirstīgajiem, bet nevis viņiem, virsotnes cilvēkiem. Viņi laikam aizmirsuši, ka viņu piemērs briesmīgi demoralizē maz pieredzējušus biedrus, jau tagad atkal strādnieku vidū dzirdama neapmierinātība ar inteliģenci, kura savstarpējo ķildu dēļ aizmirst viņus, jau tagad dedzīgākie nolaiž rokas, nezinādami, ko darīt. Bet, kamēr tagad tas noliek, visa lietas centralizētā nostādne ir tukša skaņa. Atliek tikai cerēt, ka nākotnē viss mainīsies uz labo pusi“41.

Saraksti!* I90i. g. junvari

iespiests 190i. tt. brošūrā: N. Ļeņins.

,,Vēstule biedram par māsu organizatoriskajiem uzdevumiem", 7.enevā Iespiests ptc brošūras tekstu

i 7. aēi

PARTIJAS BIEDRIEM

AICINĀJUMA PROJEKTS «

Pulciņš vai partija? lūk, jautājums, ko mūsu Centrālais Organs izvirzījis apspriešanai.

Mēs domājam, ka šis jautājums izvirzīts apspriešanai visaugstākajā mērā savlaicīgi. Mēs aicinām mūsu СО redakciju vispirms palūkoties pašai uz sevi. Kas ir šī redakcija? Vai tā ir personu pulciņš, kuras tik un tik gadu sēdējušas kopā un tagad iekļuvušas redakcijā, draudot ar boikotu, dezorganizaciju un šķelšanos, vai mūsu partijas amata personu kolēģija?

Nemēģiniet izvairīties no šā jautājuma ar atsaukšanos uz to, ka jūs esat likumīgi kooptēti saskaņā ar statūtiem. Mēs nešaubāmies par šo likumīgumu, bet mēs jūs aicinām neaprobežoties ar formālu viedokli un atbildēt uz mūsu jautājumu pēc būtības. Mēs gribam saņemt ne tikai juridisku, bet politisku atbildi. Mēs šo atbildi gribam saņemt tieši no jums, kongresa neievēlētie un partijas neieceltie „redaktoru" kungi, bet nevis no b. Pļechanova, kuram varbūt, lai izvairītos no šķelšanās, nebija citas izejas kā kooptēt jūs.

Pulciņš vai partijas amata personu kolēģija?

Ja pulciņš, tad kam vajadzīga šī liekulība un viltus ar frāzēm par kaut kādu partiju? Vai tad jūs darbos neesat plosījuši šo partiju, nedēļām un mēnešiem ilgi ņirgādamies par tās iestādēm un tās statūtiem? Vai tad jūs darbos neesat saplēsuši šās partijas otrā kongresa lēmumus, vai tad jūs neesat lietu noveduši pie šķelšanās, neesat atteikušies pakļauties Centrālajai Komitejai un Padomei, vai tad jūs ar runām par to, ka partijas kongresi jums nav dievība, t. i., nav obligāti, nenostādāt sevi ārpus partijas? Jūs kājām mīdāt “partijas iestādes un likumus un tai pašā laikā mīlināties ar „partijas Centrālā Organa^44 nosaukumu!

Ja jūs esat partijas amata personas, vai tad nebūsit tik laipni un nepaskaidrosit šai partijai, kāpēc un kālab kongresa neieceltās personas pūlējās dabūt sev vietu partijas centrālajā iestādē? Varbūt redaktoru vecā ģimenes pulciņa „pēctecības^14 dēļ? Un cilvēki, kas Ligas kongresā pieņēmuši rezolūcijas par šo mietpilsonisko „pēctecību", grib tagad mūs muļķot ar spriedelējumiem par partiju! Bet vai tad jums maz ir tiesības tagad runāt par partiju?

Jūs saucat par formalistiem tos, kas balstās uz II kongresa formāliem lēmumiem, — tāpēc ka jums vajag aizplīvurot un notušēt to faktu, ka jūs esot lauzuši to biedru uzticība, kuri visi līdz pēdējam daudz un daudz reižu devuši viens otram solījumu ievērot kongresa lēmumus. Jūs nepakļaujaties formālajiem lēmumiem, kad tie vērsti pret jums. bet lai pašā laikā jūs bez sirdsapziņas pārmetumiem balstāties uz Ligas formālajām tiesībām, kad šīs tiesības nāk par labu jums, jūs balstāties uz partijas Padomes formālajiem lēmumiem, kad jums pretēji partijas gribai izdevies ielīst šai augstākajā partijas iestādē!

Jūs saucat par birokrātiem tos, kas ieņem partijas amatu ar partijas kongresa gribu, bet nevis aiz ārzemju literātu pulciņa kaprises. Tādējādi jums ir nepieciešams aizsegt to jums nepatīkamo faktu, ka tieši ar birokrātismā garu, ar cīnīšanos pēc vietām, ar dzīšanos pēc dienesta pakāpēm, kā izrādās, piesātināti cilvēki, kuri noteikti nebija spējīgi strādāt partijā ārpus partijas centrālajām iestādēm. Jā, jūsu uzvešanās mums patiešām acīm redzami ir parādījusi, ka mūsu partija sirgst ar birokrātismu, kurš vietu vērtē augstāk par darbu, kurš vielas iekarošanas dēļ nevairās no boikota un dezorganizacijas.

Lēmumu, kas pieņemts ar partijas kongresa balsu vairākumu, jūs saucat par rupji mechanisku, bet jums neliekas rupji mechaniski un skandalozi tie cīņas paņēmieni ārzemju kolonijās un Ligas kongresā, kuri palīdzēja jums iegūt jūsu kauna pilno uzvaru pār mūsu partijas redakciju! Jūs nepamanāt varizejismu apgalvojumos, ka partiju atzīst tie cilvēki, kuri, būdami partijas kongresa mazākums, centās pa-nākl un panāca to, lai vadītu partijas Centrālo Orgānu!

«*

Un šis krampjainās j>flless liekulīgi izpušķot savu nepieklājīgo, anlipartejisko uzvešanos, šo anarehijas sludināšanu, šo ņirgāšanos par partijas kongresu, šo mietpilsonības un pulcinu savrupības oportunistisko attaisnojumu jūs saucat par jūsu jauno organizatorisko viedokli!

Biedri! Kas nopietni uzskata sevi par partijas biedru, lain jāpace) noteikta protesta balss un jādara gals šai nejēdzībai! Kas nopietni raugās uz ,,Iskras“ trīsgadīgo darbu un tās sagatavo partijas kongresu, kurš izpauda patiešām principiāli pārliecināto un patiešām strādājošo Krievijas sociāldemokrātu gribu, tas neatjaus ārzemju šaurajiem pulciņiem mīdīt kājām visu. ko šis partijas kongress ir padarījis.

Viens no diviem.

Vai nu mums nav partijas, vai nu pār mums visspēcīgs ir ārzemju literātu, redaktoru pulciņš, ko mūsu kongress ir atstūmis, — un tad nost ar šīm liekulīgajām runām par partiju, ar šiem viltus virsrakstiem par „partijas" izdevumiem, orgāniem un iestādēm. Mēs neesam sociālisti revolucionāri, mīnus nav vajadzīgas izkrāsotas dekorācijās. Proletariāta partija prasa patiesību. Proletariāta partija prasa pēc iesakņojušās pulciņu savrupības nesaudzīgi atklātas atmaskošanas. Lai mums būtu drosme atzīt, ka partijas nav, un ķersimies pie īstas partijas radīšanas un nostiprināšanas darba no sākuma, no paša sākuma. Mūs nesamulsinās pulciņu savrupības īslaicīgā uzvara, mēs ticam un zinām, ka Krievijas apzinīgais proletariats pratīs izveidot sev partiju darbos, bet nevis partiju vārdos, partiju patiesu partijas iestāžu veidā, bet nevis viltotu virsrakstu veidā.

Vai arī mums ir partija, — un tad nost ar visām pulciņu interesēm, nost ar ārzemju skandālistu sapulcēm! Lai tad no mūsu partijas redakcijas nekavējoties aiziet personas, kuras šai postenī nav iecēlis partijas kongress. Lai tad СО redakcija atjaunojas ar kongresa ievēlētiem biedriem. Lai tad mūsu partijas orgānā tiek pausti partijas vairākuma uzskati, lai tad mūsu partijas organs aizstāv partijas organizāciju un partijas iestādes, bet nevis min tās dubļos.

Nost ar pulciņu savrupību, un vispirms ārā to no mūsu partijas redakcijas!

Nost ar dezorganizaloriem!

Lai dzīvo proletariāta partija, kura darbos prot ievērot partijas kongresa lēmumus, kura prot cienīt partijas discip-linu un organizāciju!

Nost ar varizejiska jām runām un viltus virsrakstiem!

Sarakstus VJO't. <j. ja it var a otrajā pusē

Pirmoreiz iespiests 1929. u. Ļeņina

rakstu un materiālu krājumā X Iespiests pēc rokraksta

KSDSP PADOME

t»04. ff. no IS. — 17. (2S.-30.) JAS VARIM «

Iespiests /904. g. brošūrā: N. Sections. ,,Cīņci par kongresuZcnevā

Runas un rezolūciju projekti, iesniegti 1901. g. 17. Ш.) janvari, pirmoreiz iespiesti 19'}9. и. Ļerji/ia rakstu un materiālu krājumā X

Rezolūciju projekti iespiesti pēc rokrakstiem

Runas un rezolūcijas projekts par KSDSP III kongresa sasaukšanu — pēc Padomes protokolu teksta

1

REZOLŪCIJAS PROJEKTS PAR LĪDZEKĻIEM KA ATJAUNOT MIERU PARTIJĀ, IESNIEGTS 15. (28.) J AN VARĪ

Partijas Padome, ievērojot to. kāds raksturs un izpausmes forma ir tām domstarpībām partijas biedru vidū, kuras saistītas ar kārtējo otro kongresu, uzskata, ka ir neatliekami nepieciešams enerģiski aicināt visus partijas biedrus uz vienprātīgu, kopīgu darbu abu partijas centrālo iestāžu — GO un Clv vadībā.

Vēsturiskais moments, ko pārdzīvo Krievija, revolucionārās rūgšanas milzīgā pastiprināšanās iekšzemē un starptautiskās grūtības, kas spējīgas izraisīt karu, — uzliek sevišķi nopietnus pienākumus apzinīgā proletariāta partijai, kurš cīnās pirmajās rindās par visas lautas atbrīvošanu no patvaldības jūga. Nepieciešamība darboties vienprātīgi un kopīgi abu partijas centru vadībā, lai nostiprinātu mūsu organizāciju, lai attīstītu iespējami plašāku strādnieku šķiras masu apziņu un saliedētību, — nekad vēl nav izpaudusies tik neatliekami kā pašlaik.

Tās vai cilas domstarpības visdažādākajos jautājumos vienmēr ir bijušas un nenovēršami parādīsies partijā, kas balstās uz gigantisku tautas kustību, kas sprauž sev uzdevumu būt par šās kustības apzinīgu paudēju, noteikti noraidot ikkatru pulciņu savrupību un šauri sektantiskus uzskatus. Hei, lai būtu par apzinīgā cīnītāja proletariāta cienīgiem pārstāvjiem, vispasaules strādnieku kustības cienīgiem līdzdalībniekiem, mūsu partijas biedriem visiem spēkiem jācenšas, lai nekādas atsevišķas domstarpības par mūsu partijas programas atzīto principu izpratni un realizēšanas paņēmieniem netraucētu un nevarētu traucēt vienprātīgu un kopīgu darbu mūsu cenlralo iestāžu vadībā. Jo dziļāk un plašāk mēs izprotam mūsu programu un starptautiskā proletariāta uzdevumus, jo augstāk mēs vērtējam pozitīva darba nozīmi propagandas, aģitācijas un organizācijas attīstīšanā, jo tālāk mēs esam no sektantisma, sīkās pulciņu savrupībns un no ķildām vietu dēļ. — toties ar lielāku enerģiju mums jāpanāk tas, lai domstarpības partijas biedru vidu tiklu apspriestas mierīgi un pēc lietas būtības, lai šīs domstarpības nevarētu traucēt mūsu darbu, nevarētu dezorganizēt mūsu darbību, nevarētu bremzēt mūsu centrālo iestāžu pareizu funkcionēšanu.

Partijas Padome kā partijas augstākā iestāde noteikti nosoda it visus dezorganizaloriskos mēģinājumus, lai tie nāktu no kuras puses nākdami, katru izvairīšanos no darba, katru izvairīšanos no partijas centrālās kases materiālas atbalstīšanas, ikkatru boikotu, kas spējīgs tikai domu, uzskatu un nokrāsu tīri idejisko cīņu sašaurināt līdz rupji inechaniskas iedarbības paņēmieniem, līdz kaut kādam necienīgam kautiņam. Partiju ir nomocījuši strīdi, kas ilgst jau gandrīz pusgadu, un tā neatlaidīgi prasa pēc miera. Nekādas domstarpības partijas biedru vidū, nekāda neapmierinātība ar tā vai cita centra personālo sastāvu nevar attaisnot boikotu un tamlīdzīgus cīņas paņēmienus, kas liecina tieši par principialitātes un idejiskuma trūkumu, kas liecina par partijas interešu upurēšanu pulciņa interešu labā, strādnieku kustības interešu upurēšanu par labu šaurajai cīņai vietu dēļ. Mums, protams, ir un lielā partijā vienmēr būs gadījumi, kad tas vai cits biedru skaits nav apmierināts ar tā vai cila centra darbības zināmu nokrāsu, ar šā centra virziena zināmām līnijām vai ar tā personālo sastāvu u. tml. Tādi biedri var un viņiem vajag noskaidrot savas neapmierinātības cēloņus un raksturu biedriskā domu apmaiņā un polemikā partijas izdevumu slejās, bet būtu pilnīgi nepieļaujami un revolucionāru necienīgi savu neapmierinātību parādīt ar boikotu vai ar izvairīšanos visiem saviem spēkiem atbalstīt visu pozitivo darbu, ko apvieno un vada abi partijas centri. Abu centru atbalstīšana, vienprātīgs darbs šo centru tiešā vadībā — ir mums kopīgs un tiešs partijas pienākums.

Tādi bezidejiski, rupji mechaniski cīņas paņēmieni, kas minēti iepriekš, pelna noteiktu nosodīšanu, jo tie spējīgi pilnīgi iznīcināt visu partiju, ko pilnīgi un vienīgi saliedē revolucionāru labā griba. Un partijas Padome atgādina visiem saviem biedriem, ka šī labā griba pilnīgi noteikti jau ir izpaudusies mūsu kopīgajā lēmumā, pret kuru neviens nav protestējis, atzīt, ka visi otrā kongresa lēmumi un visas kongresā izdarītās vēlēšanas ir obligātās visiem partijas biedriem. Jau Organizācijas Komiteja, kas par savu darbību kongresa sasaukšanā izpelnījusies vispārēju pateicību, pieņēma II kongresa statutu 18. § šādu lēmumu, ko visas partijas komitejas atzinušas par labu:

„Visi kongresa lēmumi un visas tanī izdarītās vēlēšanas ir partijas lēmums, kas obligāts visām partijas organizācijām. Neviens un ne aiz kādiem motiviem nevar protestēt pret tiem, un tos var atcelt vai grozīt tikai nākamais partijas kongress".

Šis lēmums, ko pieņēma visa partija pirms kongresa un ko vairākas reizes apstiprināja pašā kongresā, ir līdzvērtīgs goda vārdam, ko pēc brīvas gribas sev devuši visi sociāldemokrāti. Lai tad viņi neaizmirst šo goda vārdu! Lai tad viņi ātrāk atmet visus savstarpējos sīkos rēķinus, lai reiz par visām reizēm ievirza idejisko cīņu tādos ietvaros, ka tā nevestu pie statutu pārkāpšanas, nebremzētu praktisko darbību un pozitivo darbu!

2

CK PĀRSTĀVJU ĪPAŠAIS UZSKATS,

KAS IESNIEGTS 17. (30.) JANVARI

UK pārstāvji partijas Padomē uzskata par savu pienākumu iesniegt īpašu uzskatu jautājumā par l>. P|echanovn rezolūciju.

CK pārstāvji ir dziļi pārliecināti, ka ši rezolūcija ne vien nepārtrauks partijas strīdus, kas partijas organizācijā rada pilnīgu, faktisku šķelšanos, bet, gluži otrādi, vēl vairāk pastiprinās un uzkurinās tos, padarīs los par chroniskiem. radīs tālāku dezorganizaciju partijas pozitivajā darbā.

Šī rezolūcija pēc savas būtības nav nekas cits kā partijas kongresa mazākuma vēlēšanās izpaudums grozīt CK personālo sastāvu, pie kam liek ignorēta partijas kongresa vairākuma pretējā vēlēšanās.

Pēc mūsu stingrās pārliecības ši rezolūcija pēc savas būtības ir tās politikas turpinājums no Padomes iekšienes, kuru piekopa opozīcija kopš paša partijas kongresa, un šī politika bija boikota, dezorganizacijas un anarehijas politika ar nolūku panākt centru sastāva grozīšanu, panākt tādā ceļā. kas neatbilst kaut cik pareizas partijas dzīves normām un ko tagad nosodījusi arī revolucionārās vides sabiedriskā doma komiteju vairākuma rezolūciju veidā.

Ši rezolūcija izsaka vēlēšanos, lai CK atkal uzsāktu saru nas ar opozīciju. Sarunas ilgst jau vairāk nekā 5 mēnešus, radot partijā pilnīgu demoralizaciju. CK ir jau paziņojusi, ka savu pēdējo vārdu tā teikusi, jau lt)03. g. 25. novembrī būdama ar mieru kooptēt divus biedriskas uzticības pierādīšanai.

Sarunas jau prasījušas milzīgus naudas līdzekļus izbraucieniem un vēl nesalīdzināmi vairāk maksājušas izšķērdētā

1«л”С1с V. I. Ļeņina rokraksta . .

'®4. ,, Pārstāvju īpašais uzskats, kas iesniegts

’ 1". (30.) janvārī partijas Padomes scde‘« pirmā lappuse

Samazināts

laika un revolucionāro spēku ziņā, kuri tika atrauti no sava darba.

CK pārstāvji uzskata, ka viņiem nav tiesības no jauna uzsākt šīs bezgalīgās sarunas, kuras rada jaunu neapmierinātību abās pusēs, kuras izraisa jaunas ķildas vietu dēļ, kuras visdrausmīgākajā veidā traucē pozitivo darbu.

Mēs vēršam visnopietnāko uzmanību uz to, ka šādas sarunas ir partijas dzīves pareizas norises pilnīgs pārtraukums.

Mēs paziņojam, ka CK uzliek mazākumam visu atbildību par šīm sarunām.

Mēs paziņojam, ka noteikti un kategoriski neredzam nekādu citu līdzekli godīgi un pareizi izkļūt no pašreizējiem partijas strīdiem, cilu līdzekli izbeigt šo nepieļaujamo cīņu centru sastāva dēļ kā vienīgi tūlītēju partijas kongresa sasaukšanu.

Reizē ar to uzskatām, ka pēc b. Pļechanova rezolūcijas pieņemšanas mūsu iepriekš iesniegtā rezolūcija īstenībā tiek noliegta un kļūst pilnīgi lieka; tāpēc mēs to ņemam atpakaļ.

Padomes locekļi

N. Ļeņins F. Vasifjevs

3

REZOLŪCIJAS PROJEKTS PAR PARTIJAS III KONGRESA SASAl KŠANl’

17. (30.) JANVARI

Partijas Padome, pārliecinājusies, ka partijas centrālajam iestādēm nav pa spēkam izbeigt absolūti nenormālās un dezorganizējošās attiecības partijas iekšienē, kuras radušās pēc II kongresa un kuras turpinās vairāk nekā piecus mēnešus, nolemj sasaukt partijas 111 kongresu.

4

REZOLŪCIJU PROJEKTI.

KAS IESNIEGTI 17. (30.) JANVAR1

I

Partijas Padome lūdz СО redakciju iespējami drīzāk veikt visus no tās atkarīgos pasākumus, lai vistuvākajā nākotnē CK varētu saņemt tos 5—6 tūkstošus rubļu, par kuriem sarakstījās СО un CK un kurus pašreizējā momentā neatlaidīgi pieprasa centrālā partijas kase sakarā ar sevišķiem ārkārtējiem apstākļiem, ko radījušas pēdējās iekrišanas Krievijā.

II

Partijas Padome uzskata par nepareizu, ka СО redakcija bez CK piekrišanas un zināšanas sūta redakcijas pilnvarotos uz komitejām, jo tāda sūtīšana rada dezorganizaciju partijā un pārkāpj II kongresa pilnīgi noteikto funkci ju sadalīšanu starp abiem centriem.

III

Partijas Padome uzskata par nepareizu, ka СО redakcija bez CK piekrišanas sniedz ziņas komitejām par Centrālās Komitejas sastāvu.

9 7. sēj.

5

RUNAS PAR LĪDZEKĻIEM, KA ATJAUNOT MIERU PARTIJA, 15. (28.) JANVARĪ

I

Es izvirzīju jautājumu par līdzekļiem, kā atjaunot labu mieru un normālās attiecības partijā tieši tāpēc, ka pārpratumu suma partijas darbinieku vidū sasniegusi draudošus apmērus. Es nedomāju, ka varētu būt iespējams sekmīgs partijas darbs, ja nebūs kopēja pamata, uz kura varētu •balstīties savā darbībā dažādi partijas biedri, kas, to vai citu apstākļu spiesti, ir nonākuši līdz savstarpējiem pārpratumiem. Nevienam nav noslēpums, ka attiecību nenor- j malība starp atsevišķiem biedriem un partijas daļām ir tāda. ka tagad, ja negribam spēlēties ar vārdiem, būtu grūti runāt par vienotu sociāldemokrātisku strādnieku partiju. Es varu, protams, ja tas būs vajadzīgs, šā fakta apstiprināšanai sniegt precīzus pierādījumus (atcerēsimies, piemēram, dau- ļ dzus epizodus no GK un СО lietišķās sarakstīšanās), bet varbūt labāk būtu, tāpēc ka fakts, ko es apgalvoju, ir vispār zināms, patlaban nelietot tādas kutelīgas ilustrācijās. Tātad mums jāmēģina enerģiskāk, rīkoties, lai novērstu galveno ļaunumu. Citādi lielas stāvoklis iznāk tāds, ka par visparastāko, visvienkāršāko partijas aktu radīsies augstākā mērā nevēlamas domu apmaiņas ar visai stipru izteicienu un visizmeklētāko... kā lai to maigāk pasaka... komplimentu, vai... sistemātisku izlasi. Lai gan var likties, ka man dažā ziņā ir tieksme uzbrukt „valodas brīvībai", bet taču būtība ir tā, ka ari darbības laukā ne viss ir kārtībā. Kā Padomes locekļiem, kuru galvenais uzdevums ir apvienot

partijas iekšienē to, kam ir tendence nošķirties, mums jāmēģina novērst rīvēšanās, kas traucē partijas darbu gailu, un, ja būtu vēlēšanās, tas nebūtu neiespējams. Tātad es jautāju, vai nevarētu ko darīt pret dažiem partijas iekšējās cīņas paņēmieniem, kuri partiju noved līdz dezorganizētas grupas stāvoklim, kuri pārvērš to par vienkāršu fikciju. Varbūt Padome kopējās lietas labā varētu pieņemt rezolūciju, kuras projektu, ko es uzmetu, tūlīt nolasīšu. Es uzskatu par svarīgu principiālā ziņā tāda veida Padomes lēmumu, kura mērķis būtu novērst un nosodīt nepieļaujamās cīņas formas starp atsevišķām personām vai grupām partijas vidū, kuras nav vienprātīgas savā starpā to vai cilu jautājumu dēļ. Atkārtoju, ka tagadējais stāvoklis ir pārāk nenormāls un to vajag koriģēt. (Akselrods: „Mēs visi ar to esam vienis prātis“.) Lūdzu sekretārus ierakstīt b. Akselroda piezīmi protokolā.

Tagad es nolasīšu manis iesniegtās rezolūcijas projektu^54.

Lūk, te ir projekts, ko es iesniedzu CK vārdā ar abu tās pārstāvju parakstu un kas varētu noderēt par iemeslu nevis tam, lai atrisinātu kaut kādus atsevišķus jautājumus, kā novērst tās vai citas domstarpības partijas biedru vidū, bet lai radītu kopēju pamatu zem kājām Krievijas sociāldemokrātiem, kas strādā vienas kopīgas lietas interesēs.

11

No abu СО pārstāvju runām es ar prieku pārliecinājos, ka viņi principā atzīst noteiktu pasākumu nepieciešamību, lai nodibinātu faktisku vienību partijā. Tas jau rada zināmu kopēju pamalu starp mums. Bet sakarā ar b. Pļechanova priekšlikumu es uzskatu par vajadzīgu teikt sekojošo: b. Pļechanovs ieteic man izvirzīt manas rezolūcijas projektā visbūtiskākos praktiskos pasākumus, kas vērsti uz to, lai likvidētu partijas dzīvē konstatēto ļaunumu, un norāda pie tam uz to, ka šai rezolūcijai ir uzsaukuma raksturs; jā, patiešām, manam priekšlikumam ir uzsaukuma raksturs, bet taču tas taisni tam nolūkam arī domāts. Šā „uzsaukuma" ideja ir tāda, lai Padome abu centru vārdā izteiktos par to, ka pieļaujamās cīņas formas partijā ir jānorobežo

no nepieļaujamām. Es zinu, ka, vispār runājot, pati šī cīņa ir nenovēršama, bet cīņa mēdz būt dažāda. Ir tādi cīņas paņēmieni, kas pilnīgi nenormāli un nepieļaujami kaut cik dzīvot spējīgā partijā. Un b. Martovs pareizi teica, ka bez ideju cīņas bija vēl arī tas, ko viņš nosauca par „organizatoriskiem sarežģījumiem*1.

Turpretim mēs, kas esam sapulcējušies šeit ne cīņai, bet lai novērstu nenormālos apstākļus partijas dzīvē, varam un mums vajag ietekmēt citus mūsu biedrus ar autoritativu norādījumu par pieļaujamās cīņas robežām partijas iekšienē. Bet es nezinu citus iedarbības līdzekļus kā uzsaukumu. Praktisku priekšlikumu izvirzīšanai te nebūtu nozīmes. Bet sakarā ar СО pārstāvju paziņojumu, ka es, konstatēdams nenorma-lību partijas dzīvē, nepieskaros tāda veida nenormalības cēloņiem, man jāsaka, ka es izvēlējos šo poziciju nevis nejauši, bet pilnīgi apzināti, bažīdamies par to, ka, ja mēs tikai kaut mazliet pieskarsimies tagad šim jau bez tā ļoti sarežģītajam kamolam, tad mēs ne vien to neatrisināsim, bet tikai vēl vairāk sarežģīsim. Patiešām, nevar taču’ aizmirst, ka mēs attiecībā pret šo kamolu esam divas vienādi ieinteresētas un ļoti subjektivi noskaņotas puses, tā ka, ja arī mēģinātu to atrisināt, tad jau katrā ziņā ne mums tas jādara, bet tiem, kas tā sarežģīšanā nepavisam nav piedalījušies. Bet tāda veida mēģinājums novestu mūs pie visvisādu dokumentu izskatīšanas no jauna, kas, pastāvot tagadējam Padomes sastāvam, novestu vēlreiz pie... kautiņa.

Ņemsim par mūsu spriešanas izejas punktu to, kas ir, jo izsvītrot īstenību nevar un es esmu gatavs labprāt pievienoties b. Martovam, ka izbeigt visas domstarpības un sadursmes ar kaut kādu atpestīšanas vārdu nevar. Tas tiesa, bet kas gan varētu būt par mūsu partijas dzīves tāda veida bēdīgo pušu tiesnesi? Es domāju, ka tāda loma nekādā ziņā nepienākas mums pašiem, bet lielam cilvēku skaitam, — lietai uzticīgiem, praktiskiem darbiniekiem revolucionāriem, kas kautiņā nav piedalījušies. Uzmanīgi apejot jautājumu par mūsu strīdu iemesliem, es tomēr atļaušos paskaidrot savu domu ar vienu piemēru no mūsu nesenās pagātnes. Cīņa ilgst jau 5 mēnešus. Šai laika periodā, kā es domāju, bija jau līdz 50 cilvēku starpnieku, kas mēģinājuši darīt galu partijas strīdiem, bet es zinu tikai vienu, kura darbībai šai virzienā bija kaut arī ļoti nelieli, bet tomēr samērā labvēlīgi

rezultāti. Es runāju par b. Travinski^41, attiecībā pret kuru jāaizrāda, ka tas ir cilvēks, kas, tā sakot, līdz ausīm iegrimis pozitivā praktiskā revolucionārā darbā, tā ka viņa uzmanība bi ja gandrīz pilnīgi koncentrēta šai darbā un viņš strīdos nepiedalījās. Gandrīz tikai ar šiem labvēlīgajiem apstākļiem arī var izskaidrot to, ka viņa samierināšanas mēģinājumiem bija kaut kādi rezullali. Es domāju, ka, piedaloties tādiem cilvēkiem partijas nelabklājības iemestu analizēšanā, būtu iespējams atrisināt to kamolu, kura priekšā mēs tagad stāvam nesaprašanā. Mums turklāt jāizvairās analizēt tos vai citus strīda cēloņus, jo tas negribot varētu mūs novest pie tā, ka mēs (pēc b. Martova izteiciena) viens otram cirstu jaunas brūces papildus daudzām vecajām, kuras vēl ne tuvu nav sadzijušas. Lūk, kāpēc es esmu pret cēloņu analizēšanu un esmu par to, lai atrastu līdzekļus, kas vismaz varētu iekļaut cīņas paņēmienus vairāk vai mazāk pieļaujamos ietvaros. Viens no diviem: ja šai virzienā var kaut ko darīt, tad vajag pamēģināt to darīt, bet, ja ne, ja cīnītāju puses nevar ietekmēt ar autoritalivu pārliecināšanu, tad atliek viens — griezties pie tām trešajām personām, kas atrodas ārpus kaujas lauka un kas realizē savus pozilivos praktiskos uzdevumus, par kuriem es jau runāju. Šaubos, vai mēs paši varēsim sevi pārliecināt par tās vai cilas puses taisnību. Man šķiet, ka tas nav iespējams.

Ill

Es ne visai saprotu b. Pļechanova priekšlikumu. Kad viņš runā par to, ka jāveic kaut kādi praktiski pasākumi, tad taču manā projektā jau ir norādījums, ka tāds praktisks pasākums ir iespējams. Vajag tikai pateikt, autorilativi pateikt, ka normālā cīņa, idejiska cīņa, cīņa, kas notiek zināmās robežās, —■ ir pieļaujama, bet nav pieļaujami: boikots, atteikšanās no darba CK vadībā, atteikšanās atbalstīt ar naudas līdzekļiem centrālo partijas kasi uti. Saka, ka ar vārdiem mēs nevienu nepārliecināsim. Arī es neuzdrošināšos apgalvot, ka tas būtu pietiekami, lai nodibinātu labas attiecības starp divām partijas daļām, tāpēc ka slimība, kas jāārstē, ir patiešām ieilgusi, tāpēc ka starp abām partijas daļām, kā saka b. Martovs, ir patiešām pacēlusies ļoti stipra siena. Var būt, ka mēs, kas šo sienu uzcēlām, to arī nespēsim noārdīt, bet nav nekā neiespējama tai ziņā, ka mēs, kas visstiprāk

esam cirtuši rētas viens otram, — ka mēs kā Padomes locekli ar savu autoritalivo uzsaukumu atturēsim biedrus no necienīgām cīņas formām. Bet sienas noārdīšanas lietā, pēc mana uzskata, laika loma būs tāda, ka viss turpmākais sāks mazināties. Bet, kas attiecas uz to, ka abas puses var tulkot dažas uzsaukuma vietas pēc sava prāta, tad, pēc manām domām, viss, lai ko mēs te ari teiktu, varbūt tiks tulkots pēc sava prāta. (Akselrods: „Tāpēc vajag ne vien runāt, bet arī darīt“.) Tad vēl, kāpēc. b. Akselrods domā, ka mans priekšlikums var izrādīties tikai par jaunu cīņas avotu, — to es nesaprotu. Atkārtoju, ka sienu, kas pacēlusies starp partijas divām daļām, mēs nespēsim noārdīt, jo mēs paši esam pielikuši daudz pūļu, lai to uzceltu, bet nojaukt šo sienu varētu tie mūsu biedri, kas, būdami aizņemti praktiskajā darbā, no mūsu strīdiem stāv nomaļus. Biedrs Martovs, kā es šodien ar prieku par to pārliecinājos, ir principā vienis prātis ar šo tēzi, — ka citu mūsu biedru loma, kuri šais strīdos stāv nomaļus, var būt noderīga mūsu strīdu lietā. Bet bez tam, es domāju, jau tas fakts vien, ka centrālo iestāžu pārstāvji ir vienojušies par to, ka tā un tā cīnīties drīkst, bet tā un tā nedrīkst, — ka tas vien jau varētu izlauzt pirmo robu tai sienā, kura šķir abas puses, pēc kara pastāvošā nenormalība partijas dzīvē varētu sākt mazināties.

IV

Biedra Pļechunova priekšlikums radīja manī visai pretrunīgu sajūtu. Sākdams runāt par cīņas cēloņiem, viņš tādējādi tieši nonācis pie tām pašām brūcēm, kuras, kā to konstatēja arī b. Martovs, mēs esam cirtuši viens otram. Es savā projektā mēģinu norobežot mūsu cīņā pieļaujamo no nepieļaujamā, vienalga, no kuras puses uzbrukumi nāktu. Ja mēs sāktu runāt par to, kad no kā kas ir nācis, tad ar to pašu mēs būtu ievadījuši beigu sākumu, I. L, mūsu sarunu beigu sākumu. Mums pašiem sevi tiesāt ir vienkārši jau psicho-loģiski un morāliski pilnīgi neiespējami. Ja mēs atkal sāksim šeit apspriest saasināto attiecību cēloņus starp partijas biedriem, vai tad paši mēs varēsim pacelties pāri sīko ķildu līmenim. (Akselrods: „Varēsim!*'.) Es nepievienojos

b. Akselroda optimismam. Biedrs Pļechanovs, analizējot cēloņus, kas radījuši šķelšanos partijā, devis faktiem savu izskaidrojumu, ar kuru es neesmu vienis pratis. Bet, ja mēs uzsāksim strīdus, tad vajadzēs izvilkt protokolus un tur meklēt izziņas. Tā, piemēram, 1). Pļechanovs saka, ka jautājumā par centrālo iestāžu vēlēšanām kongress sadalījies gandrīz vienādās daļās, ka viens kongresa loceklis, kas aizgājis no vairākuma pie mazākuma, ar to pašu noteicis faktu, ka kongresa abas puses bijušas skaitā vienādas, ka tādējādi CK pārstāvot tikai vienu partijas daļu ult. Bet tā taču spriest nevar; patiešām, nav taču iespējams runāt, ka pastāv it kā likai viena partijas daļa, kas ievēlējusi Centrālo Komiteju. Daudzi varbūt tagad dažos jautājumos balsotu ne tā, kā balsoja kongresā. Un var jau būt, ka arī es pats daudzos jautājumos balsotu citādi. Bet tas nenozīmē, ka šai ziņā iespējamie grozījumi un jaunās kombinācijās kaut kā noliegtu iepriekšējo balsošanu rezultātus. Ciktāl tomēr runa ir par cīņu, tad vienmēr pastāv veselā sadalīšana daļās. Jā. CK tagad, bet nevis kongresā, ir daļas pārstāve, bel es il labi zinu, ka, pēc biedru domām, arī СО lai pašā ziņā ir tikai vienas daļas pārstāvis. Tikai no viena viedokļa es varētu atzīt b. Pļechanova izteicienu par pareizu, proti, tas ir no patiesi pastāvošās šķelšanās viedokļa. Ne tāpēc, ka kongresam ir kāda vaina, var runāt par tās vai citas centrālās iestādes sastāva ,,nenormalību“, bet tikai tāpēc, ka, pastāvot tādiem un tādiem apstākļiem, cilvēki nevēlas viens ar otru kopīgi strādāt... Tādējādi, tikko mēs esam pieskārušies ne-normalības cēloņiem, mēs atkal nonākam pie nepieciešamības atrisināt tādu kamolu, ko ne tikai nespēsim atrisināt, bet vēl vairāk sarežģīsim. Tas, ka ar CK sastāvu daudzi ir neapmierināti, tas ir pareizi, bet tikpat pareizi ir ari tas, ka ir daudz personu, kas nav apmierinātas ar pašreizējo Centrālā Organa sastāvu. Uz b. Martova jautājumu, vai ir pieļaujama pastāvošo organizāciju „sagraušana", es teiktu: ,,Jā! organizāciju pārveidošana ir pilnīgi pieļaujama!". Vai ir pieļaujams, ka kompetenta partijas iestāde atceļ to vai cilu personu no tā vai cita veida revolucionārā darba? — es atbildu: „Jā, ir pieļaujams!". Bet, ja es jautāšu, kāpēc un kā radās tas vai cits nodoms „uzbrukt" kaut kādas organizācijas viengabalainībai un neaizskaramībai, kāpēc tādam un lādam nebija pieejama tāda un tāda partijas darba nozare utt., ar to es no jauna izstiepšu roku pēc tā paša kamola, kuru atrisināt mums nav pa spēkam. Tādējādi arī jautājumā par to, vai organizāciju „sagraušana" ir pieļaujama vai nav pieļaujama, mēs no jauna nonākam pie domstarpībām. Viss tas pierāda, ka tagad spriest par mūsu strīdu cēloņiem būtu pilnīgi nederīga un pat kaitīga laika šķiešana. Atgriezīšos pie jautājuma par proporcionālo pārstāvniecību. Par to varētu runāt, tikai vadoties no jau pastāvošās šķelšanās atzīšanas. Mēs šeit esam divu cīnītāju pušu pārstāvji... (Pļechanovs: „Mēs esam šeit sapulcējušies kā Padomes locekļi, bet nevis kā cīnītājas puses".) Biedra Pļechanova piezīme runā pretim viņa paša rezolūcijai, kurā teikts, ka partijas iekšienē pastāv strīdi, kas sašķēluši partiju uz pusēm, pie kam viena puse, pēc rezolūcijas vārdiem, nemaz nav pārstāvēta tādā centrālā iestādē kā Centrālajā Komitejā. Protams, oficiāli mēs neesam divu cīnītāju pušu pārstāvji, bet, ciktāl šī pārstāvniecība izriet no mūsu debašu gai-tas, man bija loģiskas tiesības par to runāt. (Pļechanovs: „Jūs izteicāties, ka mēs esam šeit sapulcējušies kā divu cīnītāju pušu pārstāvji, un sakarā ar to es ari izsacīju savu piezīmi".) Nenoliedzu, var jau būt, ka es izteicos arī ne visai precizi... (Pļechanovs: „Jūs izteicāties nepareizi".) Var jau būt, ka es izteicos arī nepareizi, nesākšu to apstrīdēt. Es tikai apgalvoju, ka b. Pļechanova rezolūcija ievirza strīdu tādā plāksnē, ka faktiski tiek atzīta sašķelšanās. Mēs esam sašķēlušies, to es konstatēju. Ja tas tā nebūtu, tad rezolūcija būtu nelikumīga. Partijas vairākums arī ar СО sastāvu ir neapmierināts, ar sastāvu, kurā 4 no 5 pieder pie mazākuma. No CK puses varētu rasties tāda pati pretenzija par СО sastāva grozīšanu, kāda tagad liek iesniegta Centrālajai Komitejai. Pēc savas būtības b. Pļechanova rezolūcija ir tikai vienas puses noteikumu paziņošana. (Pļechanovs: „Es nepiederu ne pie vairākuma, ne pie mazākuma".) Biedrs Pļechanovs saka mums, ka viņš nepiederot ne pie vairākuma, ne pie mazākuma, bet bez viņa neviens Padomē to neteiks. Spriežot formalistiski, no statūtu viedokļa, b. Pļechanova iesniegtā rezolūcija ir nelikumīga. Bet, atkārtoju, pēc būtības to var saprast tiktāl, ciktāl tā izriet no šķelšanās fakta. Bet, ja nu viena puse izteic savus „noteikumus", tad arī otrai pusei būtu tiesība gluži tāpat uzstādīt savus „noteikumus". Mēs nestāvam augstāk par „abām pusēm", bet tieši esam šīs „abas puses". Tāpēc, ja nu mēs nostāsimies uz tā pamata, ka atzīsim partijā jau faktiski notikušo šķelšanos, tad, lai atrisinātu mūsu strīdus un „pārpratumus**, mums jāalzīst tikai viens radikāls līdzeklis — griezties pie trešajām personām. Partijā ir cilvēki, kā es jau to teicu arī iepriekš, cilvēki, kas aizņemti pozitivā darbā un kas nav piedalījušies „vairākuma** un „mazā-kuma" cīņā. Lūk, pie šiem cilvēkiem vienīgi arī var griezties.

V

Es neesmu vienis pratis nedz ar Martovu, nedz ar Pļecha-novu. Viņi saka, ka par tādas rezolūcijas nelikumīgumu nevar būt pat ne runas, un min divus argumentus. 1) Martova arguments satur norādījumu uz to, ka Padome ir partijas augstākā iestāde. Bet Padome taču savā kompetencē ir ierobežota ar statūtu speciāla jiem noteikumiem, par ko savā laikā stipri papūlējies arī pats b. Martovs. 2) Otrais arguments ir tāds, ka Padome ar iesniegto rezolūciju tikai izsakot savas domas un vēlēšanos. Padome, protams, var izteikt savas domas un paust savu vēlēšanos, bet nepretendējot uz lo un to vai to un to. (Pļechanovs: „Protams! Pro-tams!“.) Padome var tikai iesniegt priekšlikumu (IK kooptēt, bet tad CK pieprasīs grozīt Centrālā Organa sastāvu. Zināmos apstākļos es esmu ar mieru piekrist proporcionālai pārstāvniecībai. Bet es jautāju, vai tad СО pastāv proporcionālā pārstāvniecība? СО satāvs ir šāds: 1 uz 4. un tad arī šis viens nepieder ne pie vairākuma, ne pie mazākuma. Centrālā Komiteja savā laikā ieteica 2 uz 94S; tas bija pilnīga sajukuma laikmetā, šķelšanās priekšvakarā. Katra nevienprātība zināmā nozīmē ir šķelšanās, bet, kad divas daļas negrib kopīgi strādāt, tad tā ir faktiska šķelšanās. Tikai no šķelšanās viedokļa mēs varētu atzīt, ka b. Pļechanova rezolūcijai ir nozīme. To varētu aplūkot kā ultima ratio*, bet tādā gadījumā abām pusēm būtu vienādas tiesības grozīt centrālo iestāžu sastāvu. Es esmu stingri pārliecināts, ka ari CK nav apmierināta ar Centrālā Organa sastāvu. Tiklīdz mēs pieskarsimies jautājumam par bijušo kongresu, tad noliks sadursme un mēs neko nepanāksim. Tā, piemēram, Pļccha-novs saka, ka kongress redakcijā neesot ievēlējis trešo it kā

— pēdējo līdzekli, Red.

tāpēc, ka tāda trešā neesot bijis. Es apgalvoju, ka kongress neievēlēja trešo tāpēc, ka bija pārliecināts, ka b. Martovs iestāsies redakcijā. To pašu var teikt arī par Padomes sastāvu. Daudzi kongresā domāja, ka b. Martovs būs Padomes sastāvā kā redakcijas loceklis. Vairākums var teikt un teiks, — ja jau runa ir par proporcionālu pārstāvniecību, tad СО vajag papildināt vēl ar sešiem locekļiem no tā sauktā vairākuma. Bet tāda veida prātojumi inūs netuvinās vēlamām beigām, tāpēc es domāju, ka b. Pļechanova rezolūcija ir sliktāka par manējo. Manai rezolūcijai par „pieļaujamo un nepieļaujamo" būtu tā nozīme, ka mēs kā cīnītāju pušu pārstāvji ieteiktu pārējiem biedriem nepārkāpt pieļaujamo cīņas formu ietvarus.

Mums nevajag ievērot tikai juridisko viedokli vien, jo pēc lietas būtības mūsu kopīgais atzinums, ka partijā attiecības nav normālās, līdzinās tam atzinumam, ka mēs, Centrālais Organs un Centrālā Komiteja, esam divas cīnītāju puses. (Pļechanovs: „Šeit nav redakcijas sēde, bet Padomes sē.de“.) Jā, es to neaizmirstu. No juridiskā viedokļa mēs nevaram runāt par proporcionālu pārstāvniecību centrālajās iestādēs. Bet arī no politiskā viedokļa operēt ar šo domu ir nelietderīgi, tāpēc ka mums būs jāievēro vienas puses vēlēšanās, neuzklausot otrās puses vēlēšanos. Starp mums nav tā trešā, kas varētu mūsu strīdu izšķirt. Bet, starp citu, tikai šā trešā domām varētu būt gan politiska, gan morāliskā nozīme. Šķelšanās faktiski pastāv, un mēs esam formālās šķelšanās priekšvakarā, ja mazākums joprojām bez līdzekļu izvēles centīsies panākt savu pārvēršanos par vairākumu.

<)

RUNAS PAR LĪDZEKĻIEM, KĀ ATJAUNOT MIERU PARTIJA, 16. (29.) JANVARĪ

VI

Es uzskatu par nepieciešamu atbildēt galvenokārt uz tiem vispusīgajiem iebildumiem, ko prot mani cēla b. Martovs; bet, lai neatstātu bez atbildes arī b. Pļechanova iebildumus, es sākumā īsi pieskaršos šiem pēdējiem. Man likās, ka viņš principā atzīst proporcionālās pārstāvniecības viedokli... (Pļechanovs: ,,Nē!“.) Var būt, ka neesmu viņu sapratis, bet man tā likās. Pie mums, partijas organizācijā, proporcionālās pārstāvniecības princips nav pieņemts un vienīgais kritērijs par tās vai citas iestādes sastāva likumīgumu, kuras locekļi ievēlēti kongresā, ir skaidri izteiktā kongresa vairākuma griba. Bet šeit runā, ka likumīgās vēlēšanas kongresā radījušas tādu lielas „likumīgu^1* stāvokli, kas ir ļaunāks par nelikumīgu. Tas tiesa, bet kāpēc? Vai gan tāpēc, ka vairākums bija neliels, vai tāpēc, ka mazākums radīja faktisku šķelšanos? Kad runā, ka CK ievēlēta tikai ar 24 balsīm, t. i„ ar niecīgu vairākuma pārsvaru, un it kā tieši šai apstāklī arī slēpjoties visu turpmāko nepatīkamo sarežģījumu cēlonis partijas dzīvē, tad es apgalvoju, ka tas nav pareizi. Bet, kas attiecas uz b. Pļechanova piezīmi par manu „formalistisko domāšanu", kas it kā neatļaujot man saskatīt lietu būtību, tad es patiešām nesaprotu, ko tas, taisnību sakot, nozīmē? Varbūt „lietu būtība" ir kongresā? Tādā gadījumā mēs visi esam formalisti, jo, domās pārceļoties uz kongresu, mums jāpamatojas uz tā formālajiem lēmumiem. Ja turpretim „lielu būtība" ir ārpus kongresa, tad kur tieši? Patiešām notika tā, ka lietu stāvoklis partijā iznācis ļaunāks par nelikumīgu (tie ir ļoti nopietni vārdi), bet viss jautājums ir tieši tāds, kāpēc tad tā iznācis? vai tur vainojams kongress vai tie apstāk|i, kas radušies pēc kongresa? Diemžēl, b. Pļeclīa-novs jautājumu tā nenostāda.

Tagad pievērsīšos b. Martova vārdiem. Viņš apgalvo, ka mazākumam nav un nav bijis nevēlēšanās strādāt kopā. Tas nav tiesa. Triju mēnešu laikā — septembrī, oktobrī un novembrī — daudzi mazākuma pārstāvji faktiski pierādījuši, ka viņi nevēlas strādāt kopā. Tādos gadījumos boikotējamai pusei atliek tikai viens līdzeklis — ķerties pie līguma, pie izlīgšanas ar „aizvainoto" opozīciju, kas atsakās no darba un kas ved partiju uz šķelšanos, jo jau pats šis fakts, ka tā pati atsakās no kopējā darba, nav nekas cits kā šķelšanās. Kad cilvēki tieši paziņo, ka mēs, lūk, negribam ar jums kopā strādāt, un ar to pašu pierāda darbos, ka „vienota organizācija" ir vienkārša fikcija, ka tā jau, taisnību sakot, ir sagrauta, tad tādējādi viņi izvirza ja arī ne pārliecinošu, tad patiešām graujošu argumentu... Aplūkošu b. Martova otro iebildumu — attiecībā uz b. Ru'"! izstāšanos no Padomes. Šis jautājums sadalās divos atsevišķos jautājumos. Pirmkārt, vai Ru iecelšana par Padomes locekli no redakcijas, lai gan Ru nebija redakcijas loceklis, bija likumīga? Es domāju, ka likumīga. (Martovs: „Protams, likumīga!".) Lūdzu ierakstīt protokolā Martova piezīmi. Otrkārt, vai Padomes locekļi ir atceļami ar to iestāžu gribu, kuras tos sūtījušas? Tas ir sarežģīts jautājums, ko yar tulkot gan šā, gan tā. Katrā ziņā norādu uz to, ka Pļechanovs, palikdams vienīgais redakcijas loceklis no 1. novembra, neatcēla Ru no Padomes locekļa amata līdz pat 26. novembrim, kad tika kooptēti Martovs un Ko. Ru aizgāja pats, lai piekāptos, neuzsākot ar viņa personību saistītu strīdu. (Pļechanovs: „Man šķiet, ka strīdi par b. Ru tagad ir nevietā. Šis jautājums nav mūsu dienas kārtībā, un es nezinu, kāpēc mums jāzaudē dārgais laiks, debatējot par šo mums šai gadījumā blakus jautājumu".) Man jāaizrāda, ka b. Martovs pagājušajā sēdē lūdza ierakstīt protokolā viņa paskaidrojumu šai jautājumā — paskaidrojumu, ar kuru es nepavisam neesmu vienis pratis, un, ja otrajai pusei neatļaus izteikt savas domas tai pašā jautājumā, tad šo pēdējo tādējādi šeit, Padomē, apgaismos nepareizi un vienpusīgi. (Pļechanovs: „Aizrādu, ka šis jautājums nav akluals un tieši neattiecas uz mūsu apspriedes galveno objektu".)

Ļeņins, protestēdams pret Šādu formulējumu, apelē pie Padomes, lai tā izlemtu jautājumu par viņa (Ļeņina) tiesībām, iebilstot Martovam, dot savu apgaismojumu faktam, ko tik dažādi šeit tulko. (Pļechanovs no jauna norāda uz to, ka šai gadījumā debates jautājumā par Ru ir nevietā.)

Ļeņins neatlaidīgi pastāv uz to, ka viņam ir tiesības griezties pie Padomes, lai tā atļautu viņam runāt jautājumā, kas jau izvirzīts Padomē un izraisījis debates. (Martovs: „Sakarā ar to, ka biedrs Ļeņins skar ļoti svarīgu jautājumu par Padomē pārstāvēto kolēģiju tiesībām atsaukt savus delegatus, es paziņoju, ka iesniedzu īpašu priekšlikumu par šā jautājuma izlemšanu reiz par visām reizēm. Varbūt šis paziņojums apmierinās Ļeņinu un pamudinās viņu šajās debatēs neskart jautājumu par Ru“.)

Biedrs Martovs ne tikai neatspēko, bet apstiprina, ka mans nodoms jau tagad pienācīgi apgaismot jautājumu par b. Ru izstāšanos no Padomes ir pamatots. Konstatēju, ka mani paskaidrojumi šai jautājumā bija tikai atbilde uz b. Martova attiecīgajām piezīmēm. (Pļechanovs aizrāda Mar-lovam un Ļeņinam, ka jautājums par Ru nav iztirzājams tūlīt, jo tas neietilpst to jautājumu lokā, uz kuriem pašreizējā Padomes sesijā jākoncentrē Padomes locekļu uzmanība.) Es protestēju pret b. Pļechanova piezīmi par to, ka šeit ir nevietā apspriest jautājumu par b. Ru, jo viņa viedoklis bija, ka Padomes locekļi ir neatceļami, tātad Ru izstāšanās no Padomes jāuzskata kā viņa piekāpšanās opozīcijai laba miera inleresēs partijā. (Pļechanovs: ,,Ja Padomei nav nekas pretim, ka apmaina domas jautājumā par b. Ru, tad ieteicu Ļeņinam turpināt runu par to“.) Es jau esmu beidzis. (Pļechanovs: „Ja jūs esat beidzis, tad es ieteicu Padomei sākt apspriest rezolūcijas, ko biedrs Ļeņins un es vakar iesniedzām*’.)

Es esmu vienis prātis ar b. Martovu, ka Padomes rezolūcijām būtu nevis juridiska, bet morāliskā nozīme. Biedrs Pļechanovs izteicās, ka būtu vēlams, ja es piedalītos redakcijā. (Pļechanovs: „To es neesmu teicis".) Vismaz man tieši tā pierakstīti jūsu vārdi: „Vislabāk būtu, ja Ļeņins piedalītos redakcijā un CK kooptētu trīs”. (Pļechanovs: „Jā, es teicu, ka zināmos apstākļos, lai nomierinātu partiju, ir pieļaujama biedra Ļeņina iestāšanās redakcijā un mazākuma pārstāvju kooptacija Centrālajā Komitejā”.)

Atbildot uz Šeit man uzdoto jautājumu, tieši kāds СО redakcijas sastāva grozījums tiek uzskatīts par vēlamu, man būtu viegli atsaukties uz „vairākuma" domām, kurš izteicās par to, ka būtu vēlams, lai no redakcijas izstātos b. Akselrods, b. Zasuļiča un b. Starovers. Tad vēl man jāsaka, ka OK rīcībā nav bijis neviena fakta, kad tā būtu kādu atcēlusi no partijas darba. Gluži tāpat nevaru atstāt bez protesta b, Martova paziņojumu par to, ka CK ir kļuvusi par vienas puses ieroci karā pret otru. Centrālā Komiteja tika iecelta par partijas funkciju izpildīšanas ieroci, bet nevis par ieroci „vienas puses karā pret otru". Tāds b. Martova apgalvojums pilnīgi runā pretim faktiem. Neviens ne ar vienu faktu nepierādīs, ka CK būtu iesākusi un vedusi ,,karu“ pret mazākumu. Gluži otrādi, mazākums, uzsākdams boikotu, iesāka karu, kas izraisīja nenovēršamu pretsparu. Tad vēl es protestēju arī pret apgalvojumu, it kā pastāvošā neuzticība pret CK vairāk traucējot CK, nekā neuzticība pret СО traucējot mierīgu pozitivu darbu. Attiecībā uz to, ka strīdu centrs it kā atrodoties nevis ārzemēs, bet Krievijā, kā to neatlaidīgi uzsver b. Martovs, man jāaizrāda, ka partijas dokumenti pierādīs pretējo. Biedrs Martovs, atsaukdamies uz 25. novembra dokumentu, teica, ka pati CK principā esot atzinusi sava sastāva vienpusīgo raksturu, būdama ar mieru kooptēt divus no mazākuma. Es protestēju pret tādu šā dokumenta izskaidrošanu, jo es pats arī piedalījos tā sastādīšanā. CK aklam bija pavisam cita nozīme. CK bija ar mieru kooptēt divus ne tāpēc, ka tā atzina sava sastāva vienpusīgumu, bet tāpēc, ka mēs redzējām pilnīgu faktisku šķelšanos partijā. Vai mēs pareizi vai nepareizi iztēlojām sev lietas patieso stāvokli, — tas ir cits jautājums... Līdz mums toreiz nonāca baumas, ka tiek gatavota jauna organa izdošana .. . (P ļecli a novs: „Ja mēs atsauksimies uz baumām, tad mēs nekur nenonāksim". Akselrods: „Bet es dzirdēju, ka tagad tiek gatavota jauna organa izdošana...".) Es griežos pie Padomes: ja reiz b. Martovs izskaidrojis CK dokumentu^47 zināmā nozīmē, tad es esmu spiests tai pašā sakarā dot savu izskaidrojumu... Es nesaprotu, kāpēc mana piezīme radījusi šeit tādu uztraukumu. (Pļechanovs: „Runa ir ne par uztraukumu, bet par to, ka šeit ir nevietā atsaukties uz baumām".) Var teikt, ka mani motivi ir nepamatoti. Iespē-jams! liet es tomēr konstatēju, ka šiem motiviern bija tieši tāds raksturs, kādu es tikko norādīju.

Es turpinu pēc būtības: b. Martovs tur aizdomās CK moti-vus, kura bija ar mieru kooptēt divus, liet es konstatēju, ka CK pamatojās uz pārliecību, ka partijā jau pastāv faktiska šķelšanās un ka mēs atrodamies pilnīgas formālās šķelšanās priekšvakarā atsevišķa organa izdošanas, atsevišķa transporta un atsevišķas Krievijas organizācijas ziņā. Tagad es izteikšos par kārtību: b. Martova piezīme attiecas uz būtību, bet nevis uz kārtību. Griežos pie Padomes ar jautājumu: vai priekšsēdētāja rīcība šai gadījumā bija pareiza?

Vil

Biedrs Martovs teica, ka es nevis uzsācis miermīlīgi un mierīgi iztirzāt kopīgu jautājumu par to, kā atrast līdzekļus partijas nomierināšanai, bet it kā tūliņ uzsācis polemiku. Es ar to neesmu vienis prātis, tāpēc ka polemiku uzsāka taču neviens cits kā pats b. Martovs. Manas rezolūcijas projektā nav nekā polemiska. Taču ne velti b. Akselrods nosauca šo rezolūciju par „priestera uzsaukumu^1'. Bet, kā zināms, priesteru uzsaukumos polemikas nemēdz būt. Un patiešām man tur runa bija tikai par to, kādās robežās jānoris partijas iekšējai cīņai, kādas formas šādā cīņā var uzskatīt par pieļaujamām un kādas jāatzīst par nepieļaujamām un par tādām, kas apdraud partijas dzīves ne vien normālo gaitu, bet pat arī pašu partijas pastāvēšanu. Pie tam es rūpīgi centos apiet tādu jautājuma nostādni, kas varētu mūs novest pie jaunas veltīgas polemikas, — savā priekšlikumā es centos nevadīties no to cīņas paņēmienu novērtējuma, kuri jau kļuvuši zīmīgi gandrīz vai pusgadīgajam karam starp partijas divām daļām. Bet b. Martovs nevēlējās noturēties uz šā pamata un laida darbā polemiku. Bet es tomēr būšu gatavs, ja vēlaties, vēlāk atgriezties pie tā, ar ko esmu sācis. Tagad turpretim norādīšu uz sekojošo. Biedrs Martovs atsaucās uz to, ka Travinskis apsveicis veco locekļu kooptaciju redakcijas sastāvā. Es uzskatu par vajadzīgu šeit uzsvērt to apstākli, ka privātām runām vai sarunām nav nozīmes. Visas oficiālās sarunas Travinskis izveda rakstiski. Turpretim viņa privātos paziņojumus b. Martovs acīm redzot nav pareizi izpratis, un es citā l<iika, ja bus vajadzība, varu to pierādīt.

Tad vēl b. Martovs izteicās tā, ka CK darbība esot daudz dažādu trūkumu; ar to pašu b. Martovs atkal jau ieiet polemikas laukā. Var jau būt, ka CK darbībā ir arī trūkumi, bet, ja šo darbību kritizē СО pārstāvis, tad tas nav nekas cits kā tieši polemika. Es, piemēram, savukārt domāju, ka СО darbība ir noklīdusi no pareizā ceļa, bet tomēr es šeit sāku nevis ar tā virziena kritiku, kādu pieņēmusi СО darbība, bet ar paziņojumu, ka starp CK un СО ir abpusēja neapmierinātība. Tad vēl es protestēju pret apgalvojumu, ka mana rezolūcija, ja to pieņemtu Padome, šo pēdējo padarītu par ,.kara ieroci^11. Manā uzsaukumā runa ir tikai par to, kādas cīņas formas ir pieļaujamas un kādas nav pieļaujamas... Kāds tad tam sakars ar „kara ieroci^11? Biedrs Akselrods teica, ka es „sācis ar slavas dziesmām, bet beidzis ar bēru runām^11, un pārmeta man to, ka es visu savu uzmanību esot pievērsis tam, lai pierādītu, ka partijā pastāv šķelšanās. Bet mēs taču vēl vakar sākām ar šķelšanās konstatēšanu... Tālāk, lai apstiprinātu to, ka strīdu centrs neatrodas vis ārzemēs, b. Martovs citēja b. Vasiļjeva 12. decembra vēstuli, kurā teikts, ka Krievijā esot īsta elle^48. Uz to aizrādīšu, ka „radīt elli^11 var arī ne stipras grupas, jo tieši sīkas un sīkumainas ķildas visbiežāk un visvieglāk rada darbam lielus šķēršļus. Es jau minēju savu 13. septembra vēstuli kādam no bijušajiem redaktoriem. Šo vēstuli es publicēšu presē^49. Biedrs Pļechanovs saka, ka vārds „purvs^11 esot aizvainojošs. Atgādināšu, ka arī vācu sociālistiskajā literatūrā un vācu partijā kongresos termins versumpft* izraisa dažreiz izsmieklu, bet nekad — vaimanas par aizvainošanu. Ne es, ne b. Vasiļjevs, lietodami šo vārdu, nedomājām nevienu aizvainot. Kad runā par divām pusēm, kam ir noteikts virziens, tad nenoteiktos un svārstīgos starp šiem diviem virzieniem raksturo ar terminu „purvs^11, kura vietā varētu varbūt teikt „zelta vidus ceļš^11.

Nosaukt CK par ekscentrisku — tas varbūt ir asprātīgi, bet tāpat ved pie polemikas. Tādā pašā nozīmē es taču varētu izteikties arī par Centrālo Orgānu. Man aizrāda, ka mans „uzsaukums^11 esot homeopātisks līdzeklis pret alopatisku

— purvains, lied.

ļaunumu. Es ari nenoliedzu to, ka līdzeklis, ko ieteicu, ir tikai paliativs, l>et taču alopatiskus līdzekļus mums šeit neatrast. Ja jūs sākat runāt, ka ir nepieciešami ,,alopatiski“, radikāli līdzekli pret pastāvošo Jaunumu, tad tādā gadījumā izsakieties jau līdz galam. Tas, šāds līdzeklis, ir, un šis vienīgais radikālais līdzeklis nav nekas cits kā kongress. Mēs jau piecus mēnešus veltīgi vedam sarunas savā starpā („tas nav tiesa!“) ... nē, tas ir tiesa, un to es jums pierādīšu ar dokumentiem... Sarunas mēs iesākām 15. septembrī un līdz šim laikam vēl neesam vienojušies. Vai tādā gadījumā nebūtu labāk griezties pie tās kolēģijas, par kuru vakar runāja ari b. Martovs, un tāda kolēģija var būt tikai partijas darbinieku kongress. Partijas kongress — tā ir tieši tā kolēģija, kas izlemj jautājumu par „diriģenta zizli'1. Kongresā mēs piedalāmies, lai, starp cilu, „kaulos^41 arī „diriģenta zižļa^44 dēj (protams, ne jau vārda rupjā nozīmē). Tur noris cīņa ar zīmīšu palīdzību, sarunājoties ar biedriem utt., un tur tāda cīņa centru sastāva dēj ir pieļaujama, bet ārpus kongresa tai nedrīkstētu būt vieta partijas dzīvē.

Tātad, ja mans „priestera vēstījums^44 ir paliativs, tad nav cita, radikālāka līdzekļa kā tikai kongress, ja jūs ļaunumu negribat padarīt par chronisku. Biedrs Akselrods aizrādīja, ka Rietumeiropā centrālo iestāžu pārstāvji rēķinoties ar opo-ziciju pret viņu politiku pat visnomaļākajos partijas stūrīšos un, vedot sarunas ar opoziciju, cenšoties novērst radušos konfliktus... Bet to pašu dara arī mūsu Centrālā Komiteja, Šai nolūkā Centrālā Komiteja sūtīja divus savus locekļus uz ārzemēm^6®, CK desmitiem reižu vedusi sarunas ar dažādiem opozicijas pārstāvjiem, pierādot tiem, ka viņu argumenti ir aplami, ka viņu bažas ir izdomātas u. t. jpr., u. t. jpr. Jāaizrāda, ka tā ir neciešama spēku, naudas un laika šķiešana, un šai ziņā mēs patiešām esam atbildīgi vēstures priekšā.

No jauna pievēršoties jautā jumam par praktiskiem priekšlikumiem, atkārtoju, ka jums ir tikai viens radikāls līdzeklis likvidēt šo bēdīgo polemikas periodu — kongress. Mana rezolūcija bija domāta tam, lai cīņu partijas iekšienē ievadītu normālākos ietvaros... Saka, ka skabarga tik un tā palikšot, jo slimība slēpjoties dzijāk ... Tādā gadījumā, tikai sasaucot kongresu, var izvilkt visu skabargu.

10 7. sēj.

VIII

Smieklīgi runā! par to, ka prasība pēc noteiktības un precizitātes ir aizvainojoša. Mēs desmitiem reižu esam redzējuši (un it sevišķi Ligas kongresā), cik daudz pārpratumu un pat skandālu rada nepareizs privātu sarunu atstāstījums. Būtu dīvaini noliegt šo faktu. Es paziņoju, ka b. Travinska privātās sarunas nepareizi izpratis gan СО pārstāvis, gan daļēji b. Pjechanovs. Lūk, ko b. Travinskis, starp citu, man raksta 18. decembra VĒSTULE: „Tikko saņemta ziņa, ka redakcija nosūtījusi komitejām oficiālu vēstuli ar ļoti nelabu (es mīkstinu asāku izteicienu) saturu. Tajā redakcija tieši uzbrūk CK, draud, ka tā ar Padomes palīdzību arī tagad varētu piespiest kooptēt pēc savas izvēles, bet tā vēl negribot ķerties pie tādiem līdzekļiem un griežoties pie komitejām ar norādījumu uz draugu būšanu, uz CK nespēju darboties, uz Ļeņina kooptacijas nelikumīgumu... Ļoti daudz personīga rakstura izlēcienu. Vārdu sakot, visu man doto solījumu riebīga un... (atkal izlaidīšu pārāk asu izteicienu) neizpildīšana. Es esmu galīgi sašutis. Vai patiešām te piedalījies Pļechanovs? Jekaterinoslavas komiteja par šo vēstuli ir dziļi sašutusi un aizsūtījusi ļoti asu atbildi... Tagad mazākums neprātīgi sarauj saistošus pavedienus. Vēstule, kas izsūtīta komitejām, pēc manām domām, ir pēdējais piliens un atķļāts izaicinājums. Un, kas atliecas uz mani personīgi, tad mans uzskats ir, ka Ļeņinam ir pilnīgas liesības publicēt savu vēstuli ārpus ,,lskrus“. Domāju, ka arī ciliem biedriem nebūs nekas pret to“.

Ļflk, apstākļi, kas pierāda, ka par b. Travinska domām ir radies nepareizs priekšstats. Biedrs Travinskis, cerēdams, ka partijā nodibināsies labs miers, varēja paredzēt kooptaciju, bet viņa cerības nemaz nav piepildījušās.

Izrādījies, ka Martova un biedru redakcija nevis nodibinājusi mieru, bet uzsākusi karu pret vairākumu. Bet Travinskis cerēja un varēja cerēt uz mieru.

Izrādījies, ka Pļechanova mēģinājumi savaldīt „anarehis-tiskos individuālistus^11 nav vainagojušies panākumiem (pretēji viņa pūlēm). Tāpēc cerības, ko lolojām tiklab es, ka arī Travinskis, cerības uz to, ka Pļechanovam izdosies atturēt jauno redakciju no kara pret vairākumu, šis cerības nav piepildījušās. Tas tikai pierāda, ka ne visas cerības piepil-

KSIIS1- PADOME

147

dās; es arl pals aizgāju no redakcijas, cerēdams, ka las veicinās mieru, bet arī manas cerības nav piepildījušās. Privātu sarunu faktu neviens nenoliedz, vajag līkai atšķirt atsevišķu personu cerību un ilgu izpausmi no veselu kolēģiju lēmuma. Manā piezīmē attiecībā uz to, ka šeit ir neērti izdarīt secinājumus no privātām sarunām, nav nekā tāda, kas varētu aizvainot Padomes locekļus. Es noteikti noliedzu, ka b. Travinskis kategoriski solījis kooplaciju Centrālajā Komitejā. Ir neapšaubāms, ka viņš aizbraucis, cerēdams uz mieru, un šā miera rezultātā varēja paredzēt kooptaciju, bet nevis solīt to kategoriski.

Pret manu uzsaukumu b. Martovs izvirza argumentu, ka tas saturot sevī tikai vienas puses uzbrukumus. Nekā tamlīdzīga. beidzot, es varu iesniegt papildu rezolūciju un grozīt tos izteicienus, kuri nepatīk b. Martovam, bet viņa apgalvojums, ka mana rezolūcija ir vienpusīga — tas ir kaut kāds nonsens^55. Agrāk attiecībā uz manu rezolūciju teica, ka tā līdzinās priestera vēstījumam, ka tā ir pilna Iruismiem utt., bet neviens lai nepiedāvāja tendenci cirst jaunas brūces. Biedrs Martovs man pārmet to, ka es izvairoties dot tiešu atbildi uz b. Pļechanova uzdoto jautājumu, vai CK vēlas vai nevēlas kooptēt „mazākuma" pārstāvjus. Kā gan mēs varētu jums atbildēt uz uzdoto jautājumu, ja mēs nezinām, kā tagad uz šo jautājumu skatās visi pārējie no 9 Centrālās Komitejas locekļiem. (Pļechanovs: „Jūs b. Martovu neesat sapratuši".) Sacīt, ka es ar nolūku izvairos, — tas ir smieklīgi. Es arī nevarēju dot to atbildi, par kuras trūkumu man pārmet izvairīšanos. Es noteikti pateicu, ka neapmierinātība ar centrālo iestāžu sastāvu ir abpusēja. Vajag taču rēķināties arī ar cilu biedru domām. Man saka: vajag panākt saprašanos, bet mēs jau piecus mēnešus mēģinām panākt saprašanos. Tāpēc b. Martova pieņēmums, ka CK, ieteikdama kongresu, ar to pašu apliecinot savu pašas bankrotu un nespēku, — ir vienkārši smieklīgs. Vai tad CK jau nav izmēģinājusi visu iespējamo, lai atrisinātu konfliktu ar mājas līdzekļiem? „Centrālā Komiteja parādīs savu nespēju"... Kādu nespēju? cīņai? miera nodibināšanai partijā? .lā, jā! Arī mans, šeit izkritizēlais priekšlikums to acīm redzami parādījis. .lūšu rezolūcija runā, lā sakot, par teritorijas atņemšanu pretiniekam, bet tāda prasība taču izraisa kontr-prasības, un es jautājumu pat nostādīšu tā: vai CK ir tiesības uzsākt no jauna sarunas uz šiem pamatiem? Ir taču komitejas, kas nosodījušas CK par piekāpšanos Ligai^51. Jūs gribat, lai mēs rēķinātos ar mazākumu, nerēķinoties ar vairākumu. Tas ir uzjautrinoši. Bet izvairīšanās no kongresa šādos apstākļos līdzinātos bailēm no kongresa. Lūk, kāpēc mēs atzīstam savu nespēku, bet ne lai ziņā, kā to saprot b. Martovs. Centrālā Komiteja patiešām ir bezspēcīga likvidēt strīdus partijā, un tāpēc arī mēs griežamies pie Padomes ar priekšlikumu sasaukt kongresu. Tad vēl, tīri juridisko jautājumu par Padomes tiesībām sasaukt kongresu b. Martovs izskaidro visaugstākajā mērā nepareizi. Statūtos ir teikts: „Kongresu sasauc partijas Padome (pēc iespējas ne retāk kā vienreiz 2 gados) “. Tātad Padomei vienmēr ir tiesības sasaukt kongresu. Padomei jāsasauc kongress tikai vienā noteiktā gadījumā. (Martovs: ,,No statūtiem tieši izriet, ka Padomei jāsasauc kongress tad, kad to prasa noteikts skaits pilntiesīgu organizāciju, vai pēc divu gadu notecēšanas kopš pēdējā kongresa. Tādējādi, iekams nav notecējis div-gadu termiņš un iekams noteikts skaits organizāciju nav paziņojis par kongresa nepieciešamību, Padome to nevar sasaukt^14. (Pļechanovs: „Jautājumu par kongresa sasaukšanas noteikumiem kā blakus jautājumu no mums priekšā stāvošo uzdevumu viedokļa es uzskatītu kā tādu, ko pašlaik nenākas šeit apspriest^44.)

Bet b. Martovs šo jautājumu izvirzīja, un mēs nolēmām to no dienas kārtības nesvītrot. Martovs saka, ka Padome nevar sasaukt kongresu, bet es saku, ka var. Partijas Padome sasauc kongresu bez jebkādas atļaujas, kad vien tai patīk — pēc iespējas ne retāk kā 1 reizi 2 gados. Biedrs Martovs saka, ka kongresa sasaukšana ir ultima ratio. Jā, un tagad to apstiprina mūsu neauglīgās debates.

Atgādināšu, ka pats b. Martovs principā atzina, ka to personu kolēģijai, kas nav piedalījušās mūsu strīdos, var būt derīga loma partijas nomierināšanas darbā. Bet, tā kā mūsu pašu samierināšanas mēģinājumi nav devuši nekādus rezultātus, tā kā pat literatūrā mēs nezin vai noturēsimies uz polemikas pieļaujamo formu pamata, tad es apgalvoju, ka tikai biedri no ārienes var teikt savu izšķirošo vārdu. Mēs, CK pārstāvji, neuzņemamies atbildību par partijas nomie-

rināšanas turpmākiem mēģinājumiem, un mēs neredzam cita godīga līdzekļa izbeigt mūsu nesaticību kā tikai apelāciju pie kongresa. Tagad aplūkošu b. Pļechanova piezīmi par vārdu „purvs". (Pļechanovs: „Es atbildēju uz b. Vasiļjeva jautājumu, kurš lietoja šo terminu attiecībā uz kādu partijas daļu; atkārtoju, es kā priekšsēdētājs nevaru pieļaut tādus izteicienus partijas Padomē".) Man šeit aizrāda, ka es neko nesakot par nenormālo un vienpusīgo CK sastāvu, bet es konstatēju faktu, ka partijā pastāv divas puses, kas cīnās nepieļaujamiem līdzekļiem. Mēs esam nonākuši tādā stāvoklī, kad nekāds pozitivs darbs nav iespējams.

IX

Pirms sākšu runāt pēc būtības, aizrādīšu vēl garām ejot, ka vārds Surapf^56 nekad nevienu nav aizvainojis.

Tad attiecībā uz sarunām ar Travinski. No maniem vārdiem šeit secina, it kā es noliedzot to faktu, ka sarunas ar Travinski ir bijušas. Nekā tamlīdzīga. Es neesmu noliedzis sarunu faktu, bet tikai konstatējis starpību starp to nozīmi, kāda var būt privātām sarunām, un to, kāda ir oficiālām sarunām. Es šeit citēju paša Travinska vēstuli, lai pierādītu to, ka, ja b. Travinskis iepriekš domāja tā, kā domā b. Pļe-chanovs, tad vēlāk viņš savu uzskatu grozīja. Tāpēc es uzskatītu, ka pilnīgi nevietā ir izvirzīt jautājumu, kam ticēs Francija. Nav nekādas vajadzības apelēt pie „Francijas".

Biedrs Pļechanovs aizrādīja, it kā mans miermīlīgais „uzsaukums" neesot ietekmējis pat mani pašu. Atkārtoju, ka savā „uzsaukumā" es tikai izteicu savu vēlēšanos neķerties pie zināmiem cīņas paņēmieniem. Es aicinu uz mieru. Man atbild ar uzbrukumu Centrālajai Komitejai un pēc tam brīnās, ka es tad uzbrūku Centrālajam Orgānam. Pēc tam kad uzbrukums CK jau noticis, man pašam pārmet miermīlības trūkumu, ka esmu atbildējis uz šo uzbrukumu! Pietiek, ja izsekojam visām debatēm pie mums Padomē, lai redzētu, kas sāka piedāvāt mieru uz status quo^57 pamata un kas turpināja karu pret Centrālo Komiteju. Man saka, ka Ļeņins tikai to vien darījis kā nemitīgi atkārtojis, griezdamies pie opozīcijas: „Esi paklausīgs un neprāto!1'... Tas nav gluži tā. Visa mūsu sarakstīšanās septembri un oktobrī liecina pretējo. Atgādināšu kaut to, ka oktobra sākumā es (ar PJe-chanovu) biju gatavs kooptēt divus redakcijā. Tad vēl, kas attiecas uz ultimātu, kurā es pats piedalījos, es toreiz jums atdevu divas vietas Centrālajā Komitejā. Pēc tam no manas puses sekoja jauna piekāpšanās tādā veidā, ka es izstājos no redakcijas, — izstājos ar to nolūku, lai neatturētu citu iestāšanos. No tā izriet, ka es ne tikai runāju: „paklausi un neprāto^11, bet arī piekāpos. Sāku aplūkot lietas būtību. Izturēšanās pret manu rezolūciju man šķiet visai dīvaina. Patiešām, vai tad tā kādu apsūdz, vai arī lai piemīt uzbrukšanas raksturs kādam? Tajā ir runa tikai par to, vai ir pieļaujama tāda un tāda cīņa vai ne. Ka cīņa pastāv — tas ir fakts, un viss jautājums ir tikai tas, lai atdalītu šās cīņas pieļaujamās formas no nepieļaujamām. Lūk. es arī jautāju, vai šī ideja ir pieņemama vai nav? Tādējādi izteicieni „cīņas ierocis^11, „uzbrukums mazākumam^11 u. tini. - attiecībā uz mānu rezolūciju ir pilnīgi nevietā. Var būt, ka tās forma nav izdevusies, — par to es sevišķi strīdēties nesāktu un būtu gatavs grozīt tās redakciju, bet tās būtība, kas satur prasību cīnītājām pusēm partijas iekšienē cīnīties, nepārkāpjot zināmus pieļaujamus ietvarus, št būtība nav apstrīdama. Tāda izturēšanās pret rezolūciju, kādu tā šeit sastop, man šķiet vienpusīga, jo viena no ieinteresētajām pusēm to noraida, saskatīdama tajā kaut kādas briesmas sev. (Pļechanovs: „Es atgādinu to, ko šeit jau vairākas reizes tiku aizrādījis, ka Padomē nav divu pušu^11.) Es varu aizrādīt, ka runāju par divām pusēm, kas pastāv faktiski, bet nevis par Padomes juridisko sadalīšanos divās daļās, biedra Pļechanova rezolūciju, par kuru pēc būtības šeit nekas nav teikts, redakcijas pārstāvji ne ar ko nav papildinājuši. Bet es visu laiku gaidīju šās rezolūci jas vienpusīgā rakstura grozīšanu.

KSDSP PADOME

151

/

RUNAS PAR PARTIJAS III KONGRESA SASAUKĀANU 17. (30.) JAN VARI

1

Jautājumā par kongresa .sasaukšanu var maz ko piebilst. Arī debašu norise Padomē ilustrē partijas ārkārtīgi smago stāvokli. Ne vienu vien reizi jau ticis aizrādīts, ka kongresā izveidojās divas gandrīz līdzīgas puses, tā ka ar viena cilvēka aiziešanu no „vairākuma" radās pilnīga vienlīdzība, Es neredzu, kā šī vienlīdzība varētu novest pie miera bez partijas kongresa. Neviens nešaubās par to, ka strīdi rada brēcošas nenormalības. Par neapšaubāmu faktu jāuzskata tas, ka kaujiniecisks noskaņojums pastāv abās pusēs. No visu šo faktu viedokļa nevar iedomāties nekādu citu godīgu un pareizu izeju kā tikai kongresa sasaukšanu. Biedrs Martovs aizrādīja uz techniskām, financialām u. tml. grūtībām mana priekšlikuma realizēšanai par kongresa sasaukšanu, bet lietu pašreizējais stāvoklis ir daudz ļaunāks par visām šīm grūtībām.

11

Es nevaru būt vienis pratis ar Martovu; viņš nepareizi attēloja kongresa uzdevumus. Viņš saka. ka domstarpības vē! neesot skaidras visiem biedriem, ka kongresa sasaukšana apturētu norobežošanās un organizatoriskā konflikta apgaismošanas procesu literatūrā. Man liekas, ka liesi principiālo domstarpību brīvai noskaidrošanai vajag novērst krizi, vajag iztīrīt atmosfēru no ķildām, bet šai nolūkā nepieciešams sasaukt kongresu. III kongress ir vajadzīgs ne tādēļ, lai izbeigtu cīņu, bet tādēļ, lai to ievadītu normālos ietvaros. Ir dīvaini pat runāt par to, it kā kongress izbeigs principiālo cīņu. Es atgādināšu vārdus, ko teica priekšsēdētājs II kongresā, kuru hCītība ir tāda. ka pat mūsu programa joprojām jāallīsta un jānoskaidro; bet tieši tādēļ, lai principiālā uzskatu cīņa būtu sekmīga un auglīga, ir vajadzīgi tieši tādi apstākļi, kādu pašreizējā momentā nav. Es protestēju pret šeit minētajām vēsturiskajām paralēlēm un atsaukšanos uz avīzi „Habočejc I)jelo'\ Starpība starp lietu pašreizējo stāvokli un starp to, kāds bija trīs gadus iepriekš, ir tāda, ka tai laikā vienotas partijas vēl nebija, bet tagad tā jau pastāv. Tieši no to viedokļa, kuri šeit runā par atšķēlušos pusi, tieši no viņu viedokļa nevar protestēt pret kongresu, lai izbeigtu to nenormalību, kuru mēs tagad ar pašu spēkiem nevaram likvidēt. Pozitivais darbs un principiālo nesaskaņu noskaidrošana tikai tad būs iespējama, kad III kongress novērsīs šo nenormalību un uzskatu ciņu ievadīs zināmos ietvaros.

111

Biedrs Pļeclīanovs skaidri izteicis „stipru"', bet nepareizu argumentu. Ja III kongress novestu pie šķelšanās, tad tas nozīmētu, ka nav vēlēšanās pakļauties vairākumam, nav vēlēšanās strādāt kopā, t. i.. ka īstenībā mums partijas nav. Visi atzinuši, ka b. Travinskis ne bez rezultātiem mēģināja likvidēt konfliktu, bet tādu biedru kā Travinskis ir daudz, un kongresā notiks tieši tādu biedru satikšanās un apspriešanās. Nikna cīņa, noteikta ciņa, kas pat ekscesu pilna, vēl nav šķelšanās. Ja ir patiesa vēlēšanās kopīgi strādāt, tad vajag, lai būtu arī vēlēšanās pakļauties vairākuma gribai, t. i., kongresam.

8

RUNAS PAR PARTIJAS LITERATŪRAS IZDOŠANU 17. (80.) JANVARI

1

Sākšu no beigām. Biedrs Martovs nav pareizi sapratis un apgaismojis CK vēstules, sevišķi par naudu. Viņš nav ievērojis, ka šīs vēstules ir tās sarunas turpinājums, kas notika starp viņu, Marlovu, un Travinski. Pats Martovs rakstīja par šās sarunas saturu šādos izteicienos: „Biedram Travinskim, kā arī jums personīgi, es minē ju par 5-—6 tūkstošiem kā par minimumu, kas paredzams no tā, ko partija varētu saņemt gada laikā no tiem diviem avotiem, kuri pieejami redakcijas locekļiem^4*. Es paziņoju, ka Travinskis ziņo ja mums par šās sumas vienreizēju izsniegšanu, bet nevis gada laikā, tā ka šeit ir kāds pārpratums. Fakts ir tāds, ka mēs cerējām uz šiem 5 tūkstošiem un saskaņā ar to sadalījām līdzekļus starp Krievijas un ārzemju kasi.

Biedrs Martovs teica, ka abi naudas avoti (starp citu, cik nepareizi redakcija (sakaitinājumā) iztēlo lietu, ir redzams arī no tā, ka VĒSTULEs CK Martovs lietoja pat pēdiņās vārdus „naudas maisi", bet šādu izteicienu pārmeta mums. Bet patiesībā šis izteiciens pieder nevis mums, bet Martovam) — tad, lūk, b. Martovs teica, ka abi naudas avoti mums esot zināmi. Jā, tie ir zināmi, bet svarīgi ir ne tas, ka tie zināmi, bet tas, vai tie ir pieejami. Man ir zināms, ka viens avots varētu gadā dot līdz 10, otrais līdz 40 tūkstošu, bet tāpēc nav vieglāk, jo tie man nav pieejami. Tai apstāklī, ka šos avotus no pieejamiem padara par nepieejamiem, arī izpaužas tā naudas līdzekļu neizsniegšana, kas ir absolūti nepieļaujams partijas cīņas paņēmiens.

Bez tam tieši tagad nesen notikušas iekrišanas, kas skārušas personas, kam bija jāsaņem nauda Krievijā. Šeit naudas tv.iv, bel saņemt to drīz no Krievijas neizdosies, un tas izmaksas ne vienu vien simtu rubļu speciālu aģentu sūtīšanai. Protams, nauda tomēr tiks saņemta, ja nebūs vēl nelaimes gadījumu, bet tiks saņemta ne drīz un nezin vai pilnīgi pietiekama daudzumā.

Ir pilnīgi nepareizi, ka CK VĒSTULE bijuši draudi. Nekādu draudu nebija, jo CK visu laiku rūpējas par Centrālā Organa izdošanu. Par javkām atbildēs b. Vasijjevs. Pēc ziņām, kas mums ir, redakcija sūta savus aģentus pa Krieviju. Tas paredz, ka СО jābūt arī savai īpašai kasei, kas nozīmē faktisku partijas sašķelšanu. Tas runā pretim statūtiem, kas prasa, lai CK būtu pilnīgi informēta un lai tās rokās pilnīgi koncentrētos tiklab visa lease, kā arī visa praktisko pasākumu organizēšana. Centrālais Organs, nodibinādams savu izbraukumu un aģentūras centru, savu centru, kas praktiski vada un iejaucas komiteju lielās, neciešami pārkāpj šos statūtus. Tāda aģentūra, kas runā pretim statūtiem, ienes tiešu dezorganizaciju darbā. Centrālā Komiteja nevar atbildēt par kārtību darbā un neatbild par to, ja nekārtām sistemātiski ienes pats Centrālais Organs. Te būs vēstules no Odesas un Baku, kas šai ziņā ilustrē lietu stāvokli. No Odesas 24. decembrī raksta: „Pie mums vakar bija Zagorskis^52, kas paziņoja, ka viņu sūtījusi redakcija kā savu pilnvaroto ar uzdevumu ziņot komitejām par pēdējiem notikumiem, par sarunām, par pašreizējo lietu stāvokli redakcijā, par redakcijas lūgumu sūtīt materiālus, darboties līdzi, pasūtīt skrejlapiņas vai nosūtīt tematus vispārējām skrejlapiņām, kā arī brošūrām, kuru izdošanai ir nodibināta grupa. Viņš atkārtoja visu veco un pastiprināti centās pierādīt mazākuma taisnīgumu, cēlumu un „lojalitāti". Komiteja uzklausīja viņu, uzdeva dažus jautājumus, starp citu, jautājot, vai viņš ar CK ziņu uzņēmies tādu misiju, uz ko tas neatbildēja vis īsi un tieši: jā vai nē — bet sāka taisnoties un pierādīt, ka redakcijai ir pilnīgas tiesības griezties pie komitejām ari bez Centrālās Komitejas ziņas. Viņš neatlaidīgi prasīja, lai tūlīt viņa klātbūtnē apspriestu ziņoto un izstrādātu rezolūciju, uz ko komiteja atbildēja, ka ziņolo pieņem zināšanai, bet. kas atliecas uz apspriešanu un rezolūciju, tad komiteja to darīs tad, kad atradīs par vajadzīgu, bel tagad uzsāk kārtējo darbu"5'1. Un, lūk, kas teikts 1. janvāru VĒSTULE no Baku: „Baku komitejā ieradās Mārtiņš"1 ar ziņojumu no CO un ar neslēplu nolūku sēt neuzticību pret Centrālo Komiteju. Kad beigās viņš painteresējās uzzināt komitejas domas, tad viņam atbildēja: mēs bez ierunām uzticamies Centrālajai Komitejai. Bet, kad viņš iebilda, ka viņam ir interesanti zināt attiecības pret СО, tad viņam bez «vārstīšanās aizrādīja, ka pēc tikko uzklausītā (viņa misijas atstāstījuma) uzticība pret СО ir „sašķobījusies" “®‘.

Tikpat nelikumīgi un nekonspirativi ir tas, ka СО ziņo par CK sastāvu ne vien komitejām, bet arī privātām personām (piemēram, Drujanam, uz ko CK norādījusi VĒSTULE Centrālā inm Organam). Bet, kas atliecas uz „kaujinieciskām attiecībām", tad te jau ir tā lieta, ka b. Martovs šeit sajauc divas pilnīgi dažādas lietas. Pozitivā darbā un līdzekļu iegūšanas laukā kaujinieciskas attiecības (boikots un citi) nekādā ziņā nav pieļaujamas un no CK puses tādas arī nekad nav bijušas. Bet literatūras laukā „karš" ir pieļaujams, un neviens nekad nav ierobežojis Centrālā Organa polemiku. Atgādināšu, ka CK pat daudz agrāk ir izteikusi pilnīgu gatavību izdot gan Dana vēstuli par opozīcijas lozungiem, gan Martova brošūru „Vēlreiz mazākumā", lai gan abas lietas satur uzbrukumus Centrālajai Komitejai.

СО literatūras izdošanu Centrālā Komiteja ne mazākā mērā nav pārtraukusi. Nav bijis neviena gadījuma, kad CK nepareizi vai neobjektīvi būtu sadalījusi literatūru, kad tā būtu „darījusi pāri" mazākuma komitejām. Gluži otrādi, Travinskis apliecināja un pierādīja, ka vispirms bagātīgi tikušas apgādātas mazākuma komitejas, un b. Martovam bija jāatzīst, ka šai nozarē CK darbība ir nevainojama. Kas attiecas uz atteikšanos izsniegt partijas literatūru, tad lieta ir šāda. Katram partijas biedram bez izņēmuma (ja viņš iedveš uzticību ar savu konspirāciju u. c.) literatūra tiek dota par velti, lai to pārvestu uz Krieviju un tur izsniegtu CK aģentiem sadalīšanai. Bet, kad atrodas cilvēki, kam ir drosme nosaukt sevi par partijas biedriem un tanī pašā laikā atteikties atdot literatūru CK aģentiem vispārējai sadalīšanai, tad ir saprotams, ka ar tādiem cilvēkiem CK nav iespējams (un nav pat tiesības) turpināt darbu. Bet, ja šie cilvēki vēlāk uzpērk literatūru saviem atsevišķajiem savrocī-gajiem uzņēmumiem, kas dezorganizē kopējo darbu, tad jo ļaunāk tas ir viņiem.

Galīgi nevaru saprast, kas gan izaicinošs ir ekspeditora pirmajā un otrajā VĒSTULE'18. Viņš lūdz ziņas, kas svarīgas lietišķam pārskatam, bet redakcija nedod vis biedrisku atbildi uz viņa lūgumu pēc būtības, atbildi, ko tā galu galā arī viņam nedeva, bet tīri birokrātiski atkratās. Lūk, te es citēšu СО redakcijas jau patiešām izaicinošas vēstules paraugu Centrālajai Komitejai. „СО redakcija vērš CK uzmanību uz to faktu, ka CK triju locekļu klātbūtne ārzemēs, ko ncaG taisno nekādi lietišķi apsvērumi un kas ved pie jauna organizatoriska centra nodibināšanas, kurš nav paredzēts partijas statūtos, nenovēršami partijas dzīvē ienes politikanismu un dez-organizaciju“... Tā taču ir tieša lamāšanās (politikanisms), kam no faktiem vai pierādījumiem nav ne ēnas! Centrālā Komiteja uz to atbildēja: „Ja redakcija nerīkotos ārkārtīgā uzbudinājumā, tad tā viegli ieraudzītu, ka ārkārtīgi nevietā ir tās piezīmes par to, cik CK locekļu atrodas ārzemēs^1’. Uz šo un citiem nepieklājīgiem redakcijas izlēcieniem (līdzīgi smieklīgajam norādījumam uz kaut kādu it kā „slepenu’4 iespiešanu) CK ārzemju pārstāvis atbild vienīgi ar aicinājumu „neaizmirst partijas pienākumu un izbeigt rīcību, kas spējīga no literārās polemikas radīt šķelšanās iemeslus“” ...

Par to, ka pat buržuāziskās izdevniecības it kā dodot redaktoriem simtiem eksemplāru, es, atzīstos, neesmu dzirdējis. Lai b. Martovs, ja viņš vārdus nemet vējā, mēģina pavaicāt Ditcam, vai tas dod Kautskim izplatīšanai avīzes „Ncue Zeit44^58 400 eksemplārus? Vai arī pajautāt Zingeram vai Fišeram, vai Gradnauers prasa avīzes ,,Vorwārls“88 200 eksemplārus arī izplatīšanai saviem līdzekļiem? Vācu sociāldemokrāti saprot starpību starp anarehiju un organizāciju. Jautājums par naudu izvirzījās pirms iekrišanas, bet es taču norādīju tikai uz grozījumiem šā jautājuma nostādnē, ko izraisījusi iekrišana.

Kā redakcija sajauc pieļaujamo polemiku ar nepieļaujamu boikotu, tas sevišķi spilgti redzams no sekojošā: 4. janvara VĒSTULE, atbildot mums uz naudas pieprasījumu, redakcija starp „apstākļiem, kas tai apgrūtina propagandu pazīstamo vidū, lai aktivi atbalsta centrālo kasi’4, min šādu: „СК aģenti

KSDSP I’ADOME

15

un viņu protežējamās personas sapulcēs runā draudošas frāzes par redakcijas tagadējā sastāva nelikumīgumu (par ko, starp citu, teikts arī CK locekļa Cepina VĒSTULEPalūkojieties, kāds pārsteidzošs politisko jēdzienu sagrozījums tas ir! Jautājums par naudas avotu gādāšanu (vai liegšanu) tiek savienots ar jautājumu par polemiku runās un brošūrās! Vai tad tā nu nav idejiskās cīņas sajaukšana ar cīņu vietu dēļ un ķildu?! Jautājums par to, vai partijas biedri ir vai nav mierā ar redakcijas sastāvu (un darbību), tiek sajaukts ar jautājumu par „likumīgumu"! Vai tad tas nu nav birokrātisks formālisms?! Dabiski, ka CK ārzemju pārstāvis uz to atbildēja: ...,,I\ā CK pārstāvis es uzskatu par nepieciešamu aizrādīt redakcijai, ka nav nekāda pamata izvirzīt jautājumu par likumīgumu u. tml., pamatojoties uz dedzīgām runām referātu laikā ārzemēs vai uz polemiku literatūrā... Ja polemikā redakcija saskata uzbrukumus sev, tad viņai taču ir pilnīga un vispilnīgākā iespēja uz to atbildēt. Vai ir saprātīgi uztraukties to vai citu asumu dēļ (no redakcijas viedokļa) polemikā, kad nekur pat runas nav ne par boikotu, nedz par kādu cilu nelojālu (no CK viedokļa) darbības veidu"5®... Patiešām ir galīgi dīvaini runāt par kaut kādiem „protežējamiem" cilvēkiem ... Ko tas nozīmē? Kas tā par birokrātisku valodu? Kāda daļa CK par runām referātu laikā? Mums nav cenzūras, lai ierobežotu runu brīvību un polemikas brīvību. Vai patiešām šāda cīņa nav jānorobežo no boikota?

Biedra Martova stāstu par Odesas komiteju (kas it kā jautājusi CK, vai var sūtīt vēstules СО) es uzskatu par acīm redzamu joku. Nopietni par to runāt nevar.

Atkārtoju, ka no Centrālās Komitejas puses nekad nav bijis neviena fakta, ka tā būtu atstūmusi no darba mazākumu. Uzsveru, ka b. Martovs arī pats atzīst, ka viņam nav faktu par literatūras nepareizu, vienpusīgu vai neobjek-tivu sadalīšanu.

III

Biedrs Martovs saskatījis no mūsu puses apvērsuma draudus. Tas ir smieklīgi. (Martovs: „Bet ultimāts?".) CK „ultimāts" bija atbilde uz Starovera ultimātu. Ultimāts ir mūsu pēdējais vārds attiecībā uz mums pieņemamiem laba miera noteikumiem. Tas arī viss. Tikai slima fanlazija varēja saskatīt tieksmi uz apvērsumu mūsu atbildē mazākumam, kas neapšaubāmi novedis partiju pie šķelšanās. Bet vairākumam nav ko domāt par apvērsumu. Kas attiecas uz ,,Iskras“ sadalīšanu, tail visus tās numurus pēc iespējas sadalīja regulāri, bet, ja kaut kāda komiteja uzskatīja sevi šai ziņā par „aizmirstu", tad par to vajadzēja vienkārši tikai biedriski paziņot CK. Tādu paziņojumu līdz šim laikam mums nav. Bet redakcijas vēstule komitejām ir nevis biedriska, bet kara darbība.

Centrālajai Komitejai ir tāds uzskats, ka literatūras sadalīšanas lietai jābūt koncentrētai vienās rokās un ka otrs sadalīšanas centrs ir nevajadzīgs un kaitīgs. Tagad dažus vārdus par ekspeditoru. Atkārtoju, ka ekspeditors iekļuvis apsūdzēto vidū tikai tāpēc, ka viņš gribēja godīgi izpildīt savu pienākumu un iesniedza redakcijai lietišķu pieprasījumu. Bet redakcijas prasībai, kas tam sekoja, — „neprātot!", „dot 100 vai 200 eksemplāru" u. Iml. — ir pazīmes, kuras liecina par vistīrākā veida birokrātisku izturēšanos pret darbu.

Par adresēm teikšu tikai to, ka redakcijai ir atdots viss, kas tai pieder. Ir nošķirta tikai personīgā un organizatoriskā sarakstīšanās, bet pārējais ir atdots redakcijai. Bez tam atgādināšu, ka OK jau Londonā ir formāli pārņēmusi savās rokās visu organizatorisko sarakstīšanos. Runāt par jaunu centru sakarā ar to, ka ārzemēs atrodas CK locekli, ir acīm redzama piesiešanās un birokrātiskā iejaukšanās lai sfērā, ko nākas patstāvīgi pārzināt Centrālajai Komitejai.

IV

Biedrs Martovs pilnīgi nepareizi izprot statūtus. СО jābūt pilnīgi un vispusīgi informētam, — to prasa tiklab statūti, kā ari lietas intereses. Bet pilnvaroto sūtīšana organizatoriskos nolūkos — kā, piemēram, Znn sūtīšana uz Odesas komiteju bez CK ziņas — acīm redzami pārkāpj funkciju dabisko sadalīšanu starp divām partijas centrālajām iestādēm. Ari informācijās intereses to nemaz neprasa, un tā rada tikai tiešu dezorganizaciju, pilnīgi pārkāpdama rīcības vienību. Šāds pasākums nevis sadala divas centrālās iestādes pēc to funkcijām, bel tieši pastiprina cliaosu partijas lietās un praksē nozīmē partijas tiešu šķelšanos divās dajās.

PARTIJAI

AICINĀJUMA PROJEKTS

Riedri! Ka mūsu partija pārdzīvo smagu krizi, tas tagad jau zināms visiem, tas tieši un atklāti paziņots arī mūsu Centrālā Organa slejās.

Mēs uzskatām par savu pienākumu aicināt visus partijas biedrus aklivi un apzinīgi piedalīties visos pasākumos, kas nepieciešami, lai varētu pēc iespējas drīzāk un vieglāk izkļūt no krizes.

Hiedrs Pļeclianovs, kas partijas kongresā un ilgu laiku pēc tā — Ārzemju ligas kongresā piederēja pie partijas kongresa vairākuma, tagad ..lskras“ 57. nr-ā aizstāv mazākuma prasības, apsūdzēdams CK par „ekscentriskumu“, nepiekāpību, kas dodot labumu tikai ienaidniekiem, par nevēlēšanos kooptēt mazākuma piekritējus. Tieši šādā kooplacijā b. Pļe-chanovs redz ne vairāk un ne mazāk kā „vienīgo līdzekli glābt mūsu partiju no smagās krizes stāvokļa, kura ārkārtīgi novājina mūsu pozicijas un nostiprina mūsu daudzo ienaidnieku un pretinieku pozicijas". Jārēķinās ne tikai ar statūtiem, — saka b. Pļeclianovs, laikam domādams šo smago krizes stāvokli, — bet ari ar faktisko lielu stāvokli, ar pašreizējo spēku samēru partijā. Jāpaceļas pāri pulciņu savrupības un doklrinarisma viedoklim, kas pirmajā vietā izvirza to, kas šķir strādniekus, bet nevis to, kas viņus apvieno.

Šīs vispārīgās tezes bez vārda runas ir pareizas, un visiem sociāldemokrātiem atliek tikai precizi iepazīties ar faktiem, nopietni iedziļināties lielu stāvoklī, lai pareizi pielietotu šīs vispārīgās tezes.

Jā, mums par katru cenu, lai tas arī prasītu nezin kādas pūles, nebaidoties ilga un neatlaidīga darba, jāizārstē mūsu partija no pulciņu savrupibas, no domstarpībām un Šķelšanās nesvarīgu iemeslu dē|, no nepieklājīgām un necienīgām ķildām diriģenta zižļa dēļ! Palūkojieties taču uz notikumiem, kas risinājušies mūsu partijā kopš tās II kongresa. Esiet drosmīgi atsegt mūsu vātis, lai bez liekulības, bez oficiālā viltus noteiktu tām diagnozi un pareizi izārstētu tās.

Otrā kongresa protokoli ir tagad pilnīgi visi nākuši klajā; ir izdoti arī Ārzemju ligas kongresa protokoli partijas biedriem. Partijas literatūra atsegusi jau ne mazumu mūsu krizes izpausmju un simptomu, un kaut gan šai ziņā atliek vēl daudz ko darīt, bet arī tagad jau var un vajag izdarīt dažus rezumējumus.

Otrais kongress beidzās ar niknu cīņu mūsu centru sastāva dēļ. Ar 24 balsu vairākumu pret 20 tika ievēlēta СО redakcija no trim personām (Pļechanova, Martova un Ļeņina) un CK arī no trim biedriem. Martovs no ievēlēšanas atteicās, kopā ar visu mazākumu atteicās piedalīties Centrālās Komitejas vēlēšanās. Kopš paša kongresa sākās mazākuma niknā ciņa pret centriem, īsta cīņa diriģenta zižļa dēļ, īsta pulciņu savrupības cīņa pret partejiskumu, cīņa par to, lai atjaunotu veco redakciju, lai kooptētu Centrālajā Komitejā atbilstošu (pēc mazākuma domām) biedru skaitu. Šī cīņa norisēja mēnešiem ilgi līdz ar mazākuma pilnīgu atraušanos no darba centru vadībā, līdz ar boikotu un tīri anarehistisku propagandu, kuras paraugus partijas biedri atradīs pārpilnībā Ligas kongresa protokolos. Šī cīņa lielāko tiesu koncentrējās ārzemēs, vietā, kas atrodas vistālāk no pozitivā darba un no proletariate apzinīgo pārstāvju piedalīšanās. Šī cīņa atņēma II kongresā nodibinātajiem centriem daudz spēku izbraukumiem, satikšanām, sarunām ar nolūku novērst neskaitāmas sīkās neapmierinātības, konfliktus un ķildas. Ka opozi-cijas prasības nav rēķinājušās ne ar kādu spēku samēru ne II kongresā, ne partijā vispār, tas redzams no tā, ka, piemēram. СО redakcija (Pļechanovs un Ļeņins) bija ar mieru pat kooptēt divus, t. i., atzīt partijas kongresa vairākuma un mazākuma pārstāvniecības vienlīdzību. Opozicija prasīja milzīgu vairākumu redakcijā (četrus pret diviem). Nenovēršamas un tūlītējas šķelšanās draudu spiesti, abi centri beidzot izdarīja vairākas piekāpšanās, kas atliecās uz prasībām pēc diriģenta zižļa: tika kooptēta redakcija, no redakcijas un Padomes izstājās Ļeņins, aizgāja no Padomes viens vairākuma loceklis, palika bez reorganizācijas Ārzemju liga, kas savā kongresā sarāva visas partijas kongresā nodibinātās saites, opozicijai tika piedāvātas divas vietas Centrālajā Komitejā.

Opozīcija noraidīja šo pēdējo noteikumu. Tā acīm redzot prasa lielāku vietu skaitu un pie tam ne tām personām, ko izvēlētos CK, bet tām, ko norādīs opozīcija. Nekāds spēku samērs, nekādas lietas intereses nevar attaisnot līdzīgas prasības: tikai šķelšanās draudi, tikai tādi rupji mechaniski piespiešanas līdzekji kā boikots un naudas līdzekļu ieturēšana pastiprina šos ultimātus.

Sī cīņa vietu dēļ, kas atrauj spēkus no pozitiva darba, ir dezorganizējusi un demoralizējusi partiju līdz augstākajai pakāpei. Partija tiek demoralizēta ne mazāk, ja ne vairāk, ar to, ka tā sauktās mazākuma principiālās domstarpības aizsedz šo cīņu ar viltotu ietērpu.

Visi vienprātīgi vienojušies — un daudzreiz to kategoriski paziņojuši — atzīt visus II kongresa lēmumus un visas vēlēšanas par noteikti obligātām sev. Tagad mazākums jau darbos lauzis visus statūtus un visas vēlēšanas, tagad izrādās, ka „formalist'!14 ir tie, kas aizstāv kopīgi pieņemtos lēmumus. par „birokrātu" tiek saukts katrs, kas savas pilnvaras saņēmis no kongresa, — par rupji mechanisku un kancelejisku viedokli tiek apsūdzēts tas, kas balstās uz balsu vairākumu, kurš izteica (pēc mūsu kopējas vienošanās) spēku samēru partijā. Tas, kas kongresā, kur visi biedri uzticēja tam izvēlēties amata personas, — dažus redaktorus pārcēla par līdzstrādniekiem un dažus OK locekļus padarīja par ierindas darbiniekiem, tas, izrādās, esot vainīgs, ka partijas biedri kļūstot par skrūvītēm un ritentiņiem u. t. jpr., u. tml. Nepareizā un svārstīgā pozicija, kādu mazākums ieņēma jau partijas kongresā, nenovēršami novedusi pie šā viltīguma, ko mēs nemaz neattiecinām uz kādas personas subjektīvo gribu.

Vai nav laiks darīt galu šim sajukumam? Lai par to padomā katrs, kam dārgs mūsu partijas liktenis.

Vai nav laiks galīgi izbeigt šo cīņu centru dēļ, šīs ķildas vietu dēļ, kas tik demoralizējoši ietekmē visu mūsu darbu? Vai ir pieļaujams atkal un atkal pēc mēnešiem un mēnešiem ilgām sarunām uzsākt jaunas sarunas ar opoziciju, izvirzīt jautājumu par Centrālās Komitejas vienpusīgumu

И 7. sēj.

vai ekscentriskumu? Jo taču šā jautājuma izvirzīšana pēc tam, kad miers likās jau nodrošināts ar redakcijas koopta-ciju, nenovēršami no jaunq un no jauna izaicina uz skatuves jautājumu par mūsu Centrālā Organa vienpusīguinu, ekscentriskumu un pat pretpartejiskumu. Cik ilgi mēs turpināsim šo necienīgo ķīvēšanos centru sastāva dēļ? Un kā gan mēs varam izšķirt jautājumu par tās vai citas puses prasību taisnīgumu? Kur ir šā taisnīguma mēraukla? Kāpēc par nepiekāpīgiem jāuzskata „stingrie", kuri atteikušies ļoti ļoti daudz no tā, kas bija izlemts kongresā, bet nevis „nenoteiktie", kuri īstenībā izrādījušies neparasti stingri savā tieksmē uz šķelšanos un šķelšanās tiešā sagatavošanā?

Lai biedri padomā par to, kā izkļūt no šā nenormālā stāvokļa. Centrālā Komiteja cerēja, ka ministrijas maiņa Centrālajā Orgānā nodibinās mieru. Kad strīdīgās puses bija aizgājušas jau ļoti tālu, kad elpa diriģenta zižļa dēļ noveda cieši klāt pie šķelšanās, — atlika vēl tikai viena cerība: iespēja kaut kā norobežoties, lai netraucētu viens otru, lai, strādājot vienā partijā, pakāpeniski vājinātu visādas rīvēšanās, lai nepieskartos vai retāk pieskartos „sāpīgajiem" jautājumiem. Varēja likties, ka centru sadalīšana kaut daļēji nodrošināja krizes izbeigšanu: mazākumam bija savs СО. un tas varēja brīvi grupēties ap viņu, brīvi realizēt savus uzskatus, brīvi turpināt savu partijas darbu, nejuzdamies partijā „svešs". Ka arī vairākumam ir centrs (vai ka vairākums ir pārsvarā CK), tas arī vairākumam dotu kaut kādu apmierinājumu. Cīņu centru dēļ varētu izbeigt un pievērsties tīri principiālai nesaskaņu un nokrāsu izskaidrošanai.

Šo cerību sagrauj tas, ka „lskra" izvirza jautājumu par kooptaciju Centrālajā Komitejā. Mēs vairs neuzskatām par iespējamu no jauna uzsāki tirgošanos vietu dēļ, kas izraisa mūsos derdzibu. Ja nebūtu citas izejas, mēs pat atzītu par labāku to, ka mazākumam atdod visus diriģenta zižļus, ja jau tas noteikti nav spējīgs strādāt partijā citādi, kā ieņemot augstākos posteņus. Gatavība spert lādu soli mūsos pastiprinās sakarā ar to, ka mūsu kustības jaunā, riebīgā slimība pieņem ilgstošas formas, — sakarā ar to, ka šīs sīkās ķildas, kas ir jo neciešamākas, jo tās sīkākas, — kļūst «’hroniskas.

Bet mēs sākumā gribētu uzzināt pēc iespējas noteiktāk partijas domas, mēs gribētu rēķināties ari ar revolucionārās vides sabiedrisko domu, it īpaši Krievijā. Mēs uzaicinām biedrus rūpīgi pārbaudīt un izstudēt materiālus par mūsu ,,krizi“, novērtēt no visām pusēm tagadējo lietu stāvokli partijā un izteikties visos izvirzītos jautājumos.

Sarakstīts 190i. g. februāra sākumā Pirmoreiz iespiests 1949. u. Ļeņina

rakstu un materiālu krājumā X Iespiests pie rokraksta

РАИ IZSTĀŠANĀS APSTĀKĻIEM NO ,,ISKIIAS“ REDAKCIJAS

ZenevS 1904. g. 20. februārī

Godājamie biedri!

Tā kā jūs savā brošūrā pieskaraties apstākļiem, kas radīja manu izstāšanos no ,,Iskras“ redakcijas, tad es lūgšu jūs jūsu brošūras pielikumā dot vietu manai atbildei uz b. Pļe-chanova 1904. g. 29. janvara vēstuli b. Marlovam. kura iespiesta Martova brošūrā par ciņu pret „aplenkuma stā-vokli“.

Biedrs Pļechanovs uzskata, ka es savā VĒSTULE redakcijai esmu lietu neprecīzi attēlojis. Tomēr ne vienu vienīgu faktisku labojumu viņš nav devis un nevarēja dot. Manu attēlojumu viņš tikai papildināja ar to, ka neprecizi atstāstījis privātās sarunas starp mani un viņu.

Runājot vispār, atsaukšanos uz privātām sarunām es uzskatu par drošu pazīmi nopietnu argumentu trūkumam. Man arī tagad ir tāds pats uzskats, kāds nesen bija arī b. PJecha-novam sakarā ar b. Martova atsaukšanos uz privātām sarunām (Ligas protokoli, 134. lpp.), proti, ka „precizi attēlot" līdzīgas sarunas nezin vai ir iespējams un ka „polemika" sakarā ar tām „nekādus rezultātus nedos“.

Bet, ja jau b. Pļechanovs minējis mūsu privātās sarunas, tad uzskatu, ka man ir tiesības tās paskaidrot un papildināt, jo vairāk tāpēc, ka šīs sarunas notika trešo personu klātbūtnē.

Pirmā saruna,' kad b. Pļechanovs runāja par savu lēmumu^59 atkāpties no amata gadījumā, ja es noteikti nebūšu mierā ar kooptaciju, notika Ligas kongresa beidzamajā dienā vakarā nn otrā dienā no rīta partijas Padomes divu locekļu klātbūtnē. Saruna grozījās ap jautājumu par piekāpšanos opozicijai. Pjechanovs pastāvēja uz to, ka nepieciešams piekāpties, uzskatīdams par neapšaubāmu to, ka opozicija nekādam partijas Padomes lēmumam nepaklausies un ka pilnīga partijas šķelšanās var notikt nekavējoties. Es pastāvēju uz to, ka pēc tā, kas noticis Ligā, pēc tiem pasākumiem, ko veicis GK pārstāvis Ligas kongresā (bet 1). Pjechanovs piedalījās katra šā pasākuma apspriešanā un pilnīgi atzina tos), — piekāpties anarchistiskā individuālismā priekšā nav iespējams un ka īpašas literārās grupas uzstāšanās (ko es sarunās ar Pļechanovu pretēji viņa uzskatam vairākkārt atzinu par pilnīgi pieļaujamu) varbūt vēl obligati nenozīmē šķelšanos. Kad saruna nonāca līdz tam, ka vienam no mums jāalkāpjas no amata, tad es tūliņ teicu, ka aiziešu es, nevēlēdamies traucēt Pļechanovu mēģinājumā nokārtot konfliktu, mēģinājumā izvairīties no tā, ko viņš uzskatīja par šķelšanos.

Biedrs Pjechanovs ir tagad tik laipns pret mani, ka nevar atrast citus motivus manai rīcībai kā vien visbailīgāko izlocīšanos. Lai iztēlotu šo manu īpašību visspilgtākajās krāsās, b. Pļechanovs piedēvē man vārdus: „Katrs teiks: acīm redzot Ļeņinam nav taisnība, ja ar viņu nevarēja saprasties pat Pļechanovs'4.

Krāsas ir uzliktas biezā kārtā, tur nav ko teikt! Tik biezā, ka iznāk acīm redzama aplamība, ko b. Pļechanovs pat nav pamanījis. Ja es būtu pārliecināts, ka „katrs" atzīs, ka taisnība ir Pļechanovam (kā Pļechanovs kautri sevī domā), un ja es uzskatītu par nepieciešamu rēķināties ar šā katra domām, tad ir acīm redzams, ka es nekad nebūtu uzdrošinājies šķirties no Pļechanova, ka es būtu sekojis viņam arī šai gadījumā. Biedrs Pjechanovs, vēlēdamies iztēlot manu uzvešanos kā visjaunāko, ko vien var iedomāties un kas izriet no visnelādzīgākajiem motīviem, piedēvējis man inotivu, kam trūkst jebkādas jēgas. Es it kā tik ļoti esot baidījies kaut jel kādā jautājumā nesaprasties ar Pļechanovu, ka šķīries no viņa. Biedram Pļechanovam tas nemaz neiznāk gludi.

siešanās, jo staltili aizliedz gadījumā, ja nav vienprātības, noteiktu organizatorisku rīcību, bet nevis lēmumus, ko daudzi cilvēki pārāk bieži pieņem tikai izskata pēc un ko īstenībā nerealizē.

īstenībā mana doma bija: labāk jau es izstāšos, tāpēc ka citādi manas īpašās domas kavēs Pļechanova mēģinājumus noslēgt mieru. Mēģinājumus kavēt es negribu; varbūt mēs vienosimies arī par miera noteikumiem, bel atbildēt par redakciju, kurai ārzemju šaurie pulciņi tādā veidā uztiepj kandidātus, es uzskatu par neiespējamu.

Pēc dažām dienām es patiesi iegāju pie Pļechanova kopā ar vienu Padomes locekli, un mūsu saruna ar Pļechanovu guva šādu virzienu:

— Ziniet, ir dažkārt tādas skandalozas sievas, — teica Pļechanovs, — ka nepieciešams pret viņām piekāpties, lai izvairītos no histērijas un trokšņaina skandala publikas priekšā.

— Var jau būt, — es atbildēju, — bet vajag piekāpties tā, lai saglabātu spēku vēl lielāka „skandala" novēršanai.

— Nu, bel aiziet —* nozīmē jau pilnīgi piekāpties, — atbildēja Pļechanovs.

— Ne vienmēr, — iebildu es un atsaucos uz Čemberlena piemēru. Mana doma bija tieši tā pati, ko es izteicu ari presē: ja Pļechanovam izdosies panākt mieru, kādu var pieņemt arī vairākums, kura rindās Pļechanovs cīnījies tik ilgi un tik enerģiski, tad arī es karu neuzsākšu; ja neizdosies, — es saglabāju sev rīcības brīvību, lai atmaskotu „skandalozo sievu", ja lo neapklusinās un nenomierinās pat Pļechanovs.

Tai pašā sarunā es teicu Pļechanovam (kas vēl nezināja opozicijas noteikumus) par savu „lēmumu" iestāties CK (es to varēju „izlemt", bet, protams, ar lo vajadzēja būt vienis prātis visiem CK locekļiem). Pļechanovs pavisam atsaucīgi izturējās pret šo plānu kā pret pēdējo mēģinājumu sadzīvot ar „skandalozo sievu" kaut vai uz kādiem pamatiem. Kad es 1903. g. fi. novembra VĒSTULE Pļechanovam izteicu domas, ka viņš varbūt vienkārši atdos redakciju martoviešiem, tad Pļechanovs (8. novembrī) atbildēja... „Jūs, kā liekas, esat sev slikti izskaidrojis manus nodomus. Es tos vakar vēlreiz noskaidroju b. Vasiļjevam" (CK loceklim, kas bija Ligas kongresā). Tam pašam b. Vasiļjevam Pļechanovs rakstīja JO. novembrī jautājumā par to, vai paātrināt vai aizturēt „Iskras" 52. nr-a iznākšanu ar paziņojumu par kongresu: ...„Iespiest paziņojumu par kongresu nozīmē: l| vai nu iespiest par to, ka Martovs un citi nepiedalās ,,!skrā“, vai *2) atteikt Martovam, un tad viņš iespiedīs par to īpašā lapiņā. Abos gadījumos tas publikai dara zināmu šķelšanos. tm tieši no tā mums togad jāizvairās“ (kursīvs mans. N. Ļ.). 17. novembrī Pļechanovs raksta tam pašam biedram: ... „Ko Jūs domājat par Martova u. c. tūlītēju kooptaciju? Es sāku domāt, ka tas būtu līdzeklis, kā nokārtot lietu ar vismazākajām grūtībām. Bez Jums es rīkoties negribu.. (Pļecha-nova kursīvs).

No šiem fragmentiem ir skaidri redzams, ka Pļechanovs cenšas rīkoties solidāri ar vairākumu, gribēdams kooptēt redakciju tikai miera nolūkā un ar noteikumu, ka būs miers, bet nebūt ne karam pret vairākumu. Ja iznāca pretējais, tad tas tikai parādīja, ka anarchistiskā individuālismā rati bija pārāk ieskrējušies boikota un dezorganizacijas taktikā; visspēcīgākās bremzes nepalīdzēja. Tas, protams, ir ļoti žēl. un Pļechanovs, kas sirsnīgi vēlējās mieru, nokļuva nepatīkamā stāvoklī; bet uzvelt par to vainu vienīgi man — nenākas.

Kas attiecas uz Pļechanova vārdiem par to, ka es savu klusēšanu atdodot par pienācīgu „ekvivalentu^60^1, un uz lepno paziņojumu: „Es neatradu par vajadzīgu pirkt viņa klusēšanu^61, — tad šis polemiskais paņēmiens, salīdzinot ar vārdiem, ko es iepriekš citēju no desmitā novembra vēstules, rada tikai komisku iespaidu. Tieši Pļechanovs piešķīra vislielāko svarīgumu jautājumam par klusēšanu, par to, lai šķelšanos nedarītu zināmu publikai^60. Vai nav pilnīgi dabiski, ja es viņam paziņoju, ka arī ar to esmu vienis pratis ar noteikumu, ka būs miers? Valodas par piekāpšanos „par ekvivalentu^61 un par „pirkšanu^61 liek tikai gaidīt, ka nākošreiz Pļechanovs paziņos publikai, ka Ļeņins izgatavo viltotu naudu tam līdzīgiem iepirkumiem. Tādi gadījumi taču ir bijuši emigrantu sīkajās ķildās, — attiecīgā atmosfēra arī ir.

Biedra Pļechanova vēstule negribot uzvedina uz domām: vai tikai viņam tagad nenākas pirkt sev tiesības būt mazākumā? Mazākuma taktika mūsu tā sauktajā partijas orgānā ir jau izveidojusies. Jācenšas aizsegt strīdīgos jautājumus un faktus, kas patiešām noveda pie mūsu domstarpībām. Jācenšas pierādīt, ka Martinovs bijis daudz tuvāks ,,Iskrai“ nekā Ļeņins, — tieši kā, tieši kur un tieši ciktāl, to vēl ilgi analizēs jaunās ,,lskras“ sapinusies redakcija. Vajag varize-jiski nosodīt personības polemikā — un īstenībā visu cīņu sašaurināt līdz kara gājienam pret personām, nekautrējoties pat piedēvēt „ienaidniekam** visai nesakarīgas, kaitīgas īpašības, sākot ar vispārspīlētāko taisnprātību un beidzot ar visgļēvulīgāko izlocīšanos. Kad tikai iznāk spēcīgāk. Un mūsu jaunajiem sabiedrotajiem, b. Pļechanovam un Martovam, iznāk tik spēcīgi, ka drīz viņi nekādā ziņā nepaliks iepakaļ slavenajiem bundistiem ar viņu slaveno „neķītrību**. Sabiedrotie tik cītīgi bombardē mani no saviem bruņukuģiem, ka man rodas doma: vai tikai tā nav briesmīgā trijnieka divu trešdaļu sazvērestība? Vai nevajadzētu arī man izlikties apvainotam? Vai nesākt brēkt par „aplenkuma stāvokli**? Jo tas taču reizēm ir tik ērti un tik izdevīgi...

Starp cilu, lai kļūtu par īstenu mazākuma piekritēju, b. Pļechanovam, kā šķiet, nāksies vēl spert divus nelielus soļus: pirmkārt, atzīt, ka statutu pirmā paragrafa formulējums, ko b. Martovs un Akselrods aizstāvēja kongresā (un ka viņi tagad cītīgi noklusē), izsaka ar sevi nevis soli uz oportunismu, nevis atkāpšanos buržuāziskā individuālismā priekšā, bet jaunu, patiesi sociāldemokrātisku, akimoviski martovisku un martinoviski akselrodisku organizatorisko uzskatu dīgli. Otrkārt, atzīt, ka cīņa pret mazākumu pēc kongresa bija nevis cīņa pret rupjiem partijas disciplīnas pārkāpumiem, pret tādiem aģitācijas paņēmieniem, kas izraisīja tikai sašutumu, nevis cīņa pret anarchismu un anar-ehistisku frāzi (sk. Ligas protokolu 17., 96., 97., 98., 101., 102., 104. un daudz c. lpp.), bet cīņa pret „aplenkuma stāvokli**, birokrātismu, formālismu u. t. jpr.

Ar šāda veida strīdīgiem jautājumiem man vajadzēs sīki nodarboties brošūrā, kas tagad tiek sagatavota iespiešanai. Bet pagaidām... pagaidām aplūkosim Gogoļa tipu galeriju, ko atklājis mūsu vadošais organs, kuram kļuvis par paradumu uzdot lasītājiem mīklas. Kurš ir līdzīgs taisnprātīgajam Sobakevičam, kas visiem aizskar patmīlību, tas ir, kāpj uz varžacīm? Kurš ir līdzīgs veiklajam Cičikovam, kas reizē ar mirušām dvēselēm pērk arī klusēšanu? Kurš līdzīgs Nozdrevam un Chļestakovam? Maņilovam un Skvozņikam-Dmuchanovskim? Interesantas un pamācošas mīklas.. -„Principiālā polemika"..

N. Ļeņins

iespiests pēc broiuras teksta

Iespiests 190i. g. broiurā „Komentāri Krievijas revolucionārās sociāldemokrātijas Ārzemju ligas otrā kongresa protokoliem".

Zenevā

PIRMAIS MAIJS

LAPIŅAS PROJEKTS

Biedri strādnieki I Tuvojas pirmā maija diena, kad visu zemju strādnieki svin savu atmošanos apzinīgai dzīvei, svin savu apvienošanos cīņā pret katru varmācību un katru iespēju cilvēkam apspiest cilvēku, cīņā par miljonu darba ļaužu atbrīvošanu no bada, nabadzības un pazemošanas. Divas pasaules stāv viena pret otru šai lielajā cīņā: kapitala pasaule un darba pasaule, ekspluatācijas un verdzības pasaule, brālības un brīvības pasaule.

Vienā pusē bagāto liekēžu saujiņa. Viņi sagrābuši savās rokās fabrikas un rūpnīcas, darba rīkus un mašinas. Viņi pārvērtuši par savu privātīpašumu miljoniem desetīnu zemes un veseliem kalniem naudas. Viņi piespieduši valdību un karaspēku būt par viņu rokas puišiem, būt par viņu uzkrāto bagātību uzticamu sargu.

Otrajā pusē — miljoni verdzināto. Viņiem jāizlūdzas no bagātniekiem atļauja strādāt to labā. Ar savu darbu viņi rada visas bagātības, bet paši visu mūžu mokās maizes gabala dēļ, lūdz darbu kā dāvanu, bendē savus spēkus un veselību pārāk grūtā darbā, cieš badu lauku būdelēs. lielo pilsētu pagrabos un bēniņos.

Un, lūk, šie verdzinātie un darba ļaudis pieteikuši karu bagātniekiem un ekspluatatoriem. Visu zemju strādnieki cīnās par darba atbrīvošanu no algotās verdzības, no nabadzības un trūkuma. Viņi cīnās par tādu sabiedrības iekārtu, kurā kopējā darbā radītās bagātības nāktu par labu visiem darba ļaudīm, bet nevis bagātnieku saujiņai. Viņi cenšas panākt to, lai visa zeme, fabrikas, rūpnīcas, mašinas kļūtu par visu strādnieku kopīgo īpašumu. Viņi grib, lai nebūtu bagāto un nabago, lai darba augļus savemtu tie, kas strādā, lai visi cilvēka prāta iekarojumi, visi uzlabojumi darbā uzlabotu tā dzīvi, kas strādā, bet nevis kalpotu kā strādnieka apspiešanas ierocis.

Lielā darba cīņa pret kapilalu maksājusi visu zemju strādniekiem milzumu upuru. Daudz asiņu viņi izlējuši, aizsargādami savas tiesības uz labāku dzīvi un īstu brīvību. Neizskaitāmas ir tās vajāšanas, ko valdība rīko pret cīnītājiem par strādnieku lietu. Bet visas pasaules strādnieku savienība aug un stiprinās, neraugoties ne uz kādām vajāšanām. Strādnieki arvien ciešāk apvienojas sociālistiskās partijās, sociālistisko partiju piekritēju skaits sniedzas līdz miljoniem, un viņi soli pa solim neatlaidīgi tuvojas pilnīgai uzvarai pār kapitalistu-ekspluatatoru šķiru.

Jaunai dzīvei modies arī Krievijas proletariats. Arī viņš pievienojies šai lielajai cīņai. Ir pagājuši tie laiki, kad mūsu strādnieks padevīgi lieca muguru, neredzēdams izejas no savas dzīves verga jūgā, neredzēdams gaismas savā katorgas dzīvē. Socialisms norādīja šo izeju, un zem sarkanā karoga kā zem ceļarādītājas zvaigznes sāka pulcēties tūkstoši un tūkstoši cīnītāju. Streiki parādīja strādniekiem vienības spēku, tie iemācīja viņus dot pretsparu, tie parādīja, cik draudošs kapilalam ir organizētais strādnieks. Strādnieki savām acīm ieraudzīja, ka no viņu darba dzīvo un kļūst bagāti kapitālisti un valdība. Strādnieki sāka tiekties pēc kopējas cīņas, pēc brīvības un sociālismā. Strādnieki saprata, kāds ļauns un tumšs spēks ir cara patvaldība. Strādniekiem vajadzīgs plašums cīņai, bet cara valdība saista viņu rokas un kājas. Strādniekiem vajadzīgas brīvas sapulces, brīvas savienības, brīvas grāmatas un avīzes, bet cara valdība ar cietumu, pipku un durkli apslāpē ikkatru tieksmi pēc brīvības. Sauciens ,.Nost ar patvaldību!11 atskanēja pa visu Krieviju. Sis sauciens arvien biežāk un biežāk atkārtojās uz ielām, daudzu tūkstošu strādnieku sapulcēs. Pagājušā gada vasarā sacēlās desmitiem tūkstošu strādnieku visos Krievijas dienvidos, sacēlās cīņai par labāku dzīvi, par atbrīvošanos no policijas spaidiem. Buržuāzijā un valdība nodrebēja, ieraugot vareno strādnieku armiju, kas ar vienu triecienu apturēja visu rūpniecību milzīgajās pilsētās. Desmitiem cīnītāju par strādnieku lietu krituši no cara karaspēka lodēm, kurš tika raidīts pret iekšējo ienaidnieku.

Bel šo iekšējo ienaidnieku nevar uzvarēt nekāds spēks, lāpēc ka tikai uz viņa darbu arī balstās valdošās šķiras un valdība. Nav tāda spēka virs zemes, kas spētu salauzt miljonus strādnieku, kuri klust arvien apzinīgāki, arvien vairāk apvienoti un organizēti. Katra strādnieku sakāve rada jaunas cīnītāju rindas, spiež arvien plašākas masas mosties jaunai dzīvei un gatavoties jaunai cīņai.

Bet Krievija tagad pārdzīvo tādus notikumus, kad šai strādnieku masu atmodai nenovēršami jānoris vēl straujāk un vēl plašākos apmēros, kad mums vajag saspriegt visus spēkus, lai saliedētu proletariāta rindas, lai to sagatavotu vēl enerģiskākai cīņai. Karš rada interesi par politiskām lietām un jautājumiem visvairāk atpalikušajos proletariāta slāņos. Karš arvien spilgtāk, arvien uzskatamāk atmasko visu patvaldības iekārtas trūdēšanu, visus noziegumus, kādus izdara policejiskā un galma banda, kas pārvalda Krieviju. Mūsu tauta grimst nabadzībā un mirst no bada pati savās mājās, — bet to ievilka postošā un nejēdzīgā karā svešu jaunu zemju dēļ, ko apdzīvo sveši iedzīvotāji un kas atrodas tūkstošiem verstu tālu. Mūsu tauta cieš no politiskās verdzības, — bet to ievilka karā, lai nospiestu verdzībā jaunas tautas. Mūsu tauta prasa grozīt iekšējo politisko kārtību, — bet tās uzmanību novērš ar lielgabalu dārdoņu otrā pasaules malā. Bet cara valdība ir pārāk aizrāvusies savā azarta spēlē, noziedzīgi izšķiežot tautas mantu un jaunos spēkus, kas iet bojā Klusā okeānā piekrastē. Katrs karš prasa tautas spēku sasprindzināšanu, bet grūtais karš pret kulturālo un brīvo Japanu prasa no Krievijas gigantisku spēku sasprindzināšanu. Un šī sasprindzināšana notiek tādā momentā, kad policejiskās patvaldības ēka jau sākusi grīļoties zem proletariāta triecieniem, kurš mostas. Karš atmasko valdības visas vājās puses, karš norauj viltotās izkārtnes, karš atsedz iekšējo trūdēšanu, karš noved cara patvaldības nejēdzību tiktāl, ka tā duras acis visiem un katram, karš parāda visiem vecās Krievijas, beztiesīgās, tumšās un nomāktās Krievijas agoniju, Krievijas, kas joprojām paliek policejiskās valdības dzimtbūtnieciskā atkarībā.

Vecā Krievija mirst. Tās vielā nāk brīva Krievija. Tumšie spēki, kas sargāja cara patvaldību, iet bojā. Bet tikai apzinīgais, likai organizētais proletariats ir spējīgs dot nāves triecienu šiem tumšajiem spēkiem. Tikai apzinīgais un orgāni-zētais proletariats ir spējīgs atkarot tautai īstu, neviltotu brīvību. Tikai apzinīgais un organizētais proletariats ir spējīgs dot pretsparu katram mēģinājumam apkrāpt tautu, apcirpt tās tiesības, padarīt to par vienkāršu ieroci buržuāzijas rokās.

Biedri strādnieki! Sāksim ar desmitkārtīgu enerģiju gatavoties tuvajai izšķirošajai cīņai! Lai ciešāk sakļaujas sociāldemokrātu proletāriešu rindas! Lai arvien plašāk un plašāk izplatās viņu mācība! Lai drosmīgāk izvēršas aģitacija par strādnieku prasībām! Lai pirmā maija svētki piesaista mums tūkstošus jaunu cīnītāju un divkāršo mūsu spēkus lielajā cīņā par visas tautas brīvību, par visu darba ļaužu atbrīvošanu no kapitala jūga!

Lai dzīvo 8 stundu darba diena!

Lai dzīvo starptautiskā revolucionārā sociāldemokrātijā!

Nost ar noziedzīgo un laupītāju cara patvaldību!

Sarakstīts 190i. g. apriti Iespiests ar grozījumiem 190i. g.

aprili atsevišķā lapiņā Iespiests pēc rokraksta

SOLIS UZ PRIEKŠU,

DIVI SOĻI ATPAKAĻ

(KRĪZE MŪSU PARTIJĀ)61

Baraks tits 190b. 9. no februara lidz maijam

Iespiests atsevišķā grāmatā 190b. g. maijā Žcnevā

Iespiests pēc grāmatas teksta, kas salīdzināts ar rokrakstu un tekstu krājumā: V/. Jfjins. „12 gados”, IVO?, g.

Vāks V. I. Ļeņina grāmata:

..Solis uz priekšu, divi soļi atpakaļ*'. — 1001. g.

Samazināts

PRIEKŠVĀRDS

Kad noris ilgstoša, neatlaidīga, dedzīga cīņa, tad parasti pēc zināma laika sāk izraisīties centrālie strīda pamatjautājumi, no kuru atrisināšanas atkarīgs kampaņas gala iznākums un salīdzinot ar kuriem arvien vairāk un vairāk aizvirzās pēdējā vietā visi un visādi sīki un sīkumaini cīņas epizodi.

Tā tas ir arī ar mūsu partijas iekšējo ciņu, kas nu jau pusgadu saista visu partijas biedru uzmanību. Un tieši tāpēc, ka lasītājam sniegtajā visas šās cīņas apcerējumā man nācās pieskarties daudziem mazinteresantiem sīkumiem, daudzām būtībā pilnīgi nenozīmīgām ķildām, tieši tāpēc man gribētos pašā sākumā vērst lasītāja uzmanību uz diviem patiesi centrāliem pamatpunktiem, kuri modina milzīgu interesi, kuriem neapšaubāma vēsturiska nozīme un kuri ir šās dienas visaktuālākie politiskie jautājumi mūsu partijā.

Pirmais tāds jautājums ir jautājums par to, ko politiski nozīmē tā mūsu partijas dalīšanās „vairākumā" un „mazākumā", kura izveidojās partijas otrajā kongresā un atbīdīja tālu atpakaļ visas agrākās Krievijas sociāldemokrātu dalīšanās.

Otrais jautājums ir jautājums par jaunās „Iskras" pozi-cijas principiālo nozīmi organizatoriskajos jautājumos, ciktāl šī pozicija ir tiešām principiālā.

Pirmais jautājums ir* jautājums par, mūsu partijas cīņas sākuma punktu, par cīņas avotu, par tās cēloņiem, par tās politisko pamatraksluru. Otrais jautājums ir jautājums par

12 7. sēj.

šās cīņas gala rezultātiem, par tās finālu, par to principiālo iznākumu,» kurš rodas, saskaitot visu, kas attiecas uz principiem, un atskaitot visu, kas attiecas uz ķildām? Pirmais jautājums atrisināms, analizējot cīņu partijas kongresā, otrais — analizējot jaunās ,,Iskras“ jauno principiālo saturu.* Tiklab viena, kā otra analizē, kas aizņem manas brošūras deviņas desmitdaļas, noved pie secinājuma, ka ’„vairākums^1' ir mūsu partijas revolucionārais, bet „mazākums^11 — opor-tunistiskais spārnsļi domstarpības, kas šķir abus šos spārnus tagadnē, atliecas lielāko tiesu ne uz programas un ne uz taktikas, bet tikai uz organizatoriskajiem jautājumiem; ta jaunā uzskatu sistēma, kas jaunajā ,,Iskrā“ kļūst jo skaidrāka, jo vairāk tā cenšas padziļināt savu poziciju un jo vairāk šī pozicija attīrās no ķildām kooptacijas dēļ, ir opor-lunisms organizatoriskajos jautājumos.

Galvenais trūkums tagadējā literatūrā par mūsu partijas krizi ir tas, ka faktu izpētīšanā un apgaismošanā gandrīz pilnīgi trūkst partijas kongresa protokolu analizēs, bet*orga-nizatoriskā jautājuma pamatprincipu noskaidrošanā trūkst analizēs lai sakarībai, kas neapšaubāmi ir starp b. Martova un b. Akselroda pamalkļūdu statutu pirmā paragrafa formulējumā un šā formulējuma aizstāvēšanā, no vienas puses, un visu „Iskras^11 tagadējo principiālo uzskatu „sistēmu" (ciktāl te var būt runa par sistēmu) organizatoriskajā jautājumā. Tagadējā „Iskras^11 redakcija, liekas, pat nemana šo sakarību, kaut gan „vairākuma^11 literatūrā jau daudz jo daudz reižu atzīmēts, kāda nozīme ir strīdiem par pirmo paragrafu, Būtībā b. Akselrods un b. Martovs tagad tikai padziļina, attīsta un paplašina savu sākotnējo kļūdu attiecībā uz pirmo paragrafu. Būtībā jaivstrīdos par pirmo paragrafu sāka iezīmēties visa oportunistu pozicija organizatoriskajā jautājumā: ir viņu izplūdušas, cieši nesāliedētas partijas organizācijas aizstāvēšana, ir viņu naids pret ideju („birokrātisko^11 ideju) par partijas uzbūvi no augšas uz leju, sākot ar partijas kongresu un tā radītām iestādēm, ir viņu tieksme iet no apakšas uz augšu? atļaujot katram profesoram, katram ģimnāzistam un „katram streikotājam^11 ieskaitīt sevi partijas biedros, ir viņu naids pret „formālismu^11, kas prasa no partijas biedra piederību pie kādas no partijas atzītām organizācijām, ir viņu tieksme uz buržuāziskā inteliģenta psicholoģiju, kurš ar mieru tikai „platoniski atzīt organizatoriskas attiecības", ir viņu padošanās oportunis-liskai dziļdomībai un anarchistiskām frāzēm, ir viņu tendence uz autonomismu, pret centralismu, vārdu sakot, viss las, kas tagad zied košiem ziediem jaunajā ,,Iskrā“, arvien vairāk un vairāk sekmējot iesākumā izdarītās kļūdas pilnīgu un uzskatāmu noskaidrošanu.

Kas attiecas uz partijas kongresa protokoliem, tad patiesi nepelnīto nevērību pret tiem var izskaidrot tikai ar to, ka mūsu strīdos ir pārāk daudz ķildu, un vēl varbūt ar to, ka šajos protokolos ir pārmērīgi daudz pārāk rūgtas patiesības. Partijas kongresa protokoli dod savā ziņā vienīgo precizitātes, pilnīguma, vispusības, bagātīguma un autentiskuma ziņā neaizstājamu patiesā stāvokļa ainu mūsu partijā, uzskatu, noskaņojumu un plānu ainu pašu kustības darbinieku attēlojumā, partijas iekšējo politisko nianšu ainu, kas rāda šo nianšu spēku samēru, savstarpējās attiecības un cīņu. Tieši» partijas kongresa protokoli un tikai šie protokoli mums parāda, ciktāl mums īstenībā izdevies atmest visas vecās pulciņu savrupības saišu atliekas un to vietā radīt vienotu lielu partijas saiti. Katram partijas biedram, ja viņš grib apzinīgi piedalīties savas partijas darbā, ir rūpīgi jāpētī mūsu partijas kongress,* tieši jāpētī, tāpēc ka tāda neapstrādāta materiala kaudzes kā protokolu lasīšana vien vēl nesniedz kongresa ainu. Tikai rūpīgas un patstāvīgas pētīšanas ceļā iespējams panākt (un jācenšas panākt), lai īsie runu konspekti, sausie ekstrakti no debatēm, sīkās sadursmes sīkos (šķietami sīkos) jautājumos saplūstu par kaut ko veselu, lai partijas biedru priekšā kā dzīva nostātos katra izcila oratora figūra, noskaidrotos partijas kongresa katras delegātu grupas visa politiskā fizionomija. Šo rindiņu rakstītājs uzskatīs, ka viņa darbs nav bijis veltīgs, ja viņam izdosies vismaz ierosināt partijas kongresa protokolu plašu un patstāvīgu pētīšanu.

Vēl kāds vārds, kas domāts sociāldemokrātijas pretiniekiem. Viņi ļauni priecājas un viebjas, vērojot mūsu strīdus; viņi, protams, pacentīsies izķert saviem nolūkiem atsevišķas vietas no manas brošūras, kas veltīta mūsu partijas trūkumiem un nepilnībām. Krievijas sociāldemokrāti jau pietiekami norūdīti kaujās, lai nesamulstu no šiem kniebieniem, lai tiem par spīti turpinātu savu paškritikas darbu un turpinātu nesaudzīgi atklāt paši savus trūkumus, kuri, strādnieku kustībai augot, tiks katrā ziņā un neizbēgami pārvarēti. Bet pretinieku kungi lai pamēģina parādīt mums patiesā stāvokļa ainu savās „partijās*4, kura kaut aptuveni atgādinātu to, ko sniedz mūsu otrā kongresa protokoli!

.V. Ļeņins

1901. g. maijā

n) KONGRESA SAGATAVOŠANA

Pastāv izteiciens, ka katram ir lieslbas 24 stundu laikā lādēt savus tiesnešus. Mūsu partijas kongress, tāpat kā katrs jebkuras citas partijas kongress, ari bija tiesnesis dažām personām, kas pretendēja uz vadītāju vietu un piedzīvoja katastrofu. Tagad šie „mazākuma" pārstāvji gandrīz ar aizkustinošu naivitati „lād savus tiesnešus" un cenšas visādi diskreditēt kongresu, mazināt tā nozīmi un autoritāti. Varbūt visspilgtāk ši tieksme izpaudusies Praktiķa^02 rakstā „Iskras" 57. nr-ā, kurš sašutis par kongresa suverenā „dievišķlguma" ideju. Tā ir tik raksturīga jaunās „Iskras" pazīmītc, ka to nevar noklusēt. Redakcija, kas savā vairumā sastāv no personām, kuras kongress noraidījis, turpina, no vienas puses, saukt sevi par „partijas" redakciju, bet, no otras puses, gatava skaut savos apkampienos personas, kuras apgalvo, ka kongress nav dievība. 'ī'as ir jauki, vai ne? Jā, kungi, kongress, protams, nav dievība, bet ko lai domā par ļaudīm, kas sāk „nozākāt" kongresu pēc tam, kad viņi tajā sakauti?

Tiešām, atcerieties galvenos faktus no kongresa sagatavošanas vēstures.

v„Iskra" pašā sākumā savā 1900. gada paziņojumā pirms avīzes izdošanas pasludināja, ka, pirms apvienoties, mums vajadzīgs norobežoties. 1902. gada konferenci^8’ „Iskra" pacentās pārvērst par privātu apspriedi un nevis par partijas kongresu^62/ „Iskra" rīkojās ārkārtīgi apdomīgi 1902. gada vasarā un rudenī, atjaunojot šajā konferencē ievēlēto Organizācijas Komiteju. Beidzot norobežošanās bija beigusies — beigusies pēc mūsu visu kopīgā atzinuma. Organizācijas Komiteja konstituējāsw1902. g. pašās beigās. ,,Iskra“ apsveic tās nostiprināšanos un 32. nr-a redakcijas rakstā paziņo, ka partijas kongresa sasaukšana ir visneatlaidīgākā, neatliekamākā vajadzība^63/Tādējādi vismazāk jau mums var pārmest steigu otrā kongresa sasaukšanā. Mēs rīkojāmies tieši pēc principa: septiņas reizes nomērī, vienu reizi nogriez; mums bija pilnīgas morāliskās tiesības paļauties uz biedriem, ka, pēc tam kad nogriezts, viņi nesāks vaimanāt un pārmērīt.

v Organizācijas Komiteja izstrādāja ārkārtīgi rūpīgus (for-malistLskus un birokrātiskus, teiktu ļaudis, kas ar šiem vārdiņiem tagad aizsedz savu politisko bezraksturību) otrā kongresa statūtus un, kad šos statūtus bija pieņēmušas visas komitejas, beidzot tos apstiprināja,[63] nosakot, starp citu, 18. paragrafā: „Visi kongresa lēmumi un visas tā izdarītās vēlēšanas ir partijas lēmumi, kas saistoši visām partijas organizacijām.[63]Neviens, lai kādi arī būtu motivi, nevar tos apstrīdēt, un atcelt vai pārgrozīt tos var tikai nākošais partijas kongress11^64. Cik nevainīgi, vai ne, paši par sevi šie vārdi, kas savā laikā klusu ciešot kā kaut kas pats par sevi saprotams tika pieņemti, un cik savādi tie skan tagad, gluži kā tiesas spriedums par „mazākumu"! Ar kādu nolūku tika uzrakstīts tamlīdzīgs paragrafs? Tikai tādēļ, lai ievērotu formalitāti? Protams, nē. Šis noteikums šķita nepieciešams un tiešām bija nepieciešams, jo partija sastāvēja no vairākām sadrumstalotām un patstāvīgām grupām, no kurām varēja gaidīt kongresa neatzīšanu. Šis noteikums tieši izteica visu revolucionāru labo gribu (par kuru tik bieži un tik nevietā runā tagad, ar terminu labs eifemistiski raksturojot to, kas drīzāk pelna epitetu kapriss). Tas līdzinājās savstarpējam goda vārdam, ko deva visi Krievijas sociāldemokrāti. Tam bija jāgarantē, ka ar kongresu saistītās milzīgās pūles, briesmas, izdevumi neies zudumā, ka kongress neizvērtīsies par komēdiju. Tas jau iepriekš kvalificēja katru kongresa lēmumu un vēlēšanu neatzīšanu kā uzticības laušanu.

Par ko tad zobojas jaunā ,,Iskra“, izdarījusi jauno atklājumu, ka kongress nav dievība un tā lēmumi nav svētums?

Vai tās atklājums satur „jaunus organizatoriskus uzskatus*-vai tikai jaunus mēģinājumus apslēpt vecās pēdas?

b) GRUPĒJUMU NOZĪME KONGRESĀ

Tātad kongresu sasauca pēc visrūpīgākās sagatavošanas uz vispilnīgākās pārstāvniecības pamatiem.1 Ka 'kongresa sastāva pareizību un viņa lēmumu neapstrīdamu obligato-riskumu atzina visi,tas izpaudās arī priekšsēdētāja paziņojumā (protokolu 54. Ipp.) pēc kongresa konstituēšanās.

Kāds tad bija kongresa vgalvenais* uzdevums? Radīt īstu partiju uz tiem principiālajiem un organizatoriskajiem pamatiem, kurus bija izvirzījusi un izstrādājusi ,,Iskra“. Ka kongresam bija jāstrādā tieši šajā virzienā, to bija jau iepriekš izšķīrusi ,,Iskras“ trīs gadus ilgā darbība un tas. ka to atzina komiteju vairākums. ,,Iskras“ programai un virzienam bija jākļūst par partijas programu un virzienu. ,,Iskras“ organizatoriskajiem plāniem bija jātiek nostiprinātiem partijas organizatoriskajos statūtos. Bet pats par sevi saprotams, ka tāds rezultāts nebija sasniedzams bez cīņas:* visplašākā pārstāvniecība nodrošināja arī tādu organizāciju līdzdalību kongresā, kuras veda noteiktu’cīņu pret ,,Tskru“ (Bunds un „Rabočeje Djelo“); un tādu, kuras, vārdos atzīdamas ,,Iskru“ par vadošo orgānu, īstenībā centās realizēt savus īpašos plānus un bija raksturīgas ar nenoteiktību principiālā ziņā (grupa „Južnij rabočij*1 un dažu komiteju delegāti, kas tai pieslējās) .«Tādos apstākļos kongress nevarēja neizvērsties cīņaS laukā pat ,,lskras“ Virziena uzvaru. -Ka kongress patiesībā arī bija tāda cīņa, — tas tūdaļ k|ūs skaidrs katram, kas kaut cik uzmanīgi izlasīs tā protokolus. Mūsu tagadējais uzdevums turpretī ir sīki izsekot galvenajiem grupējumiem, kas sakarā ar dažādiem jautājumiem atklājās kongresā, un uz precizu protokolu datu pamata restaurēt katras kongresa pamatgrupas politisko fizionomiju. Kas īsti savā būtībā bija tās grupas, tie virzieni un tās nianses, kurām kongresā vajadzēja ,,Iskras“ vadībā saplūst kopā vienotā partijā? — lūk, kas mums jāparāda, analizējot debates un balsošanas. Šā apstākļa noskaidrošana ir ārkārtīgi svarīga, tiklab lai izpētītu, kas īstenībā ir mūsu sociāldemokrāti, kā arī lai saprastu domstarpību cēloņus. Lūk, kāpēc es savā runā Ligas kongresā un savā VĒSTULE jaunās „Iskras" redakcijai izvirzīju pirmajā vielā tieši dažādo grupējumu analizi.

* Mani oponenti no „mazākuma" pārstāvju vidus far Martovu priekšgalā) nepavisam nav sapratuši jautājuma būtību.' Ingas kongresā viņi aprobežojās ar daļējiem labojumiem, „taisnodamies" pret to apvainojumu par pavēršanos uz oportu-nismu, kurš bija pret viņiem izvirzīts, un pat nemēģinādami attēlot pretēji man kaut kādu cilu kongresa nogrupējumu ainu. Tagad Martovs „Iskrā" (56. nr-ā) visus mēģinājumus precizi norobežot dažādās politiskās grupas kongresā cenšas iztēlot par vienkāršu „pulciņa polilikanismu". Stipri teikts, b. Martov! Bet jaunās „Iskras" stiprajiem vārdiem ir viena oriģinālā īpašība: vajag tikai precizi restaurēt visas domstarpību peripetijas, sākot ar kongresu, un visi šie stiprie vārdi pilnā mērā un vispirmajā kārtā vēršas pret tagadējo redakciju. Paskatieties taču uz sevi, tā dēvētie partijas redaktoru kgi, kas paceļat jautājumu par pulciņa politikanismu!

Martovam tagad tik lielā mērā nepatīk fakti par mūsu cīņu kongresā, ka viņš cenšas tos pilnīgi notušēt. „Iskrie-tis, — viņš saka, — ir tas, kas partijas kongresā un pirms tā izteica savu pilnīgo solidaritāti ar ,,lskru“, aizstāvēja tās programu un tās organizatoriskos uzskatus un atbalstīja tās organizatorisko politiku. Kongresā tādu iskriešu bija pāri par četrdesmit — tik daudz balsu nodots par '„Iskras" programu un par rezolūciju, kura atzīst „Iskru" par partijas Centrālo Orgānu".•• Atšķiriet kongresa protokolus, un jūs redzēsit, ka programa pieņemta ar visu balsīm (233. lpp.), atskaitot Akimovu,» kas atturējies.* Biedrs Martovs tātad grib mums iegalvot, ka^1^ bundisti.tjk Barkers,fH Martinovs pierādījuši savu „pilnīgo solidaritāti" ar „Iskru" un aizstāvējuši tās organizatoriskos uzskatusPTas ir smieklīgi. Tas, ka pēc kongresa visi kongresa dalībnieki padarīti par tiesībās vienlīdzīgiem partijas biedriem (un arī tad ne visi, jo bundisti aizgāja), šeit sajaukts ar to nogrupēšanos, kas radīja cīņu pašā kongresā: Kur vajadzēja izpētīt, no kādiem elementiem pēc kongresa izveidojies „vairākums" un „mazākums", tā vietā apmierinās ar oficiālu frāzi: atzinuši programu!

Ņemiet balsošanu, ar kuru „Iskra" atzīta par Centrālo Orgānu. Jūs redzēsit, ka tieši Martinovs, kuram b. Martovs ar drosmi, kas cienīga labāka uzdevuma, tagad piedēvē „Iskras" organizatorisko uzskatu un organizatoriskās politikas aizstāvēšanu, uzstājas par rezolūciju dalīšanu divās

daļās: kailā ,,Iskras“ atzīšanā par СО un tās nopelnu atzīšanā. Balsojot par pirmo rezolūcijas daļu (,,Iskras“ nopelnu atzīšana, solidārizēšanās ar to), — nodotas tikai 35 balsis par, divas — pret (Akimovs un Brukers) un vienpadsmit atturējušies (Martinovs, pieci bundisti un piecas redakcijas balsis: pa divām man un Martovam un viena — Pļechano-vain). Antiiskricšu grupa (pieci bundisti un trīs rabočedjeļci) tātad atklājas pilnīgi skaidri ari šeit, šajā Martova tagadējiem uzskatiem visizdevīgākajā, viņa paša izraudzītajā piemērā. Ņemiet balsošanu par rezolūcijas otro daļu — „Iskras^1' atzīšanu par Centrālo Orgānu bez kādas motivācijās un bez solidarizēšanās ar to (protokolu 147. lappuse): nodotas 44 balsis par, kuras tad arī tagadējais Martovs pieskaita iskric-šiem. Pavisam biju 51 balss; atskaitot piecas atturējušos redaktoru balsis, paliek 40; divi balsoja pret (Akimovs un Brukers); pārējo 44 skaitā tātad ietilpst visi pieci bundisti. Tātad bundisti kongresā „pilnīgi solidarizējušies ar ..lskru‘“\ — tā raksta oficiālo vēsturi oficiālā ,,Iskra“I Aizsteigdamies priekšā, paskaidrosim lasītājam šās oficiālās patiesības īstos motivus:«tagadējā „Iskras^41 redakcija varētu būt un īstenībā būtu partijas (un nevis quasi^65 partijas kā tagad) redakcija, ja bundisti un rabočedjeļci nebūtu aizgājuši no kongresa;t lūk, kāpēc tad ari bija vajadzīgs šos tagadējās tā dēvētās partijas redakcijas uzticamākos sargus paaugstināt par „iskriešiem^44. Bet sīki par to vēlāk.

Tālāk jā jautā: ja kongresā notikjKiskriešu un antiiskriešu elementu cīņa,» vai tad nebija starpelementu — nestabilu elementu, kas svārstījās starp vieniem un otriem? Katrs, kam cik necik pazīstama mūsu partija un dažādo kongresu parastā fizionomija, jau a priori^66 būs gatavs atbildēt uz šo jautājumu apstiprinoši. Biedram Martovam tagad ļoti negribas atcerēties šos svārstīgos elementus, un viņš iztēlo grupu „Južnij rabočij“ līdz ar tai simpatizējošajiem delegātiem par tipiskiem iskriešiem un mūsu domstarpības ar viņiem par niecīgām un nesvarīgām. Par laimi tagad mūsu priekšā ir pilnīgs protokolu teksts un mēs varam izšķirt šo jautājumu — kas, protams, ir fakta jautājums, — pamatojoties uz dokumentāliem datiem. Tas, ko mēs iepriekš teicām par vispārējo nogrupējumu kongresā, protams, nepretendē uz šā jautājuma atrisināšanu, bet vienīgi uz tā pareizu nostādni.

Bez politisko nogrupējumu analizēs, bez kongresa ainas kā dažādu nianšu cīņas attēlojuma mūsu domstarpības nemaz nav izprotamas. - Martova mēģinājums notušēt nianšu dažādības, pieskaitot pat bundistus iskriešiem, ir vienkārša izvairīšanās no jautājuma. Jau a priori, pamatojoties uz Krievijas sociāldemokrātijas vēsturi līdz kongresam, iezīmējās (tālākai pārbaudei un sīkai izpētīšanai) trīs galvenās grupas: iskrieši, antiiskrieši un nestabilie, svārstīgie, svaidīgie elementi, r

c) KONGRESA SĀKUMS. — INCIDENTS AR ORGANIZĀCIJAS KOMITEJU

Kongresa debates un balsošanas visērtāk analizēt kongresa sēžu kārtībā, lai secīgi atzīmētu politiskās nianses, kas iezīmējas arvien skaidrāk un skaidrāk. No clironoloģiskās kārtības atkāpsimies vienīgi tad, kad tas pilnīgi nepieciešams, lai vienkopus apskatītu cieši saistītos jautājumus vai vienveidīgus grupējumus. Objektivitātes labad mēs centīsimies atzīmēt visas galvenās balsošanas, izlaižot, protams, lielu daudzumu nobalsojumu sīkās lietās, kas atņēma mūsu kongresam pārmērīgi daudz laika (pa daļai aiz mūsu pieredzes trūkuma un neprasmes sadalīt materiālu starp komisijām un plenārsēdēm, pa daļai aiz novilcinājumiem. kas līdzinās obstrukcijai).

Pirmais jautājums, kas radīja debates, kur sāka parādīties nianšu dažādība, bija jautājums par to, vai likt (kongresa „dienas kārtības^1') pirmajā vielā punktu: „Bunda stāvoklis partijā" (protokolu 29. — 33. Ipp.). No iskriešu viedokļa, kuru aizstāvēja Pļechanovs, Martovs, Trockis un es, par to nevarēja būt nekādu šaubu. Bunda aiziešana no partijas uzskatāmi pierādīja mūsu apsvērumu pareizību: ja Bunds negribēja iet ar mums kopā un atzīt tos organizatoriskos principus, kurus līdz ar „Iskru" atzina partijas vairākums, — tad bija nelietderīgi un aplam „izlikties", ka mēs ejam kopā, un tikai vilkt kongresu garumā (kā to vilka garumā bundisti). Jautājums jau bija pilnīgi noskaidrots literatūrā, un katram cik necik nopietni domāt spējīgam partijas biedram bija acīm redzams, ka vajag tikai atklāti nostādīt jautājumu un tieši un godīgi izvēlēties: autonomija (ejam kopā) vai federācijā (šķiramies).

Būdami izvairīgi visā savā politikā, bundisti arī šeit gribēja izvairīties, jautājumu novilcinot. Viņiem pievienojas b. Akimovs, kas tūdaļ, kā redzams, visu „Rabočeje Djelo" piekritēju vārdā pieteic organizatoriskas domstarpības ar ,,Iskru“ (protokolu 31. lpp.). Bunda un „Rabočeje Djelo“ pusē nostājas b. Machovs (divas Nikolajevas komitejas balsis, kura neilgi pirms lain bija izteikusi savu solidaritāti ar ,,Iskru“!). Biedram Machovam jautājums pilnīgi neskaidrs, bet par „sāpīgo vietu“ viņš uzskata arī „jautājumu par demokrātisko iekārtu vai arī, otrādi (to ievērojiet!), par cenlralismu“ — uz mata tā, kā mūsu tagadējās „partijas'* redakcijas vairākums, kurš kongresā šo „sāpīgo vietu" vēl nebija pamanījis!

Tātad pret iskriešiem nostājas Bunds, „Rabočeje Djelo" un b. Machovs, kuriem kopā ir tieši tās desmit balsis, kas tad arī tika nodotas pret mums (33. lpp.). Par nodotas 30 balsis — skaitlis, ap kuru, kā turpmāk redzēsim, bieži svārstās iskriešu balsis. Vienpadsmit balsis, izrādās, atturējušās — redzams, nepiesliedamās ne vienai, ne otrai no „partijām", kas cīnījās. Interesanti atzīmēt, ka, balsojot par Bunda statūtu 2. § (sakarā ar šā 2. § noraidīšanu Bunds aizgāja no partijas), par labu 2. § nodoto un atturējušos balsu skaits arī bija desmit (protokolu 289. lpp.), pie kam atturējās tieši trīs rabočed jeļci (Brukers, Martinovs un Akimovs) un b. Machovs. Acīm redzot grupējums, ko deva balsošana jautājumā par Bunda jautājumam ierādāmo vietu, nebija nejaušs. Acīm redzot ne tikai techniskajā jautājumā par apspriešanas kārtību, bet arī būtībā visi šie biedri nebija ar „Iskru" vienis prātis. No „Rabočeje Djelo" puses šī atšķirība būtībā skaidra katram, bet b. Machovs savu viedokli nepārspējami raksturoja savā runā sakarā ar Bunda aiziešanu (prot. 289. un 290. lpp.). Pie šās runas ir vēris pakavēties. Biedrs Machovs saka, ka pēc rezolūcijas, kas noraidījusi federāciju, „viņam jautājums par Bunda stāvokli KSDS Partijā no principa jautājuma k|uvis par realpolitikas jautājumu attiecībā pret vēsturiski izveidojušos nacionālu organizāciju: šeit es, — turpina orators, — nevarēju nerēķināties ar visām sekām, kādas var rasties mūsu balsošanas rezultātā, un tāpēc es balsotu par otro punktu visumā".

Biedrs Maehovs lieliski iedzīvojies ,,realpolitikas“ garā: principiāli viņš jau noraidījis federāciju, un tāpēc praksē viņš balsotu par tādu punktu statūtos, kas šo federāciju atzīst! Un šis „praktiskais" biedrs paskaidro savu dziļi principiālo poziciju šādiem vārdiem: „Bet (slavenais Sčedrina ,,bet“I), tā kā tādai vai citādai manai balsošanai bija vienīgi principiāls raksturs (I!) un tā nevarēja būt praktiska rakstura, ievērojot visu pārējo kongresa dalībnieku gandrīz vienprātīgo balsošanu, tad es uzskatīju par labāku atturēties no balsošanas, lai principiāli"... (pasargi mūs, kungs, no tādas principialitātes!)... „pasvītrotu savas pozicijas atšķirību šajā gadījumā no tās pozicijas, kuru aizstāv Bunda delegāti, kas balsoja par šo punktu. Otrādi, es balsotu par šo punktu, ja Bunda delegāti būtu atturējušies balsot par šo punktu, uz ko viņi iepriekš pastāvēja". Lai saprot, kas var! Principiāls cilvēks atturas no tā, lai skaļi pateiktu: jā, jo tam praktiski nav nozīmes, kad visi saka: nē.

Tūlīt pēc nobalsošanas jautājumā par Bunda jautājumam ierādāmo vietu kongresā radās jautājums par grupu „Borba", kurš arī radīja ārkārtīgi interesantu grupējumu un kurš cieši saistīts ar „vissāpīgāko" jautājumu kongresā, jautājumu par centru personālo sastāvu. Kongresa sastāva noteikšanas komisija izsakās pret grupas „Borba" pieaicināšanu saskaņā ar Organizācijas Komitejas divreizējo lēmumu (sk. prot. 383. un 375. lpp.) un tās pārstāvju ziņojumu komisijā (35. lpp.).

Biedrs Jegorovs, OK loceklis, paziņo, ,,ka jautājums par grupu „Borba" (iegaumējiet: par grupu „Borba" un nevis par vienu vai otru tās biedru) viņam jauns", un lūdz pārtraukumu. Kā gan OK loceklim jauns varēja būt jautājums, kuru OK jau divas reizes izlēmusi, tas paliek noslēpums. Pārtraukuma laikā noliek OK sēde (prot. 40. lpp.) tādā tās sastāvā, kāds nejauši bija klāt kongresā (vairāku OK locekļu no vecajiem „Iskras" organizācijas biedriem kongresā nebija klāt)[67]. Sākas debates par grupu „Borba". Rabočedjeļci izsakās par (Martinovs, Akimovs un Brukers, 3G.—38. lpp.). Iskrieši (Pavlovičs, Sorokins, Lange^05, Troekis, Mar-lovs u. c.) — pret. Kongress atkal sadalās mums jau zināmajā grupējumā. Cīņa grupas ,,Borha“ dēļ iedegas sīva, un b. Martovs uzstājas ar sevišķi pamatīgu (38. lpp.) un „kaujiniecisku" runu, kurā dibināti norāda uz Krievijas un ārzemju grupu „pārstāvniecības nevienlīdzību", uz to, ka diezin vai būtu ,,labi“ piešķirt ārzemju grupai „privilēģiju" (zelta vārdi, kas sevišķi pamācoši tagad no to notikumu viedokļa, kuri sekoja kongresam!), ka nevajag veicināt „partijā organizatorisku cliaosu, kas raksturojas ar sadrumstalošanos, kuru nerada nekādi principiāli apsvērumi" (trāpīts tieši pa aci... mūsu partijas kongresa „mazākumam"!). Izņemot „Rabočeje Djelo" piekritējus, līdz pat runātāju saraksta slēgšanai neviens atklāti un motivēti neuzstājas par grupu „Borba" (40. lpp.): b. Akimovam un viņa draugiem par godu jāsaka, ka viņi vismaz neluncinājās un neslēpās, bet atklāti izpauda savu līniju, atklāti runāja par to, ko gribēja.

Pēc runātāju saraksta slēgšanas, kad pec būtības vairs nevar izteikties, b. Jegorovs „neatlaidīgi prasa uzklausīt tikko pieņemto OK lēmumu". Nav brīnums, ka kongresa dalībnieki sašutuši par tādu paņēmienu un b. Pļcchanovs kā priekšsēdētājs izsaka savu „izbrīnu, kā b. Jegorovs var pastāvēt uz savu prasību". Liktos, viens no diviem: vai nu izteikties atklāti un noteikti pēc lietas būtības visa kongresa priekšā, vai arī neizteikties nemaz. Bet ļaut slēgt runātāju sarakstu un pēc tam „gala vārda" veidā pasniegt kongresam jaunu OK lēmumu — tieši par apspriežamo jautājumu — tas līdzinās uzbrukumam no paslēptuves!

Sēdi atjauno pēcpusdienā, un birojs, kas joprojām ir nesaprašanā, nolemj atkāpties no „formalitātes" un ķerties pie pēdējā līdzekļa — „biedriskas izskaidrošanās", ko kongresos lieto tikai ārkārtējos gadījumos. OK pārstāvis Popovs paziņo OK lēmumu, ko pieņēmuši visi tās locekli, atskaitot vienu, Pavlovieu (43. lpp.), un ieteic kongresam pieaicināt Rjazanovu.

Pavlovičs paziņo, ka viņš noliedzis un noliedz OK sanāksmes likumību, ka jaunais OK lēmums „runā pretī tās agrākajam lēmumam". Paziņojums saceļ vētru. Biedrs Jegorovs, arī OK loceklis un grupas „Južnij rabočij" biedrs, izvairās no atbildes pēc būtības un grib pievērst galveno uzmanību jautājumam par disciplinu. Biedrs Pavlovičs it kā esot pārkāpis partijas disciplīnu (!), jo OK, apspriežot Pavloviča protestu, nolēmusi „neziņot kongresam Pavloviča atsevišķās domas“. Debates pāriet uz jautājumu par partijas disciplinu, un Pļechanovs, kongresam trokšņaini aplaudējot, pamācoši izskaidro b. Jegorovam, ka „imperatīvu mandatu mums nav“ (42. lpp., salīdzini 379. Ipp., kongresa statutu 7. §: „Deputātu pilnvaras nav jāierobežo ar imperatīviem mandātiem. Savu pilnvaru izpildīšanā viņi pilnīgi brīvi un neatkarīgi'*). „Kongress ir visaugstākā partijas instance'*, un tātad partijas disciplinu un statūtus pārkāpj tieši tas, kas kaut kādā veidā apgrūtina jebkura delegātā griešanos tieši pie kongresa bez izņēmuma visos partijas dzīves jautājumos. Tā strīdīgais jautājums izvēršas dilernā: pulciņa savrupība vai partejiskums? Delegātu tiesību ierobežošana kongresā dažādu kolēģiju un pulciņu šķietamu tiesību vai statutu vārdā vai arī, kongresam sanākot, visu zemāko instanču un veco grupiņu pilnīga izbeigšana ne vien vārdos, bet arī faktiski līdz īstu partijas pārvaldes iestāžu radīšanai. Jau no tā lasītājs redz, kāda milzīga principiālā nozīme bija šim strīdam pašā kongresa sākumā (trešajā sēdē), kura mērķis bija faktiski atjaunot partiju. Šajā strīdā, tā sakot, koncentrējās veco pulciņu un grupiņu (tādu kā „Južnij rabočij") konflikts ar atdzimstošo partiju. Un antiiskriešu grupas tūda] atklāj sevi: ir bundists Abramsons, ir b. Martinovs, ,,Iskras“ tagadējās redakcijas dedzīgs sabiedrotais, ir mūsu paziņa b. Machovs — visi viņi izsakās par Jegorovu un grupu „Južnij rabočij", pret Pavloviču. Biedrs Martinovs, kas tagad, sacenzdamies ar Martovu un Akselrodu, lepojas ar organizatorisko „demokrātismu", atceras pat... armiju, kur pie augstākās instances var apelēt tikai ar zemākās starpniecību!! Šās kompaktās antiiskriešu opozicijas īstā jēga bija pilnīgi skaidra katram, kas piedalījās kongresā vai arī kas bija uzmanīgi sekojis mūsu partijas iekšējai vēsturei pirms kongresa. Opozicijas (varbūt ne vienmēr visu viņas pārstāvju apzināts, bet reizēm aiz inerces aizstāvēts) uzdevums bija pasargāt sīko grupiņu neatkarību, savrupību, šaurās intereses no tā, lai tās neuzsāktu plaša, pēc „Iskras" principiem dibināta partija.

Tieši no šā viedokļa jautājumu aplūkoja arī b. Martovs, kas toreiz vēl nebija paspējis apvienoties ar Martinovu. Biedrs Martovs noteikti uzbrūk un dibināti uzbrūk tiem, kuru „priekšstats par partijas disciplinu nesniedzas tālāk par revolucionārā pienākumiem pret to zemākās pakāpes grupu, kurā viņš ietilpst". „Nekāds piespiedu (kursivs Martova) nogrupējums vienotas partijas iekšienē nav pieļaujams", paskaidro Martovs pulciņu savrupības aizstāvjiem, neparedzēdams, kā viņš ar šiem saviem vārdiem šausta savu paša politisko izturēšanos kongresa beigās un pēc tā... Piespiedu nogrupējums nepieļaujams OK, bet pilnīgi pieļaujams redakcijai. Piespiedu nogrupējumu nosoda Martovs, skatīdamies no centra viedokļa, un aizstāv Martovs tieši no tā brīža, kad viņš izrādījās neapmierināts ar centra sastāvu...

Interesanti atzīmēt faktu, ka b. Martovs bez b. Jegorova „lielās kjūdas" savā runā sevišķi pasvītroja atklājušos OK politisko svārstību. „ОК vārdā, — ar dibinātu sašutumu teica Martovs, — iesniegts priekšlikums, kas vērsts pret komisijas ziņojumu (kas, piebildīsim no sevis, dibināts uz OK locekļu ziņojumu: 43. Ipp., Koļcova vārdi) un О К iepriekšējiem priekšlikumiem” (kursivs mans). Kā redzat, Martovs toreiz, pirms sava „pavērsiena", skaidri saprata, ka grupas ,,Borba“ apmainīšana ar Rjazanovu it nemaz nenovērš vislielāko pretrunīgumu un svārstīguimi OK rīcībā (Ligas kongresa protokolu 57. Ipp. partijas biedri var iepazīties, kāds priekšstats par jautājumu Martovam bija pēc viņa pavērsiena). Toreiz Martovs neaprobežojās ar disciplīnas jautājuma iztirzāšanu; viņš OK arī tieši noprasīja: „kas gan noticis jauns, lai vajadzētu ko grozīt9“ (kursivs mans). Tiešām, OK taču, iesniedzot savu priekšlikumu, pietrūka pat drosmes atklāti aizstāvēt savas domas, kā tās aizstāvēja Akimovs u. c. Martovs to noliedz (Ligas prot., 56. Ipp.), bet kongresa protokolu lasītāji redzēs, ka Martovs maldās. Popovs, iesniegdams priekšlikumu OK vārdā, nebilst ne vārda par motiviem (partijas kongr. prot., 41. Ipp.). Jego-rovs pāriet pie jautājuma par disciplinu, bet pēc būtības pasaka tikai: „ОК varēja rasties jauni apsvērumi"... (bet vai radās un kādi īsti? — nav zināms) ... „tā varēja būt aizmirsusi kādu pielaist utt.“. (Šis ,,utt.“ oratora vienīgais glābiņš, jo OK nevarēja būt aizmirsusi tās divreiz pirms kongresa un vienreiz komisijā apspriesto jautājumu par grupu „Borba"). „ОК pieņēma šo lēmumu ne tāpēc, ka būtu grozījusi savu izturēšanos pret grupu „Borba", bet tāpēc, ka vēlas nobīdīt pie malas liekos akmeņus partijas nākamās cenlrnlās organizācijas ceļā tās darbības pirmajā sākumā^11. Tā nav motivācijā, bet tieši izvairīšanās no motivācijās Katrs patiesīgs sociāldemokrāts (bet mēs nepieļaujam pat šaubas par jebkura kongresa dalībnieka patiesīgumu) cenšas nobīdīt pie malas to, ko viņš uzskata par zemūdens akmeni, nobīdīt pie malas ar tādiem paņēmieniem, kādus viņš atzīst par lietderīgiem. Motivēt nozīmē izskaidrot un prccizi izteikt savu uzskatu par lietām, bet ne izvairīties ar truismu. Un motivēt nebūtu bijis iespējams, „negrozot savu izturēšanos pret grupu ,,Borba“ “, jo iepriekšējie, pretējie OK lēmumi arī centās nobīdīt pie malas zemūdens akmeņus, bet redzēja šos „akmeņus^11 pavisam pretējā virzienā. Biedrs Martovs tad arī ārkārtīgi asi un ārkārtīgi pamatoti uzbruka šim argumentam, nosaukdams to par ,,sīku“ un par tādu, ko radījusi vēlēšanās „atrunāties", dodams OK padomu „nebaidīties no tā, ko (audis teiks". Ar šiem vārdiem b. Martovs lieliski raksturoja tās politiskās nianses būtību un jēgu, kurai kongresā bija milzīga loma un kura raksturīga tieši ar nepatstā-vību, sīkumainību, savas līnijas trūkumu, bailēm, ko teiks ļaudis, mūžīgu svārstīšanos starp abām noteiktajām pusēm, bailēm atklāti izteikt savu credo^68, — vārdu sakot, ar „pitr-viniecismu11^69.

Šī svārstīgās grupas politiskā bezraksturība, starp citu, panāca to, ka, izņemot bundistu Judinu (53. lpp.), neviens tā ir neiesniedza kongresam rezolūciju pieaicināt kādu no grupas ,,Borba“ locekļiem. Par Judina rezolūciju nodeva piecas balsis — acīm redzot visi bundisti: svārstīgie elementi vēlreiz pārsviedās! Cik liels aptuveni bija vidus grupas balsu skaits, to rādīja balsošanas par Koļcova un Judina rezolūcijām šai jautājumā: iskriešiem bija 32 balsis (47. lpp.), bundistiem — 16, t. i., bez astoņām antiiskriešu balsīm, divas b. Machova balsis (46. 1pp.), Četras grupas „Južuij rabočij" locekļu balsis un vēl divas balsis. Mēs tūlīt parādīsim, ka šādu sadalījumu nebūt nevar uzskatīt par nejaušu, bet vispirms īsumā atzīmēsim Martova tagadējās domas par šo incidentu ar OK. Ligā Martovs apgalvoja, ka ,,1’avlovičs un cili kurinājuši kaislības". Pietiek iepazīties ar kongresa protokoliem, lai redzētu, ka vispamatīgākās, dedzīgākās un asākās runas pret grupu ,,Borba“ un OK teicis pats Martovs. Mēģinot uzvelt „vainu" Pavlovičam, viņš tikai demonstrē savu svār-stigumu: pirms kongresa viņš tieši Pavloviču izvēlējās par septīto locekli redakcijā, kongresā pilnīgi pievienojās Pavlovičam (44. Ipp.) pret Jegorovu, bet pēc tam, zaudējis cīņu pret Pavloviču, sāk to apvainot „kaislību kurināšanā". Tas ir tikai smieklīgi.

„Iskrā" (56. nr-ā) Martovs ironizē par to, ka jautājumam par iksa vai igrcka pieaicināšanu piešķirot svarīgu nozīmi. Šī ironija atkal vēršas pret Martovu, jo tieši incidents ar OK bija ierosinājums strīdiem par tādu „svarīgu" jautājumu kā iksa vai igrcka pieaicināšanu Centrālajā Komitejā un Cenlra-lajā Orgānā. Nav labi mērīt ar divām dažādām olektīm, skatoties pēc tā, vai lieta attiecas uz savu „zemākas pakāpes grupu" (attiecībā pret partiju) vai uz svešu. Tas tieši ir mielpiisoniskums un pulciņu savrupība, un nevis partejiska izturēšanās pret lietu. To pietiekami pierāda Ligā teiktās Martova runas (57. Ipp.) vienkāršs salīdzinājums ar runu kongresā (44. Ipp.). „Man nav saprotams, — starp citu teica Martovs Ligā, — kā gan ļaudis var būt tik viltīgi, ka vienā un tai pašā laikā, lai vai kas, dēvē sevi par iskriešiem un — kaunas būt iskrieši". Dīvaina starpības neizpratne starp „dēvēt sevi" un ,,būt“, starp vārdiem un darbiem. Pats Martovs kongresā nosauca sevi par piespiedu nogrupējumu pretinieku, bet pēc kongresa bija tādu piekritējs...

d) GRUPAS ,,.IUŽNI.J RABOČIJ" LIKVIDĀCIJĀ

Delegātu nogrupēšanās jautājumā par OK varētu varbūt likties nejauša. Bet tāds ieskats būtu maldīgs, un, lai to novērstu, mēs atkāpsimies no chronoloģiskās kārtības un tūlīt pat aplūkosim incidentu, kas nolika kongresa beigās, bet ļoti cieši bija saistīts ar iepriekšējo. Šis incidents ir grupas

JS 7. sēj.

„Južnij rabočij“ likvidācijā, Iskriešu organizatoriskajām tendencēm — pilnīgi saliedēt partijas spēkus, novēršot spēkus ārdošo chaosu — te prelī nostā jās vienas grupas intereses, kura veica derīgu darbu, kamēr nebija īstas partijas, un kura kļuva lieka, kad darbs tika centralizēts. Pulciņa interešu vārdā — grupa ,,.Južnij raboči j“ varēja ar ne mazākām liesibām kā ,,lskras“ vecā redakcija pretendēt uz „pēclecī-bas“ saglabāšanu un uz savu neaizskaramību. Partijas interešu labā — šai grupai bija jāsamierinās ar viņas spēku pārvietošanu „attiecīgās partijas organizācijās" (313. lpp., kongresa pieņemtās rezolūcijas beigas). No pulciņa un „miet-pilsoniskuma" interešu viedokļa nevarēja nelikties „kutelīgi" (b. Rusova un b. Deiča izteiciens) likvidēt derīgu grupu, kura to tāpat negribēja, kā negribēja arī vecā „Iskras" redakcija. No partijas interešu viedokļa bija nepieciešams likvidēt, „izkausēt" (Guseva izteiciens) partijā. Grupa „Južnij rabočij" tieši pateica, ka viņa „neatrod par vajadzīgu" pasludināt sevi par likvidētu un prasa, lai „kongress noteikti i/leiktu savas domas" un turklāt „nekavējoties: jā vai nē". Grupa „Južnij rabočij" tieši atsaucās uz to pašu „pēctecību", uz kuru sāka atsaukties vecā „Iskras" redakcija... pēc viņas likvidācijas! „Lai gan mēs visi, pa vienam ņemot, sastādām vienotu partiju, — teica b. Jegorovs, — bet tā tomēr sastāv no veselas rindas organizāciju, ar kurām jārēķinās kā ar vēsturiskiem lielumiem... Ja tāda organizācija nav partijai kaitīga, tad nav iemesla viņu likvidēt".

Tādējādi šis svarīgais principiālais jautājums lika nostādīts pilnīgi noteikti un visi iskrieši, — kamēr vēl nebija nostājušās pirmajā vietā viņu pašu pulciņu savrupības intereses, — noteikti nostājās pret svārstīgajiem elementiem (bundistu un divu raboeedjeļcu šai laikā vairs nebija kongresā; viņi neapšaubāmi būtu nostājušies kā klints par nepieciešamību „rēķināties ar vēsturiskiem lielumiem"). Balsošanā bija 31 par, pieci pret un pieci atturējās (grupas „Južnij rabočij" četras balsis un vēl viens, droši vien Belovs, spriežot pēc viņa iepriekšējiem paziņojumiem, 308. lpp.). Grupa ar desmit balsīm, kas izturas krasi negalivi pret konsekventu „Iskras" organizatorisko plānu un aizstāv pulciņu savrupibu pret partijas interesēm, saskatāma pilnīgi noteikti. Debates iskrieši stāda šo jautājumu tieši principiāli (sk. Langes ruiru, 315. lpp.), izteikdamies pret savrocību un juceklību, atteikdamies rēķināties ar atsevišķu organizāciju „simpātijām”, teikdami tieši: „ja biedri no grupas „Južnij rabočij” jau agrāk, pirms gada vai diviem gadiem, būtu turējušies pie principiālākā viedokļa, tad partijas apvienošanās un to pro-gramas principu uzvara, kurus mēs šeit sankcionējām, būtu sasniegta agrāk”. Šādā garā izsakās ir Orlovs, ir Gusevs, ir Ļadovs, ir Muravjevs, ir Rusovs, ir Pavlovičs, ir Gļebovs, ir Gorins. „Mazākuma” iskrieši ne tikai nesaceļas pret šiem kongresā daudzkārt izvirzītajiem noteiktajiem norādījumiem uz grupas „Južnij rabočij”, Machova un citu nepietiekami principiālo politiku un „līniju”, ne tikai neceļ šai ziņā kaut kādas ierunas, bet, gluži pretēji, Deiča personā tiem noteikti pievienojas, nosodīdami „chaosu” un apsveikdami „jautājuma noteikto nostādni” (315. lpp.), ko izdarījis tas pats b. Rusovs, kuram tai pašā sēdē — ak šausmas! — bija tik daudz pārgalvības „tieši izvirzīt” arī jautājumu par veco redakciju uz tīri partejiskiem pamatiem (325. lpp.).

Grupā „Južnij rabočij” jautājums par tās likvidāciju sacēla briesmīgu sašutumu, kura pēdas atrodamas arī protokolos (nevajag aizmirst, ka protokoli dod tikai debašu bālu atspulgu, jo pilnīgu runu vietā tie sniedz visskopākos konspektus un ekstraktus). Biedrs Jegorovs pat nosauca par „meliem” vienkāršu grupas „Rabočaja misj“ee vārda pieminēšanu blakus grupai „Južnij rabočij” — raksturīgs parau-dziņš tam, kādas attiecības pret konsekvento ekonomismu valdīja kongresā. Jegorovs pat daudz vēlāk, 37. sēdē, runā par grupas „Južnij rabočij” likvidāciju ar vislielāko sašutumu (350. lpp.), lūgdams protokolēt, ka, apspriežot jautājumu par grupu „Južnij rabočij”, šās grupas locekļiem nevaicāja ne par līdzekļiem izdevumam, ne par СО un GK kontroli. Biedrs Popovs debatēs par grupu „Južnij rabočij” ieminas par kompakto vairākumu, kurš jautājumu par šo grupu it kā jau iepriekš izšķīris. „Tagad, — viņš saka (316. lpp.), — pēc b. Guseva un Orlova runām, viss skaidrs“. Šo vārdu nozīme nepārprotama: tagad, kad iskrieši izteikušies un iesnieguši rezolūciju, viss skaidrs, t. i., skaidrs, ka grupa „Južnij rabočij” tiks likvidēta pret tās gribu. Grupas „Južnij rabočij” pārstāvis pats šeit nošķiro iskriešus (un pie tam tādus kā Gusevu un Orlovu) no saviem piekritējiem kā dažādu organizatoriskās politikas „līniju” pārstāvjus. Un, ja tagadējā „Iskra” pataisa grupu „Južnij rabočij” (un tāpat

13-droši vien ari Machovu?) par „tipiskiem iskriešiem", tad tas tikai uzskatāmi parāda visizcilāko (no šās grupas viedokļa) kongresa notikumu piemiršanu un jaunās redakcijas vēlēšanos apslēpt pēdas, kas rāda, no kādiem elementiem radies lā sauktais „mazākums".

Diemžēl, kongresā nelika ierosināts jautājums par populāru orgānu. Visi iskrieši loti dzīvi pārsprieda šo jautājumu tiklab pirms kongresa, kā kongresa laikā ārpus sēdēm, būdami vienis pratis par to, ka pašreizējā partijas dzīves momentā ārkārtīgi neracionāli uzsāki tāda organa izdošanu vai arī padarīt par tādu vienu no pastāvošajiem orgāniem. Antiiskrieši kongresā izteicās pretējā nozīmē, tāpat grupa „Južnij rabočij" savā ziņojumā, un tikai ar nejaušību vai nevēlēšanos ierosināt jautājumu, „kam nav izredžu", var izskaidrot, ka netika iesniegta attiecīga rezolūcija ar desmit personu parakstu.

e) INCIDENTS SAKARA AR VALODU VIENLĪDZĪBAS

TIESĪBĀM

Atgriezīsimies pie kongresa sēžu kārtības.

Mēs tagad esam pārliecinājušies, ka jau pirms pārejas pie jautājumu apspriešanas pēc būtības kongresā skaidri sevi parādīja ne vien pilnīgi noteikta antiiskriešu grupa (8 balsis), bet arī slarpgrupa, svārstīgu elementu grupa, kas bija gatava atbalstīt šo astoņnieku un palielināt to apmēram līdz 16—18 balsīm.

Jautājums par Runda vielu partijā, kuru kongresā apsprieda ārkārtīgi, pārlieku sīki, beidzās ar principiālās tēzes pieņemšanu, bet jautājuma praktiskā izlemšana tika atlikta līdz organizatorisko attiecību apspriešanai. Ievērojot to, ka pirms kongresa šā jautājuma tematu izskaidrošanai literatūrā bija veltīts diezgan daudz uzmanības, to apspriešana kongresā deva samērā maz jauna. Tikai nevar neatzīmēt, ka ,.Rab. Djelo“ piekritēji (Marlinovs, Akimovs un Brukers), pievienodamies Martova rezolūcijai, iebilda, ka atzīst to par nepietiekamu un ir citās domās par secinājumiem no tās (69., 73., 83., 86. Ipp.).

No jautājuma par Bunda vietu kongress pārgāja uz programs Debates šeit risinājās lielāko liesu par maz interesantiem atsevišķiem labojumiem. Principiāli antiiskriešu opozi-

rija izpaudās vienīgi b. Martinova kara gājienā pret daudzināto jautājuma nostādni par stichiskuinu un apzinīgumu. Bundisti un rabočedjeļci, protams, pilnīgi nostājās Martinova pusē. Viņa iebildumu nepamatotību aprādīja, starp citu, Martovs un Pļechanovs. Kā kuriozs jāatzīmē, ka tagadējā ,,Iskras“ redakcija (droši vien apdomājusies) pārgājusi Mar-linova pusē un runā pretējo tam, ko runāja kongresā! Tas droši vien atbilst slavenajam „pēctecības” principam... Atliek nogaidīt, kamēr redakcija būs tikusi pilnīgā skaidrībā un noskaidros mums jautājumu, ciktāl viņa ir vienis prātis ar Martinovu, kādos jautājumos un no kura laika īsti. To gaidot, mēs tikai pajautāsim, vai ir redzēts kaut kur tāds partijas organs, kura redakcija pēc kongresa sāk runāt tieši pretējo tam, ko viņa runājusi kongresā?

Neuzkavēdamies pie strīdiem par „Tskras” atzīšanu par Centrālo Orgānu (tiem mēs augstāk jau pieskārāmies) un debašu sākuma par statūtiem (tās būs ērtāk apskatīt sakarā ar visu statutu apspriešanu), pāriesim pie tām principiālajām niansēm, kas atklājās, apspriežot programu. Atzīmēsim vispirms kādu ārkārtīgi raksturīgu sīkumu: debates jautājumā par proporcionālo pārstāvniecību. Biedrs Jego-rovs no grupas „Južnij rabočij” aizstāvēja tās uzņemšanu programā un aizstāvēja tā, ka izsauca dibinātu Posadovska (mazākuma iskrielis) piezīmi par „nopietnām domstarpībām”. „Nav šaubu, — teica b. Posadovskis. — ka mēs neesam vienis prātis šādā pamatjautājumā: vai mūsu nākamā politika jāpakļauj tādiem vai citādiem demokrātiskiem pamatprincipiem, (dzīstot tiem absolalii vērtību, vai arī visi demokrātiskie principi jāpak|auj vienīgi mūsu partijas interesēm? F,s noteikti izsakos par pēdējo”. Pļechanovs „pilnīgi pievienojas” Posadovskim, uzstādamies vēl noteiktākos un kategoriskākos izteicienos pret „demokrātisko principu absolūto vērtību”, pret viņu aplūkošanu „abstrakti”. „Hipotētiski, — viņš saka, — iespējams gadījums, ka mēs, sociāldemokrāti, izteiktos pret vispārējām vēlēšanu tiesībām. īta-lijas republikās buržuāzijā kādreiz atņēma politiskās tiesības personām, kas piederēja pie muižniecības. Revolucionārais proletariats varētu ierobežot augstāko šķiru politiskās tiesības līdzīgi tam, kā augstākās šķiras kādreiz ierobežoja viņa politiskās tiesības”. Pļechanova runu uzņēma ar aplausiem un svilpšanu, un, kad Pļechanovs protestēja pret Zwischen-ruf’u^70 „jūs nedrīkstiet svilpt“ 1111 lūdz biedrus nekautrēties, tad b. Jegorovs pieceļas un saka: „ja tādām runām aplaudē, tad mans pienākums ir svilpt". Biedrs Jegorovs līdz ar b. Goldblatu {Bunda delegātu) izsakās pret Posadovska un Pļechanova uzskatiem. Diemžēl, debates izbeidza, un sakarā ar tām izvirzītais jautājums tūdaļ pazuda no skatuves. Bet velti tagad b. Martovs pūlas vājināt un pat pielīdzināt nullei tā nozīmi, Ligas kongresā teikdams: „Šie (Pļechanova) vārdi radīja vienas delegātu daļas sašutumu, no kā viegli varēja izvairīties, ja b. Pļechanovs būtu piebildis, ka, protams, nevar iedomāties tādu traģisku lielu stāvokli, kad proletariātam savas uzvaras nostiprināšanai nāktos mīdīt kājām tādas politiskas tiesības kā preses brīvību... (Pļechanovs: ,,merci“)“ (Ligas prot. 58. lpp.). Šāds tulkojums runā tieši pretī pilnīgi kategoriskajam b. Posadovska paziņojumam kongresā par „nopietnām domstarpībām" un nesaprašanos „pamatjautājumā". Šai pamatjautājumā visi iskrieši kongresā izteicās pret antiiskriešu „labējā" spārna (Goldblats) un kongresa „centra" (Jegorovs) pārstāvjiem. Tas ir fakts, un var droši apgalvot, — ja „centram" (ceru, ka šis vārds mazāk šokēs „oficiālos" nenoteiktības piekritējus nekā kaut kāds cits...), ja „centram" (b. Jegorova vai Machova personā) nāktos šajā vai analoģiskos jautājumos izteikties ,,ne-piespiesti“, tad nopietnas domstarpības atklātos nekavējoties.

Vēl spilgtāk tās atklājās jautājumā par „valodu vienlīdzības tiesībām" (prot. 171. un turpm. lpp.). Šajā punktā gaišu valodu runā ne tik daudz debates, cik balsojumi: saskaitot tos kopā, dabūjam neticamu skaitli — sešpadsmit! Par ko? Par to, vai pietiek noteikt programā visu pilsoņu vienlīdzības tiesības neatkarīgi no dzimuma uti. un valodas vai an nepieciešams teikt: „valodas brīvība" vai „valodas vienlīdzības tiesības". Biedrs Martovs Ligā diezgan pareizi raksturoja šo epizodu, teikdams, ka „niecīgais strīds par viena programas punkta redakciju ieguva principiālu nozīmi, tāpēc ka puse kongresa bija gatava gāzt programas komisiju". Tieši tā^71. Iemesls sadursmei bija tiešām niecīgs, un tomēr

sadursme ieguva paliesi principiālu raksturu un tāpēc ari ārkārtīgi niknu veidu, pat līdz mēģinājumam ,,gāzt“ progra-mus komisiju, pat līdz aizdomām par vēlēšanos „kongresu apmānīt“ (tādas aizdomas cēla Jegorovs pret Martovul), pat apmainoties personīgām piezīmēm... ar lamu vārdiem (178. lpp.). Pat b. Popovs „izteica nožēlošanu, ka sīkumu dēļ rodas tāda atmosfēra" (kursivs mans. 182. lpp.), kas valdīja veselas trīs sēdes (16., 17. un 18.).

Visi šie izteicieni visai noteikti un kategoriski norāda uz / to svarīgo faktu, ka „aizdomu^11 un visniknāko cīņas veidu / („gāšana^11) atmosfēra, — kuras radīšanā pēc tam Ligas коп 1 gresā vainoja iskriešu vairākumu! — patiesībā radās daudz agrāk, nekā mēs sašķēlāmies vairākumā un mazākumā. ( Atkārtoju, tas ir ārkārtīgi svarīgs fakts, painatfakts, kura > neizpratne joti un ļoti daudzus pamudina uz visvicglprātī- \ gākām domām par vairākuma mākslīgumu kongresa beigās \o b. Martova tagadējā viedokļa, kad viņš apgalvo, ka kongresā %o bijuši iskrieši, ir absolūti neizskaidrojams un nejēdzīgs tas fakts, ka „nieku^11 dēļ, „niecīga^11 iemesla dēļ varēja notikt sadursme, kas ieguva „principiālu raksturu^11 un tikko nenoveda līdz kongresa komisijas gāšanai. Būtu smieklīgi atkratīties no šā fakta ar gaušanos un nozēlām par „kaitīgajām^11 asprātībām. Principiālu nozīmi sadursme nevarēja iegūt nekādu dzēlīgu asprātību dēļ, tāda nozīme varēja rasties vienīgi, ievērojot politisko nogrupējumu raksturu kongresā. Ne asumi un asprātības radīja konfliktu. — tie bija tikai simptoms tam, ka pašā kongresa politiskajā grupējumā ir „pretruna^11, ir visas garantijas konfliktam, ir iekšēja nevlenveidība, kas ar imanenlu spēku laužas uz āru katra. pat niecīga iemesla dēļ.

Es, protams, nevaru saskatīt Sājā asprātībā sevišķu maigumu, piekāpību, piesardzību un lokanību, līet man tomēr liekas savādi, ka Mar tovs, atzīdams strīda principiālo nozīmi, nepavisam neuzkavējas pie la, lai iztirzātu, kur šeit principialitāte un kādas nianses tur izpau dušās, bet aprobežojas ar norādījumu par asprātību „kaitīgumu". Tas, lūk, jau tiešām birokrātisks un formalislisks viedoklis! Dzēlīgas asprātības tiešām „kongresā daudz kaitēja" un ne vien asprātības par bun disliem, bet arī par tiem, kurus bundisti reizēm atbalstīja un pat glāba no sakāves. Taču, ja reiz atzīta incidenta principiālā nozīme, nevar aprobežoties ar frāzi par dažu asprātību „nepieļaujamību" (Ligas prot. 58. lpp.).

Turpretim no tā viedokļa, no kura es skalos uz kongresu un kuru es uzskatu par savu pienākumu aizstāvēt kā nolikumu zināmu politisku izpratni, kaut ari šī izpratne vienam otram liktos apvainojoša, — no šā viedokļa pilnīgi izskaidrojams un nenovēršams ārkārtīgi ass principiālā rakstura konflikts aiz „niecīga*1 iemesla. Ja mums kongresā visu laiku norisēja iskriešu cīņa pret antiiskriešiem, ja vidū starp abiem atradās svārstīgi elementi, ja šiem pēdējiem kopā ar antiiskriešiem bija Vs balsu (8 -ļ- 10=18 no 51, pēc mana, protams, aptuvena aprēķina), — tad pilnīgi saprotami un dabiski, ka katru kaut neliela iskriešu mazākuma atkrišana no viņiem radīja iespēju antiiskriešu virzienam gūt uzvara un tāpēc izraisīja „negantu** cīņu. Tas nav vis nepiemēroti asu izlēcienu un uzbrukumu rezultāts, bet ir politiskas kombinācijās rezultāts. Nevis asumi radīja politisku konfliktu, bol politiska konflikta pastāvēšana pašā kongresa grupējumā radīja asumus un uzbrukumus — šajā prelnostādījumā ir mūsu galvenā principiālā domstarpība ar Martovu kongresa politiskās nozīmes un kongresa rezultātu novērtējumā.

Visā kongresa laikā bija trīs ievērojamāki gadījumi, kad neliels skaits iskriešu atdalījās no viņu vairākuma, — valodu vienlīdzības tiesības, stalutu 1. § un vēlēšanas — un visos šajos trijos gadījumos notika nikna cīņa, kas galu galā radīja tagadējo smago krizi partijā. Lai saprastu šās krizes un šās cīņas politisko jēgu, ir nevis jāaprobežojas ar frāzēm par nepieļaujamām asprātībām, bet jāaplūko politisko nianšu grupējumi, kas sadūrās kongresā. Tāpēc incidents sakarā ar „valodu vienlīdzības tiesībām" ir divkārt interesants domstarpību cēloņa noskaidrošanai, jo šeit Martovs vēl bija (vēl bija!) iskrietis un karoja pret antiiskriešiem un „centru" gandrīz vairāk nekā jebkurš cits.

Karš iesākās ar b. Martova un bundistu lidera b. Libera (171. un 172. lpp.) strīdu. Martovs pierāda, ka pietiek, ja prasa „pilsoņu vienlīdzības tiesības**. „Valodas brīvību** noraida, bet tūdaļ tiek izvirzītas „valodu vienlīdzības tiesības" un kopā ar Liberu kaujā dodas b. Jegorovs. Martovs paziņo, ka tas ir fetišisms, „ja runātāji pastāv uz tautību vienlīdzības tiesībām un pārnes nevienlīdzības jautājumu valodas laukā, liet jautājums apskatāms pavisam no citas puses: pastāv tautību tiesību nevienlīdzība, kas izpaužas, starp citu, з»п tā, ka pie zināmas tautības piederošiem ļaudīm nav tiesības

Iiefot savu dzimto valodu" (172. Ipp.). Martovam toreiz bija pilnīga taisnība. Tiešām, Libera un Jegorova absolūti nepamatotais mēģinājums aizstāvēt sava formulējuma pareizību nu atrast pie mums nevēlēšanos vai neprasmi realizēt tautību vienlīdzības principu bija kaut kāds fetišisms. Patiesībā viņi līdzīgi „fetišisliem" aizstāvēja tieši vārdu un nevis principu, vadījās nevis no bailēm izdarīt kādu principiālu kļūdu, bet no bailēm, ko teiks ļaudis. Tieši šo svārstības psieholoģiju (bet ja nu „cili" mūs par to apvainos?), —ko mēs atzīmējām incidentā ar Organizācijas Komiteju, — šeit pilnīgi skaidri parādīja arī viss mūsu „centrs". Cits viņa pārstāvis, grupai „Južnij Rabooij" tuvu stāvošais kalnrūpniecības delegāts Ļvovs, „uzskata jautājumu par valodu apspiešanu, kuru izvirzījušas malienes, par loti nopietnu. Būtu svarīgi, ka mēs. uzņemot punktu par valodām mūsu progrnmā, novērstu kairas aizdomas par rusifikatorismu, ko varētu celt pret sociāldemokrātiem". Lūk, jautājuma „nopietnības" varena motivācijā. Jautājums ļoti nopietns tāpēc, ka vajag novērst iespējamās malieņu aizdomas! Runātājs nepasaka it neko pēc būtības, viņš neatbild uz apsūdzību fetišismā, bet to pilnīgi apstiprina, atklādams pilnīgu savu argumentu trūkumu, atrunādamies ar atsaukšanos uz to, ko teiks malienes. Viņam saka, — viss, ko tās varētu teikt, ir nepareizi. Kur vajadzētu iztirzāt, vai tas pareizi vai nepareizi, viņš atbild: „var rasties aizdomas

Jautājuma tāda nostādne ar pretenzijām uz tā nopietnību un svarīgumu tiešām jau iegūst principiālu raksturu, tikai nepavisam ne to, kuru šeit gribēja atrast Liberi, Jegorovi un Ļvovi. Principiāls kļūst jautājums: vai programas vispārējo un pamata nosacījumu realizēšana mums jāatstāj partijas organizācijām un biedriem, lietojot tos atkarībā no konkrētiem apstākļiem un attīstot tos lādas lietošanas virzienā, vai arī mums, vienkārši baidoties no aizdomām, jāpiepilda pro-grama ar sīkām detaļām, atsevišķiem norādījumiem, atkārtojumiem un kazuistiku. Principiāls kļūst jautājums par to, kā sociāldemokrāti cīņā pret kazuistiku var („lūrēt aizdomās") saskatīt mēģinājumus sašaurināt elementārās demokrātiskās tiesības un brīvības. Jā, kad gan mēs beidzot atradināsimies no šās fetišisliskās knzusu dievināšanas? — lūk. doma, kas mums nāca prātā, vērojot cīņu „valodu" jautājumā.

Delegātu sagrupējums šai cīņā sevišķi skaidri redzams no daudzajām vārdiskajām balsošanām. To bija veselas trīs. Pret iskriešu kodolu kā mīīris visu laiku nostājās visi anti-iskrieši (8 balsis) un ar visniecīgākajām svārstībām viss centrs (Machovs, Ļvovs, Jegorovs, Popovs, Medvedjevs, Ivanovs, Carevs, Belovs, — tikai divi pēdējie sākumā svārstījās, te atturēdamies, te balsodami kopā ar mums, un k|uva pilnīgi noteikti, likai sākoties trešajai balsošanai). No iskrie-šiem atkrīt viena da|a — galvenokārt kaukāzieši (trīs ai sešām balsīm), — un tāpēc pārsvaru galu galā iegūst „fetišisma" virziens. Trešajā balsošanā, kad abu tendenču piekritēji bija visvairāk noskaidrojuši savas pozicijas, no vairākuma iskriešiem atdalījās, pievienodamies pretējai pusei, trīs kaukāzieši ar sešām balsīm; no mazākuma iskriešiem atdalījās divi ar divām balsīm — Posadovskis un Kostičs: divās pirmajās balsošanās pārgāja pretējā pusē vai atturējās: Ļenskis, Stepanovs un Gorskis — no vairākuma iskriešiem, Deičs — no mazākuma. Astoņu iskriešu balsu (no kopskaita 33) atdalīšanas deva pārsvaru antiiskriešu un svārstīgo elementu koalicijai. Tas ir tieši tas kongresa grupējuma pamatfakts, kas atkārtojās (atdaloties citiem tikai iskriešiem), ir balsojot par stāt utu 1. §, ir vēlēšanās. Nav jābrīnās, ka vēlēšanās neveiksmi cietušie tagad centīgi negrib redzēt šās sakāves politiskos cēloņus, tās nianšu cīņas sākuma /muktus, kura arvien vairāk atsedza un arvien nesaudzīgāk atmaskoja partijas priekšā svārstīgos un politiskā bezrak-stura elementus. Incidents ar valodu vienlīdzības tiesībām parāda mums šo cīņu jo spilgtāk tāpēc, ka tad vēl arī b. Martovs nebija paspējis izpelnīties Akimova un Machova uzslavas un piekrišanu.

f) AGRARĀ PROGRAMA

Antiiskriešu un „centra" principiālā neizturētība spilgti parādījās arī debatēs par agraro programu, kuras kongresā aizņēma ne mazumu laika (sk. prot. 190.—226. Ipp.) un izvirzīja ne mazumu ārkārtīgi interesantu jautājumu. Kā jau bija sagaidāms, kara gājienu pret programu uzsāk b. Marti-novs (pēc sīkām b. Libera un Jegorova piezīmēm). Viņš izvirza veco argumentu par „tieši konkrētās vēsturiskās »e-taisnības izlabošanu", ar ko mēs netieši it kā „dodam savu svētību citām vēsturiskām netaisnībām" utt. Viņa pusē nostājas arī b. Jegorovs, kuram pat „nav skaidrs, kāda šai programai nozīme. Vai tā ir programa mums, t. i., vai tā nosaka prasības, kuras mēs izvirzām, vai arī mēs gribam to padarīt populāru" (!?!?). Biedrs Libers „gribētu aizrādīt to pašu, ko b. Jegorovs". Biedrs Machovs uzstājas ar viņam piemītošo noteiktību, paziņodams, ka „runātāju vairākums (?) noteikti nesaprot, kas savā būtību ir izvirzītā programa un kādi tās mērķi". Ieteikto programu, redziet, „grūti uzskatīt par soc.-dem. agraro programu"; tā... „drusku ož pēc spēles par vēsturisku netaisnību izlabošanu", tai piemīt „demagoģijas un avanturisma nokrāsa". Šās dziļdomības teorētiskais pamatojums ir parastais vulgārā marksisma pārspīlējums un vienkāršo jums: iskrieši it kā „gribot operēt ar zemniekiem kā ar kaut ko pēc sava sastāva viengabalainu: bet, tā kā zemniecība jau sen (!) noslāņojusies šķirās, tad vienotas programas izvirzīšana neizbēgami noved pie tā, ka programa visumā kļūst demagoģiska un, realizējot dzīvē, kļūs par avantūru" (202.). Biedrs Machovs šeit „izpļāpā" patieso cēloni, kāpēc pret mūsu agraro programu negativi izturas daudzi sociāldemokrāti, kas gatavi „atzīt" „Iskru" kā viņu atzinis arī pats Machovs), bet nepavisam nav pārdomājuši tās virzienu, tās teorētisko un praktisko poziciju Tieši marksisma vulgarizacija, piemērojot marksismu tādai sarežģītai un daudzpusīgai parādībai kā krievu zemnieku saimniecības tagadējā iekārta, ir radījusi un rada šās programas nesaprašanu un nebūt ne domstarpības atsevišķās detaļās. Un par tādu vulgāri marksistisku viedokli ātri sapratās antiiskrisko elementu lideri (Libers un Martinovs) un „centra" lideri — Jegorovs un Machovs. Biedrs Jegorovs vaļsirdīgi izteica arī vienu no grupas „Južnij rabočij" un tai simpatizējošo grupu un pulciņu rakstura īpašībām, proti, zemnieku kustības nozīmes neizpratni, neizprašanu, ka nevis šās nozīmes pārāk augsta novērtēšana, bet, gluži otrādi, drīzāk tās nenovērtēšana (un spēku trūkums, lai kustību izmantotu) bija mūsu sociāldemokrātu vājā puse pirmo slaveno zemnieku sacelšanās kustību laikā. „Man sveša redakcijas aizraušanās ar zemnieku kustību, — teica b. Jegorovs, — aizraušanās, kas pēc zemnieku nemieriem pārņēmusi daudzus sociāldemokrātus". Tikai, diemžēl, b. Jegorovs nepapūlējās kaut cik noteikti iepazīstināt kongresu ar to. kā lad izpaudusies šī redakcijas aizraušanās, nepapūlējās konkrēti norādīt uz literāro materiālu, ko devusi ,,lskra“. Viņš turklāt aizmirsa, ka visus mūsu agrnrās programas pamat-puliktus ,,lskra“ bija iztirzājusi jau savā trešajā numurā^72. t. i., sen pirms zemnieku nemieriem. Kas „atzina^1' ,,Iskru“ ne tikai vārdos vien, tam nebūtu grēks parādīt tās teorētiskajiem un taktiskajiem principiem drusku vairāk uzmanības!

„Nē, zemniecībā mēs nekā daudz nevaram izdarīt!1 — izsaucas b. Jegorovs un tālāk izskaidro šo savu izsaucienu nevis kā protestu pret vienu vai otru atsevišķu „aizraušanos**, bet kā visas mūsu pozicijas noliegšanu: ..Tas tad arī nozīmē, ka mūsu lozungs nevar konkurēt ar avanturistisku lozungu". Ārkārtīgi raksturīgs formulējums bezprincipialai attiecībai pret jautājumu, aplūkojot visu tikai no dažādo partiju lozungu „konkurences** viedokļa! Un to saka pēc tam, kad orators pasludinājis, ka viņš „apmierināts** ar teorētiskajiem paskaidrojumiem, kuros bija norādīts, ka mēs tiecamies pēc paliekošām sekmēm aģitācijā, neapmulstot no pagaidu neveiksmēm, un ka paliekošas sekmes (pielēji trokšņaini klaigājošiem „konkurentiem**... uz mirkli) nav iespējamas bez programas stabilas teorētiskas bāzes (190. Ipp.). Kāds juceklis ieraugāms šai apgalvojumā par „apmierinātību** un turpat atkārtotajās vulgārajās tēzēs, kas mantotas no vecā ekonomisma, kuram „lozungu konkurence** izšķīra visus ne vien agrarās, bet visas programas un visas ekonomiskās un politiskās cīņas taktikas jautājumus. „Jūs, — teica b. Jegorovs, — nepiespiedīsit kalpu cīnīties blakus bagātajam zemniekam par zemes atgriezumiem, kuru ievērojama dala jau ir šā bagātā zemnieka rokās**.

Atkal tas pats vienkāršojams, kam neapšaubāma radniecība ar mūsu oportunistisko ekonomismu, kurš apgalvoja, ka nav iespējams „piespiest** proletārieti cīnīties par to, kas ievērojamā daļā jau ir buržuāzijas rokās un vēl lielākā daļā nonāks tās rokās nākotnē. Atkal tā pali vulgarizacija, kas aizmirst kalpu un bagāto zemnieku vispārkapita listisko attiecību īpatnības Krievijā. Zemes atgriezumi spiež tagad, spiež īstenībā arī kalpu, kas nemaz nav „jāpiespiež** cīnīties par atbrīvošanos no vergošanas. „Piespiest** vajag dažus inteliģentus — piespiest ar plašāku skatu raudzīties uz saviem uzdevumiem, piespiest atteikties no šabloniem, apspriežot konkrētus jautājumus, piespiest rēķināties ar vēsturisko konjunktūru, kas sarežģī un modificē mūsu mērķus. Tieši tikai aizspriedums, ka zemnieks ir muļķis, — aizspriedums, kas, kā dibināti piezīmēja b. Martovs (202. lpp.), paspruka b. Machova un citu agrarās programas pretinieku runās, — tikai aizspriedums izskaidro, kāpēc šie pretinieki aizmirst mūsu kalpu dzīves reālos apstākļus.

Vienkāršojuši jautājumu līdz kailam pretnostādījumam: strādnieks un kapitālists, mūsu „centra" pārstāvji, kā parasts, centās uzkraut savu aprobežotību zemniekam. „Tieši tāpēc, — teica b. Machovs, — ka es uzskatu zemnieku samērā ar viņa šauro šķiras viedokli par gudru, es domāju, ka viņš nostāsies par sīkburžuazisko sagrābšanas un sadalīšanas ideālu". Te nepārprotami sajauktas divas lietas: zemnieka kā sīkburžuja šķiras viedokļa raksturojums un šā viedokļa sašaurināšana, tā ietilpināšana „šaurajā mērauklā". Lūk, šajā ietilpināšana arī slēpjas Jegorovu un Machovu kļūda (tieši tāpat kā Martinovu un Akimovu kļūda bija tā, ka viņi ietilpināja „šaurajā mērauklā" proletāriešu viedokli). Bet kā loģika, tā vēsture māca, ka sīk-buržuaziskais šķiras viedoklis tieši sīkburžuja stāvokļa divdabības dēļ var būt vairāk vai mazāk šaurs, vairāk vai mazāk progresivs. Un nekādā ziņā nevar būt mūsu uzdevums nolaist rokas sakarā ar zemnieka aprobežotību („muļķību") vai arī viņa atrašanos „aizsprieduma" varā, bet, gluži otrādi, nenogurstoši paplašināt viņa viedokli, sekmēt viņa saprāta uzvaru pār viņa aizspriedumu.

Savu augstāko izpaudumu vulgāri „marksistiskais" viedoklis Krievijas agrarjautājumā guva „Iskras" vecās redakcijas uzticamā aizstāvja b. Machova principiālās runas noslēguma vārdos. Ne velti šos vārdus uzņēma ar aplausiem... tiesa, ironiskiem. „Es, protams, nezinu, ko saukt par nelaimi", — saka b. Machovs, sašutis par Pļechanova aizrādījumu, ka kustība par labu zemes vispārējai sadalīšanai mūs nemaz nebaida, ka mēs nebūtu tie, kas sāktu apturēt šo progresivo (buržuāziski progresivo) kustību. — „Bet šī revolūcija, ja to var par tādu saukt, nebūs revolucionārā. Es teiktu pareizāk, ka tā jau vairs nebūs revolūcija, bet reakcija (smiekli), dumpim līdzīga revolūcija... Tamlīdzīga revolūcija atsviedīs mūs atpakaļ un prasīs zināmu laiku, lai no jauna nonāktu pie tā stāvokļa, kāds mums ir tagad. Bet mums tagad ir daudz vairāk nekā franču revolūcijas laikā (ironiski aplausi), mums ir soc.-dem. partija (smiekli)"... Jā, tāda soc.-dem. partija, kas spriestu iīdzīgi Machovam vai kam būtu centrālās iestādes, kuras balstītos uz Machoviem, tiešām pelnītu tikai izsmieklu...

Tā mēs redzam, ka arī tīri principiālos agrarās programas izvirzītos jautājumos tūlīt izpaudās mums pazīstamais grupējums. Autiiskrieši (8 balsis) dodas kara gājienā vulgārā marksisma vārdā, aiz viņiem velkas „centra" vadoņi, Jegorovi un Machovi, pīdamies un pastāvīgi noklīzdami uz to pašu šauro viedokli. Tāpēc pilnīgi dabiski, ka balsošanā par dažiem agrarās programas punktiem sastopam 30 un 35 balsis par (225. un 226. Ipp.), t. i., tieši to aptuveno skaitli, kuru mēs redzējām ir strīdā par Bunda jautājuma apspriešanas vietu, ir incidentā ar OK, ir jautājumā par grupas „Južnij Rabočij" slēgšanu. Vajag tikai rasties jautājumam, kas kaut cik sniedzas pāri parastā un jau nodibinātā šablona robežām, kas cik necik prasa patstāvīgu Marksa teorijas piemērošanu savdabīgām un jaunām (vāciešiem jaunām) sociālekonomiskām attiecībām, — un tūdaļ iskriešu, kas prot nostāties uzdevuma augstumos, izrādās tikai a/s balsu, tūdaļ viss „centrs" seko Liberiem un Martinoviem. Bet b. Martovs vēl pūlas notušēt šo acīm redzamo faktu, bailīgi apiedams tos balsojumus, kur skaidri atklājās nianses!

Debatēs par agraro programu skaidri redzama iskriešu cīņa pret kongresa veselām divām piektdaļām. Kaukazijas delegāti šeit aizstāvēja pilnīgi pareizu poziciju, — lielāko liesu, šķiet, tāpēc, ka, labi pazīstot daudzo dzimtbūšanas atlieku vietējās formas, viņi izvairījās no abstrakti skolnieciskiem pretnostādījumiem, kas apmierināja Machovus. Pret Marlinovu un Liberu, Machovu un Jegorovu devās cīņā ir Pļechanovs, ir Gusevs (kurš apstiprināja, ka „tādu pesimistisku uzskatu par mūsu darbu sādžā"... kā b. Jegorova uzskats... viņam „bieži nācies sastapt starp Krievijā strādājošiem biedriem"), ir Kostrovs^67, ir Karskis, ir Trockis. Pēdējais pareizi aizrāda, ka agrarās programas kritiķu „labvēlīgie padomi" „pārāk ož pēc filistrisma". Jautājumā par kongresa politisko grupējumu analizi vienīgi jāpiezīmē, ka šajā viņa runas vietā (208. Ipp.) biedrs Lange nez vai pama-loti nostādīts blakus Jegorovam un Machovam. Kas uzmanīgi izlasīs protokolus, tas redzēs, ka Lange un Gorins aizstāv nepavisam ne to poziciju, kādu ieņem Jegorovs un Machovs Langcin un Gorinam nepatīk, kā formulēts punkts par zemes atgriezumiem, viņi pilnīgi saprot mūsu agrarās programas ideju, mēģinādami citādi to realizēt, pozitivi strādādami pie tā, lai atrastu no viņu viedokļa nevainojamāku formulējumu, iesniegdami rezolūciju projektus nolūkā pārliecināt programas autorus vai arī nostāties viņu pusē pret visiem neiskriešiem. Pietiek, ja salīdzina, piem., Machova priekšlikumus par visas agrarās programas noraidīšanu (212. Ipp., par — deviņas, pret — 38 balsis) un tās atsevišķo punktu noraidīšanu (216. u. c. Ipp.) ar Langes poziciju, kurš punktu par zemes atgriezumiem iesniedza patstāvīgā redakcijā (225. Ipp.), lai pārliecinātos, ka starp viņiem ir kardinala atšķirība^73.

Runādams tālāk par argumentiem, kas ož pēc ,,filistrisma“, Trockis aizrādīja, ka „nākamajā revolucionārajā periodā mums jāsaislās ar zemniecību^73^1... „Šā uzdevuma priekšā Machova un Jegorova skepticisms un politiskā „tālredzība^73 kaitīgāka par katru tuvredzību**. Otrs mazākuma iskrietis, b. Kostičs, ļoti trāpīgi aizrādīja uz b. Machova „nepaļā-vību uz sevi, uz savu principiālo izturētību**, — raksturojums, kas tieši pa aci trāpa mūsu „centru**. „Pesimismā I). Machovs sapratās ar b. Jegorovu, lai gan starp viņiem ir nianses, — turpināja b. Kostičs. — Viņš aizmirst, ka sociāldemokrāti jau tagad strādā zemniecībā, jau vada viņu kustību tiktāl, ciktāl tas iespējams. Un ar šo savu pesimismu viņi sašaurina mūsu darba vērienu** (210. Ipp.).

Lai izbeigtu jautājumu par programas debatēm kongresā, jāatzīmē vēl īsās debates par opozicionāro virzienu atbalstīšanu. Mūsu programā skaidri teikts, ka sociāldemokrātiskā partija atbalsta „katru opozicionāru un revolucionāru kustību, kas vērsta pret Krievijā pastāvošo sabiedrisko un politisko kārtibu“[73]s. Liktos, šis pēdējais piebildums pietiekami precizi rāda, īsti kādus opozicionārus virzienus mēs atbalstām. Taču mūsu partijā jau sen izveidojušos nianšu dažādība tūdaļ izpaudās ari šeit, lai gan grūti bija iedomāties.

к a vēl iespējamu „nesaprašana un pārprašana" I ik daudz, zelētā jautājumā! Acīm redzot šeit tieši bija darīšana nevis ar pārpratumiem, bet ar niansēm. Machovs, Libers un Mar-tinovs tūdaļ sacēla trauksmi un atkal izrādījās tādā „kompaktā" mazākumā, ka b. Marlovam, droši vien, arī šeil nāktos izskaidrot lo ar intrigu, sakūdīšanu, diplomātiju un citām labām lietām (sk. viņa runu Ligas kongresā), kuras meklē ļaudis, kas nespēj izprast kā mazākuma, tā vairākuma ..kompaktu" grupu rašanās politiskos cēloņus.

Machovs atkal iesāk ar vulgāru marksisma vienkāršošanu. ..Mums vienīgā revolucionārā šķira ir proletariats, -saka viņš un no šās pareizās tezes tūliņ nepareizi secina: — pārējās tāpat vien aiz matiem pievilktas (vispārēji smiekli)... Jā, aiz matiem pievilktas un grib tikai izmantot. Es esmu pret lo, ka tās atbalsta" (226. Ipp.). Biedra Machova savas pozicijas nesalīdzināmais formulējums daudzus (no viņa piekritējiem) samulsināja, bet pēc būtības ar viņu sapratās ir Libers, ir Marlinovs, ieteikdami atmest vārdu „opozicionāru" vai arī ierobežot to, pievienojot „demokrātiski opozicionāru". Pret šo Martinova pārlabojumu dibināti uzstājās Plechanovs. „Mums, — teica viņš, — jākritizē liberāli, jāatmasko viņu nenoteiktība. Tas pareizi... Bet, atmaskojot visu citu kustību, izņemot sociāldemokrātisko, šaurību un aprobežotību, mums jāizskaidro proletariātam, ka, salīdzinot ar absolūtismu, pat konstitūcija, kas nedod vispārējās vēlēšanu tiesības, ir solis uz priekšu un ka tāpēc viņam nav jādod tagadējai kārtībai priekšroka pret tādu konstitūciju". Biedri Marlinovs. Libers un Machovs tam nepievienojas un aizstāv savu poziciju, kurai uzbrūk Akselrods, Starovers, Trockis un vēlreiz Plechanovs. Biedrs Machovs turklāt paspēja vēlreiz izpērt pats sevi. Sākumā viņš teica, ka pārējās šķiras (izņemot proletariātu) „tāpat vien" un viņš ir „pret to, ka tās atbalsta". Pēc tam viņš k|uvn žēlīgs un atzina, ka „buržuāzijā, kas ir reakcionāra savā būtībā, bieži mēdz būt revolucionārā, piein., kad ir runa par cīņu pret feodālismu un tā atliekām". „Bet ir grupas, — viņš turpināja, vēlreiz apmainīdams zābakus pret vīzēm, — kas vienmēr(?) reakcionāras, — tādi ir amatnieki". Lūk. līdz kādām pērlēm principiālā ziņā aizrunājās tie paši mūsu „centra" lideri, kuri pēc tam ar putām uz lūpām aizstāvēja veco redakciju! Pat Rietumeiropā, kur cunftu iekārta bija iik stipra, tieši amatnieki, kā ari cili sīkburžuji pilsētās, parādīja sevišķu revolucionarismu absolūtisma krišanas laikmetā. Tieši no Krievijas sociāldemokrātā puses ir sevišķa aplamība neapdomāti atkārtot to, ko rietumu biedri saka par tagadējiem amatniekiem laikmetā, kuru no absolūtisma krišanas šķir simts vai pussimts gadu. Krievijā amatnieku reakcionarisms, salīdzinot ar buržuāziju, politiskajos jautājumos nav nekas vairāk kā šabloniski iekalta f raze.

Diemžēl, protokolos nav saglabājušies nekādi norādījumi uz balsu skaitu, kādu savāca noraidītie Martinova, Machova un Libera pārlabojumi minētajā jautājumā. Mēs varam tikai teikt, ka anliiskriešu lideri un viens no „centra^1** lideriem arī šeit sakļāvās kopā mums jau pazīstamajā nogrupējumā pret iskriešiem. Rezumējot visas debates par programu, nevar nesecināt, ka nebija ne reizi kaut cik dzīvu, vispārēju interesi modinošu debašu, kur nebūtu atklājusies nianšu atšķirība, ko šobrīd noklusē biedrs Martovs un ,,īskras“ jaunā redakcija.

g) PARTIJAS STATŪTI.

BIEDRA MARTOVA PROJEKTS

No programas kongress pārgāja pie partijas statūtiem (mēs atstājam pie malas jau agrāk minēto jautājumu par СО un delegātu ziņojumus, kurus, diemžēl, vairums delegātu nevarēja sniegt apmierinošā veidā). Nemaz nav jāsaka, ka jautājums par statūtiem bija mums visiem ļoti svarīgs. Tiešām, ,,Iskra“ taču no paša sākuma uzstājās ne vien kā literārs organs, bet arī kā organizatoriska šūniņa. Ceturtā numurā redakcijas rakstā („Ar ko sākt?“) ,,īskra“ izvirzīja

* Otrs tās pašas grupas, „centra", līderis b. Jegorovs jautājumā par opozicionāro virzienu atbalstīšanu izsacījās citā vietā sakarā ar Akselroda rezolūciju par sociālistiem revolucionāriem (359. Ipp.). Biedrs Jegorovs saskatīja „pretrunu" slarp programas prasību atbalstīt katru opozicionāru un revolucionāru kustību un negatīvo attiecību ir pret sociālistiem revolucionāriem, ir pret liberāļiem. Citā veidā un mazliet no citas puses pieejot jautājumam, b. Jegorovs šeit parādīja tādu pašu šauru marksisma izpratni un lādu pašu svārstīgu, pa pusei naidīgu attiecību pret (viņa „atzīto") „Iskras" poziciju kā biedri Machovs, Libers un Marlinovs.

14 7. sēj.

veselu organizatorisku plānu^74 un sistemātiski, konsekventi realizēja šo plānu veselus trīs gadus. Kad partijas otrais kongress atzina ,,lskru“ par Centrālo Orgānu, tad no trim attiecīgās rezolūcijas motivācijās punktiem (147. lpp.) divi punkti bija veltīti tieši šim ,,Iskras“ organizatoriskajam plānam un organizatoriskajām idejām: tās loma partijas praktiskā darba vadībā un vadošā loma apvienošanās darbā. Tāpēc pilnīgi dabiski, ka ,,īskras“ darbs un visa partijas organizēšanas lieta, visa partijas faktiskās atjaunošanas liela nevarēja tikt uzskatīta par pabeigtu, iekām visa partija nebūs atzinusi un formāli nostiprinājusi noteiktas organizatoriskas idejas. Šis uzdevums tad arī bija jāizpilda partijas organizatoriskajiem statūtiem.

Pamatidejas, kuras ,,Iskra“ centās likt partijas organizācijas pamatā, būtībā bija šādas divas idejas. Pirmā — centralisma ideja principiāli noteica visa atsevišķo un detalizēto organizatorisko jautājumu vairuma Izšķiršanas veidu. Otrā — idejiski vadošā organa, avīzes, sevišķā loma ievēroja tieši Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku kustības pagaidu un īpašās vajadzības politiskās verdzības apstākļos ar noteikumu pirmsākuma operativo bāzi revolucionārām uzbrukumam radīt ārzemēs. Pirmajai idejai kā vienīgi principiālai vajadzēja cauraust visus statūtus, otrā kā daļēja, ko radījuši vietas un darbības veida pagaidu ap-, stākļi, bija šķietama atkāpšanās no centralisma, radot divus centrus, СО un CK. Abas šīs iskriešu partijas organizācijas pamatidejas es biju iztirzājis ,,Iskras“ (4. nr-ā) redakcijas rakstā ,,Ar ko sākt?"[75] un darbā „Ko darīt?"[76] un beidzot sīki izskaidrojis gandrīz vai statutu veidā „VĒSTULE biedram"[77]. Atlika būtībā vienīgi redakcijas darbs, lai formulētu statutu paragrāfus, kuriem vajadzēja iemiesot dzīvē tieši šis idejas, ja „Iskras" atzīšana nepalika tikai uz papīra, nebija tikai konvencionālā frāze. Manis no jauna izdotās „Vēstules biedram“ priekšvārdā es jau aizrādīju, ka pietiek tikai salīdzināt partijas statūtus ar šo brošuru, lai pārliecinātos, ka organizatoriskās idejas tur un še pilnīgi sakrīt^78.

Sakarā ar rediģēšanas darbu, formulē jot statūtos ,,Iskras“ organizatoriskās idejas, man jāpieskaras kādam incidentam, ko atgādinājis b. Martovs. „... Faktiska izziņa, — teica Martovs Ligas kongresā (58. lpp.), — jums parādīs, cik negaidīta Ļeņinam bija mana krišana oportunismā attiecībā uz šo (t. i., pirmo) paragrafti. 1 Va—2 mēnešus pirms kongresa es parādīju Ļeņinam savu projektu, kurā 1. § bija izteikts tieši tā, kā es to iesniedzu kongresā. Ļeņins izteicās pret manu projektu kā pārāk detalizētu un pateica man, ka viņam patīkot vienīgi 1. § ideja — definējums par piederību partijā, kuru viņš uzņemšot savos statūtos ar dažiem grozījumiem, jo atrodot manu formulējumu par neizdevušos. Tādā kārtā Ļeņinam jau sen bija zināms mans formulējums, viņš zināja manus uzskatus šai jautājumā. Tā jūs redzat, ka es devos uz kongresu ar atklātu seju, neslēpdams savus uzskatus. Es brīdināju, ka cīnīšos pret savstarpējo kooptaciju, pret vienbalsīguma principu, kooptējot Centrālajā Komitejā un Centrālajā Orgānā un tā tālāk".

Zīmējoties uz brīdināšanu par cīņu pret savstarpējo kooptaciju, mēs citā vietā redzēsim, kā tas bija patiesībā. Tagad pakavēsimies pie šās Martova statutu „atklātās sejas". Atstāstīdams Ligā pēc atmiņas epizodu ar savu neizdevušos projektu (kuru Martovs kongresā pats paņēma atpakaļ kā neizdevušos, bet pēc kongresa ar viņam piemītošo konsekvenci atkal izvilka dienas gaismā), — Martovs, kā parasts, daudz bija paspējis aizmirst un tāpēc atkal sajaucis. Liekas, jau pietiekami daudz bija faktu, kuri brīdināja neatsaukties uz privātām sarunām un uz savu atmiņu (ļaudis negribot atceras tikai to, kas viņiem izdevīgi!), — un tomēr b. Martovs aiz citāda materiala trūkuma lieto šo nevērtīgo materiālu. Tagad pat arī b. Pļechanovs sāk viņu atdarināt — jādomā, slikts piemērs ir lipīgs.

Pirmā paragrafa „ideja" Martova projektā man nevarēja „patikt", jo nekādas kongresā radušās idejas viņa projektā nemaz nebija. Atmiņa viņu maldinājusi. Man laimējās atrast papīros Martova projektu, kurā „pirmais paragrafs izteikts tieši ne tā, kā viņš to lika priekšā kongresā“! Te nu bija „atklāta seja“!

1. § Martova projektā: „Par piederīgu Krievijas sociāldemokrātiskajā strādnieku partijā skaitās katrs, kas, atzīstot tās programu, aktivi darbojas partijas orgānu (sic![79]) kontrolē un to vadībā, lai realizētu tās uzdevumus".

1. § manā projektā: „Partijas biedrs skaitās katrs, kas atzīst tās programu un atbalsta partiju kā ar materiāliem līdzekļiem, tā arī personīgi piedaloties kādā no partijas organizācijām".

i. § formulējums, ko Martovs kongresā lika priekšā un ko kongress pieņēma: „Par Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas biedru skaitās ikviens, kas atzīst tās programu, atbalsta partiju materiāliem līdzekļiem un regulāri personīgi palīdz tai kādas tās organizācijas vadībā".

No šā salīdzinājuma skaidri redzams, ka Martova projektā tieši nav nekādas idejas, bet ir tikai tukša frāze. Ka partijas biedri darbojas partijas orgānu kontrolē un to vadībā, tas skaidrs pats par sevi, tas citādi nevar būt, par to runā tikai ļaudis, kas mēdz runāt, lai neko nepateiktu, kas mēdz piepildīt „statūtus" ar bezgalīgām vārdu straumēm un birokrātiskām (t. i., lietas labā nevajadzīgām un it kā tikai parādei vajadzīgām) formulām. Pirmā paragral'a ideja rodas vienīgi, izvirzot jautājumu: vai partijas orgāniem iespējams īstenībā vadīt partijas biedrus, kas neietilpst nevienā no partijas organizācijām. No šās idejas b. Martova projektā nav ne jausmas. Tātad man nevarēja būt zināmi b. Martova „uzskati šai jautājumā", jo nekādu uzskatu šai jautājumā b. Martova projektā nav. Biedra Martova faktiskā izziņa izrādās juceklis.

Gluži otrādi, tieši par b. Martovu jāsaka, ka no mana projekta viņš „zināja manus uzskatus šai jautājumā" un neprotestēja pret tiem, nemēģināja tos atspēkot nedz redakcijas kolēģijā, kaut gan mans projekts tika visiem parādīts 2—3 nedēļas pirms kongresa, nedz to delegātu priekšā, kuri iepazinās tikai ar manu projektu. Vēl vairāk. Pat kongresā, kad rs iesniedzu savu stututu projektu^80 un aizstāvēju to pirms statutu komisijas ievēlēšanas, — b. Martovs taisni paziņoja: ,, pievienojos b. Ļeņina secinājumiem. Tikai divos jautājumos neesmu ar viņu vienis prālis“ (kursivs mans) — jautājumā par Padomes sastādīšanas veidu un par vienbalsīgo kooptaciju (157. lpp.). Par nevienprātību attiecībā uz 1. § tur vēl nav ne vārda.

Savā brošūrā par aplenkuma stāvokli b. Martovs atzinis par vajadzīgu vēlreiz sevišķi sīki atcerēties savus statūtus. Viņš tur apgalvo, ka viņa statūti, kurus viņš arī tagad (1904. g. februārī — nav zināms, kas būs pēc mēnešiem trim) būtu gatavs parakstīt, atskaitot dažus maznozīmīgus sīkumus, „pieliekami skaidri izteikuši viņa negativās attiecības pret centralisma hipertrofiju" (IV lpp.). Šā projekta neiesniegšanu kongresam b. Martovs tagad izskaidro, pirmkārt, ar to, ka „ ,,Iskras“ audzināšana iepotējusi viņam nevērīgu izturēšanos pret statūtiem" (kad b. Martovam tas patīk, tad ,,Iskras“ vārds viņam nozīmē ne vairs šauru pulciņu sav-rupību, bet visizturētāko virzienu I Žēl tikai, ka ,,Iskras“ audzināšana triju gadu laikā nav iepotējusi b. Martovam nevērīgu izturēšanos pret anarehistisku frāzi, ar kuru inte-liģentiskā nepastāvība spējīga attaisnot kopīgi pieņemtu stalutu pārkāpšanu). Otrkārt, redziet, viņš, b. Martovs, vairījies „radīt kaut kādu disonanci tā organizatoriskā pamat-kodola taktikā, kāda bija ,,Iskra“ “. Cik varen sakarīgi tas iznākl Principiālajā jautājumā par oportunistisku 1. § formulējumu vai arī par centralisma liiperlrofiju 1). Martovs tā baidījās disonances (kas briesmīga tikai no visšaurākās pulciņu savrupības viedokļa), ka neatklāja savas domstarpības pat tādam kodolam kā redakcijai! Praktiskajā jautājumā par centru sastāvu b. Martovs no ,,Iskras“ organizācijas biedru vairākuma (šā īstā organizatoriskā pamat-kodola) votuma apelēja pie Bunda un rabočedjeļcu palīdzības. ,,Disonanci“ savās frāzēs, kuras pabāž pulciņu savrupību quasi redakcijas aizstāvēšanai, lai noliegtu „pulciņu savru pību“, kad jautājumu novērtē tic, kas visvairāk kompetenti, šo disonanci b. Martovs nemana. Viņam par sodu mēs citēsim pilnīgi visu viņa slatutu projektu, atzīmēdami no savas puses, kādus uzskatus un kādu hipertrofiju tas uzrāda^81:

Partijas statūtu projekts. — 1. Piederība partijā. — 1) Par piederīgu Krievijas sociāldemokrātiskajā strādnieku partijā skaitās katrs, kas, atzīstot tās programu, aktivi darbojas partijas orgānu kontrolē un to vadībā, lai realizētu tās uzdevumus. — 2) Biedra izslēgšanu no partijas par nodarījumiem, kas nav savienojami ar partijas interesēm, izlemj Centrālā Komiteja. [Motivētu spriedumu par izslēgšanu uzglabā partijas arehivā un uz pieprasījumu paziņo katrai partijas komitejai. CK lēmums par izslēgšanu pārsūdzams kongresā, ja to prasa divas vai vairākas komitejas]11... Ar iekavām es atzīmēšu acīm redzami bezsaturīgas Martova projekta tezes, kurās ne vien nav nekādas ,,idejas", bet arī nekāda noteikta nosacījuma vai prasības — līdzīgi nesalīdzināmajam aizrādījumam „statūtos", kur īsti jāuzglabā spriedums, vai arī atsaukšanās uz to, ka CK lēmumi par izslēgšanu (un nevis vispār visi un visādi viņas lēmumi?) pārsūdzami kongresā. Tā tieši ir frāzes hiper-Irofija vai arī īsts birokrātisks formalisms lieku, redzami nelietderīgu vai kavēklīgu punktu un paragrafu sacerēšanā. „ ... II. Vietējās komitejas. — ;t) Partijas pārstāvji tās vietējā darbā ir partijas komitejas..." (ir jauns, ir gudrs!) ,,...4) [Par partijas komitejām liek atzīts otrā kongresa brīdī pastāvošais kongresā reprezentēto komiteju sastāvs], — ā) Jaunas partijas komitejas ārpus tām, kas atzīmētas 4. §, ieceļ Centrālā Komiteja [kura vai nu atzīst par komiteju zināmās vietējās organizācijas esošo sastāvu, vai arī sastāda vietējo komiteju, pēdējo reformējot], 6) Komitejas papildina savu sastāvu kouplueijas ceļu. — 7) CK ir tiesības papildināt vietējās komitejas sastāvu ar tādu skaitu (viņai zināmu) biedru, kas lai sastādītu ne vairāk kā Va no visa zināmā sastāva...“ Kancelejiskuma paraudziņš: kāpēc, nc vairāk par Va? kāpēc viss tas vajadzīgs? kāda jēga šim ierobežojumam, kas nekā neierobežo, jo papildināšanu var atkārtot daudz reižu? ,,...8) [Gadījumā, ja vietējā komiteja izirusi vai arī represijās sagrauta" (t. i., nc visa paņemta?), „СК to atjauno"]... (jau vairs nerēķinoties ar 7. §? Bet vai b. Martovs neatrod līdzību starp 8. g un tiem Krievijas likumiem par godprātību, kuri pavēl darbdienās strādā!, bet svētku dienās atpūsties?) ,,...9) [Kārtējais partijas kongress var uzdot CK reformēt kaut kuras vietējās komitejas sastāvu, ja tās darbība atzīta par nesavienojamu ar partijas interesēm. Pēdējā gadījumā komiteja zināmā sastāvā atzīstama par atceltu un biedri viņas darbības vielā atbrīvoti no padotības^82 tai."]... Noteikums, kuru satur šis §, tikpat cildeni lietderīgs kā līdz šim laikam krievu likumos pastāvošais pants, kas nosaka: visiem un katram aizliegta žūpība. „ — 10) [Partijas vietējās komitejas vada visu partijas vietējo propagandas, aģitācijas un organizācijas darbu un cik spēdamas palīdz partijas CK un СО šiem orgāniem veicamo partijas kopīgo uzdevumu pildīšanā."] ... Uch! Visi svētie, kam gan viss tas vajadzīgs?... 11) [„Vietējās organizācijas iekšējo kārtību, savstarpējās attiecības starp komiteju un viņai padotām" (dzirdiet, dzirdiet, l>. Akselrod?) „grupām un šo grupu kompetences un autonomijas robežas" (bet vai tad kompetences robežas nav tas pats, kas autonomijas robežas?) „nosaka pati komiteja un paziņo CK un СО redakcijas zināšanai"] ... (Trūkums: nav pateikts, kur šie ziņojumi uzglabājami) ... „12) [Visām partijas grupām un atsevišķiem biedriem, kas padoti komitejām, ir tiesības prasīt, lai viņu domas un vēlēšanās jebkurā jautājumā tiktu paziņotas partijas CK un tās Centrālajiem Orgāniem]. — 13) Partijas vietējai komitejai no saviem ienākumiem jāatskaita CK kasē daļa, kāda tai uzlikta saskaņā ar sadalījumu, ko izdara CK. — III. Organizācijas aģitācijai citās (nekrievuj valodās. — 14) [Aģitācijai kādā no nekrievu valodām un to strādnieku organizēšanai, starp kuriem tādu aģitāciju piekopj, var dibināt atsevišķas organizācijas tais punktos, kur rodas nepieciešamība specializēt tādu aģitāciju un radīt līdzīgu organizāciju]. — 15) Jautājumu par to, ciktāl tāda vajadzība pastāv, izlemj partijas CK, bet strīdīgos gadījumos — partijas kongress". .. Paragrafa pirmā daļa lieka, ja ievēro statutu tālākos noteikumus, bet otrā daļa par strīdīgiem gadījumiem vienkārši smieklīga ... ,,16) [14. § minētās vietējās organizācijas savās speciālajās lietās autonomas, bet darbojas vietējās komitejas kontrolē un padotas tai, pie kam šās kontroles formas un organizatorisko attiecību normas starp vietējo komiteju un zināmo speciālo organizāciju nosaka vietējā komiteja"... (nu, paldies dievam I tagad nu redzams, ka nebija nekādas vajadzības tukšus salmus kult) ... „Attiecībā uz partijas vispārējām lietām tādas organizācijas darbojas kā komitejas vadītās organizācijas daļa.] — 17) [14. § minētās vietējās organizācijas var dibināt autonomu savienību savu speciālo uzdevumu sekmīgai veikšanai. Tādai savienībai var būt savi speciāli literāri un administratīvi orgāni; pie kam kā vieni, tā otri pakļauti partijas CK tiešai kontrolei. Tādas savienības statūtus izstrādā pati savienība, bet apstiprina partijas CK.] — 18) [17. § minētās autonomās savienības sastāvā var ietilpt arī partijas vietējās komitejas, ja tās, ievērojot vietējos apstākļus, nodarbojas galvenokārt ar aģitāciju zināmā valodā. Piezīme. Kā autonomas savienības sastāvdaļa tāda komiteja joprojām pastāv kā partijas komiteja"] ... (viss paragrafs ārkārtīgi derīgs un neparasti gudrs, bet piezīme vēl jo vairāk) ... ,,ltl) [Autonomās savienības sastāvā ielilpstošās vietējās organizācijas savā satiksmē ar tās centrālajiem orgāniem pakļautas vietējo komiteju kontrolei.] — 20) [Autonomo savienību centrālajiem literārajiem un administralivajiein orgāniem ir tādas pašas attiecības ar partijas CK kā partijas vidējām komitejām.) — IV. Centrālā Komiteja un partijas literārie orgāni. — 21) [Partiju tās visumā pārstāv viņas CK un literārie orgāni — politiskais un zinātniskais.] — 22) CK ir vispār visas partijas praktiskās darbības vadītāja; tā rūpējas par visu spēku pareizu izmantošanu un sadalīšanu; kontrolē visu partijas sastāvdaļu darbību; apgādā vietējās organizācijas ar literatūru; organizē partijas technisko aparatu; sasauc partijas kongresus. — 23) Partijas literārajiem orgāniem jāvada partijas idejiskā dzīve, jāpropagandē partijas programa un zinātniski un publicistiski jāveido sociāldemokrātijas pasaules uzskats. — 24) Visas partijas vietējās komitejas un autonomās savienības uztur tiešus sakarus tiklab ar partijas CK, kā arī ar partijas orgānu redakciju un periodiski informē tās par kustības un organizatoriskā darba gailu uz vietām. — 25) Partijas literāro orgānu redakciju iece| partijas kongress, un tā funkcionē līdz nākamajam kongresam. — 26) [Redakcija savās iekšējās lietās autonoma] un starplaikā starp diviem kongresiem tā var papildināt un mainīt savu sastāvu, par ko katrreiz ziņo CK. — 27) Visi paziņojumi, kas nāk no CK vai tās sankcionēti, uz CK pieprasījumu ievietojami partijas orgānā. — 28) CK, vienojoties ar partijas orgānu redakciju, dibina speciālās literārās grupas tādiem vai citādiem literārā darba veidiem. — 26) CK iecej partijas kongresā, un tā funkcionē līdz nākamajam kongresam. CK papildina savu sastāvu skaitā neaprobežotas kooptacijas ceļā, par ko tā katru reizi ziņo partijas centrālo orgānu redakcijai. — V. Partijas organizācija ārzemēs. — 30) Partijas organizācija ārzemēs pārzina propagandu ārzemēs dzīvojošo krievu vidū un sociālistisko elementu organizēšanu starp viņiem. Tās priekšgalā atrodas vēlēta administrācija. — 31) Partijas sastāvā ietilpstošām autonomām savienībām var būt savas nodaļas ārzemēs šo savienību speciālo uzdevumu sekmēšanai. Šīs nodaļas ietilpst kā autonomas grupas kopējās ārzemju organizācijas sastāvā. — VI. Partijas kongresi. — 32) Partijas augstākā instance ir tās kongress. — 33) [Partijas kongress nosaka partijas programu, statūtus un tās darbības vadošos principus; kontrolē visu partijas orgānu darbu un izšķir konfliktus to starpā.] — 34) Pārstāvniecība kongresā ir; a) visām partijas vietējām komitejām; b) visu partijas sastāvā ietilpstošo autonomo savienību centrālajiem administratīvajiem orgāniem; c) partijas CK un viņas centrālo orgānu redakcijai; d) partijas ārzemju organizācijai. — 35) Mandatu nodošana cilam pieļaujama, bet ar noteikumu, ka viens delegāts nereprezentētu vairāk kā trīs mandātus ar balss tiesībām. Pieļaujama mandata sadalīšana starp diviem pārstāvjiem. Imperatīvi mandati nav pieļaujami. — 36) CK atļauts pieaicināt kongresā ar padomdevēja balsi biedrus, kuru klātbūtne var būt noderīga. — 37) Jautājumos par partijas programas vai statutu grozīšanu vajadzīgs 3/3 klātesošo balsu vairākums; pārējos jautājumus izlemj ar vienkāršu vairākumu. — 38) Kongress skaitās pilntiesīgs, ja viņā reprezentēta vairāk nekā puse visu kongresa laikā pastāvošo partijas komiteju. — 39) Kongresu — pēc iespējas — sasauc pa diviem gadiem reizi. [Pastāvot no CK gribas neatkarīgiem šķēršļiem kongresa sasaukšanai šai termiņā, tā uz savu atbildību to atliek".]

Lasītājs, kam izņēmuma veidā būs pieticis pacietības izlasīt līdz galam šos tā dēvētos stabilus, droši vien neprasīs

no mums sevišķu iztirzājumu šādiem secinājumiem. Pirmais secinājums: statūti sirgst ar grūti ārstējamu ūdens kaiti. Otrais secinājums: īpašu niansi organizatoriskos uzskatos ka negativu attiecību pret centralisma hipcrtrofiju šajos statūtos saskatīt nav iespējams. Trešais secinājums: b. Martovs darījis visai saprātīgi, slēpdams no pasaules acīm (un no apspriešanas kongresā) vairāk nekā 87s9 savu slatutu. Mazliet oriģināli vienīgi tas, ka sakarā ar šo slēpšanu runā par atklātu seju.

h) DEBATES PAR CENTRALISMU PIRMS ŠĶELŠANĀS PASOS ISKRIEŠOS

Pirms pāriet pie patiesi interesantā un neapšaubāmi dažādu uzskatu nianses atsedzošā jautājuma par statutu 1. § formulējumu, apstāsimies vēl nedaudz pie tām īsajām vispārējām debatēm par statūtiem, kas aizņēma kongresa 14. un daļēji 15. sēdi. Šīm debatēm ir zināma nozīme tāpēc, ka tās norisinājās pirms ,,Iskras“ organizācijas pilnīgas sašķelšanās jautājumā par centru sastāvu. Turpretī vēlākās debates par statūtiem vispār un par kooptaciju it īpaši notika pēc mūsu šķelšanās ,,Iskras“ organizācijā. Dabiski, ka pirms šķelšanās mēs bijām spējīgi izteikt savus uzskatus objektivāk tai ziņā, ka apsvērumi bija mazāk atkarīgi no visus saviļņojušā jautājuma par CK personālo sastāvu. Biedrs Martovs, kā jau atzīmēju, pievienojās (157. lpp.) maniem organizatoriskajiem uzskatiem, atzīmēdams tikai divus domstarpību gadījumus sīkumos. Turpretī kā antiiskrieši, tā „centrs" tūdaļ uzsāka kara gājienu pret visa ,,Iskras“ organizatoriskā plāna abām pamatidejām (un tātad pret visiem statūtiem): ir pret centralismu, ir pret „diviem centriem". Biedrs Libers nosauca manus statūtus par „organizētu neuzticību", saskatīja divos centros decentrolismu (tāpat kā b. Popovs un Jegorovs). Biedrs Akimovs izteica vēlēšanos noteikt plašāku vietējo komiteju kompetences sfēru, starp citu, piešķirt tām pašām „tiesības mainīt savu sastāvu". „Nepieciešams dot tām lielāku rīcības brīvību... Vietējās komitejas jāievēlē zināmā apvidus aktīviem darbiniekiem, tāpat kā CK ievēlē visu Krievijas aklivo organizāciju pārstāvji. Bet, ja nevar pieļaut arī to, tad lai būtu aprobežots locekļu skaits, kurus vietējās komitejās ieceļ CK..(158.). Biedrs Akimovs, kā redzat, pasaka priekšā argumentu pret „centralisma hipertrofiju“, bet b. Martovs paliek kurls pret šiem auloritativajiem aizrādījumiem, iekām vēl sakāve jautājumā par centru sastāvu nav pamudinājusi viņu sekot Akimovam. Viņš paliek kurls pat tad, kad b. Akimovs pasaka viņam priekšā viņa paša slatutu ,,ideju“ (7. § — CK tiesību ierobežošana iecelt locekļus komitejās)! Biedrs Martovs toreiz vēl nevēlējās „diso-nanci“ ar mums un tāpēc pacieta disonanci ir ar b. Akimovu, ir ar sevi pašu... Toreiz pret „briesmīgo centralismu“ vēl karoja tikai tie, kam bija noteikti neizdevīgs ,,Iskras“ centralisms: karoja Akimovs, Libers,' Goldblats, viņiem uzmanīgi, piesardzīgi (tā, lai nenogrieztu sev atkāpšanās ceļu) sekoja Jegorovs (sk. 156. un 276. lpp.) utt. Toreiz vēl partijas milzīgam vairākumam bija skaidrs, ka tieši ,,Bunda“, grupas ,,.Tužnij rabočij“ utt. noslēgtības un pulciņu savrupī-bas intereses izraisa protestu pret centralismu. Starp cilu, ari tagad taču partijas vairākumam skaidrs, ka tieši ,,Iskras“ vecās redakcijas pulciņa savrupības intereses ir tās, kas rada viņas protestu pret centralismu ...

Ņemiet, piemēram, b. Goldblala runu (160. un 161. lpp.). Viņš karo pret manu „briesmīgo" centralismu, kas it kā novedot pie zemāko organizāciju „iznīcināšanas", kas „viss pārņemts no vēlēšanās piešķirt centram neaprobežotu varu, tiesību neaprobežoti iejaukties visās lietās", kas piešķir organizācijām „tikai vienu tiesību — bez kurnēšanas paklausīt tam, ko pavēlēs no augšas", utt. „Projekta radītais centrs atradīsies tukšā telpā, tā apkārtnē nebūs nekādas perifēri jas, bet vienīgi kaut kāda amorfa masa, kurā kustēsies viņa izpildu aģenti". Tā taču uz mata tāda pati viltota f ražai tūba, ar kādu pēc savas sakāves kongresā mūs sāka pacienāt Martovi un Akselrodi. Smējās par „Bundu", kurš, karodams pret mūsu centralismu, pats savās mājas piešķir centram vēl noteiktāk nospraustas neaprobežotas tiesības (kaut vai, piemēram, uzņemt vai izslēgt biedrus, pat nepielaist delegatus kongresos). Smiesies, iepazīdamies ar lielu, arī par mazākuma vaimanām, kurš kliedz pret centralismu un pret statūtiem tad, kad tas palicis mazākumā, un nekavējoties atbalstās uz statūtiem, tiklīdz nokļuvis vairākumā.

Arī jautājumā par diviem centriem grupējums izpaudās skaidri: pretī visiem iskriešiem nostājies gan Libers, gan

V. I. Ļeņina rokraksta • •Solis uz priekšu. divi soli atpakaļ" 71. lappuse. — īsini. к. 1 Samazina Is

Akimovs (kurš pirmais uzvilka tagad iemīļoto akselrodiski inartovisko dziesmu, ka Padomē СО dominē pār CK), gan Popovs, gan Jegorovs. No tām organizatoriskajām idejām, kuras vienmēr attīstīja vecā ,,Iskra“ (un kurām vārdos bija izteikuši savu piekrišanu b. Popovi un Jegorovil), divu centru plāns bija loģisks secinājums. Ar grupas „Južnij Rabočij** plāniem, ar paralēla populārā organa radīšanas plāniem, to pārvēršot par faktiski dominējošo orgānu, nebija saskaņojama vecās ,,Iskras“ politika. Lūk, kur pamats tai pirmajā mirklī dīvainajai pretrunai, ka par vienu centru, t. i., par it kā lielāku centralismu, nostājas visi antiiskrieši un viss purvs. Protams, bija (sevišķi purvā) arī tādi delegāti, kuri diezin vai skaidri saprata, pie kā novedīs un automātiski jānoved grupas ,,.Tužnij Rabočij" organizatoriskajiem plāniem, bet uz antiiskriešu pusi viņus bīdīja jau pati viņu nenoteiktā un uz sevi nepaļāvīgā daba.

No iskriešu runām Sajās (priekš iskriešu sašķelšanās notikušajās) debatēs par statūtiem sevišķi ievērojamas b. Martova („pievienošanās*4 manām organizatoriskajām idejām) un Trocka runas. Pēdējais atbildēja b. Akimovam un b. Li-beram tā, ka šī atbilde ar katru savu vārdu atmasko visu „mazākuma** pēckongrcsa izturēšanās un pēckongresa teoriju liekulīgumu. „Statūti, — sacīja viņš (b. Akimovs), — nepietiekami precizi nosaka CK kompetenču sfēru. Es nevaru būt vienis pratis ar viņu. Tieši otrādi, šī definicija ir preciza un nozīmē: ciktāl partija ir viena vesela vienība, nepieciešams nodrošināt to ar kontroli pār vietējām komitejām. Biedrs Libers teica, ka statūti ir, lietojot manu izteicienu, „organizēta neuzticība**. Tas pareizi. Bet šo izteicienu es tiku lietojis attiecībā uz ,,Bunda“ pārstāvju ieteiktajiem statūtiem, kuri bija partijas vienas daļas „organizēta neuzticība** pret visu partiju. Turpretim mūsu statūti** (tad šie statūti bija ,,mūsu“, līdz sakāvei jautājumā par centru sastāvu!) „ir partijas organizēta neuzticība pret visām tās daļām, t. i., kontrole pār visām vietējām, rajonu, nacionālajām un citām organizācijām" (158.). Jā, mūsu statūti Se raksturoti pareizi, un šo raksturojumu biežāk atcerēties mēs ieteiktu ļaudīm, kas tagad pūlas ar mierīgu sirdsapziņu iestāstīt, ka tas ir ļaunprātīgais vairākums, kas izdomājis un nodibinājis „organizētās neuzticības** jeb, kas ir tas pats, „aplenkuma stā-vokļa“ sistēmu. Pietiek, ja salīdzina minēto runu ar runām

Ārzemju ligas kongresā, lai dabūtu politiskas bezraksturības paraudziņu, paraudziņu tam, kā mainījušies Martova un Ko uzskati atkarībā no tā, vai bijusi runa par viņu pašu vai svešu zemākās kategorijas kolēģiju.

i) STATUTU PIRMAIS PARAGRAFS

Mēs jau minējām tos dažādos formulējumus, kuru dēl kongresā iedegās interesantas debates. Šīs debates aizņēma gandrīz divas sēdes un noslēdzās ar divām vārdiskām balsošanām (visa kongresa laikā, ja nemaldos, bija tikai astoņas vārdiskas balsošanas, pie kurām ķērās vienīgi sevišķi svarīgos gadījumos, ievērojot milzīgo laika zaudējumu, ko prasīja šīs balsošanas). Neapšaubāmi, bija aizkustināts principiāls jautājums. Kongresa interese par debatēm bija milzīga. Balsošanā piedalījās visi delegāti, — kas mūsu kongresā (kā kurā katrā lielā kongresā) bija retums un savukārt liecināja par strīda dalībnieku ieinteresētību.

Kāda gan, jājautā, bi ja strīdīgā jautājuma būtība? Es jau kongresā teicu un pēc tam ne vienreiz vien atkārtoju, ka „nebūt neuzskatu mūsu domstarpības (attiecībā uz 1. §) par tik ievērojamām, ka no tām būtu atkarīga mūsu partijas dzīvība vai nāve. Slikta statūtu punkta dēj mēs nebūt vēl neiesim bojā!“ (250.)[83]. Šī domstarpība pati par sevi, kaut arī tā atsedz principiālās nianses, nekādi nevarēja radīt tādu nevienprātību (faktiski, atklāti runājot, tādu šķelšanos), kāda radās pēc kongresa. Bet katra maza domstarpība var kļūt liela, ja uz to pastāv, ja to izvirza pirmajā vietā, ja ķeras pie visu šās domstarpības sakņu un atzarojumu meklēšanas. Katra maza domstarpība var iegūt milzīgu nozīmi, ja tā kļūst par sākuma punktu pavērsienam uz zināmiem maldīgiem uzskatiem un ja jaunu un papildu domstarpību dēļ šie maldīgie uzskati savienojas ar anarchistisku rīcību, kura noved partiju pie šķelšanās.

Tieši tā bija arī šai gadījumā? Samērā nelielā domstarpība par 1. § ieguvusi tagad milzīgu nozīmi, jo tieši tā kļuva pavērsiena punkts uz mazākuma oportunistisko dziļdomību un uz anarchistisko fražainību? (sevišķi Ligas kongresā, bet vēlāk arī jaunās ,,īskras“ slejās). Tieši tā ievadīja to iskriešu mazākuma koaliciju ar antiiskriešiem un purvu, kura galīgi izkristalizējās noleiktās formās vēlēšanu laikā un kuru nesaprotot nav iespējams saprast ari galvenās kardinālās domstarpības jautājumā par centru sastāvu ^Martova un Aksel-roda mazā kļūda attiecībā uz pirmo § bija maza plaisa mūsu traukā-(kā es izteicos Ligas kongresā). Varēja sasiet trauku ciešāk ar nāves mezglu (un nevis nāves cilpu, kā bija izklausījies Martovam, kurš Ligas kongresa laikā bija tuvu histērijai). Varēja virzīt visas pūles uz to, lai plaisu palielinātu, lai trauku saplēstu. Ar boikotu un tamlīdzīgiem anarehistis-kiem centīgo martoviešu soļiem iznāca tieši pēdējais. Domstarpībai par pirmo paragrafu bija ne maza loma jautājumā par centru vēlēšanām, bet -Martova sakāve šai jautājumā pamudināja viņu uz „principiālu cīņu“ ar rupji mechanis-kiem un pat skandaloziem (runas Krievijas revolucionārās sociāldemokrātijas Ārzemju ligas kongresā) līdzekļiem.»

Tagad, pēc visiem šiem notikumiem, jautājums par pirmo § tādā kārtā ieguvis milzīgu nozīmi un mums jābūt pilnīgā skaidrībā ir par grupējumu raksturu kongresā, balsojot par šo §, un, — kas vēl nesalīdzināmi svarīgāk, — par to, kāds raksturs īstenībā tām niansēm uzskatos, kuras iezīmējās vai sāka iezīmēties pie pirmā §. Tagad, pēc lasītājiem zināmiem notikumiem, jautājums jau nostādīts šādā veidā: vai Martova formulējumā, ko aizstāvēja Akselrods, atspoguļojās viņa (vai viņu) nepastāvība, svārstība un politiskā nenoteiktība, kā es izteicos partijas kongresā (333.), viņa (vai viņu) novirzīšanās žoresismā un anarclīismā, kā domāja Pļechanovs Ligas kongresā (Ligas 102. u. c. prot.)? Vai arī manā formulējumā, ko aizstāvēja Pļechanovs, atspoguļojās centralisma nepareiza, birokrātiskā, formalistiska, pompa-duriska, nesocialdemokratiska izpratne? 'Oportunisms un anarchisms vai arī birokrātisms un formalisms? — tā nostādīts jautājums tagad, kad mazā nevienprātība kļuvusi liela. Un mums jāpatur vērā tieši šī, — notikumu mums visiem uzspiestā, vēsturiski dotā — es teiktu, ja tas neizklausītos pārāk skaļi, — jautājuma nostādne, apspriežot pēc būtības argumentus par un pret manu formulējumu.

Sāksim šo argumentu iztirzāšanu ar kongresa debašu aualizi. Pirmā, b. Jegorova runa interesanta tikai ar to, ka viņa attiecība (non liquet, man vēl nav skaidrs, es vēl nezinu, kur taisnība) ļoti raksturīga daudzu delegātu attiecībai,

J Ч

kuriem nebija viegli orientēties tiešām jaunā, diezgan sarežģītā un detaļā jautājumā. Nākamā, b. Akselroda runa jau lūlīt stāda jautājumu principiāli. Tā ir pirmā principiālā, pareizāk pat teikt, vispārjtirmā b. Akselroda runa kongresā, un grūti atzīt viņa debiju ar daudzināto „profesoru" par sevišķi izdevušos. „Es domāju, — teica b. Akselrods, — ka mums vajagunorobežot jēdzienus — partija un organizācija.[84]-Bet šeit šos divus jēdzienus sajauc. Šī sajaukšana ir bīstama". Tāds ir pirmais arguments pret manu formulējumu. Aplūkojiet viņu tuvāk. Ja es saku, ka partijai jābūt organizāciju^84 sumai (un ne vienkārši aritmētiskai sumai, bet kompleksam), vai tad tas nozīmē, ka es „sajaucu" jēdzienus partija un organizācija? Protams, nē. Ar to es izsaku pilnīgi skaidri un precizi savu vēlēšanos,[84]savu prasību, lai partija kā šķiras priekšpulks būtu kaut kas iespējami vairāk organizēts, lai partija uzņemtu sevī tikai tādus elementus, kas pieļauj kaut minimumu organizētības: Gluži otrādi, mans oponents sajauc partijā organizētos elementus ar neorganizētajiem, tādus, kas ļaujas vadīties, ar tādiem, kas neļaujas, pirmrindniekus ar nelabojami atpalikušajiem, jo atpalikušie, kas labojami, var iestāties organizācijā. Lūk, šī sajaukšana tiešām bīstama. Biedrs Akselrods tālāk atsaucas uz „stingri konspiratīvajām un centralistiskajām organizācijām pagātnē" („Zemļa i voļa" un „Narodnaja voļa"): ap tām, lūk, „grupējusies vesela rinda personu, kas nav sastāvējušas organizācijā, bet tā vai citādi tai palīdzējušas un skaitījušās partijas biedri... Šis princips ar vēl lielāku stingrību jāieved sociāldemokrātiskajā organizācijā". Še, lūk, mēs arī esam nonākuši pie^84viena no jau-

lājuma kodoliem: vai tiešām „šis princips" ir sociāldemokrātisks, — princips, kas atjauj saukties par partijas biedriem tiem, kuri nevienā partijas organizācijā nesastāv, bet tikai „tā vai citādi tai palīdz"?iUn Pļeclianevs deva uz šo jautājumu vienīgo iespējamo atbildi: „Akselreds nepamatoti atsaucās uz 70. gadiem. Toreiz pastāvēja labi organizēts un lieliski disciplinēts centrs, ap to grupējās viņa radītās dažādu kategoriju organizācijas, bet tas, kas bija ārpus šīm organizācijām, bija chaoss, anarchija. Elementi, kas sastādīja šo chaosu, saucās par partijas biedriem, tomēr lieta ar to nevis ieguva, bet zaudēja.» Mums vajag nevis atdarināt 70. gadu nnnrchiju, bet izsargāties no tās". Tātad „šis princips", kuru b. Akselreds gribēja ieteikt kā sociāldemokrātisku, patiesībā ir'anarchistisks princips.' Lai to atspēkotu,«vajag parādīt kontroles, vadības, disciplinas iespējamību ārpus organizācijas, vajag parādīt, ka nepieciešams, lai „chaosa elementiem" tiklu piešķirts partijas biedra nosaukums.*Biedra Martova formulējuma aizstāvji neparādīja un nevarēja parādīt ne vienu, ne otru. Biedrs Akselreds izvēlējās piemēru par „profesoru, kas uzskata sevi par sociāldemokrātu un to paziņo". Lai izteiktu līdz galam šajā piemērā ietverto domu,

I). Akseiredam būtu bijis tālāk jāpasaka: vai paši organizētie sociāldemokrāti atzīst šo profesoru par sociāldemokrātu? Šo tālāko jautājumu”neizvirzīdams, b. Akselreds pameta savu argumentāciju pusceļā. Tiešām, viens no diviem. Vai nu organizētie sociāldemokrāti atzīst mūs interesējošo profesoru par sociāldemokrātu, — un tādā gadījumā kāpēc lai viņi to neuzņemtu vienā vai otrā sociāldemokrātiskā organizācijā? Tikai tādas uzņemšanas gadījumā profesora „paziņojumi" saskanēs ar viņa darbiem, nebūs tukšas frāzes (kādas pārāk bieži ir profesoru paziņojumi). Vai arī organizētie sociāldemokrāti profesoru par sociāldemokrātu neatzīst, — un tādā gadījumā aplam, nejēdzīgi un kaitīgi doPviņarfTtiesību lietot goda pilno un atbildīgo partijas biedra nosaukumu. Jautājums tātad grozās tieši ap organizācijas principa konsekventu realizēšanu vai ari ap sajukuma un anarehijas kanonizēšanu.

■ Vai nu mēs ceļam partiju, dibinoties uz to jau radīto un saliedēto sociāldemokrātu kodolu, kas radījis, teiksim, partijas kongresu un kam jāpaplašina un jāvairo visvisādas partijas organizācijas, vai arī mums pietiek ar mierinošu frāzi, ka visi palīdzētāji ir partijas biedri?, „Ja mēs pieņemsim»

15 7. sčj.

Ļeņina formulu, — turpināja h. Akselrods. — tad mēs izmetīsim pār bortu daļu cilvēku, kas, kaut arī nevar tikt uzņemti tieši organizācijā, tomēr ir partijas biedri^11. Jēdzienu sajaukums, ko b. Akselrods gribēja pārmest man, šeit pilnīgi skaidri redzams pie viņa paša: viņš pieņem jau kā faktu, ka visi palīdzētāji ir partijas biedri, kamēr tieši par to jau notiek strīds un oponentiem vēl jā pierāda tāda tulkojuma nepieciešamība un derīgums. Kāds gan saturs šai no pirmā acumirkļa briesmīgajai frāzei: izmest pār bortu?XJa par partijas biedriem atzīst tikai tādu organizāciju biedrus, kuras atzītas par partijas organizācijām, tad cilvēki, kas nevar ,,tieši“ iekļauties nevienā no partijas organizācijām, taču var strādāt kādā nepartejiskā organizācijā, kas partijai pieslienasSPar izmešanu pāri bortam kā par atstumšanu no darba, no līdzdalības kustībā tātad nevar bill ne runas. Tieši otrādi.Vjo stiprākas būs mūsu partijas organizācijas, kas apvieno sevī patiesus sociāldemokrātus, jo mazāk svārstību un nepastāvības būs partijas iekšienē, toties jo plašāka, daudzpusīgāka, bagātāka un auglīgāka būs partijas ietekme uz viņai tuvu stāvošiem, viņas vadāmiem strādnieku masu elementiem/ Nevar taču sajaukt partiju kā strādnieku šķiras priekšpulku ar visu šķiru. Ret tieši pie tāda (mūsu oportunistiskajam ekonomismam vispār raksturīga) sajaukuma nonāk b. Akselrods, sacīdams: „Mēs, protams, vispirms radām partijas visaktīvāko elementu organizāciju, revolucionāru cīnītāju organizāciju, bet mums, ja mēs esam šķiras parti ja, japadomā par to, lai neatstātu ārpus partijas ļaudis, kas apzinīgi, kaut arī varbūt ne gluži aklivi, pieslienas šai partijai^11. Pirmkārt,•‘■sociāldemokrātiskās strādnieku partijas aktivo elementu skaitā nebūt neietilps vienīgi revolucionāru organizācijas, bet vesela rinda strādnieku organizāciju, kas atzītas par partijas organizācijām/ OtrkārtjGiiz kāda īsti iemesla, uz kādas loģikas pamata no tā fakta, ka mēs esam šķiras partija, varēja rasties secinājums, ka nav vajadzīgs šķirot partijā sastāvošos no tiem, kas partijai pieslienas? Gluži pretēji: tieši tāpēc, ka pastāv atšķirības apzinības līmenī un aktivitātes pakāpē, nepieciešama atšķirība saistības pakāpē ar partiju. Mēs esam šķiras partija, un tāpēc (jandrīz visai šķirai (bet kara laikā, pilsoņu kara laikmetā, arī pilnīgi visai šķirai) jārīkojas mūsu partijas vadībā, jāpiekļaujas mūsu partijai cik iespējams ciešāk,- bet būtu maņilovisms un ..astē vilkšanās^11 domāt, ka ka«l kad, kapitālismam pastāvot, gandrīz visa šķira vai visa šķira spējīga pacelties līdz sava priekšpulka, savas sociāldemokrātiskās partijas apzinībai un aktivitātei.[85]- Vēl neviens saprātīgs sociāldemokrāts nav šaubījies, ka kapitālisma apstākļos pat arodorganizācijas (kas primitīvākas, vieglāk pieejamas neattīstīto slāņu apzinībai) nav spējīgas aptvert gandrīz visu vai visu strādnieku šķiru.[85]Vienīgi mānīt sevi, aizvērt acis mūsu grandiozo uzdevumu priekšā, sašaurināt šos uzdevumus — lūk, ko nozīmētu aizmirst starpību starp priekšpulku un visām masām, kas tiecas pie tā, aizmirst priekšpulka pastāvīgo pienākumu celt augšup aizvien plašākus un plašākus slāņus līdz šā priekšpulka līmenim. Tieši tāda acu aizvēršana un aizmiršana ir starpības izdzēšana starp tiem, kas pieslienas, un tiem, kas sastāv, starp apzinīgajiem un aktivajiem — un atbalstītājiem.

Atsaukties uz to, ka mēs esam šķiras partija, lai attaisnota organizatorisko izplūdumu, lai attaisnota organizācijas un dezorganizacijas sajaukšanu — nozīmē atkārtot Nadježdina kļūdu, kas sajauca „filozofisko un socialvēslurisko jautājumu par kustības „saknēm^1' „dziļumā^11 ar techniski organizatorisko jautājumu^11 („Ko darīt?11, 91. lpp.)[85]. Tieši šo ar b. Akselroda vieglo roku palaisto sajaukumu desmitiem reižu pēc tam atkārtoja runātāji, kas aizstāvēja b. Martova formulējumu. ,,.!o plašāk būs izplatīts partijas biedra nosaukums, jo labāk", - saka Martovs, tomēr nepaskaidrodams, kāds gan labums no tā, ka plaši izplatīts nosaukums, kas neatlaist saturam. Vai var noliegt, ka kontrole pār partijas organizācijā nesastāvošiem biedriem ir fikcija? Plaša fikcijas izplatīšanās ir kaitīga un nevis derīga. „Mēs varam tikai priecāties, ja katrs streikotājs, katrs demonstrants, atbildot par savu rīcību, varēs pasludināt sevi par partijas biedru^11 (239. lpp.). Tiešām? Katram streikotājam jābūt tiesībai pasludināt sevi par partijas biedru f Ar šo tēzi b. Martova kļūda tūdaļ kļūst par absurdu, noniecinot socialdemokra-tismu līdz streikismam, atkārtojot Akimovu nelaimīgos piedzīvojumus, Mēs varam tikai priecāties, ja sociāldemokrātijai izdodas vadīt katru streiku, jo sociāldemokrātijas tiešs un neapšaubāms pienākums ir vadīt visas proletariātā šķiras cīņas izpausmes, un streiks ir viena no šās cīņas dziļākajām

un visvarenāka jām izpausmēm. Bet mēs vilksimies astē, ja pieļausim identificēt lādas pirmatnējas, ipso facto^86 ne vairāk kā tredjunistiskas cīņas formas ar vispusīgu un apzinīgu sociāldemokrātisku cīņu.[86] Mēs oportunistiski sankcionēsim apzinātu viltojumu, ja dosim katram streikotājam tiesību „pasludināt sevi par partijas biedru", jo tāds „pasludinājums" lielā vairumā gadījumu būs nepatiess.' Mēs sāksim ieaijāt sevi ar maņiloviskiem sapņiem, ja iedomāsimies iegaT^1 vol sev un citiem, ka katrs streikotājs var būt sociāldemokrāts un sociāldemokrātiskās partijas biedrs, pastāvot tai bezgalīgajai sadrumstalotībai, apspiestībai un notrulinātībai, kas pie kapitālisma nenovēršami kā slogs gulsies uz ļoti un ļoti plašiem „neapmācīto", nekvalificēto strādnieku slāņiem.

» Tieši „streikotāja“ piemērā sevišķi skaidri redzama starpība starp revolucionāro cenšanos sociāldemokrātiski vadīt katru streiku un starp oportunislisko frāzi, kas pasludina par partijas biedru katru streikotāju.'Mēs esam šķiras partija, ciktāl mēs darbos sociāldemokrātiski vadām gandrīz visu vai pat visu proletariāta šķiru; bet vienīgi Akimovi no tā var secināt, ka mums vārdos jāidentificē partija ar šķiru.

„Es nebaidos sazvērnieciskas organizācijas", tai pašā runā sacīja b. Martovs, — bet, viņš piemetināja, „sazvērnieciskai organizācijai no mana viedokļa ir jēga tikai tiktāl, ciktāl to aptver plaša sociāldemokrātiskā strādnieku partija" (239. lpp.). Precizi izsakoties, vajadzēja teikt: ciktāl to aptver plaša sociāldemokrātiskā strādnieku kustība. Arī tādā veidā b. Martova teze ir ne vien neapstrīdama, tā ir tiešs truisms. Es apstājos pie šā punkta tikai tāpēc, ka no b. Martova truisma turpmākie runātāji 'iztaisī ja ļoti izplatītu un ļoti vulgāru argumentu, ka Ļeņins it kā gribot „aprobežot visu partijas biedru skaitu ar sazvērnieku skaitu"? So secinājumu, kurš var radīt tikai smaidu, taisīja ir b. Posadovskis, ir b. Popovs, bet, kad to uztvēra Martinovs un Akimovs, tā īstais raksturs, proti, oportunistiskas frāzes raksturs, k|uva pilnīgi skaidrs. Patlaban šo pašu argumentu jaunajā „Iskrā" attīsta b. Akselrods, lai iepazīstinātu lasītāju publiku ar jaunās redakcijas jaunajiem organizatoriskajiem uzskatiem. Jau kongresā, pašā pirmajā sēdē, kurā apsprieda jautājumu par 1. §, es ievēroju, ka oponenti grib izmantot šādu lētu ieroci, un

tāpēc savā runā brīdināju (240. Ipp.): «Nav jādomā, ka partijas organizācijām jābūt tikai profesionālu revolucionāru organizācijām. Mums vajadzīgas visdažādākās visāda veida, pakāpju un nokrāsu organizācijas, sākot ar ļoti šaurām un konspiralivām un beidzot ar ļoti plašām, brīvām; lose Orga-nisationen“. Tā tiktāl pašu acīm redzama, pati par sevi saprotama patiesība, ka es uzskatīju par lieku pie tās uzkavēties. Bet, ievērojot tagadējos laikus, kad mēs esam ļoti ļoti daudzējādā ziņā atvilkti atpakaļ, nākas „atkārtot vecās patiesības" arī šeit. Tādam atkārtojumam sniegšu dažus izrakstus no „Ko darīt?'1 un no „Vēstules biedram^11:

... „Aļeksejevam un Miškinam, Chalturinam un Zeļabovam līdzīgu korifeju pulciņam pieejami politiskie uzdevumi šā vārda vispatiesākā, vispraktiskākā nozīmē, pieejami taisni tāpēc un par tik, par cik viņu kvēlie sludinājumi rod atbalsi inasā, kas stichiski mostas, par cik viņu kfīsājošo enerģiju uztver un atbalsta revolucionārās šķiras enerģija11^87.[87]Lai mēs būtu sociāldemokrātiskā partija, jāpanāk tieši šķiras atbalsts. Nevis partijai jāaptver sazvērnieciska organizācija, kā domāja b. Martovs, bet revolucionārajai šķirai — proletariātam jāaptver partija, kas ietver sevī ir sazvērnieciskas, ir nesa-zvērnieciskas organizācijas. J

...,'Ekonomiskās cīņas strādnieku organizācijām jābūt arodnieciskām organizācijām.' Katram strādniekam sociāldemokrātam iespējami jāsekmē un aktivi jāstrādā šajās organizācijās... I3et nebūt nav mūsu interesēs prasīt, lai par „cechu^11 biedrību biedriem varētu būt tikai sociāldemokrāti: tas sašaurinātu mūsu ietekmes apmērus uz masu. Cechu biedrībā lai piedalās katrs strādnieks, kas saprot nepieciešamību apvienoties cīņai pret uzņēmējiem un valdību. Pats cechu biedrību mērķis būtu nesasniedzams, ja tās neapvienotu visus, kam pieejama kaut vai tikai šī viena elementārā izpratnes pakāpe, ja šīs cechu biedrības nebūtu ļoti plašas organizācijas. Unf jo plašākas šīs organizācijas, jo plašāka būs arī mūsu ietekme uz tām, ietekmējot tās ne vien ar ekonomiskās cīņas „sticlīisko^11 attīstību, bet arī ar biedrības sociālistisko locekļu tiešu, apzinīgu iedarbību uz biedriem" (86. Ipp.)[88]. Turklāt jāsaka, ka arodbiedrību piemērs sevišķi

raksturīgs strīdīgā 1. § jautājuma novērtēšanai. Ka šīm biedrībām jāstrādā sociāldemokrātisko organizāciju „kontrolē un vadībā", — par to starp sociāldemokrātiem nevar būt divu domu. Bet piešķirt uz šā pamata visiem tādu biedrību biedriem tiesības pasludināt sevi" par sociāldemokrātiskās partijas biedriem — būtu acīm redzama aplamība un draudētu ar divējādu ļaunumu: sašaurināt cechu kustības apmērus un vājināt strādnieku solidaritāti uz šā pamata, — no vienas puses. No otras puses, tas atvērtu sociāldemokrātiskās partijas durvis izplūdumam un svārstīgumam. Vācijas sociāldemokrātijai reiz nācās atrisināt līdzīgu jautājumu konkrētā nostādnē, kad izcēlās pazīstamais incidents ar Hainburgas mūrniekiem, kas strādāja uz akordu^8”. Sociāldemokrātijā ne brīdi nevilcinājās no sociāldemokrātā viedokļa atzīt slreiklauzību par negodīgu rīcību, t. i., atzīt streiku vadīšanu, to atbalstīšanu par savu sirds lietu, bet tajā pašā laikā viņa tikpat noteikti noraidīja prasību identificēt partijas intereses ar cechu biedrību interesēm, uzlikt partijai atbildību par atsevišķu biedrību atsevišķiem pasākumiem.

-Partijai jācenšas un viņa centīsies ieviest savu garu. pakļaut savai ietekmei cechu biedrības, bet tieši šāS ietekmes interesēs viņai jāatšķir šo biedrību pilnīgi sociāldemokrātiskie (sociāldemokrātiskā partijā sastāvošie) elementi no nepilnīgi apzinīgajiem un nepilnīgi politiski aktivajiem, bet nevis jāsajauc vieni ar otriem, kā grib b. Akselrods. •

... „Viskonspiratīvāko funkciju centralizācija revolucionāru organizācijā nevājinās, bet padarīs bagātāku darbības plašumu un saturīgumu lielam daudzumam citu organizāciju, kas domātas plašai publikai un tāpēc iespējami mazāk noformētas un iespējami mazāk konspiratīvas: gan

strādnieku arodbiedrībām, gan strādnieku pašizglītības un nelegālās literatūras lasīšanas pulciņiem, gan sociālistiskajiem, kā ari demokrātiskajiem pulciņiem visos citos iedzīvotāju slāņos u. t. jpr., u. t. jpr. Tādi pulciņi, biedrības un organizācijas nepieciešamas visur vislietākajā skaitā, ar visdažādākajām funkcijām, bet aplam un kaitīgi sajaukt tos ar revolucionāru cīnītāju organizāciju, izdzēst robežas starp tiem^1'... (96. lpp.)[89]. No šās izziņas redzams, cik nevietā b. Martovs man atgādināja, ka revolucionāru cīnītāju orga-nizacija jāaptver plašām strādnieku organizācijām. Es aizrādīju uz to jau brošūrā ,.Ko darīt?"', bet „VĒSTULE biedram" attīstīju šo ideju konkrētāk. Rūpnīcu pulciņi, — es tur rakstīju, — „mums ir sevišķi svarīgi: taču-viss galvenais kustības spēks ir strādnieku organizētība lielajās rūpnīcās, jo lielās rūpnīcas (un fabrikas) ietver sevī nc tikai pēc skaita pārsvarā esošo, bet vēl vairāk pēc ietekmes, attīstības, cīņas spējām pārsvarā esošo strādnieku šķiras daļu^90 Katrai rūpnīcai jābūt mūsu cietoksnim... Rūpnīcas apakškomitejai jā-cenšas aptvert visa rūpnīca, iespējami lielāka strādnieku daļa ar visvisādu pulciņu (vai aģentu) tīklu... Visām grupām. pulciņiem, apakškomitejām utt. jābūt tādā pašā stāvoklī kā komitejas iestādēm vai komitejas filialnodaļām.

• Vienas no tām tieši izteiks savu vēlēšanos iestāties Krievijas sociāldemokrātiskajā strādnieku partijā un, ja komiteja tās apstiprinās, iestāsies tanī. uzņemsies (komitejas uzdevumā vai ar to vienojoties) zināmas funkcijas, apņemsies paklausīt partijas orgānu rīkojumiem, iegūs visu partijas biedru tiesības. tikN atzītas par tuvākajiem komitejas locekļu kandidātiem uti? Citas neietilps KSDSP, darbojoties kā pulciņi, kurus nodibinājuši partijas biedri vai kuri pieslienas tai vai citai partijas grupai utt." (17. un 18. Ipp.)[90]. Manis pasvītrotie vārdi sevišķi skaidri rāda. ka mana i. § formulējuma ideja pilnīgi izteikta jau ..VĒSTULE biedram".# Noteikumi par iestāšanos partijā šeit tieši norādīti, proti: 1) zināma organizētības pakāpe un 2) partijas komitejas apstiprināšana.[90] Lappusi tālāk es piemēra pēc aizrādu uz to, kādām grupām un organizācijām un aiz kādiem apsvērumiem jātiek (vai nav jātiek) uzņemtām partijā: „Iznēsātāju grupai jāpieder pie KSDSP un jāpazīst zināms skaits tās biedru un tās amata personu. Grupai, kas pētī arodnieciskos darba apstākļus un izstrādā arodniecisku prasību veidus, nav obligati jāpieder pie KSDSP. Studentu, oficieru, kalpotāju grupai, kuri nodarbojas ar pašizglītību, piedaloties vienam vai diviem partijas biedriem, dažreiz pat nepavisam nav jāzina par viņa piederību pie partijas utt." (18. un 19. Ipp.)[91].

Lūk, jums vēl materials jautājumā par „atklāto seju"! Kamēr b. Martova projekta formula nemaz nepieskaras pat

partijas attiecībām pret organizāciju, — es turpat vai gadu pirms kongresa aizrādīju, ka vienām organizācijām jāietilpst partijā, citām — ne. „VĒSTULE biedram" jau skaidri saskatāma manis kongresā aizstāvētā ideja. Uzskatāmi lietu varētu attēlot šādā veidā.*' Pēc organizētības pakāpes vispār* un organizācijas konspirācijas stāvokļa sevišķi var izšķirt, piemēram, šādas kategorijas: 1) revolucionāru organizācijas; 2) strādnieku organizācijas, iespējami plašākas un dažādākas (es aprobežojos ar aizrādījumu uz strādnieku šķiru vien, uzskatot pašu par sevi saprotamu, ka šeit zināmos apstākļos ietilpst arī zināmi cilu šķiru elementi). Šīs divas kategorijas sastāda partiju. Tālāk, 3) strādnieku organizācijas, kas pieslienas partijai; 4) strādnieku organizācijas, kas nepieslienas partijai, bet kas taktiski pakļaujas tās kontrolei un vadībai; 5) strādnieku šķiras neorganizētie elementi, kas arī, vismaz šķiras cīņas asu izpaudumu gadījumos, daļēji pakļaujas sociāldemokrātijas vadībai» Tā. lūk, apmēram lieta tēlojas no mana viedokļa. '-No b. Martova viedokļa turpretī partijas robežas paliek pilnīgi nenoteiktas, jo „katrs streikotājs" var „pasludināt sevi par partijas biedru"* Kāds no šā izplūduma labums? „Nosaukuma" plaša izplatīšana. Tā kaitīgums tas, ka ieviešas dezorganizējošā šķiras un partijas sajaukšanas ideja.

Mūsu izvirzīto vispārējo tēžu ilustrācijai pametīsim vēl visumā skatu uz kongresa tālākajām debatēm par 1. §. Biedrs Brokers (b. Marlovam par prieku) izsakās par manu formulējumu, bet viņa savienība ar mani atšķirībā no b. Akimova savienības ar Martovu izrādās dibināta uz pārpratumu. Biedrs Brukers „nemierā ar visiem statūtiem un visu viņu garu" (239. Ipp.) un aizstāv manu formulu kā ļHimatn „Kabočeje Djelo" piekritējiem vēlamam demokrātismam. Biedrs Brukers vēl nav pacēlies līdz tam viedoklim, ka politiskā cīņā reizēm nākas izvēlēties mazāko ļaunumu; b. Brukers nav ievērojis, ka aizstāvēt demokrātismu tādā kongresā kā mūsējais ir veltīgi. Biedrs Akimovs izrādījās tālredzīgāks. Viņš nostādīja jautājumu pilnīgi pareizi, atzīdams, ka „biedrs Martovs un biedrs Ļeņins strīdas par to, kāds (formulējums) labāk sasniedz viņu kopējo mērķi" (252. Ipp.). „Es un Brukers, — viņš turpina, — gribam izvēlēties to, kas mazāk sasniedz mērķi. Šai ziņā es izvēlos Martova formulējumu". Un b. Akimovs vaļsirdīgi paskaidroja, ka viņš uzskata „pašu viņu mērķi“ (t. i., Pļechanova, Martova un manu mērķi — vadošas revolucionāru organizācijas radīšanu) par „nerealizējamu un kaitīgu^11; viņš, tāpat kā b. Martinovs^92, aizstāv ekonomistu ideju, ka „revolucionāru organizācija^ nav vajadzīga. Viņš „droši tic, ka dzīve tomēr ielauzīsies mūsu partijas organizācijā neatkarīgi no tā, vai jūs aizsprostosit lai ceļu ar Martova vai ar Ļeņina formulu^11. Pie šās „dzīves astiskās^11 izpratnes nebūtu vērts apstāties, ja mēs to nesastaptu arī pie b. Martova. Biedra Martova otrā runa (245. Ipp.) vispār tik interesanta, ka ir vērts to sīki iztirzāt.

Pirmais b. Martova arguments: partijas organizāciju kontrole pār organizācijās nesastāvošiem partijas biedriem „realizējama, ciktāl komitejai, uzdodot kādam zināmu funkciju, ir iespējams tai sekot^11 (245. Ipp.). Šī teze visai raksturīga, jo tā, ja tā var izteikties, „atklāj^11, kam vajadzīgs un kam īstenībā kalpos Martova formulējums: inteliģentiem vienpatņiem vai strādnieku grupām un strādnieku masām. Lieta tā, kawespejams divējāds Martova formulas tulkojums:

1) „pasludināt sevi“ (paša b. Martova vārdi) par partijas biedru liesība katram, kas kādas tās organizācijas vadībā tai personīgi regulāri palīdz; 2) par partijas biedru katrai viņas organizācijai tiesību atzīt katru, kas tās vadībā tai personīgi regulāri palīdz.[92] Tikai pirmais tulkojums tiešām dod „katram streikotājam^11 iespēju saukties par partijas biedru, un tāpēc arī tikai tas tūlīt iekaroja Liberu, Akimovu un Marti-novu sirdi. Bet šis tulkojums jau ir, kā redzams, frāze, jo tad šeit būs ietilpināma visa strādnieku šķira un zudīs starpība starp partiju un šķiru; par „katra streikotāja^11 kontroli un vadību var runāt tikai „simboliski^11. Lūk, kāpēc ari l>. Martovs savā otrajā runā tūdaļ novirzījās uz otro tulkojumu (kaut gan, iekavās runājot, noraidot Kostiēa rezolūciju, kongress to tieši noraidījis, 255. Ipp.): komiteja uzdos funkcijas un sekņs lo izpildīšanai. Tādi speciāli uzdevumi nekad, protams, nebūs realizējami attiecībā uz strādnieku masu, uz tūkstošiem proletāriešu (par kuriem runā b. Akselrods un b. Martinovs), tie, lūk, visbiežāk tiks attiecināti liesi uz tiem profesoriem, ko pieminēja b. Akselrods, tiem ģimnāzistiem, par kuriem rūpējās b. Libers un b. Popovs (241. lpp.), uz lo revolucionāro jaunatni, uz kuru atsaucās b. Akselrods savā otrajā runā (242. lpp.). Vārdu sakot, vai nu b* Martova formula paliks nedzīvs burts, tukša frāze, vai arī tā kalpos lielāko liesu un gandrīz vienīgi „inteliģentiem, kas caur un cauri piesūkušies ar buržuāzisko individuālismu“ un nevēlas iestāties organizācijā* Vārdos Martova formula aizstāv plašu proletariāta slāņu intereses; patiesībā šī formula kalpos buržuāziskās inteliģences interesēm, kura vairās no proletāriskās disciplinas un organizācijas. Neviens neņemsies noliegt, ka inteliģence kā moderno kapitālistisko sabiedrību īpašs slānis visumā raksturojama tieši ar individuālismu un disciplinas un organizācijas nespēju (sal. kaut vai zināmos Kautska rakstus par inteliģenci); ar to, starp citu. šis sabiedriskais slānis neizdevīgi atšķiras no proletariāta: ar to, starp citu, izskaidrojama tā inteliģentiskā nevarība un svārstība, kas tik bieži liek sevi proletariātam sajust, un šī inteliģences īpašība ir cieši saistīta ar tās parastajiem dzīves apstākļiem, viņas izpeļņas apstākļiem, kuri ļoti daudzējādā ziņā tuvojas sī к buržuāziskās eksistences apstākļiem (darbs pa vienam vai ļoti sīkos koleklivos uti.). Nav nejaušība, beidzot, arī tas, ka tieši b. Martova formulas aizstāvjiem nācās izvirzīt kā piemērus profesorus un ģimnāzistus!.Strīdos par 1. § neuzstājās vis plašas proletāriskās cīņas aizstāvji pret radikāli sazvērnieciskas organizācijas aizstāvjiem, kā domāja b. Martinovs un Akselrods, bet buržuāziski inteli-ģentiska individuālismā piekritēji sadūrās ar proletāriskās orr/anizacijas un disciplinas piekritējiem.

Biedrs Popovs teica: „Visur Pēterburgā, tāpat Nikolajevā vai Odesā, pēc šo pilsētu pārstāvju apliecinājuma, ir desmitiem strādnieku, kuri izplata literatūru, piekopj mutvārdu aģitāciju un kuri nevar būt organizācijas biedri. Viņus var pierakstīt organizācijā, bet par biedriem uzskatīt nevar" (241. lpp.). Kāpēc viņi nevar būt organizācijas biedri? tas palika b. Popova noslēpums. Es iepriekš jau citēju no „Vēstules biedram" vietu, kas rāda. ka tieši visu tādu strādnieku (simtiem un ne desmitiem) ietilpināšana organizācijās ir iespējama un nepieciešama, pie kam daudzas jo daudzas no šinī organizācijām var ietilpt un tām jāielilpsl partijā.

Otrs b. Martova arguments: „Ļeņinam partijā nav citu organizāciju, izņemot partijas organizācijas^1*... Pilnīgi pareizi!.....Manuprāt, turpretim tādām organizācijām jā

eksistē. Dzīve rada un vairo organizācijas ātrāk, nekā mēs paspēsim tās ietilpināt savas profesionālo revolucionāru kaujinieciskās organizācijas hierarchijā**... Tas divējādā ziņā nepareizi: l)o„dzīve“ vairo daudz mazāk revolucionāru lietišķu organizāciju, nekā mums vajadzīgs, nekā to prasa strādnieku kustība; 2) mūsu partijai jābūt ne tikai revolucionāru organizācijai, bet arī daudzu strādnieku organizāciju bierarchijai •.. „Ļeņins domā, ka CK apstiprinās partijas nosaukumu tikai tām organizācijām, kas būs pilnīgi drošas principiālā ziņā. Bet )>. Brukers labi saprot, ka dzīve (sic!) prasīs savu un CK. lai neatstātu ārpus partijas lielu daudzumu organizāciju, būs spiesta tās legalizēt, neraugoties uz lo ne visai drošo raksturu: tāpēc arī b. Brukers pievienojas Ļeņinam**... Lūk, jau tiešām astiska „dzīves** izpratne! Protams,4 ja CK katrā ziņā sastāvētu no ļaudīm, kas nevadās no savām domām, bet no tā, ko teiks citi (sk. incidentu ar OK), tad „dzīve** panāktu ,,savu“ tajā nozīmē, ka visvairāk atpalikušie partijas elementi gūtu virsroku (kā tas notika ari tagad, kad no atpalikušajiem elementiem izveidojās partijas „mazākums").*Bet nevar uzrādīt nevienu pārdomātu iemeslu, kas spiestu saprātīgu CK uzņemt partijā „nedrošus** elementus. Tieši ar šo atsaukšanos uz „dzīvi**, kas „vairojot** nedrošus elementus, b. Martovs īsti uzskatāmi parāda sava organizatoriskā plāna oportunistisko raksturu!... „Es turpretim domāju. — viņš turpina, — ja tāda organizācija (ne visai droša) ar mieru atzīt partijas programu un partijas kontroli, tad mēs varam to uzņemt partijā, nepadarot viņu ar to par partijas organizāciju. Es uzskatītu par lielu partijas triumfu, ja, piemēram, kāda „neatkarīgo** savienība nolemtu, ka tā atzīst sociāldemokrātijas viedokli un tās programu un iestājas partijā, kas tomēr nenozīmē, ka mēs ietilpinām savienību partijas organizācijā**... Lūk,«līdz kādam juceklim noiet Martova formula: nepartejiskas organizācijas, kas ietilpst partijā! Iedomājieties tikai viņa schemu: partija = 1) revolucionāru organizācijas -j- 2) strādnieku organizācijas, kas atzītas par partijas organizācijām, -f-

3) strādnieku organizācijas, kas nav atzītas par partijas organizācijām (lielāko tiesu no „neatkarīgajiem"), + 4) vien-patņi, kas izpilda dažādas funkcijas, profesori, ģimnāzisti utt. -f- 5) „katrs streikotājs41^93 Šim ievērojamam plānam blakus var nostādīt vienīgi b. Libera vārdus: „Mūsu uzdevums, ne tikai organizēt organizāciju (!!), mēs varam organizēt un mums jāorganizē partija" (241. Ipp.). .lā, protams, mēs to varam darīt, un mums tas jādara, bet tam vajadzīgi nevis bezsaturīgi vārdi par „organizāciju organizēšanu"," bet tieša prasība partijas biedriem, lai viņi faktiski darītu organizēšanas darbu^93 Runāt par „partijas organizēšanu" un ar partijas vārda aizsegu aizstāvēt visvisādu neorganizētību un visādu sajukumu — nozīmē runāt tukšus vārdus.

„Mūsu formulējums, — saka b. Martovs, — izteic centienus pēc tā, lai starp revolucionāru organizāciju un masu būtu daudzas organizācijas". Nebūt ne. Tieši šos patiesi obligatos centienus Martova formula neizteic, jo tā nestimulē organizēšanos, nesatur prasību > organizēties, neatdala organizēto no neorganizētā. Tā dod vienīgi tikai nosaukumu^93, un šai gadījumā nevar neatcerēties b. Akselroda vārdus: „Ne ar kādiem dekretiem nevar aizliegt viņiem (revolucionārās jaunatnes pulciņiem u. t. jpr.) un atsevišķām personām saukt sevi par sociāldemokrātiem“ (svēta patiesībai) „un pat uzskatīt sevi par partijas da]u“... lūk, tas jau neapšaubāmi nepareizi!* Liegt saukties par sociāldemokrātu nevar un nav iemesla, jo šis vārds tieši izsaka vienīgi pārliecības sistēmu, bet nevis noteiktas organizatoriskas attiecības. Aizliegt atsevišķiem pulciņiem un personām „uzskatīt sevi par partijas da]u“ var, un 1as jādara, kad šie pulciņi un personas kaitē partijas lielai, to demoralizē vai dezorganizē.'#Būtu smieklīgi runāt par partiju kā veselu vienību, kā politisku lielumu, ja viņa nevarētu „ar dekrētu aizliegt" pulciņam „uzskatīt sevi par" veselā ,,da|u“I Un kādēļ gan tādā gadījumā nosacīt kārtību un noteikumus izslēgšanai no partijas? Biedrs Akselrods uzskatāmi novadījis līdz absurdam b. Martova pamatkļūdu: viņš šo kļūdu pat pacēlis līdz oportunistiskas teorijas augstumiem, piemetinādams: „Ļeņina formulējumā 1. § ir tiešā principiālā pretrunā ar pašu proletariāta sociāldemokrātiskās partijas būtību (!!), ar tās uzdevumiem" (243. Ipp.). Tas nozīmē ne vairāk un ne mazāk kā: ja izvirza partijai augstākas prasības nekā šķirai, tad tas ir principiālā pretrunā ar pašu proletariāta uzdevumu būtību. Nav jābrīnās, ka Aki movs ar visu krūti nostājās par tādu teoriju.

Patiesības labā jāatzīmē, ka b. Akselrods, kurš tagad grib pārvērst šo kļūdaino formulējumu, kas noteikti sveras uz oportunismu, par kodolu jauniem uzskatiem, — kongresā, gluži otrādi, izrādīja gatavību „pakaulēties", teikdams: „Bet es jūtu, ka laužos vaļējās durvīs"... (es to jūtu arī jaunajā „Iskrā") ... „jo b. Ļeņins ar saviem perifērijas pulciņiem, kas skaitās partijas organizācijas da|as, nāk pretī manai prasībai". .. (un ne vien ar perifērijas pulciņiem, bet arī ar visāda veida strādnieku biedrībām: sal. prot. 242. Ipp. no

1). Strachova runas un iepriekš citētos izrakstus no „Ko darīt?" un „Vēstules biedram") ... „Atliek vēl atsevišķas personas, bet arī te varētu vēl pakaulēties". Es atbildēju b. Aksel-rodam, ka, vispārīgi runājot, neesmu pret pakaulēšanos, un man tagad jāpaskaidro, kādā nozīmē tas bija teikts. Tieši attiecībā uz atsevišķām personām, visiem šiem profesoriem, ģimnāzistiem u. c. es vismazāk būtu gatavs piekāpties; bet, ja bija ierosinātas šaubas attiecībā uz strādnieku organizācijām, fad es būtu piekritis (lai gan iepriekš pierādīju šo šaubu pilnīgu nepamatotību)[94]papildināt savu 1. tj ar piezīmi, piemēram, šādā veidā: «ļ,Strādnieku organizācijas, kas atzīst Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas programu un statulus, jāuzņem partijas organizācijās iespējami lielākā skaitā".[94]- Protams, tādam vēlējumam, stingri ņemot, nav vietas statūtos, kuriem jāaprobežojas ar juridiskiem formulējumiem, bet paskaidrojošos komentāros, brošūrās (un es jau aizrādīju, ka jau sen pirms statūtiem es savās brošūrās tādus paskaidrojumus sniedzu), tomēr tādā piezīmē vismaz nebūtu ne ēnas no nepareizām, dezorganizēt spējīgām domām, ne ēnas no oportunistiskiem spriedumiem^94 un „anarchistiskām koncepcijāmkādas neapšaubāmi satur 1». Martova formulējums.

Pēdējais izteiciens, ko minu pēdiņās, pieder b. Pavlovičam, kurš biedru „bezatbildību un pašiem sevis ieskaitīšanu partijā" ļoti pareizi pieskaitīja anarchismnm. „Pārtulkots vienkāršā valodā", — izskaidroja b. Pavlovičs manu formulējumu b. Liberam, — tas nozīmē: „ja gribi būt partijas biedrs, tev ne tikai platoniski vien jāatzīst ari organizatoriskas at-liecības". Lai cik vienkāršs šis „tulkojums", tas, izrādījās, tomēr nebija lieks (kā to pierādīja notikumi pēc kongresa) ne vien dažādiem šaubīgiem profesoriem un ģimnāzistiem, |»et ari visīstākajiem partijas biedriem, augšgala ļaudīm... Ne mazāk pareizi b. Pavlovičs aizrādīja uz pretrunu starp b. Martova formulu un to neapstrīdamo zinātniskā sociālismā tēzi, kuru tik neveiksmīgi citēja tas pats b. Martovs. „Mūsu partija ir neapzinīgā procesa apzinīga izpaudēja". Tieši tā. Un tieši tāpēc nepareizi tiekties pēc tā. lai ..katrs streikotājs" varētu saukt sevi par partijas biedru, jo. ja „katrā streikā" ne tikai sticlii.ski izpaustos varenais šķiras instinkts un šķiru cīņa, kas neizbēgami ved uz sociālo revolūciju, bet šis process izpaustos apzinīgi, tad ... tad vispārējais streiks nebūtu anarchistiska frāze, tad mūsu partija tūlīt un uzreiz segtu visu strādnieku šķiru un tātad uzreiz likvidētu arī visu buržuāzisko sabiedrību..’; Partijai, lai tā faktiski būtu apzinīga izpaudēja, jāprot izstrādāt tādas organizatoriskas attiecības, kuras nodrošinātu zināmu apzinīguma līmeni un sistemātiski šo līmeni celtu augšup.',.Ja jau iet Martova ceļu, — teica b. Pavlovičs, — tad vispirms jāizmel punkts par programas atzīšanu, jo, lai atzītu programu, nepieciešams to apgūt un saprast... Programas atzīšanu nosaka diezgan augsts politiskās apziņas līmenis". Mēs nekad nepieļausim, ka sociāldemokrātijas atbalstīšanu, līdzdalību viņas vadītā cīņā mākslīgi ierobežotu vienalga ar kādām prasībām (apgūt, saprast u. c.), jo pati šī līdzdalība jau ar savas „neatzīst" oportunistu organizāciju, tad vienīgi personu rakstura dēļ, bet šīs personas, ja tās kā politiskas individualitātes zināmas, na\ lūstamas, viņas var dabūt projām ar vispārēju parlijas boikotu. Tas pareizi tikai attiecībā uz lieiu gadījumiem, kad vajadzīgs dabūt projām no partijas (un arī tad pareizi pa pusei, jo organizēta partija dabūs projām ar balsošanu un nevis ar boikotu). Tas pilnīgi nepareizi attiecībā uz daudz biežākiem gadījumiem, kad aplam būtu dabūt projām, kad vajag vienīgi kontrolēt. Kontroles nolūkos CK var tīši ar zināmiem noteikumiem ieskaitīt partijā ne visai drošu, bet darba spējīgu organizāciju ar nolūku, lai to pārbaudītu, lai mēģinātu virzīt to uz īsto ceļu, lai ar savu vadību paralizētu tās daļējos nošķiebienus utt. Tāda ieskaitīšana nav bīstama, ja vispār netiek pieļauta „sevis ierakstīšana“ partijas sarakstos. Tāda ieskaitīšana bieži būs lietderīga atklātai un atbildīgai, kontrolei pakjautai kļūdainu uzskatu un kļūdainas taktikas noskaidrošanai (un apspriešanai). „Bet, ja juridiskām definicijām jāatbilst faktiskām attiecībām, tad biedra Ļeņina formula noraidāma", saka Troekis un atkal runā kā oporlunisls. Faktiskās attiecības nav nedzīvas, liet dzīvo un attīstās. Juridiskās definīcijas var atbilst šo attiecību progresīvai attīstībai, bet var arī (ja šīs definicijas sliktas) „atbilst" regresam vai sastingumam. Martova „gadījums" ir taisni šis pēdējais gadījums.

norises faktu vien pacel ir apzinīgumu, ir organizatoriskos instinktus, bet. ja-mēs esam apvienojušies partijā plānveidīgam darbam, mums jāparūpējas par šās plānveidības nodrošināšanu.

Ka b. Pavloviča brīdinājums attiecībā uz programu izrādījās vietā, tas atklājās tūlīt, tai pašā sēdē. Biedrs Akimovs un Libers, kuri panāca b. Martova formulējuma pieņemšanu^95, tūdaļ atklāja savu īsto dabu, pieprasīdami (254. un 255. lpp.), ka arī programu (sastāvēšanai par „biedru" partijā) vajadzīgs atzīt tikai platoniski, tikai tās „pamattēzēs". „Biedra Akimova priekšlikums pilnīgi lopisks no b. Martova viedokļa", — atzīmēja b. Pavlovičs. Diemžēl, no protokoliem nav redzams, cik balsu apvienoja šis Akimova priekšlikums, — droši vien, ne mazāk par septiņām (piecas bun^95 distu, Akimova un Brukera). Un tieši septiņu delegātu aiziešana no kongresa pārvērta (antiiskriešu, „centra" un martoviešu) „kompakto vairākumu", kas sāka izveidoties sakarā ar statutu 1. § apspriešanu, par kompaktu mazākumu! Tieši septiņu delegātu aiziešana panāca priekšlikuma noraidīšanu par vecās redakcijas apstiprināšanu, šo it kā rupjāko „pēctecības" tiesību pārkāpšanu „Iskras" vadībā! Bet oriģinālais septiņnieks bija vienīgais „Iskras" glābiņš un „pēctecības" ķīla: šai septiņniekā ietilpa bundisti, Akimovs un Brukers, t. i., tieši tie delegāti, kas balsoja pret motioiem „Iskras" atzīšanai par Centrālo Orgānu, tieši tie delegāti, kuru oportunismu desmitiem reižu atzinis kongress un atzina, starp citu, Martovs un Pļechanovs jautājumā par 1. § mīkstināšanu programas atzīšanas ziņā. „Iskras" „pēctecība" antiiskriešu aizsardzībā! — šeit mēs nonākam pie pēc-kongresa traģikomēdijas ievadījuma.

* [95]

*

Balsu sagrupējams statūta pirmā § jautājamā atklāj gluži tāda paša rakstura parādību kā incidentā ar valodu vienlīdzības tiesībām: vienas (aptuveni) ceturtās daļas nošķelša-nās no iskricšu vairākuma dod iespēja uzvarēt anliiskrie-šiem, kuriem seko ,,cenlrs“. Protams, arī šeit ir atsevišķas balsis, kas jauc pilnīga ainas harmoniju, — tādā lielā sanāksmē kā mūsu kongress nenovēršami rodas dala „mežonīgo", kas nejauši nokļūst te vienā, te otrā pusē, it īpaši tādā jautājumā kā pirmais §, kar domstarpību īstais raksturs vēl tikai sāka izveidoties un daudzi vienkārši nepaguva nākt skaidrībā (jo jautājums nebija iepriekš literatūrā iztirzāts). Vairākuma iskrieši zaudēja piecas balsis (Rasovu an Karski ar divām balsīm katra an Ļcnski ar viena balsi); turpretim viņiem pievienojās viens antiiskrietis (Brakers) un trīs no centra (Medvedevs, Jegorovs un Carevs); sanāca kopā 23 balsis (24 — 5 + 4), par vienu balsi mazāk nekā galīgajā sagrupējamā vēlēšanās. Vairākumu Martovam deva anti-iskrieši, no kuriem septiņi bija par viņu un viens par mani (arī no „centra" septiņi bija par Martovu, trīs par mani). Sāka veidoties tā iskricšu mazākuma koalicija ar antiiskrie-šiem un „centru", kura izveidoja kompaktu mazākumu kongresa beigās un pēc kongresa ,‘klaxiava un Akselroda politiskā kļūda pirmā § formulējumā un sevišķi šā formulējuma aizstāvēšanā, sperot neapšaubāmu soli uz oportunismu un anarehistisko individuālismu, atklājās tūdaļ un sevišķi spilgti,'izlietojot brīvo un atklāto kongresa arēnu, atklājās ar to, ka vismazāk noteiktie un vismazāk principiāli konsekventie elementi uzreiz virzīja visus spēkus tās plaisas, tās sūces paplašināšanai, kāda izrādījās revolucionārās sociāldemokrātijas uzskatos. Tas, ka kongresa kopējā darbā piedalījās ļaudis, kas organizatoriskajā laukā atklāti tiecās pēc dažādiem mērķiem (sk. Akimova runu), tūdaļ pamudināja mūsu organizatoriskā plāna un mūsu statutu principiālos pretiniekus atbalstīt b. Martova un b. Akselroda kļūdas.'Iskrieši, kas arī šai jautājumā palika uzticīgi revolucionārās sociāldemokrātijas uzskatiem, izrādījās mazākumā. Šis apstāklis ārkārtīgi svarīgs, jo bez tā noskaidrošanas pilnīgi neiespējami saprast tiklab cīņu par statutu detaļām, kā arī cīņu par Centrālā Organa un Centrālās Komitejas personālo sastāvu. *

16 7. sēj.

j) NEVAINĪGI CIETUŠIE NO NEPATIESAS APSŪDZĪBAS OPORTUNĪSMA

ļekām pāriet pie tālākām debatēm par statūtiem, nepieciešams pieskarties kongresa laikā notikušām ,,Iskras“ organizācijas atsevišķām sēdēm, lai noskaidrotu mūsu domstarpības jautājumā par centrālo iestāžu personālo sastāvu. Pēdējā un pati svarīgākā no šīm četrām sēdēm notika tūlīt pēc balsošanas par statulu pirmo §, — tādējādi šajā sēdē notikusī ,,Iskras“ organizācijas sašķelšanās izrādījās gan chronolo-ģiski, gan loģiski turpmākās cīņas iepriekšējais nosacījums.

,,Iskras“ organizācijas atsevišķās sēdes^96 sākās drīz pēc incidenta ar OK, kurš deva iemeslu apspriest jautājumu par iespējamām CK locekļu kandidatūrām. Pats par sevi saprotams, ka imperativo mandatu atcelšanas dēļ šīm sēdēm piemita vienīgi padomdevējs, nevienu nesaistošs raksturs, tomēr to nozīme bija milzīga. CK vēlēšanas radīja ievērojamas grūtības delegātiem, kam nebija zināmi ne ,,Iskras“ organizācijas konspirativie vārdi, ne iekšējais darbs — tās organizācijas, kura bija radījusi partijas faktisko vienību, realizējusi to praktiskās kustības vadību, kas kļuva par vienu no ,,Iskras“ oficiālās atzīšanas motiviem. Mēs jau redzējām, ka iskriešu vienības gadījumā viņiem bija pilnīgi nodrošināts prāvs, līdz 3/6, vairākums kongresā, un visi delegāti to ļoti labi saprata. Visi iskrieši tieši arī gaidīja, lai ,,lskras“ organizācija nāktu ar noteikta CK personālā sastāva ieteikumu, un neviens šās organizācijas biedrs neiebilda ne vārda pret CK sastāva iepriekšējo apspriešanu tajā, neviens neieminējās par visa OK sastāva apstiprināšanu, t. i., viņas pārvēršanu par CK, neieminējās pat par apspriedi ar visu OK sastāvu attiecībā uz CK kandidātiem. Arī šis apstāklis ārkārtīgi raksturīgs, un visai svarīgi to iegaumēt, jo tagad martovieši pēc notikušā centīgi aizstāv OK, ar to tikai simto un tūkstošo reizi pierādīdami savu politisko bezraksturību^97. Kamēr vēl šķelšanās (-(Mitru sastāva dēļ nebija vienojusi Martovu ar Akimo-vicm, — kongresā visiem bija skaidrs tas, par ko no kongresa protokoliem un no visas ,,Iskras“ vēstures viegli pārliecināties katram objektivam cilvēkam, proti: ka OK bija galvenokārt komisija kongresa sasaukšanai, komisija, kas ar nolūku bija sastādīta no dažādu nokrāsu pārstāvjiem, bundistus neizslēdzot; turpretim visu īsto partijas organizatoriskās vienības radīšanas darbu veica ar saviem spēkiem .Iskras" organizācija (jāpatur vērā arī tas, ka kongresā pilnīgi nejauši iztrūka vairāku OK locekļu — iskriešu kā arestu, tā arī citu „neatkarīgu" apstākļu dēļ). ,,Iskras“ organizācijas sastāvs, kas bija kongresā, jau minēts b. Pavloviča brošūrā (sk. viņa „Vēstuli par il kongresu", 13. Ipp.)70.

Karsto debašu gala iznākums ,,īskras“ organizācijā bija divas balsošanas, kuras jau esmu minējis „VĒSTULE redakcijai". Pirmais votums: „ar deviņām balsīm pret četrām, trim atturoties, noraidīta viena no Martova atbalstītajām kandidatūrām". Liktos, kas var būt vienkāršāks un dabiskāks par tādu faktu: ar visu sešpadsmit kongresā piedalījušos ,,Iskras‘, organizācijas biedru kopīgu piekrišanu apspriež jautājumu par iespējamām kandidatūrām un ar balsu vairākumu noraida vienu no b. Martova kandidatūrām (proti, b. Šteina kandidatūru, kā tagad nenociešoties jau izpļāpājis arī pats b. Martovs „Aplenkuma stāvokļa" 69. Ipp.)? Mēs taču arī uz partijas kongresu sanācām, starp citu, tieši tai nolūkā, lai apspriestu un izšķirtu jautājumu par to, kam pasniegt „diriģenta zizli", un mūsu kopīgais partijas biedru pienākums bija veltīt šim dienas kārtības punktam visnopietnāko uzmanību, izšķirt šo jautājumu, raugoties no pašas lietas interešu un nevis no „mietpilsoniskā maiguma" viedokļa, kā pēc tam pilnīgi pareizi izteicās b. Rusovs. Protams, apspriežot kongresā jautājumu par kandidātiem, nevarēja nepieskarties arī zināmām personīgām īpašībām, nevarēja neizteikt savu piekrišanu vai nepiekrišanu*, sevišķi neoficiālā un šaurā

slavināt un augstprātīgi ignorēt organizāciju, kas viņam devusi man-dalul Var galvot, ka analoģisks fakts nebūs sastopams nevienas paliesi sociāldemokrātiskās un patiesi slrādnieciskas partijas vēsturē.

* Biedrs Martovs Ligā rūgti žēlojās par manu aso pretuzstāšanos, nemanīdams secinājuma, ka viņa žēlabas vēršas pret viņu pašu. Ļeņins, lietojot viņa izteicienu, — izturējies traki (Ligas protokolu 63. Ipp.). Pareizi. Viņš aizcirtis durvis. Tiesa. Ar savu izturēšanos (otrajā vai

16'

sapulcē, Un jau IJgas kongresā es brīdināju, ka aplam ir uzskatīt nepiekrišanu kandidatūrai par kaut ko „apkaunojošu" (Ligas prot. 49. lpp.), aplam rīkot „scēnu" un radīt histēriju par to, kas ietilpst tiešā partijas pienākuma izpildīšanā — izraudzīt amatpersonas apzinīgi un piesardzīgi. Bet mūsu mazākumam tieši te sākās uguns pakulās, viņi pēc kongresa sāka brēkt par „reputācijas graušanu" (Ligas prot. 70. Ipp.) un presē iegalvot plašajai publikai, ka b. Šteins bijis toreizējās OK „galvenais darbinieks" un ka viņš nepamatoti apsūdzēts par „kaut kādiem velnišķīgiem plāniem" („Aplenkuma stāvoklis", 09. lpp.). Nu, vai tā nav histērija, ja sakarā ar piekrišanu vai nepiekrišanu kandidātiem brēc par „reputācijas graušanu"? Vai tā nav ķilda, kad, cietuši sakāvi tiklab „Iskras" organizācijas atsevišķā sapulcē, kā arī oficiālā, augstākā partijas sanāksmē, kongresā, ļaudis pēc tam sāk sūdzēties atklāti uz ielas un rekomendē godājamai publikai neatzītos kandidātus kā „galvenos darbiniekus"? — ja ļaudis pēc tam uztiepj partijai savus kandidātus šķelšanas un kooptacijas pieprasīšanas ceļā? Piesmakušajā ārzemju atmosfērā mums tiktāl sajukuši politiskie jēdzieni, ka b. Martovs vairs neprot atšķirt partijas pienākumus no pulciņu savruplbas un onkuļu būšanas! Tas droši vien būs birokrātisms un formalisms — domāt, ka kandidātu jautājuma apspriešanai un izšķiršanai vieta tikai kongresos, kur delegāti sapulcējas, lai apspriestu vispirms svarīgus principiālus jautājumus, kur sanāk kopā kustības pārstāvji, kas spējīgi būt objektivi jautājumā par personām, kas var (un kam ir pienākums) izšķirošās balss nodošanai pieprasīt un savākt par kandidātiem visas ziņas, kur piešķirt zināmu vietu strīdiem par diriģenta zizli ir dabiski un nepieciešami. Šā birokrātiskā un formalisti.skā uzskata vietā pie mums tagad nodibināti citi tikumi: mēs pēc kongresiem runāsim pa labi un pa kreisi par lvana Ivaniča politisko apbedīšanu, par lvana

trešajā ,.Iskras“ organizācijas sēdē) viņš radījis sašutumu sapulcē palikušajos biedros. Patiesība. Bet kāds gan no tā secinājums? Tikai tāds, ka mani argumenti strīda jautājumos būtībā bija pārliecinoši un apstiprinājās kongresa gailu. Tiešām, ja kopā ar mani galu galā no sešpadsmit ,,Iskras“ organizācijas locekļiem tomēr izrādījās deviņi, tad skaidrs, ka tas noticis, nevērojot kaitīgos asumus, pretēji tiem. Tātad, ja nebūtu bijis ,,asumu“, varbūt vēl vairāk nekā deviņi būtu bijuši manā pusē. Tātad argumenti un fakti bija toties pārliecinošāki, jo lielāks „sašutums" tiem bija jāatsver.

ISikiforoviča reputācijas graušanu; kandidātus rekomendēs brošūrās lādi vai citādi literati un pēc tam, sitot sev pie krūtīm, varizejiski apgalvos: ne pulciņš, bet partija... Lasītāja publika, tā, kas kāra pēc skandāliem, izsalkumā ris šos sensacionālos jaunumus, ka tas un tas, lūk, pēc paša Martova apliecinājuma, bijis galvenais OK darbinieks^98. ŠI lasītāja publika daudz labāk spējīga apspriest un izšķirt jautājumu nekā tādas formalistiskas iestādes kā kongresi ar viņu rupji inechaniskajiem lēmumiem ar balsu vairākumu... Jā, vēl lieli aizrobežas ķildu Augeja staļļi būs jāizmēž mūsu īstajiem partijas darbiniekiem!

Otrs ,,Iskras“ organizācijas balsojums: „ar desmit balsīm pret divām, četrām atturoties, pieņem piecu kandidātu sarakstu (CK sastāvā), kurā pēc mana priekšlikuma iekļauts viens neiskriešu elementu lideris un viens iskriešu mazākuma lideris“[99]. Šis balsojums visai svarīgs, jo tas skaidri un neapstrīdami pierāda, cik melīga pēc tam ķildu atmosfērā izaugusī tenkošana, it kā mēs būtu gribējuši padzīt no partijas vai atstumt neiskriešus, it kā vairākums būtu vēlējis tikai ar vienas kongresa puses balsīm no vienas puses kandidātiem u. tml. Viss tas — kaila nepatiesība. Manis minētais nobalsojums rāda, ka ne vien no partijas, bet pat ari no CK neiskriešus mēs neatstūmām, bet devām saviem oponentiem visai ievērojamu mazākumu. Visa lieta bija tā, ka viņi gribēja dabūt vairākumu un, kad šī kautrā vēlēšanās nepiepildījās, v iņi sacēla skandālu, pilnīgi atteikdamies piedalīties centros. Ka patiesība pretēji b. Martova apgalvojumiem Ligā bija taisni tāda, tas redzams no sekojošās vēstules, kuru mums, iskriešu vairākumam (un pēc septiņu aiziešanas — kongresa vairākumam), drīz pēc statutu 1. § pieņemšanas kongresā piesūtīja ,,Iskras“ organizācijas mazākums (jāpiezīmē, ka „Iskras-1 organizācijas sapulce, par kuru es runāju, bija pēdējā: pēc tās organizācija faktiski izjuka un abas puses centās pārliecināt pārējos kongresa delegatus par savu taisnību).

Lūk, vēstules teksts:

„Noklausījušies delegātu Sorokina un Sabļinas^71 paskaidrojumus jautājumā par redakcijas vairākuma un „Darba atbrīvošanas" grupas vēlēšanos piedalīties (tāda un tāda datuma)[100] sapulcē un noskaidrojuši ar šo delegātu palīdzību, ka iepriekšējā sapulcē lasīts it kā no mums nācis kandidātu saraksts uz CK, kurš izmantots visas mūsu politiskās pozicijas nepareizam raksturojumam, un ievērojot to, ka, pirmkārt, šis saraksts piedēvēts mums bez kāda mēģinājuma pārbaudīt šā saraksta izcelšanos, ka, otrkārt, šim apstāklim ir neapšaubāms sakars ar ,,Iskras“ redakcijas vairākuma un „Darba atbrīvošanas" grupas atklāti izplatāmo apsūdzību „oportunismā" un ka, treškārt, mums pilnīgi skaidrs šās apsūdzības sakars ar pilnīgi noteikto plānu mainīt „Iskras“ redakcijas sastāva, — mēs atrodam, ka mums dotie paskaidrojumi par nepielaišanas iemesliem sapulcē ir tādi, kas mūs neapmierina, bet nevēlēšanās pielaist sapulcē — tāda, kas pierāda nevēlēšanos dot mums iespēju izkliedēt iepriekš minētās nepatiesās apsūdzības.

Jautājumā, vai iespējama saprašanās mūsu starpā par kopēju kandidātu sarakstu uz CK, mēs paziņojam, ka vienīgais saraksts, kuru mēs varam pieņemt kā vienošanās pamatu, ir šāds: Popovs, Trockis, Gļebovs, pie kam pasvītrojam šā saraksta kā kompromisa saraksta raksturu, ievērojot to, ka b. G|ebova uzņemšanai šai sarakstā ir nozīme vienīgi kā piekāpībai pret vairākuma vēlēšanos, jo, pēc tam kad mums noskaidrojusies b. Gļebova loma kongresā, mēs neuzskatām, ka b. Glebovs apmierinātu prasības, kādas jāprasa no CK locekļa kandidāta.

Turklāt mēs pasvītrojam to apstākli, ka, uzsākdami sarunas par kandidatūrām uz CK, mēs to darām bez kāda sakara ar jautājumu par СО redakcijas sastāvu, jo par šo jautājumu (par redakcijas sastāvu) mēs neesam ar mieru ielaisties nekādās sarunās.

Biedru uzdevumā Martovs un Starovcrs".

Šī vēstule, kas precizi attēlo strīda dalībnieku noskaņojumu un slrīda stāvokli, tūdaļ ievada mūs iesākušās šķelšanās ,,serdē“ un parāda tās patiesos cēloņus. ,,Iskras“ orga-nizacijas mazākums, negribēdams ar vairākumu vienoties, dodams priekšroku brīvai aģitācijai kongresā (uz ko tam, protams, bija pilnīgas tiesības), tomēr cenšas panākt, lai vairākuma „delegāti" pielaistu viņus savā atsevišķā sapulcē! Protams, par kuriozo prasību mūsu sapulcē (vēstuli, protams, sapulcē nolasīja) tikai pasmaidīja un paraustīja plecus, bet jau histērijā pārejošie kliedzieni par „nepatiesām apsūdzībām oportunismā" sacēla tieši smieklus. Bet iztirzāsim vispirms pēc punktiem Martova un Starovera rūgtās žēlabas.

Viņiem nepareizi piedēvējuši sarakstu; viņu politisko poziciju nepareizi raksturojot. — Bet, kā to atzīst arī pats Martovs (Ligas protokolu 64. lpp.), man nenāca ne prātā apšaubīt viņa vārdu patiesīgumu, ka ne viņš esot saraksta autors. Jautājums par autoru šeit vispār nevietā, un, vai sarakstu sastādījis kāds no iskriešiem vai kāds no „centra" pārstāvjiem u. tml., — tam nav it nekādas nozīmes. Svarīgi las, ka šis saraksts, kas pilnīgi sastāv no tagadējā mazākuma locekļiem, cirkulēja kongresā kauču vai kā vienkāršs minējums vai projekts. Vissvinīgākais beidzot tas, ka b. Marto-vam mīcās kongresā rokām un kājām kratīties vaļā no tāda saraksta, kas viņam tagad būtu jāuzņem ar sajūsmu. Nav iespējams spilgtāk attēlot svārstību cilvēku un nianšu vērtēšanā kā ar šo lēcienu pāris mēnešos no vaimanām par „apkaunojošām baumām" uz to pašu it kā apkaunojošā saraksta kandidātu uztiepšanu partijai tās centrā![101]

Šis saraksts, — teica b. Martovs Ligas kongresā, — „nozīmēja politiski mūsu un grupas „Južnij rabočij" koaliciju ar Bundu, koaliciju tiešas vienošanās nozīmē" (64. lpp.). Tas nav pareizi, jo, pirmkārt, Bunds nekad neielaistos uz „vienošanos" par sarakstu, kurā nebija neviena bundista; un, otrkārt, par tiešu vienošanos (kas Martovam likās apkaunojoša) nebija un nevarēja būt runas ne tikai ar Bundu, bet arī ar grupu „Južnij rabočij". Runa tieši bija nevis par vienošanos, bet par koaliciju, ne par to, ka b. Martovs nojēgtu veikalu, bet par to, ka viņš nenovēršami bija jāatbalsta tiem pašiem anliiskriešicm un svārstīgajiem elementiem, pret kuriem viņš cīnījās kongresa pirmajā pusē un kuri izmantoja viņa kļūdu pie statūtu I. §. Vēstule, kuru es minēju, pilnīgi neapstrīdami pierāda, ka „apvainojuma" sakne slēpjas taisni atklātā, turklāt vēl nepatiesā apsūdzībā par oportunismā. Šīs „apsūdzības", kuru dēļ uguns spruka pakulās un kuras tagad b. Martovs tik rūpīgi apiet, nevērojot manu atgādinājumu „VĒSTULE redakcijai", bija divējādas: pirmkārt, debatēs par 1. § Pļechanovs tieši pateica, ka jautājums par 1. § ir jautājums par „visāda veida oportuinisma pārstāvju atdalīšanu" no mums un ka par manu projektu kā aizsargbruņām pret viņu ielaušanos partijā „jau tāpēc vien jābalso visiem oportunisma pretiniekiem" (kongresa protokolu 246. lpp.). Šie enerģiskie vārdi, nevērojot mazo mīkstinājumu, ar kuru es tos papildināju (250. lpp.)*, radīja sensāciju, kas skaidri izpaudās biedru Rusova (247. lpp.), Trocka (248. lpp.) un Akimova (253. lpp.) runās. Mūsu „parlamenta kuluāros" bezgalīgajos strīdos par 1. § Pļechanova tēzi dzīvi komentēja un variēja tūkstoš veidos. Un, lūk, kur vajadzēja aizstāvēties pēc būtības, tur mūsu dārgie biedri pieķērās smieklīgam aizvainojumam līdz pat rakstveida žēlabām par „nepatiesu apsūdzību oportunismā"!

Pulciņu savrupības un pārsteidzošas partijas biedru nega-lavības psicholoģija, kas nespēj visu priekšā izturēt atklāto strīdu svaigo vēsmu, šeit parādās ļoti spilgti. Tā ir tā Krievijas cilvēkam pazīstamā psicholoģija, kuru izsaka vecais teiciens: vai nu draugos, vai ragos! Ļaudis tā pieraduši pie šauras un siltas kompanijiņas stikla kupola, ka paģība pašā pirmajā debijā, kad viņiem bija jāuzstājas brīvā un atklātā arēnā pašiem uz savu atbildību. Apsūdzēt, un ko gan? „Darba atbrīvošanas" grupu, un vēl viņas vairākumu, oportunismā, — vai varat iedomāties tādas šausmas! Vai nu partijas šķelšanās tāda nenomazgājama apvainojuma dēļ, vai ari noklusēt šo „pašmāju nepatikšanu", atjaunojot stikla kupola „pēctecību", — šī dilema jau diezgan noteikti iezīmējas apskatāmajā VĒSTULE. Inteliģentiska individuālismā un pulciņu savrupības psicholoģija sadūrās ar prasību uzstāties atklāti partijas priekšā. Iedomājieties tikai, ka vācu partijā būtu iespējama tāda aplamība, tādas ķildas kā gaušanās par ..nepatiesu apsūdzību oportunismā"! Proletāriskā organizācija un disciplina tur jau sen atradinājusi no šās inteliģen-

31 Sk. Rakstu 4. izd., 6. sēj., 438. un 439. lpp. Hed.

liskās mīkstčaulibiis. Neviens neizturas citādi kā ar vislielāko cieņu, teiksim, pret Libknechtu, bet kā gan tur būtu izsmējuši žēlošanos par to, ka 1895. gada kongresā viņu (kopā ar Bebeli) „atklāti apsūdzēja oportunismā“, kad viņš agrarajā jautājumā izrādījās pazīstamā oporlunista Folmara un viņa draugu sliktajā sabiedrībā. Libknechta vārds cieši saistīts ar vācu strādnieku kustības vēsturi, protams, nevis tāpēc, ka Libknechtam pagadījās iekļūt oporlunismā tādā samērā sīkā un daļējā jautājumā, bet gan nevērojot to. Un gluži tāpat, nevērojot nekādu cīņas saniknojamu, teiksim, b. Aksel-roda vārds iedveš un vienmēr iedvesīs cieņu katram krievu sociāldemokrātam, bet ne tāpēc, ka b. Aksel rodam gadījās aizstāvēt oportunistisku idejiņu mūsu partijas otrajā kongresā, gadījās izrakt vecu anarchistisku penterējumu Ligas otrajā kongresā, bet gan nevērojot to. Tikai sastingusī pulciņu sav-rupība ar tās loģiku: vai nu draugos, vai ragos — varēja sacelt histēriju, ķildu un partijas šķelšanos tāpēc, ka ..„Darba atbrīvošanas" grupas vairākums nepatiesi apvainots oporlunismā".

Otrs šās šausmīgās apsūdzības pamats visciešākajā veidā saistīts ar iepriekšējo (b. Martovs Ligas kongresā (63. Ipp.) rūpīgi centās apiet un notušēt šā incidenta vienu pusi). Tas attiecas tieši uz to antiiskriešu un svārstīgo elementu koaliciju ar b. Martovu, kura iezīmējās statūtu 1. § jautājumā. Protams, nekādas ne tiešas, ne netiešas vienošanās starp b. Martovu un antiiskriešiem nebija un nevarēja būt, un neviens viņu tādās aizdomās neturēja; tas viņam tikai bailēs tā šķita. Bet viņa kļūda politiski atklājās tieši ar to, ka ļaudis, kas neapšaubāmi tiecas uz oportunismu, sāka izveidot ap viņu arvien ciešāku un ciešāku „kompaktu" vairākumu (kas tagad kļuvis mazākums tikai „nejaušās" septiņu delegātu aiziešanas dēļ). Uz šo „koaliciju" mēs aizrādījām, protams, arī atkļūti tūdaļ pēc 1. § ir kongresā (sk. jau agrāk atzīmēto b. Pavlo-viča piezīmi kongresa prot. 255. Ipp.), ir „Iskras" organizācijā (sevišķi, atceros, uz to aizrādīja Pļechanovs). Tas ir burtiski tas pats aizrādījums un tā pati zobošanās, kas 1895. gadā bija vērsta pret Bebeli un Libknechtu, kad Cet-kina viņiem teica: „Es tut mir in der Seele wch, dass ich dich in der Gesellschaft sell'" (man sāp sirds, redzot tevi, t. i„ Bebeli, tādā kompānijā, l. i., ar Folmaru un Ko). Savādi tas patiesi, ka Bebelis ar Libknechtu toreiz nenosūtīja Kautskim un

Cetkinai histērisku vēstījumu par nepatiesu apsūdzību opor-lunismā...

Kas atliecas uz CK kandidātu sarakstu, tad šī vēstule pierāda b. Martova kļūdu, apgalvojot Ligā, ka atteikšanās vienoties ar mums vēl nav bijusi galīga, — lieks piemērs tarn, cik politiskā cīņā nesaprātīgi dokumentālu uzziņu vietā mēģināt restaurēt sarunas pēc atmiņas. Patiesībā „mazā-kums“ bija tik kautrīgs, ka iesniedza „vairākumam^44 ultimātu: ņemt divus no „mazākuma^44 un vienu (kompromisa veidā un īsteni tikai piekāpības dēļ!) no „vairākuma". Tas ir ērmoti, bet tas ir fakts. Un šis fakts uzskatāmi rāda, cik aplamas tagadējās tenkas, it kā „vairākums" ar vienas kongresa puses balsīm vēlējis tikai vienas puses pārstāvjus. Gluži otrādi: martovieši vienīgi piekāpības dēļ piešķīra mums vienu no trim, gribēdami tātad, ja mēs šai oriģinālajai „piekāpībai" nepiekristu, dabūt cauri visus savējos! Mēs mūsu privātajā sapulcē pasmējāmies par martoviešu kautrību un sastādījām savu sarakstu: Gļebovs — Travinskis (ko pēcāk ievēlēja CK) — Popovs. Šo pēdējo mēs apmainījām (arī 24-u privātā sapulcē) ar b. Vasiļjevu (ko pēcāk ievēlēja CK) vienīgi tāpēc, ka b. Popovs atteicās kandidēt mūsu sarakstā, atteicās sākumā privātā sarunā, bet vēlāk arī atklāti kongresā (338. Ipp.).

Lūk, kā bija patiesībā.

Kautrīgajam „mazākumam" bija kautrīga vēlēšanās būt vairākumā. Kad šī kautrīgā vēlēšanās netika apmierināta, „mazākumam" labpatika pavisam atteikties un sākt skan-daliņu. Bet tagad vēl atrodas ļaudis, kas majestātiski iecietīgi spriedelē par „vairākuma" „nepiekāpību"!

„Mazākums" iesniedza kuriozus ultimātus „vairākumam", iedams brīvas aģitācijas karā kongresā. Cietuši sakāvi, mūsu varoņi apraudājās un sāka brēkt par aplenkuma stāvokli. Voila tout*.

Šausmīgo apsūdzību par to, ka mums esot nolūks mainīt redakcijas sastāvu, mēs (24-u atsevišķā sapulcē) tāpat uzņēmām ar smaidu: no paša kongresa sākuma un jau pirms kongresa visiem ļoti labi bija zināms plāns ievēlēt jaunu redakciju, ievēlējot sākotnējo trijnieku (sīkāk es par to pastāstīšu, kad būs runa par redakcijas velēšanām kongresā). Ka ..mazākums" no šā plāna izbijās, pēc tam kad redzēja, ka šā plāna pareizības lielisks apstiprinājums bija „mazākuma" koalīcija ar antiiskriešiem, — tas mūs nepārsteidza, tas bija pilnīgi dabiski. Mēs, protams, nevarējām ņemt nopietni priekšlikumu labprātīgi pirms cīņas kongresā pārvērsties par mazākumu, nevarējām ņemt nopietni visu vēstuli, kuras autori bija nonākuši tādā neticamā uzbudinājuma pakāpē, ka runāja par „nepatiesu apsūdzību oportunismā". Mēs noteikti cerējām, ka pienākums pret partiju ļoti drīz gūs virsroku pār dabisko vēlēšanos „izgāzt dusmas".

k) DEBAŠU TURPINĀJUMS PAR STATŪTIEM. PADOMES SASTĀVS

Stabilu tālākie punkti radīja daudz vairāk strīdu par sīkumiem nekā par organizācijas principiem. Kongresa visa

24. sēde bija veltīta jautājumam par pārstāvību partijas kongresos, pie kam radikāli un noteikti pret visu iskriešu kopīgajiem plāniem atkal cīnījās tikai bundisti (Goldblats un Libers. 258. un 259. lpp.) un b. Akimovs, kurš ar slavējamu vaļsirdību atzina savu lomu kongresā: „Es katrreiz runāju, pilnīgi apzinoties to, ka es ar saviem argumentiem biedrus neietekmēšu, bet, gluži otrādi, kaitēšu tam punktam, kuru es aizstāvu" (261. lpp.). Šī labi trāpītā piezīme bija it īpaši vietā tūdaļ pēc statūtu 1. §; tikai ne visai pareizi šeit lietots izteiciens „gluži otrādi", jo b. Akimovs prata ne tikai kaitē» zināmiem punktiem, bet tai pašā laikā un ar to pašu arī „ietekmēt biedrus"... tos ļoti nekonsekventos iskriešus, kuriem bija tieksme uz oportunistisku frāzi.

Visumā statutu 3. §, kurā formulēti noteikumi par pārstāvību kongresā, pieņēma ar balsu vairākumu, atturoties 7 (263. lpp.) — droši vien no antiiskriešu vidus.

Strīdā par Padomes sastāvu, kas aizņēma kongresa 25. sālies lielāko daļu, atklājās ārkārtīga grupējumu sadrumstalotība ap milzīgu skaitu dažādu projektu. Abramsons un Carevs pilnīgi noraida plānu par Padomi. Paņins neatlaidīgi grib pataisīt Padomi vienīgi par šķīrējtiesu un tāpēc pilnīgi konsekventi liek priekšā svītrot noteikumu, ka Padome ir augstākā iestāde un ka to var sasaukt kuri katri divi Padomes

locekļi^102. Hercs^72 un Rusovs aizstāv dažādus Padomes sastādīšanas veidus papildus trim veidiem, ko likuši priekšā pieci statutu komisijas locekļi.

Strīdīgo jautājumu pamatā vispirms bija tas, lai noteiktu Padomes uzdevumus: šķīrējtiesa vai partijas augstākā iestāde? Pirmo, kā jau teicu, konsekventi aizstāvēja b. Papins. Ret viņš bija viens. Biedrs Martovs noteikti izsacījās pret: „Priekšlikumu svītrot vārdus: „Padome ir augstākā iestāde^102' — es lieku priekšā noraidīt: mūsu formulējums^1' it. i., Padomes uzdevumu formulējums,par kuru mēs vienojāmies statutu komisijā) „ar nolūku atstāj iespēju izveidot Padomi par augstāko partijas iestādi. Mums Padome nav vienīgi samierināšanas iestāde". Tai pašā laikā Padomes sastāvs pēc b. Martova projekta atbilda pilnā mērā un vienīgi „samierināšanas iestāžu" vai šķīrējtiesu raksturam: pa divi locekļiem no abiem centriem un piektais, šo četru pieaicināts. Ne tikai šāds Padomes sastāvs, bet arī tas, kuru pēc b. Rusova un b. Herca priekšlikuma pieņēma kongress (piekto locekli ieceļ kongress), atbilst vienīgi samierināšanas un starpniecības nolūkiem. Starp tādu Padomes sastāvu un tās uzdevumu kļūt par partijas augstāko iestādi ir nesamierināma pretruna. Augstākās partijas iestādes sastāvam jābūt pastāvīgam un nevis atkarīgam no nejaušām (dažreiz iekrišanu dēļ) pārmaiņām centru sastāvā. Augstākajai iestādei jābūt tieši saistītai ar partijas kongresu, saņemot savas pilnvaras no 1ā un nevis no divām citām kongresam padotām partijas iestādēm. Augstākajai iestādei jāsaslāv no partijas kongresam zināmām personām. Beidzot, augstāko iestādi nevar organizēt tā, ka pati tās pastāvēšana atkarīga no gadījuma: ja divas kolēģijas nepanāks vienošanos par piektā izvēli, tad partija paliek bez augstākās iestādes! Pret to iebilda: 1) ka, atturoties vienam no pieciem un pārējiem četriem sadaloties divos pāros, tāpat var rasties bezizejas stāvoklis (Jegorovs). Šis iebildums nepareizs, jo neiespējamība izlemt dažreiz nenovēršama katrā kolēģijā, bet tas pavisam kas cits nekā neiespējamība kolēģiju sastādīt. Olrais iebildums: „ja Ifula iestāde kā Padome nevarēs ievēlēt pieklo locekli, tad tādā gadījumā las nozīmē, ka iestāde vispār darba nespējīga" (Zasuļiča). Bet še nav rima par darba nespēju, bet gan par augstākās iestādes nepastāvēšanu: bez piektā locekļa nebūs nekādas Padomes, nebūs nekādas „iestādes“ un par spēju darboties nemaz nevarēs būt runa. Beidzot, ļaunums būtu vēl labojams, ja būtu iespējami gadījumi, kad nesastādās viena no tādām partijas kolēģijām, kurai pāri stāv cita, augstāka, jo tad šī augstākā kolēģija ārkārtējos gadījumos vienmēr varētu tā vai citādi robu aizpildīt. Bet par Padomi augstākas nekādas citas kolēģijas, izņemot kongresu, nav, un tāpēc atstāt statūtos tādu iespējamību, ka Padomi pat nevarēs sastādīt, — ir acīm redzams neloģiskums.

Abas manas ļoti īsās runas kongresā šai jautājumā arī bija veltītas tam, lai iztirzātu (207. un 269. Ipp.) tikai šos divus nepareizos iebildumus, ar kuriem Martova projektu aizstāvēja viņš pats un cili biedri. Turpretim jautājumam par СО vai CK dominēšanu Padomē es pat nepieskāros. So jautājumu ar norādījumu uz СО dominēšanas briesmām pirmo reizi pieminēja b. Akimovs jau kongresa 14. sēdē (157. Ipp.), un b. Martovs, b. Akselrods un citi pēc kongresa sekoja tikai Akimovam, radot aplamo un demagoģisko pasaku par „vairākuma" vēlēšanos pārvērst CK par redakcijas ieroci. Skardams šo jautājumu savā „Aplenkuma stāvoklī", b. Martovs kautrīgi noklusējis tā īsto iniciatoru!

Kas gribēs iepazīties ar to, kā partijas kongresā visumā jautājums bija par СО dominēšanu pār CK, un nevis apmierināties ar atsevišķiem no kopsakara izrautiem citātiem, las viegli redzēs, ka b. Martovs lielu sagroza. Jau 14. sēdē neviens cits kā b. Popovs iesāk ar to, ka polemizē pret b. Akimova uzskatiem, kurš grib „partijas virsotnē aizstāvēt ,,vis-slingrāko centralizāciju", lai vājinātu СО ietekmi“ (154. Ipp.. kursivs mans), „kas patiesībā arī ir visa tādas (Akimova) sistēmas būtība". „Tādu centralizāciju, — piebilst b. Popovs, — es ne vien neaizstāvu, bet esmu gatavs visiem līdzekļiem pret to cīnīties, tāpēc ka tā ir oportunisma karogs“. Lūk, kur cēlonis daudzinātajam jautājumam par СО dominēšanu pār CK, un nav brīnums, ka b. Martovam nākas tagad noklusēt jautājuma īsto izcelšanos. Pat b. Popovs nevarēja

neredzēt šo akiniovisko prātojumu par СО dominēšanu^103 oportunistisko raksturu, un, lai labi norobežotos no b. Akimova, biedrs Popovs kategoriski paziņoja: „lai šai centrā (Padomē) Iris locekļi būtu no redakcijas un divi locekļi no CK. Tas ir otrās Šķiras jautājums (kursivs mans), svarīgi turpretim tas, lai partijas vadība, augstākā vadība, būtu cēlusies no viena avola“ (155. Ipp.). Iliedrs Akimovs iebilst: „pēc projekta СО nodrošināts pārsvars Padomē jau tāpēc vien, ka redakcijas sastāvs pastāvīgs, bet CK mainīgs^11 (157. Ipp.), — arguments, kas attiecas vienīgi uz principiālās vadības „pastāvību" (normālā un vēlama parādība), nebūt ne uz „pārsvaru" iejaukšanās vai patstāvības apdraudēšanas nozīmē. Un b. Popovs, kas tad vēl nepiederēja pie „mazākuma", kurš neapmierinātību ar centru sastāvu slēpa aiz tenkām par CK nepatstāvību, atbild b. Akimovam pilnīgi rezonēti: „Es lieku priekšā uzskatīt to (Padomi) par partijas vadošo centru, un tad pilnīgi nesvarīgs ir jautājums, vai lielāks pārstāvju skaits Padomē būs по СО vai no CK“ (157. un 158. Ipp. Kursivs mans). •

Kad atjaunojās Padomes sastāva jautājuma apspriešana

25. sēdē, b. Pavlovičs, turpinādams vecās debates, izsakās par labu СО dominēšanai pār CK, „ievērojot pirmā stabilitāti" (2(54.), domājot tieši principiālo stabilitāti, kā to arī saprata b. Martovs, kurš, runādams tūliņ pēc b. Pavloviča, atrada par nevajadzīgu „fiksēt vienas iestādes pārsvaru pār otru" un aizrādīja uz viena CK locekļa iespējamo uzturēšanos ārzemēs: „ar to zināmā mērā liks saglābta CK principiālā stabilitāte" (264.). Te vēl nav ne ēnas no tā, ka jautājums par principiālo stabilitāti un tās sargāšanu tiktu demagoģiski sajaukts ar CK patstāvības un neatkarības sargāšanu. Šo

sajaukumu, kas pēc kongresa kļuvis gandrīz vai par galveno h. Martova trumpi, kongresā neatlaidīgi aizstāvēja tikai b. Akimovs, kas arī runāja jau tad par „statulu arakčejevisko garu“ (208.), par to, ka, „ja Partijas Padomē izrādīsies trīs СО locekļi, tad CK pārvērtīsies par vienkāršu redakcijas gribas izpildītāju (kursivs mans). Trīs personas, kas dzīvo ārzemēs, iegūs tiesību neaprobežoti (!!) rīkoties ar visas (!!) partijas darbu. Drošības ziņā viņi garantēti, un tāpēc viņiem ir vara uz visu mūžu“ (268.). Lūk, pret šīm pilnīgi absurdajām un demagoģiskajām frāzēm, kas idejisko vadību samaina ar iejaukšanos visas partijas darbā (un kas pēc kongresa sagādāja gaužām lētu lozungu b. Akselrodam ar viņa runām par ,,teokratiju“), — pret tām atkal cēla iebildumus biedrs Pavlovičs, pasvītrodams, ka viņš aizstāv ,,1o principu stingrību un tīrību, kurus reprezentē ,,Iskra“. Dodot pārsvaru Centrālā Organa redakcijai, es ar to šos principus nostiprinu".

Lūk, kāds patiesībā ir jautājums par daudzināto СО dominēšanu pār CK. Šī b. Akselroda un b. Martova lielā „principiālā domstarpība" nav nekas cits kā biedra Akimova oportunistisko un demagoģisko frāžu atkārtojums, to frāžu, kuru īsto raksturu skaidri redzēja pat biedrs Popovs, redzēja tad, kad vēl nebija cietis sakāvi jautājumā par centru sastāvu!

$

*

Kopsavilkums jautājumā par Padomes sastāvu: pretēji b. Martova mēģinājumiem pierādīt „Aplenkuma stāvoklī", ka mans atstāstījums „VĒSTULE redakcijai" pretrunīgs un nepareizs, kongresa protokoli skaidri rāda, ka šis jautājums, salīdzinot ar 1. §, patiesībā ir tikai detaļa, ka pilnīgs sagrozījums bijis raksta „Mūsu kongress" („Iskras" 53. nr-ā) paziņojums, it kā mēs būtu strīdējušies „gandrīz vienīgi" par partijas centrālo iestāžu organizāciju. Šis sagrozījums toties ievērojamāks, ka raksta autors pilnīgi apiet strīdus par 1. §. Tālāk protokoli apstiprina arī to, ka noteikta iskriešu nogrupējuma jautājumā par Padomes sastāvu nebija: vārdisku balsošanu nav, Martovam ir domstarpības ar Paņinu, es esmu vienās domās ar Popovu, Jegorovs un Gusevs stāv savrup utt. Beidzot, manu pēdējo apgalvojumu

(Krievijas revolucionārās sociāldemokrātijas ārzemju ligas Kongresā), ka martoviešu koalicija ar antiiskriešiem nostiprinājās, arī apstiprina visiem tagad redzamā biedra Martova un biedra Akselroda pievēršanās b. Akimovam ari šai jautājumā.

1) DEBAŠU IZBEIGŠANA PAR STATŪTIEM.

KOOPTACIJA CENTROS.

„UABOČEJE DJELO“ DELEGĀTU AIZIEŠANA

No tālākajām debatēm par statūtiem (kongresa 26. sēdei der atzīmēt vienīgi jautājumu par Centrālās Komitejas varas ierobežošanu, jo tas apgaismo martoviešu tagadējo uzbrukumu hipercenlralismam īsto raksturu. Biedri Jegorovs un Popovs centās ierobežot centralismu ar mazliet stingrāku pārliecinālību neatkarīgi no viņu pašu vai viņu atbalstāmās kandidatūras. Viņi jau statūtu komisijā ieteica ierobežot CK tiesību atcelt vietējās komitejas ar Padomes piekrišanu un bez tam ar sevišķi uzskaitītiem gadījumiem (272. lpp.,

1. piez.). Trīs statutu komisijas locekļi (Gļebovs, Martovs un es) izteicās pret, un kongresā b. Martovs aizstāvēja mūsu ieskatu (273. lpp.), iebilzdams Jegorovam un Popovam, ka „СК arī bez tā apspriedīs, pirms izšķirties par tādu nopietnu soli, kā likvidēt organizāciju'1. Kā redzat, toreiz vēl b. Martovs bija kurls pret visādiem anticentralistiskiem centieniem, un kongress noraidīja Jegorova un Popova priekšlikumu, tikai, diemžēl, mēs no protokoliem neredzam, ar kādu balsu skaitu.

Partijas kongresā b. Martovs bija arī „pret vārda organizē (CK organizē komitejas uti., partijas statutu 6. §) aizstāšanu ar vārdu apstiprina. Jādod arī liesība organizēt", teica toreiz b. Martovs, vēl neaizdomājies līdz ievērojamai idejai, ko atklāja tikai Ligas kongresā, ka apstiprināšana neietilpst jēdzienā „organizēt".

Bez Šiem diviem punktiem nezin vai var modināt interesi pārējās, jau pavisam neievērojamās debates par statutu 5.—11 .§ detaļām (protokolu 273. līdz 276. lpp.). 12. paragrafs, tas ir jautājums par kooptaciju visās partijas kolēģijās vispār un konkrēti — centros. Komisija ieteic paaugstināt kooptacijai nepieciešamo kvalificēto vairākumu no 2/з uz Vs- Referents (Gjebovs) ieteic vienbalsīgu kooptaciju CK. Biedrs Jcgorovs, atzīdams par nevēlamiem negludumus, ir par vienkāršu vairākumu, ja nav motivēta veto^104. Biedrs Popovs nepievienojas ne komisijai, ne b. Jegorovam un prasa vai nu vienkāršu vairākumu (bez veto tiesībām), vai arī vienbalsīgu lēmumu Biedrs Martovs nepievienojas ne komisijai, ne Glcbovam, ne Jegorovam, ne Popovam, izteikdamies pret vienbalsīgu lēmumu, pret 7s (par 7a). pret „savstarpējo kooptacijn“, 1. СО redakcijas tiesību protestēt pret kooptaciju CK un otrādi i.,tiesības savstarpēji kontrolēt kooptaciju").

Kā lasītājs redz, grupējums iznāk visraibākais, un domas dalās turpat vai līdz „vienas balss" īpatnībām katra delegātā uzskatosl

Biedrs Martovs saka: „Psicholoģisku neiespējamību strādāt kopā ar nepatīkamām personām es atzīstu. Bet mums svarīgi arī. lai mūsu organizācija būtu dzīves un darba spējīga ... GK un СО redakci jas savstarpējās kontroles tiesības pie kooplacijas nav vajadzīgas. Es esmu pret to ne tāpēc, ka domāju, ka tās viena otras sfērā nav kompetentas. Nē! СО redakcija, piemēram, varētu dot CK labu padomu, vai. piemēram, Nadjcždina kungs uzņemams CK. Es esmu pretī tāpēc, ka negribu radīt savstarpēji uzbudinošu stīvēšanos".

Es iebilstu viņam: ,.Šeil divi jautājumi. Pirmais par kvalificētu vairākumu, un es esmu pret priekšlikumu pazemināt to no 7s līdz 7s. Paredzēt motivētu protestu nav vajadzīgs, un es esmu pret to. Nesalīdzināmi svarīgāks otrais jautājums par CK un СО savstarpējās kontroles tiesībām pie kooplacijas. Divu centru savstarpējā piekrišana ir nepieciešams noteikums harmonijai. Šeit ir runa par divu centru šķelšanos. Kas nevēlas šķelšanos, tam jārūpējas par to, lai būtu harmonija. No partijas dzīves zināms, ka ir bijuši ļaudis, kas radījuši šķelšanos. Šis ir principiāls jautājums, svarīgs jautājums, no tā var būt atkarīga visa partijas nākotne" 276. un 277.). Tāds pēc kongresā protokolētā konspekta ir pilnīgais manas runas teksts, kurai b. Martovs piešķir sevišķi nopietnu nozīmi. Diemžēl, piešķirot tai nopietnu nozīmi, viņš nav papūlējies aplūkot to sakarībā ar visām debatēm un ar visu to politisko momentu kongresā, kad šī runa teikta,

Vispirms rodas jautājums: kāpēc es savā pirmajā projektā (sk. 394. lappusi, 11. §)[105] aprobežojos ar 7s un neprasīju savstarpēju kontroli pār kooptaeiju centros? Trockis, kas runāja pēc manis (277. Ipp.), tūliņ arī pacēla šo jautājumu.

Atbildi uz šo jautājumu dod mana runa Ligas kongresā un b. Pavloviča vēstule par II kongresu. Statulu 1. § -saplēsa trauku-', un to vajadzēja sasiet „ar dubuUmczglu", — es teicu Ligas kongresā. Tas nozīmēja, pirmkārt, to, ka tīri teorētiskā jautājumā Martovs izrādījās oportunists un viņa kļūdu aizstāvēja Libers un Akimovs. Tas nozīmēja, otrkārt, to, ka marloviešu (t. i., niecīga iskriešu mazākuma) koalīcija ar anliiskriešiem deva viņiem kongresā vairākumu, nosakot centru personālo sastāvu. Bet es šeit taisni runāju par centru personālo sastāvu, pasvītrodams harmonijas nepieciešamību un brīdinādams no „ļaudīm, kas rada šķelšanos'1. Šis brīdinājums ieguva patiešām svarīgu principiālu nozīmi, jo „Iskras" organizācija (kas jautājumā par centru personālo sastāvu neapšaubāmi vairāk kompetenta, jo tai vistuvāk zināmas visas lietas praksē un visi kandidāti) jau bija devusi savu padomu šai jautājumā, pieņēmusi mums zināmo lēmumu attiecībā uz kandidatūrām, kas viņai rada bažas. Ir morāliski, ir lietas būtībā (t. i., pēc lēmuma pieņēmēja kompetences) „Iskras" organizācijai vajadzēja piekrist izšķirošai nozīmei šai delikātajā jautājumā. Tomēr formāli, protams, b. Martovam bija vispilnīgākās tiesības apelēt pret „Iskras" organizācijas vairākumu pie Liberiem un Akimoviem. Bet b. Akimovs savā spožajā runā par 1. § pateica atzīstami skaidri un gudri, ka viņš, redzēdams starp iskriešiem domstarpības par veidiem, kā sasniedzams viņu, iskriešu, kopīgais mērķis, apzinīgi un tīši balso par sliktāko veidu, jo viņa, Akimova, mērķi diametrāli pretēji iskriešu mērķiem. Tātad nevarēja būt nekādu šaubu, ka pat neatkarīgi no b. Martova gribas un apziņas Liberu un Akimovu atbalstu gūs tieši sliktākais centru sastāvs. Viņi var balsot, viņiem jābalso (spriežot ne pēc viņu vārdiem, bet pēc viņu darbiem, pēc viņu balsojuma par 1. §) tieši par to sarakstu, kurā ir tādi „ļaudis", kas „rada šķelšanos", jābalso tieši ar nolūku „panākt šķelšanos". Vai brīnums, ka tādā situācijā es runāju par svarīgu principiālu jautājumu (divu centru harmoniju), no kura var būt atkarīga visa partijas nākotne?

Neviens sociāldemokrāts, kas kaut cik pazīst iskriešu idejas, plānus un kustības vēsturi, kaut cik patiesi šīm idejām piekrīt, nevarēja ne mirkli šaubīties par to, ka las, ka strīdu „Iskras" organizācijas iekšienē par centru sastāvu izšķir Liberi un Akimovi, bija formāli pareizi, bet nodrošināja vissliktākos iespējamos rezultātus. Pret šiem vissliktākajiem iespējamiem rezultātiem obligāti vajadzēja cīnīties.

Jājaulā: kā cīnīties? Mēs cīnījāmies ne ar histēriju un ne ar skandāli 1,1 u, protams, bet ar tādiem līdzekļiem, kas pilnīgi lojāli nn ļtilnīgi likumīgi: juzdami sevi mazākumā (tāpat kā pie t. $), mēs centāmies panākt kongresā mazākuma tiesību nodrošināšanu. Gan augstāk kvalificētu vairākumu pie biedru uzņemšanas (4/0—*/a vielā), gan vienbalsīgu lēmumu kooptējot, gan savstarpēju kontroli pār kooptacijucentros,— to visu mēs sākām aizstāvēt, kad jautājumā par centru personālo sastāvu izrādījāmies mazākumā. Šo faktu aizvien ignorē Jāņi un Pēteri, kam kāre spriest un prātot par kongresu ar vieglu roku pēc pāris sarunām ar draugiem, bez nopietnas iepazīšanās ar visiem protokoliem un visām ieinteresēto personu „liecībām". Un katrs, kas gribēs godīgi izpētīt šos protokolus un šīs liecības, nenovēršami nonāks pie manis norādītā fakta: strīda būtība šajā kongresa momentā atrodas tieši jautājumā par centru personālo sastāvu, un stingrākus kontroles noteikumus mēs centāmies panākt tieši tāpēc, ka bijām mazākumā, ka gribējām „ar dubultmezglu sasiet trauku", ko, Liberiein un Akimoviem gavilējot un gavilējoši piepalīdzot, bija saplēsis Martovs.

„Ja tas tā nebūtu, — saka par šo kongresa momentu h. Pavlovičs, — tad atliktu domāt, ka, izvirzīdami šo punktu par vienbalsīgumu pie kooptacijas, mēs būtu rūpējušies par saviem pretiniekiem, jo pārsvarā esošai partijai tai vai citā iestādē vienbalsīgs lēmums ne vien nav vajadzīgs, bet ir pat neizdevīgs" („Vēstules par II kongresu", 14. lpp.). Bet tagadējā laikā pārlieku un pārlieku bieži aizmirst notikumu (hronoloģiju, aizmirst, ka veselā kongresa posmā tagadējais mazākums bija vairākums (Liberu un Akimovu līdzdalības dēļ) un ka tieši uz šo posmu attiecas strīds par kooptaciju centros, kura dziļākais pamats bija nevienprātība

IT .,Iskras“ organizācijā cenlru personālā sastāva dēļ. Kas tiks skaidrībā par šo apstākli, tas sapratīs arī mūsu debašu kais-līgumu, tas nebrīnīsies arī par to šķietamo pretrunu, ka kaut kādas sīkas, daļējas domstarpības izraisa patiesi svarīgus principiālus jautājumus.

Biedram Deičam, kas runāja lajā pašā sēdē (‘277. lpp.), bija lielā mērā taisnība, kad viņš pateica: „Neapšaubāmi, ka šis priekšlikums pielāgots konkrētam momentam". Tiešām, tikai saprotot konkrēto momentu visā tā komplicētībā, var saprast strīda īsto nozīmi. Un visai svarīgi paturēt vērā, ka mēs, kad mēs bijām mazākumā, aizstāvējām mazākuma tiesības ar tādiem paņēmieniem, kurus atzīst kā likumīgus un pieļaujamus jebkurš Eiropas sociāldemokrāts: proti, pieprasot kongresā stingrāku kontroli pār centru personālo sastāvu. Gluži tāpat lielā mērā taisnība ir arī b. Jegorovam, kad viņš turpat kongresā, tikai citā sēdē, teica: „Mani ārkārtīgi pārsteidz, ka es debatēs atkal dzirdu atsaukšanos uz principiem". .. (Tas teikts sakarā ar CK vēlēšanām kongresa 3t. sēdē, t. i., ja nemaldos, ceturtdien no rīta, kamēr 20. sēde, par kuru patlaban ir runa, bija pirmdienas vakarā) ... „Liekas, visiem skaidrs, ka pēdējās dienās visas debates grozījās nevis ap vienu vai otru principiālu lietas nostādni, bet vienīgi ap to, kā nodrošināt vai nepieļaut vienas vai otras personas iekļūšanu centrālajās iestādēs. Atzīsim, ka šajā kongresā principi sen nozaudēti, un sauksim lielas īstajā vārdā. (Vispārēji sm i e к 1 i. M u r a v j evs: „Lūdzu protokolēt, ka b. Martovs smaidīja".)“ (337. lpp.) Nav brīnums, ka tiklab b. Martovs, kā arī mēs visi skaļi smējāmies par b. Jegorova sūrošanos, kas tiešām smieklīga. Jā, „pēdējās dienās“ ļoti ļoti daudz kas grozījās ap jautājumu par centru personālo sastāvu. Tas tiesa. Tas tiešām kongresā bija visiem skaidrs (un tikai tagad mazākums cenšas aptumšot šo skaidro apstākli). Tiesa, beidzot, arī tas, ka jāsauc lietas īstajā vārdā. Bet, dieva dēļ, kāds tam sakars šeit ar „principu nozaudēšanu"?? Mēs taču sanācām kongresā tieši tādēļ (sk. 10. lpp., kongresa dienas kārtību), lai pirmajās dienās parunātu par programu, taktiku, statūtiem un izlemtu attiecīgos jautājumus un lai pēdējās dienas (dienas kārtības 18. un 19. punkts) parunātu par cenlru personālo sastāvu un izlemtu šos jautājumus. Ka cīņai par diriģenta zizli ļaudis izlieto kongresu pēdējās dienas, tāda parādība dabiska un visai visai liku-miga. (Lūk, ja par diriģenta zizli plēšas pēc kongresiem, tad tā ir ķilda.) Ja kāds kongresa cietis sakāvi jautājumā par centru personālo sastāvu (kā biedrs Jegorovs), tad pēc tā runāt par „principu nozaudēšanu^11 vienkārši smieklīgi. Tāpēc saprotams, ka par b. Jegorovu visi smējās. Tāpat saprotams, kāpēc 1). Muravjevs lūdza atzīmēt protokolā 1». Martova līdzdalību šais smieklos: smiedamies par b. Jegorovu, b. Martovs smējās pats par sevi...

Papildinot b. Muravjeva ironiju, varbūt nebūs lieki paziņot šādu faktu. Pēc kongresa b. Martovs, kā zināms, apgalvoja pa labi un pa kreisi, ka kardinala loma mūsu nevienprātībā bijusi tieši jautājumam par kooptaciju centros, ka ..vecās redakcijas vairākums" bijis visnotaļ pret savstarpējo kontroli pār kooptaciju centros. Pirms kongresa, pieņemdams manu projektu ievēlēt divus trijniekus, abpusēji kooptējot ar 7_3, b. Martovs man par to rakstīja: „Pieņemot šādu savstarpējas kooptacijas formu, jāpasvītro, ka pēc kongresa katras kolēģijas papildināšana notiks uz mazliet citādiem pamatiem (es ieteiktu tā: katra kolēģija kooptē jaunus locekļus, paziņojot par savu nodomu otrai kolēģijai: pēdēja var celt protestu, un tad jautājumu izšķir Padome. Lai lieta nevilcinātos, šo procedūru izdara attiecībā uz iepriekš noteiktiem, vismaz CK domātiem kandidātiem, no kuru vidus papildināšana jau var notikt ātrākā ceļā). Lai pasvītrotu, ka tālākā kooptacija notiek tādā kārtībā, kāda būs paredzēta partijas statutes, jāpiebilst pie 22. §[106]. „ ... kas arī apstiprina pieņemtos lēmumus" “ (kursivs mans).

Komentāri lieki.

Pēc tam kad esam apgaismojuši tā momenta nozīmi, kad notika strīds par kooptaciju centros, mums mazliet jāpakavējas pie attiecīgām balsošanām, — pie debatēm uzkavēties nenākas, jo manis pieminētajām runām — b. Martova un manai — seko vienīgi īsas replikas, kurās piedalās niecīgs

delegātu skails (skaties protokolu 277.—280. lpp.). Sakarā ar balsošanām b. Martovs Ligas kongresā apgalvoja, ka es savā atstāstījumā esot izdarījis „vislielāko sagrozījumu^107' (Ligas protokolu (50. lpp.), „tēlodams elpu ap statūtiem'1... (b. Martovs neviļus pateicis lielu patiesību: pēc 1. šj karstie

strīdi notika tieši ap statūtiem).....kā ,,Iskras“ cīņu pret

martoviešiem, kas iestājušies koalicijā ar Bundu".

Aplūkosim tuvāk šo interesanto jautājumu par ..vislielāko sagrozījumu". Biedrs Martovs apvieno balsošanas jautājumā par Padomes sastāvu ar balsošanām jautājumā par koopta-eiju un uzskaita astoņas nobalsošanas: 1) vēlēšanas Padomē pa diviem no СО un CK — par 27 (M), pret — 16 (L), attur. — 7^107. (Iekavās piezīmēsim, ka protokolos, 270. 1 pj»., atturējušos skaits uzrādīts 8, bet tas sīkums.) — 2) Ievēlēt piekto Padomes locekli kongresā: — par 23 (L). pret 18 (M), attur. 7. — 3) Izstājušos Padomes locekļus apmaina pati Padome — pret 23 (M), par 16 (L), attur. 12. — 4) Vienbal-sīha. kooptējot CK, — par 25 (L), pret 19 (M). attur. 7. -

5) Prasība, ka locekļa nepieņemšanai vajadzīgs viens motivēts protests •— par 21 (L), pret 19 (M), attur. 11. — 6) Vien-balsība, kooptējot CO, — par 23 (L), pret 21 (M), attur. 7.— 7) Pieļaujams nobalsojums par to. ka Padomei tiesības atcelt СО un CK lēmumus par jauna locekļa neuzņemšanu par 25 (M), pret 19 (L), attur. 7. — 8) Pats priekšlikums par to — par 24 (M), pret 23 (L), attur. 4. „Šeit acīm redzot. — secina Martovs (Ligas protokolu 61. lpp.), — viens Banda delegāts nobalsojis par priekšlikuma, pārējie attnrē-iašies“. (Kursivs mans.)

Jājautā, kāpēc I». Martovs uzskata par acīm redzama, ka bundists balsojis par viņa. Martova, kaut gan vārdiskas balsošanas nav bijis?

Tāpēc, ka viņš ņem vērā balsotāju skaita, un, ja šis skaits norāda uz Bunda piedalīšmtos balsošanā, tad viņš, b. Martovs, nešaubās, ka šī piedalīšanās bijusi viņa, Martova, labā.

Kur gan šeit „vislielākais sagrozījums" no manas puses?

Pavisam balsu 51, bez bundistiem 46, bez rabočedjejcieni 43. Septiņās no b. Martova minētajām astoņām balsošanām piedalījušies 43, 41, 39, 44, 40, 44 un 44 delegāti, vienā piedalījušies 47 delegāti (pareizāk — balsis), un šeit pats b. Martovs atzīst, ka vii.ni atbalstījis bundists. Izrādās tātad, ka aina. ko attēlojis Martovs fun, kā tūlīt redzēsim, attēlojis nepilnīgi), tikai apstiprina un pastiprina manis doto cīņas attēlojamu! Izrādās, ka ļoti daudzos gadījumos atturējušos skaits bijis loti liels: tas tieši norāda uz visa kongresa samērā mazo interesi par zināmām detaļām, uz to, ka šajos jautājumos nav bi jis noteikta iskriešu nogrupējuma. Martova vārdi, ka bundisti „ar savu atturēšanos atklāti atbalsta Ļeņinu^11 (Ligas prot. 62. lpp.). tieši runā Martovam ]>ar sliktu: tātad. vienīgi bundistiem neesot klāt vai arī viņiem atturoties, es reizēm varēju cerēt uz uzvaru, liet katru reizi, kad bundisti uzskata, ka vērts iejaukties cīņā. viņi atbalsta b. Martovu, un tāda iejaukšanās nolika ne tikai minētā 47 delegātu piedalīšanās gadījumā vien. Kas gribēs iepazīties ar kongresa protokoliem, tas redzēs, ka b. Martova attēlojumam piemīt visai dīvaina nepilnība, biedrs Martovs vienkārši izlaidis vēl veselus trīs gadījumus, kad Bunds /nedalījies balsošanā, pie kam visos šais gadījumos b. Martovs, protams, uzvarēja. Te būs šie gadījumi: 1) Pieņem b. Fomina pārlabojumu, kas pazeminu kvalificēto vairākumu no 4/:. līdz 2/3. Par 27, pret 21 (27b. lpp.), tātad piedalījušās 48 balsis. 2) Pieņemts b. Martova priekšlikums atcelt savstarpējo kooptaciju. Par 26, pret 24 (279. lpp.). tātad balsošanā piedalījušās 50 balsis. Beidzot, 3) noraidīts mans priekšlikums, ka kooptacija СО un CK pieļaujama vienīgi ar visu Padomes locekļu piekrišanu (280. lpp.). Pret 27, par 22 (bija pat vārdiska balsošana. kas. diemžēl, nav saglabājusies protokolos), tātad balsotāju skaits — 49.

Kopsavilkums: jautājumos par kooptaciju centros bundisti piedalījās tikai četrās balsošanas (manis nupat minētajās trijās, piedaloties 48. 50 un 49 balsotājiem, un vienā, kuru minējis b. Martovs, ar 47 balsotājiem). Visās šajās balsošanās uzvarētājs izrādījās b. Martovs. Mans atstāstījums izrādās pareizs visos /muktos, gan aizrādījumā uz koaliciju ar Bundu, gan konstatējumā, ka jautājumiem samērā sīks raksturs (liels daudzums gadījumu ar lielu atturējušos skaitu), gan aizrādījumā par noteikta iskriešu nogrupējuma trūkumu (nav vārdisku balsošanu: pavisam maz piedalījušies debatēs).

Biedra Martova mēģinājums atrast manā atstāstījumā pretrunu izrādās uzbrukums ar nederīgiem līdzekļiem, jo b. Martovs izrāvis atsevišķus vārdus, nepūlēdamies attēlot ainu visumā.

Statūtu pēdējais paragrafs, kas veltīts jautājumam par ārzemju organizāciju, atkal izraisīja no kongresa grupējumu viedok|a visai raksturīgas debates un balsojumus. Runa bija par Ligas atzīšanu par partijas organizāciju ārzemēs. Biedrs Akimovs, protams, tūdaļ saslējās pretī, atgādinādams par ārzemju Savienību, ko apstiprinājis pirmais kongress, aizrādīdams uz jautājuma principiālo nozīmi. „Man vispirms jāpaskaidro. — viņš teica, — ka es nepiešķiru sevišķu praktisku nozīmi šā jautājuma tādai vai citādai izlemšanai. Idejiskā cīņa, kāda līdz šim notikusi mūsu partijā, neapšaubāmi nav nobeigta; bet tā turpināsies citās plāksnēs un pie cita spēku sagrupē juma... Stalulu 13. § vēlreiz un sevišķi asi atspoguļojās tendence pārvērst mūsu kongresu no partejiska par frakcionaru. Kur vajadzētu, apvienojot visas partijas organizācijas, spiest visus sociāldemokrātus Krievijā noliekt galvu partijas kongresa lēmumu priekšā partijas vienības vārdā, tur kongresam ieteic iznīcināt mazākuma organizāciju, piespiest mazākumu pazust" (281.). Kā lasītājam redzams, „pēctecība", kas kļuvusi tik dārga b. Martovam pēc viņa sakāves jautājuma par centru sastāvu, bija ne mazāk dārga arī b. Akimovam. Bet kongresā ļaudis, kas sevi un cilus mērī ar dažādām mērauklām, dedzīgi uzstājās pret b. Akimovu. Neraugoties uz programas pieņemšanu, „Iskras" atzīšanu un gandrīz visu stalulu pieņemšanu, liek izvirzīts tieši tas „princips", kas „principiāli" atšķīra Ligu no Savienības. „Ja b. Akimovs grib nostādīt jautājumu uz principiāliem pamatiem, — izsaucas b. Martovs, — mums nav nekas pretī, sevišķi ievērojot lo, ka b. Akimovs runāja par iespējamām kombinācijām cīņā pret diviem virzieniem. Ne lajā nozīmē vajag sankcionēt vienu virzienu uzvaru (ievērojiet, ka tas teikts kongresa 27. sēde!), lai lieku reizi paklanītos pret „Iskru", bet tajā. lai atvadītos galīgi no visādām iespējamām kombinācijām, par kurām ierunājās b. Akimov.s" (282. Kursivs mans).

Aina: b. Martovs pēc visu programas strīdu noslēguma kongresā vel turpina galini atteikties no visādām iespējamām kombinācijām ... kamēr viņš vēl nav cietis sakāvi jautājumā par centru sastāvu! Biedrs Martovs kongresā „galīgi iittei-cas“ no lās iespējamās „kombinācijai, kuru viņš vislaimīgākajā kārtā realizē otrā dienā pēc kongresa. Bel b. Akimovs jan tad izrādījās daudz tālredzīgāks par b. Martovu; b. Akimovs atsaucās uz piecu gadu darbu, ko veikusi „vecā partijas organizācija, kuru pirmais kongress nosaucis par komiteju", un nobeidza ar visai indīgu providencialu dzēlienu: „Bel, kas attiecas uz b. Martova domām, ka veltas manas cerības uz cita virziena rašanos mūsu partijā, tad man jāsaka, ka pat viņš pats modina manī cerības“ (28.-i. lpp.).

Jā gan, jāatzīstas. It. Martovs lieliski attaisnojis b. Akimova cerības!

Biedrs Martovs sekoja b. Akimovam, pārliecinājies, ka viņam taisnība, pēc tam kad tika aizskartas tās vecās partijas kolēģijas „pēctecības" tiesības, kura skaitījās strādājusi trīs gadus. Uzvara b. Akimovam nemaksāja dārgi.

Taču kongresā b. Akimovu atbalstīja un konsekventi atbalstīja — tikai b. Marlinovs, b. Brukers un bundisti (8 balsis). Biedrs Jegorovs kā īsts „centra" vadonis iet zelta vidus ceju: viņš, redziet, vienis prālis ar iskriešiem, „simpatizē" viņiem (282. lpp.) un apliecina šīs simpātijās ar priekšlikumu (283. lpp.) pilnīgi apiet izvirzīto principiālo jautājumu, noklusēt ir par Ligu, ir par Savienību. Priekšlikumu noraida ar 27 balsīm pret 15. Acīm redzot bez antiiskriešiem (8) gandrīz viss „centrs" (10) balsojis līdzi b. Jegorovam (balsotāju kopskaits 12. tātad ievērojams skaits atturējies vai nav bijis klāt, kā las bieži notika neinteresantās un pēc sava rezultātā neapšaubāmās nobalsošanās). Tiklīdz runa ir par ,,Iskras“ principu realizēšanu darbos, tfilīt izrādās, ka „centra" „simpātijās" pastāv tikai vārdos un mums seko ne vairāk kā trīsdesmit vai nedaudz vairāk kā trīsdesmit balsu. Vēl skaidrāk to parāda debates un balsošanas par Rusova priekšlikumu (alzīt Ligu par vienīgo ārzemju organizāciju). Antiiskrieši un ,.purvs" nostājas jau tieši uz principiālā viedokļa, pie kam to aizstāv b. Libers un b. Jegorovs, pasludinādami b. Rusova priekšlikumu par balsošanā nepieļaujamu un nelikumīgu: „Ar to tiek nonāvētas visas pārējās ārzemju organizācijas" (Jegorovs). Un orators, nevēlēdamies piedalī-lies „organizācijas nonāvēšanā", ne vien atsakās balsot, bet pat atstāj zāli. Taču „centra" liderim par godu jāsaka: viņš parādīja desmitkārt vairāk pārliecības (par saviem kļūdai-najiem principiem) un ])oliliskas vīrestības nekā b. Martovs tin Ko. viņš aizstāvēja „nonāvēto^11 organizāciju ne tikai tad, kad lieta grozījās ap aina paša atklātā cīņā sakauto pulciņu.

Biedra Rusova priekšlikumu atzīst par balsojamu ar 27 balsīm pret 15 un pēc tam pieņem ar 25 balsīm pret 17. Pieskaitot šīm 17 !). Jegorovu, kas nebija klāt, dabūjam anti-iskriešu un „centra“ pilnīgu komplektu (18).

Statūtu visu 13. § par ārzemju organizāciju pieņem tikai ar 31 balsi pret 12. sešiem atturoties. Šo skaitli 31. kas mums rāda iskriešu aptuveno skaitu kongresā. 1. i., ļaudis, kas konsekventi aizstāv un īstenībā realizē ,,lskras“ uzskatus, mēs, kongresa balsošanas analizējot, sastopam jau vismaz sesto reizi (Biinda jautājuma vieta dienas kārtībā, incidents ar OK. grupas „Južnij rabocij" slēgšana un divas nobalsošanas par agram programu). Bet b. Martovs grib mums nopietni iegalvot, ka nav nekāda pamata izdalīt lādu „šauru^11 iskriešu grupu!

Tāpat nevar neatzīmēt, ka, pieņemot statūtu 13. §. izcēlās visai raksturīgas debates sakarā ar b. Akimova un b. Marti-nova paziņojumu par „atteikšanos piedalīties balsošanā^11 (288. lpp.). Kongresa birojs apsprieda šo paziņojumu un — pavisam rezonēti — atzina, ka pat tieša Savienības slēgšana nedotu Savienības delegātiem nekādu tiesību alteikties no piedalīšanās kongresa darbā. Atteikšanās balsot ir bez vārda runas nenormālā un nepieļaujama liela, 1Пk. tas viedoklis, kāds kopā ar biroju bija visam kongresam, tai skaitā arī tiem mazākuma iskriešiem. kuri 28. sēdē dedzīgi nosodīja to, ko paši darīja 31.! Kad b. Martinovs sāka aizstāvēt savu paziņojumu (291. lpp.), pret viņu sacēlās ir Pavlovičs, ir Troekis. ir Ivarskis, ir Martovs. Biedrs Martovs sevišķi skaidri apzinājās neapmierinātā mazākuma pienākumus (kamēr vien pats nebija palicis mazākumā!) un sevišķi pamācošā toni runāja par tiem. ..Vai nu jūs esat kongresa locekļi, izsaucās viņš, domādams b. Akimovu un b. Martinovu, — tad jūsu pienākums piedalīties visos tā darbos^11 (kursīvs mans; toreiz b. Martovs vēl nemanīja formālismu un birokrātismu prasībā, lai mazākums padodas vairākumam!), „vai arī jūs neesat locekli un tādā gadījumā nevarat paliki sēdē... Savienības delegāti ar savu paziņojumu spiež mani uzdot divus jautājumus: vai viņi ir partijas biedri, un vai viņi ir kongresa locekļi?11 (292. lpp.).

Biedra Martovs māca b. Akimovam partijas biedra pienākumus! Het ne velti b. Akimovs bija jau teicis, ka liek zināmas cerības uz b. Martovu ... Šīm cerībām bija lemts piepildīties tomēr tikai pēc Martova sakāves vēlēšanās. Kad rima bi ja ne par viņu pašu, bet par citiem, b. Martovs pat aizvēra ausis pret briesmīgo vārdiņu „izņēmuma tikums", kuru (ja nemaldos) pirmais laida apgrozībā h. Martinoos. „Mums dotie paskaidrojumi, — atbild b. Martinovs tiem, kas centās viņu pārliecināt ņemt savu paziņojumu atpakaļ, — nenoskaidroja, vai lēmums principiāls vai arī tas bija izņēmuma līdzeklis pret Savienību. Tādā gadījumā mēs uzskatām, ka Savienībai nodarīts apvainojums. Biedram Jegorovam, tāpat kā mums, radies iespaids, ka tas ir izņēmuma likums (kursivs mans) pret Savienību, un tāpēc viņš pat aizgāja no sēžu zāles" (295.). Ir b. Martovs, ir Trockis līdz ar Pjechanovu enerģiski uzstājās pret aplamo, tiešām aplamo ideju saskatīt apvainojumu kongresa nobalsojumā, un Trockis, aizstāvēdams kongresā pēc viņa priekšlikuma pieņemto rezolūciju (ka b. Akimovs un b. Martinovs var uzskatīt sevi par pilnīgi apmierinātiem), apgalvo, ka „rezolūcijai ir principiāls un nevis mietpilsonisks raksturs un mums nav daļas gar to, ka kāds tās dē( apvainojies“ (296. lpp.). Ļoti drīz tomēr izrādījās, ka pulciņu savrupība un mietpilsoniskums mūsu partijā vēl pārāk stipri, un manis pasvītrotie lepnie vārdi izrādījās tukša skaļa frāze.

Biedri Martinovs un Akimovs atteicās ņemt savu paziņojumu atpakaļ un atstāja kongresu, pavadīti vispārējiem delegātu saucieniem: „pilnīgi veltīgi!".

m) VĒLĒŠANAS. KONGKESA BEIGAS

Pēc statūtu pieņemšanas kongress pieņēma rezolūciju par rajonu organizācijām, vairākas rezolūcijas par atsevišķām partijas organizācijām un pēc visai pamācošām debatēm par grupu ,.Južnij raboei j", kuras esmu analizējis iepriekš, pārgāja pie jautājuma par partijas centrālo iestāžu vēlēšanām.

Mēs jau zinām, ka ,.lskras" organizācija, no kuras viss kongress gaidīja autoritatīvu rekomendāciju, šai jautājuma sašķēlās, jo organizācijas mazākumam radās vēlēšanās izmēģināt atklātā un brīvā cīņā kongresā, vai viņam neizdosies iekarot sev vairākumu. Tāpat mēs zinām, ka sen pirms kongresa un kongresā visiem delegātiem bija zināms redakcijas atjaunināšanas plāns, ievēlējot divus trijniekus — СО un CK. Pakavēsimies pie šā plāna sīkāk, lai izprastu debates kongresā.

Maniem komentāriem pie kongresa Tagesordnung’a pro- \ jekta, kuros šis plāns izteikts^108, šāds precīzs teksts: „Kongress ievēlē Iris personas СО redakcijā un trīs personas CK. Šīs sešas personas kopīgi ar -/3 vairākumu papildina, ja tas nepieciešams, СО redakciju un CK sastāvu kooptacijas ceļā un sniedz kongresam attiecīgu ziņojumu. Pēc tam kad kongress šo ziņojumu apstiprinājis, tālāko kooptaciju izdara СО redakcija un CK atsevišķi".

No šā teksta plāns kļūst skaidrs pilnīgi noteikti un ncdiv-domīgi: tas nozīmē jaunas redakcijas ievēlēšanu, piedaloties visiespaidīgākajiem praktiskā darba vadītājiem. Abas manis atzīmētās šā plāna pazīmes uzreiz kļūs redzamas katram, kas papūlēsies cik necik uzmanīgi izlasīt minēto tekstu. Bet tagadējos laikos nākas sīki noskaidrot pat viselementārākās ābeces patiesības. Plāns nozīmē tieši jaunas redakcijas ievēlēšanu, no obligātu tās locekļu skaita paplašināšanu un ne obligātu sašaurināšanu, bet tieši jaunas ievēlēšanu, jo jautājums par iespējamo paplašināšanu vai sašaurināšanu atstāts atklāts: kooptacija paredzēta vienīgi tam gadījumam, ja tas nepieciešams. Starp tām propozicijām, ko jautājumā par šo ievēlēšanu izteikušas dažādas personas, bija arī plāni par iespējamu redakcijas locekļu skaita pamazināšanu vai palielināšanu līdz septiņiem (septiņnieku es personīgi vienmēr esmu uzskatījis par nesalīdzināmi lietderīgāku nekā sešnieku) un pat šā skaita palielināšanu līdz vienpadsmitiem (es uzskatīju to par iespējamu gadījumā, ja būtu nolikusi mierīga apvienošanās ar visām sociāldemokrātiskajām organizācijām vispār, sevišķi ar Bundu un ar poļu sociāldemokrātiju). Bet pats galvenais, ko parasti neņem vērā ļaudis, kuri runā par ,.trijnieku ', ir prasība, lai CK locekļi piedalītos jautājuma izlemšanā ]>ar tālāko kooptaciju СО. Ne viens vienīgs biedrs no visas tās „mazākuma" organizācijas biedru 1111 kongresa delegātu masas, kas šo plānu zināja un atzina to par pieņemamu (atzina par pieņemamu, vai 11u speciāli izsakot savu piekrišanu, vai arī ar savu klusēšanu), пера pūlējās izskaidrot .šās prasības nozīmi. Pirmkārt, kāpēc jaunas redakcijas ievēlēšanai pamatā likts tieši trijnieks un tikai trijnieks? Tas acīm redzot būtu bez kādas jēgas, ja būtu domāta vienīgi vai arī kaut galvenokārt kolēģijas paplašināšana, ja šī kolēģija tiktu atzīta par patiesi „harmonisku". Dīvaini būtu „harmoniskas" kolēģijas paplašināšanu iesākt nevis ar visu šo kolēģiju, bet tikai ar viņas daļu. Acīm redzot ne visi kolēģijas locekļi tika atzīti par pilnīgi piemērotiem apspriest un izšķirt jautājumu par tās jaunā sastāva ievēlēšanu, par vecā redaktoru pulciņa pārvēršanu par partijas iestādi. Acīm redzot pat tie, kas paši personīgi vēlējās ievēlēšanu paplašināšanas veidā, atzina veco sastāvu par neharmo-nisku, neatbilstošu partijas iestādes ideālām, jo citādi nebūtu iemesla sešnieka paplašināšanai, to vispirms samazinot līdz trijniekam. Atkārtoju: tas skaidrs pats par sevi, un tikai jautājuma saduļķošana uz laiku ar „personībām" varēja spiest to aizmirst.

Otrkārt, no iepriekš minētā teksta redzams, ka pat visa trīs СО locekļa piekrišana būtu bi jusi nepietiekama trijnieka paplašināšanai. Arī to vienmēr neievēro. Kooptacijai vajadzīgas !/s no sešām, t. i., četras balsis; tātad vajadzētu tikai trim ievēlētiem (Ж locekļiem teikt „veto" un nebūtu iespējama nekāda trijnieka paplašināšana, lin, otrādi, pat ja divi no trim СО redakcijas locekļiem būtu pret tālāku koopta-ciju, — kooptacija tomēr varētu notikt, ja tai piekristu visi trīs CK locekļi. Tādējādi acīm redzams, ka bija nodomāts, pārvēršot veco pulciņu par partijas iestādi, izšķirošo balsi piešķirt kongresā ievēlējamiem praktiskā darba vadītājiem. Kādus biedrus mēs pie tam aptuveni paredzējām, redzams no tā, ka redakcija pirms kongresa vienbalsīgi ievēlēja savā sastāvā kā septīto b. Pavloviču tam gadījumam, ja kongresā nāktos uzstāties kolēģijas vārdā; bez biedra Pavloviča uz septīto vietu bija izvirzīts kāds vecs „Iskras" organizācijas biedrs un Olv loceklis, ko vēlāk ievēlēja ļiar CK locekli.

Tādējādi divu trijnieku ievēlēšanas plāns bija nepārprotami domāts tam, lai: 1) ievēlētu jaunu redakciju, 2) izskaustu no tās dažas vecās pulciņu savrupības pazīmes, kam nav vietas partijas iestādē (ja nebūtu nekā ko izskaust, tad kālab gan izdomāt sākotnējo trijnieku!), beidzot, 3) lai izskaustu literātu kolēģijas „teokratiskās" pazīmes (izskaustu, pieaicinot izcilus praktiķus trijnieka paplašināšanas jautājuma izšķiršanā). Šis plāns, ar kuru bi ja iepazīstināti visi redaktori, acīm redzot dibinājās uz trīsgadīgo darba pieredzi un atbilda tiem revolucionārās organizācijas principiem, kurus mēs pilnīgi konsekventi realizējām: sajukuma laikmetā, kad sāka darboties ,,Iskra“, atsevišķas grupas bieži veidojās nejauši un stiehiski, nenovēršami sirgstot ar dažām kaitīgām pulciņu savrupīhas parādībām. Partijas radīšana paredzēja tādas pazīmes izskaust un prasīja tās izskaust; izcilu praktiķu piedalīšanās šai izskaušanā bija nepieciešama, jo daži redakcijas locekļi vienmēr bija pārzinājuši organizatoriskas lietas, un partijas iestāžu sistēmā bija jāietilpst ne tikai literātu kolēģijai, bpt politisku vadītāju kolēģijai. Sākotnējā trijnieka izvēles uzticēšana kongresam bija pilnīgi dabiska no tās politikas viedokļa, pie kuras „Iskra” vienmēr bija turējusies: mēs gatavojām kongresu augstākā mērā uzmanīgi, nogaidīdami, kamēr būs pilnīgi noskaidrojušies strīdīgie principiālie programas, taktikas un organizācijas jautājumi; mēs nešaubījāmies, ka kongress būs is к risks tādā nozīmē, ka viņa milzīgais vairākums būs šais pamatjautājumos solidārs (to pa daļai apliecināja arī rezolūcijas, kas ,,lskru“ atzina par vadošo orgānu); mums tāpēc vajadzēja ļaut tiem biedriem, kas iznesuši uz saviem pleciem visu ..lskras“ ideju izplatīšanas darbu un sagatavošanas darbu tās pārvēršanai par partiju, ļaut viņiem pašiem izlemt jautājumu par visnoderīgākajiem kandidātiem jaunajai partijas iestādei. Tikai ar šo „divu trijnieku" plāna dabiskumu, tikai ar tā pilnīgo saskaņu ar visu ,,Iskras“ politiku un ar visu to, ko zināja par ,,Iskru“ lielai cik necik tuvu stāvošas personas, arī var izskaidrot šā plāna vispārēju atzīšanu un to, ka nekāda cita konkurējoša plāna nebija.

Un, lūk, kongresā b. Husovs vispirms arī ieteica ievēlēt divus trijniekus. Martovs gan bija rakstiski informējis mūs par šā plāna sakaru ar nepatieso apsūdzību oportunismā, taču viņa piekritēji ir nedomāja pārvērst strīdu par sešnieku un trijnieku jautājumā par šās apsūdzības pareizību vai nepareizību. Neviens no viņiem par to pat muti ne paplēta! Neviens no viņiem neiedrošinājās teikt ne vardu par principiālām uzskatu atšķirībām attiecībā uz sešnieku un trijnieku. Viņi deva priekšroku populārākām un lētākam paņēmienam — apelēt pie žēlsirdības, atsaukties uz iespējamu pārestību, izlikties, it kā jautājums par redakciju izlemts jau ar „Iskras" atzī&mu par Centrālo Orgānu. Šis pēdējais arguments, ko b. Koļcovs izvirzīja pret b. Rtisovu, ir tiešs viltojums. Kongresa dienas kārtībā, — protams, ne jau nejauši, — bija likti divi atsevišķi punkti (sk. protokolu 10. Ipp.): 4. p. — „Partijas СО" un 18. p. — ,.CK un СО redakcijas vēlēšanas^109'. Tas pirmkārt. Otrkārt, СО noteicot, visi delegāti kategoriski paziņoja, ka ar to netiek apstiprināta redakcija, bet vienīgi virziens^109, neviens pret šiem paziņojumiem neprotestēja.

Tādējādi paziņojums, ka, apstiprinādams noteiktu orgānu, kongress līdz ar to būtībā jau apstiprinājis arī redakciju, — paziņojums, kuru daudz reižu atkārtojuši mazākuma piekritēji (Koļcovs 321. Ipp., Posadovskis turpat, Popovs 322. Ipp. un daudzi citi), — bija faktiski pavisam nepatiess. Tas bija visiem saprotams manevrs, lai seglu atkāpšanos no pozicijas, kas bija ieņemta tad, kad jautājumā par centru sastāvu visi vēl varēja izturēties patiesi objektivi. Atkāpšanos nebija iespējams attaisnot ne ar principiāliem motiviem (jo ierosināt kongresā jautājumu par „nepatiesu apsūdzību opor-tunismā" bija pārāk neizdevīgi mazākumam, kas par to ir neieminējās), nedz ar atsaukšanos uz faktiskiem datiem attiecībā uz sešnieka vai trijnieka patiesajām darba spējām (jo jau pieskaršanās vien šiem datiem dotu ļoti daudz norādījumu pret mazākumu). Bija jāalrunājas ar frāzi par „harmoniski veselo", par „harmonisku kolektīvu", par „harmoniski un kristāliski monolitu kopību" u. tml. Nav brīnums, ka tādi argumenti tūliņ arī dabūja īsto nosaukumu:

„nožēlojami vārdi“ (328. lpp.). Pats trijnieka plāns jau skaidri I liecināja par nepietiekamu ..harmoni ju", un delegātu vairāk 1 nekā mēnesi ilgā kopējā darbā gūtie iespaidi acīm redzot j deva viņiem ļoti daudz materiālu patstāvīgiem spriedumiem. I Kad b. Posadovskis ieminējās (no viņa viedokļa neuzmanīgi I tin neapdomāti: sk. 321. un 325. lpp. par to, ka vārdu „neglu- ļ dūmi" viņš lietojis „relativā" nozīmē) par šo materiālu, tad ļ b. Muravjevs tieši pateica: ..Pēc manām domām, kongresa ļ vairākumam šobrīd pilnīgi skaidri redzams, ka tādi^110 negltt-dumi, bez šaubām, pastāv" (321. lpp.). Mazākums vēlējās i saprast vārdu „neghidnmi" (kuru laida apgrozībā Posa- I dovskis un nevis Muravjevs) vienīgi kā kaut ko personīgu, j neuzdrošinādamies pacelt b. Muravjeva nomesto cimdu, neuzdrošinādamies izvirzīt sešnieka aizstāvēšanai ne vienu vienīgu argumentu pēc lietus būtības. Iznāca savā neauglībā visai komisks strīds: vairākums (ar b. Muravjeva muti) paziņo, ka viņam pilnīgi skaidri redzama sešnieka un trijnieka īstā nozīme, kamēr mazākums to neparko nedzird un apgalvo. ka „mums nav iespējams ielaisties iztirzājumā". Vairākums ne tikai uzskata par iespējamu ielaisties iztirzājumā, bet jau „ielaidies iztirzājumā" un runā par viņam pilnīgi skaidriem šā iztirzājuma rezultātiem, bet mazākums, redzams, baidās iztirzājuma, segdamies tikai ar „nožēlojamiem vārdiem". Vairākums ieteic „paturēt vērā, ka mūsu СО nav vienīgi literārā grupa", vairākums „grib, lai СО priekšgalā stāvētu pilnīgi noteiktas, kongresam zināmas personas, tādas, kas atbilst prasībām, par kurām es runāju" (t. i., tieši ne tikai literārām prasībām, 327. lpp., b. Langes runa). Mazākums atkal neuzdrošinās pacelt cimdu un nerunā ne vārda par to, kurš, pēc viņa domām, noderīgs ne tikai literārai kolēģijai vien, kurš uzskatāms par „pilnīgi noteiktu un kongresam zināmu" lielumu. Mazākums joprojām slēpjas aiz daudzinātās „harmonijas". Vēl vairāk. Mazākums ķeras pat pie tādiem argumentiem, kas principiāli absolūti nepareizi un

lāpēc pelnīti rada asu pretsparu. „Kongresam — redziet — nav ne morāliskās, ne politiskas tiesības pārformēt redak-ciju“ (Trockis, 326. lpp.), „tas pārāk kutelīgs (sīc!) jautājums" (viņš pats), „kā lai neievēlētie redakcijas locekji izturas pret to, ka kongress vairs nevēlas redzēt viņus redakcijas sastāvā?“ (Carevs, 324. lpp.)*.

Tādi argumenti jau pilnīgi nostādīja jautājumu uz žēlsirdības un aizvainotības pamatiem, kas bija tieša atzīšanās bankrotā paliesi principiālu, paliesi politisku argumentu laukā. Un vairākums tūdaļ raksturoja šo jautājuma nostādni ar īsto vārdu: mietpilsoniskums (b. Rusovs). „No revolucionāru mutes, — dibināti teica b. Rusovs, — atskan tādas dīvainas runas, kas griezīgi disharmonē ar partijas darba, partijas ētikas jēdzienu. Pamatarguments, kuru lieto trijnieku ievēlēšanas pretinieki, pauž tīri mietpilsonisku viedokli partijas lietās" (kursivs visur mans) ... „Nostādamies uz šā ne partijas, bet mietpilsoniskā viedokļa, mēs katrās vēlēšanās sastapsimies ar jautājumu, bet vai tikai Petrovs neapvainosies, ka ievēlējuši ne viņu, bet Ivanovu, vai tāds un tāds OK loceklis neapvainosies, ka ne viņu, bet kādu cilu ievēlējuši CK. Kur gan, biedri, tas mūs novedīs? Ja mēs esam šeit sapulcējušies, nevis lai izpatiktu cits citam ar savām runām, nevis lai izrādītu mietpilsoniskas laipnības, bet lai radītu partiju, tad mēs nekādi nevaram piekrist tādam uzskatam. Mums jāizšķir jautājums par amatpersonu ievēlēšanu, un šeit nevar būt runas par neuzticību vienam vai otram neievēlētam, bet ir tikai jautājums par lietas labumu un ievēlētās personas piemērotību tam amatam, kurā viņu ievēlē" (325. lpp.).

Mēs ieteiktu katram, kas grib patstāvīgi iepazīties ar par-lijas šķelšanās cēloņiem un atrast, kur meklējamas tās saknes kongresā, lasīt un vēlreiz lasīt b. Rusova runu, kura argumentus mazākums ne vien neatspēkoja, bet pat neapstrīdēja. Un nav arī iespējams apstrīdēt tādas elementārās, ābeces patiesības, kuru aizmiršanu jau pats b. Rusovs pamatoti izskaidroja tikai ar „nervu uzbudinājumu". Un tas tiešām mazākumam vismazāk nepatīkamais izskaidrojums tam, kā

* Sal. b. Posadovska runu: ...„Ievēlēdami no vecās redakcijas sešām personām Iris, jūs līdz ar to atzīstat trīs pārējās par nevajadzīgām un liekām. Bet jums nav ne liesības, ne pamala to darīt".

18 7. sēj.

viņi varēja no parlijas viedokļa noslīdēt uz mietpilsoniskuma un pulciņu savrupības viedokli*.

Bet mazākums tādā mērā nespēja atrast saprātīgus un lietišķus argumentus pret vēlēšanām, ka blakus mietpilsoniskuma ieviešanai parlijas darbā viņš nonāca līdz gluži skandaloza rakstura paņēmieniem. Tiešām, kā lai nenosauc tādā vārdā b. Popova paņēmienu, kurš deva b. Muravjevam padomu „neuzņemties delikātus uzdevumus“ (322. lpp.) ? Kas gan tas ir, ja ne „līšana cita dvēselē'1, kā pamatoti izteicās b. Sorokins (328. lpp.)? Kas gan tas ir, ja ne spekulācijā

* Biedrs Martovs savā „Aplenkuma stāvokli" izturējies šajā jautājumā tāpat kā pārējos viņa aizkustinātajos jautājumos. Viņš nav papūlējies attēlot viengabalainu strīda ainu. Viņš kautrīgi apgājis vienīgo paliesi principiālo jautājumu, kas radās šai strīdā: mietpilsoniskas laipnības vai amatpersonu izvēle? Partijas viedoklis vai Ivanu Ivaniču aizvainotība? Biedrs Martovs arī šeit aprobežojies ar atsevišķu un nesakarīgu notikumu da|u izraušanu, papildinādams tās ar visvisādiem man domātiem lamu vārdiem. Pamaz, b. Martov!

Sevišķi b. Martovs piesienas man ar jautājumu, kāpēc kongresā nav ievēlējuši b. Akseirodu, b. Zasuļiču un b. Starovcru. Mietpilsoniskais viedoklis, kuru viņš aizstāv, liedz viņam redzēt, cik šie jautājumi nepieklājīgi (kāpēc viņš nepajautā savam redakcijas kolegani 1). PJe-cbanovam?). Viņš redz pretrunu tai apstāklī, ka es uzskatu par „netak-tisku“ mazākuma izturēšanos kongresā jautājumā par sešnieku un ka es tajā pašā laikā prasu partejisku atklātību. Pretrunas šeit nav, kā to viegli saredzētu arī pats b. Martovs, ja būtu papūlējies sniegt sakarīgu visu jautājuma peripetiju attēlojumu un nevis tā fragmentus. Bija netaktiski nostādīt jautājumu mietpilsoniskā plāksnē, apelēt pie žēlsirdības un aizvainotības: partejiskas atklātības intereses prasītu novērtēt pēc būtības sešnieka priekšrocības, salīdzinot ar trijnieku, novērtēt kandidātus amatam, novērtēt politiskās nianses: mazākums kongresā par to pat muti nepaplēta.

Uzmanīgi studējot protokolus, b. Martovs ieraudzītu delegātu runās veselu rindu argumentu pret sešnieku, še būs izvilkums no šīm runām: pirmkārt, vecajā sešniekā skaidri saskatāmi negludumi principiālo nianšu ziņā; otrkārt, vēlams tcehniski vienkāršot redakcijas darbu; treškārt, lietas labums stāv pāri mietpilsoniskām laipnībām; tikai izvēle nodrošinās ievēlēto personu derīgumu viņu amata pienākumiem; ceturtkārt, nevar aprobežot kongresa izvēles brīvību; piektkārt, partijai СО tagad vajadzīga ne tikai literārā grupa, СО nepieciešami ne tikai literati, bet ari administratori; sestkārl, СО jāietilpst pilnīgi noteiktām, kongresam zināmām personām; septītkārt, sešu personu kolēģija bieži nav darba spējīga, un viņas darbs veikls nevis nenormālu slalulu dēļ, bet gan neraugoties uz tiem; astotkārt, avīzes vadīšana — partijas (un nevis pulciņa) lieta uti. — Lai pamēģina b. Martovs, ja viņu tā interesē jautājums par neievēlēšanas cēloņiem, iedziļināties katrā no šiem apsvērumiem un atspēkot kaut vienu no tiem.

uz „personībām", trūkstot politiskiem argumentiem? Patiesību vai nepatiesību pateica b. Sorokins, ka „pret tādiem paņēmieniem mēs vienmēr esam protestējuši^1*? „Vai pieļaujama b. Deiča izturēšanās, kad viņš demonstratīvi mēģināja pienaglot pie kauna staba biedrus, kas nav ar viņu vienis pratis?*** (328. lpp.).

Rezumēsim debates jautājumā par redakciju. Mazākums neatspēkoja (un nemēģināja atspēkot) daudzos vairākuma norādījumus uz to, ka trijnieka projekts bijis zināms delegātiem pašā kongresa sākumā un pirms kongresa, ka tātad šā projekta pamatā bijuši no kongresa notikumiem un strīdiem neatkarīgi apsvērumi un dati. Mazākums, aizstāvot sešnieku, turējās pie principiāli nepareiziem un nepieļaujamiem mietpilsoniskiem apsvērumiem. Mazākums pilnīgi aizmirsa partijas viedokli amatpersonu izvēlē, nemaz nepieskardamies vērtējumam par katru amata kandidātu un viņa piemērotību vai nepiemērotību zināma amata funkcijām. Mazākums izvairījās apspriest jautājumu pēc būtības, atsaukdamies uz daudzināto harmoniju, „liedams asaras** un „krizdams patosā** (327. lpp., Langes runa), it kā būtu „gribēts kādu nogalināt**. Mazākums nonāca pat līdz „līšanai cita dvēselē“, gaudām par izvēles „noziedzīgumu** un tamlīdzīgiem nepieļaujamiem paņēmieniem, nonāca tik tālu „nervu uzbudinājuma“ ietekmē (325. lpp.).

Mietpilsoniskuma cīņa pret partejibu, sliktākās sugas „personību“ cīņa pret politiskiem apsvērumiem, nožēlojamu vārdu cīņa pret revolucionārā pienākuma elementāriem

* Tā b. Deiča vārdus tai pašā sēdē sapratis b. Sorokins (sal. 324. lpp. — „ass dialogs ar Orlovu“). Biedrs Deičs paskaidro (351. lpp.), ka viņš „nekā tamlīdzīga nav teicis", bet pals turpat alzīstas, ka teicis kaut ko /oti un {oti „līdzīgu". ,,lis neteicu: kas iedrošināsies, — paskaidro b. Deičs, — bet es sacīju: man interesanti redzēt, kas tās par personām, kuras iedrošināsies (siel b. Deičs izlabo sevi — apmainīdams maisu pret tarbu!) atbalstīt tādu noziedzīgu (sic!) priekšlikumu kā trijnieka ievēlēšanu" (351. lpp.). Biedrs Deičs neatspēkoja, bet apstiprināja b. Sorokina vārdus. Biedrs Deičs apstiprināja b. Sorokina pārmetumu, ka „visi jēdzieni šeit (mazākuma argumentos par labu sešniekam) sajukuši". Biedrs Deičs apstiprināja, ka no b. Sorokina puses bijis pilnīgi vietā atgādināt tādu ābeces patiesību, ka „inēs esam partijas biedri un mums jārīkojas, vadoties vienīgi no politiskiem apsvērumiem". Kliegt par vēlēšanu noziedzību nozīmē pazemoties ne vien līdz mietpilsoniskumam, bet taisni līdz skandalii,iaml

18-

jēdzieniem — lūk, tāda bija ciņa par sešnieku un trijnieku mūsu kongresa trīsdesmitajā sēdē.

Un 31. sēdē, kad kongress ar 19 balsu vairākumu pret 17 balsīm, trim atturoties, noraidīja priekšlikumu apstiprināt visu veco redakciju (sk. 330. lpp. un iespieduma k(ūdas) un kad bijušie redaktori atgriezās sēžu zālē, b. Martovs savā „paziņojumā bijušās redakcijas vairākuma vārdā“ (330. un 331. lpp.) izrādīja vēl lielāku to pašu politiskās pozicijas un politisko jēdzienu svārstību un nestabilitāti. Iztirzāsim sīkāk katru kolektivā paziņojuma punktu un manu atbildi (332. un 333. lpp.) uz to.

„No šās dienas, — saka b. Martovs pēc vecās redakcijas neapstiprināšanas, — vecā ,,Iskra“ vairs nepastāv, un būtu konsekventāk, ja mainītu tās nosaukumu. Katrā ziņā jaunajā kongresa lēmumā mēs saskatām tā uzticības votuma ,,Iskrai“ ievērojamu ierobežojumu, kuru pieņēma vienā no pirmajām kongresa sēdēm^11.

Biedrs Martovs ar kolegām ierosina tiešām interesantu un daudzējādā ziņā pamācošu jautājumu par politisko konsekvenci. Es uz to jau atbildēju, atsaucoties uz to, ko teica visi, apstiprinot ,,Iskru“ (prot. 349. lpp., sal. iepriekš, 82. lpp.)*. Neapšaubāmi mums še darīšana ar vienu no visrupjākajiem politiskas nekonsekvences gadījumiem; no kuras puses, — vai no kongresa vairākuma puses vai no vecās redakcijas vairākuma puses, to lai spriež lasītājs. Lasītāja izšķiršanai mēs atstāsim arī divus citus Martova un viņa kolēģu īstā vielā ierosinātos jautājumus: 1) vai tas, ka kongresa lēmumā — izraudzīt amatpersonas СО redakcijai — vēlas saskatīt uzticības „votuma ierobežojumu ,,Iskrai““, ir mietpilsonisks vai partijas viedoklis? 2) no kura laika tiešām nepastāv vecā ,,lskra“: no 46. numura, kad mēs sākām vadīt viņu divatā ar Pļechanovu, vai arī no 53. numura, kad viņu sāka vadīt vecās redakcijas vairākums? Ja pirmais jautājums ir interesantākais principa jautājums, tad otrais — interesantākais fakta jautājums.

„Tā kā tagad nolemts, — turpināja b. Martovs, — ievēlēt redakciju triju personu sastāvā, tad es savā un triju citu biedru vārdā paziņoju, ka neviens no mums nepiedalīsies tādā jaunā redakcijā. Personīgi par sevi piebilstu: ja tas

tiesa, ka daži biedri gribējuši ierakstīt manu vārdu kā vienu no kandidātiem šai „trijniekā**, tad man tas jāatzīst par apvainojumu, ko neesmu pelnījis (sic!). To saku, ievērojot apstākļus, kādos nolemts mainīt redakciju. Tas nolemts, ievērojot kaut kādu „rīvēšanos***, bijušās redakcijas darba nespēju, pie kam kongress izlēmis šo jautājumu noteiktā veidā, neapprasoties redakcijai par šo rīvēšanos un neieceļot kaut vai komisiju jautājuma iesniegšanai par viņas darba ne-spēju“... (Dīvaini, ka neviens no mazākuma neattapās ierosināt kong'resā „iztaujāt redakciju** vai iecelt komisiju! Vai tas nenotika tāpēc, ka pēc ,,Iskras“ organizācijas sašķelšanās un pēc to sarunu neveiksmēm, par kurām rakstīja b. Martovs un Starovers, tas būtu bijis veltīgi?)... „Tādos apstākļos dažu biedru domas, ka es būšu ar mieru strādāt šādā veidā reformētā redakcijā, man jāuzskata kā traips manai politiskajai reputācijai**** ...

* Biedrs Martovs, iespējams, domājis b. Posadovska izteicienu: „ncgludumi". Atkārtoju, ka b. Posadovskis tā ir nepaskaidroja kongresam, ko viņš gribējis teikt, bet b. Muravjcvs, lietodams to pašu izteicienu, paskaidroja, ka runājis par principiāliem negludumiem, kas izpaudušies kongresa debatēs. Lasītāji atcerēsies, ka vienīgais gadījums, kad notika tiešām principiālās debates, kurās piedalījās četri redaktori (Pļechanovs, Martovs, Akselrods un es), atliecās uz statutu 1. § un ka b. Martovs un Starovers ar rakstu žēlojās par „nepatiesu apsūdzību oportunismā“ kā vienu no argumentiem redakcijas „maiņai". Biedrs Martovs šajā VĒSTULE saskatīja skaidru „oporlunisina" sakaru ar plānu mainīt redakciju, bet kongresā aprobežojās ar miglainu norādījumu uz „kaut kādu rīvēšanos". „Nepatiesā apsūdzība oportunismā" jau aizmirsta!

** Biedrs Martovs vēl piebilda: „Tādai lomai piekritīs varbūt Rjaza-novs, bet ne tas Martovs, kurš, kā es domāju, jums pazīstams pēc viņa darba". Ciktāl tas ir personīgs uzbrukums Rjazanovam, tiktāl b. Martovs to ņēma atpakaļ. Bet Rjazanova vārds figurēja kongresā kā sugas vārds nebūt ne vienu vai otru viņa personīgo īpašību dēļ (kurām pieskarties būtu nevietā), bet grupas „Borba" politiskās fizionomijns, tās politisko kļūdu dēļ. Biedrs Martovs dara ļoti labi, ja ņem atpakaļ domātos vai tiešām izteiktos personīgos apvainojumus, bet tādēļ nav jāaizmirst politiskās kļūdas, no kurām partijai jāmācās. Grupu „Borba" pie mums kongresā apsūdzēja „organizatoriska chaosa" radīšanā un „sadrumstalošanā, ko nav prasījuši nekādi principiāli apsvērumi" (38. lpp., b. Martova runa). Tāda politiska izturēšanās bez vārda runas nosodāma ne vien tad, kad mēs to novērojam pie nelielas grupas pirms partijas kongresa vispārēja chaosa laikā, bet arī tad, kad mēs to redzam pēc partijas kongresa, chaosa novēršanas periodā, redzam kaut vai „pie „Iskras" redakcijas vairākuma un „Darba atbrīvošanas" grupas vairākuma".

Es tīšām izrakstīju šo prātojumu visā pilnībā, lai parādītu lasītājam kā paraugu un sākumu tam, kas tik koši uzziedēja pēc kongresa un ko nevar nosaukt citādi kā par ķildu. Es jau lietoju šo izteicienu savā „VĒSTULE ,,Iskras“ redakcijai" un, neraugoties uz redakcijas neapmierinātību, esmu spiests lo atkārtot, jo tā pareizība nav apstrīdama. Maldīgi domāt, ka ķilda saistīta ar „zemiskiem motiviem" (kā to izdomājusi jaunās ,,Iskras“ redakcija): katrs revolucionārs, kam kaut cik pazīstamas mīīsu izsūtīto un emigrantu kolonijas, droši vien būs redzējis desmitiem ķildu gadījumu, kad likušas izvirzītas un atgremotas visnejēdzīgākās apsūdzības, aizdomas, pašapvainošanās, „personības" u. tml., kuru pamatā ir „nervu uzbudinājums" un nenormāli, smacīgi dzīves apstākļi. Neviens saprātīgs cilvēks nekad nesāks meklēt šajās ķildās katrā ziņā zemiskus motīvus, iai cik zemiskas būtu viņu izpausmes. Un tieši tikai ar „nervu uzbudinājumu" var izskaidrot to aplamību, personību, fantastisko šausmu, dvēselē līšanas, izmocītu apvainojumu un aptraipījumu samezglo-jumu kamolu, kāds ir no b. Martova runas manis izrakstītā rindkopa. Smacīgie dzīves apstākļi rada pie mums simtiem tādu ķildu, un politiskā partija nebūtu pelnījusi .cieņu, ja tā neuzdrošinātos nosaukt savu slimību īstajā vārdā, noteikt nesaudzīgu diagnozi un meklēt līdzekļus ārstēšanai.

Ciktāl iespējams no šā kamola izšķetināt kaut ko principiālu, tiktāl neatvairāmi jāsecina, ka „vēlēšanām nav nekā kopīga ar politiskās reputācijas aizskaršanu", ka „noliegt kongresa tiesību izdarīt jaunas vēlēšanas, visādu amatpersonu sastāva maiņu, pārkārtot viņa pilnvarojamās kolēģijas" nozīmē radīt jautājumā jucekli un ka ,,b. Martova uzskatos par pieļaujamību ievēlēt daļu iepriekšējās kolēģijas izpaužas vislielākais politisko jēdzienu juceklis“ (kā es izteicos kongresā, 332. Ipp.)*.

Atstāju pie malas b. Martova „personīgo" piezīmi jautājumā par to, kas ir trijnieka plāna iniciators, un pāreju pie viņa „politiskā" raksturojuma par vecās redakcijas neap-stiprināšanas nozīmi: ...„Tas, kas tagad noticis, ir pēdējais akts cīņā, kas notika kongresa otrās puses laikā"... (Pareizi! un šī otrā puse sākas no tā brīža, kad Martovs jautājumā par

statutu 1. § nokļuva b. Akimova ciešajos apkampienos.) ... „Nevienam nav noslēpums, ka šajā reformā lieta grozās nevis ap „darba spēju1^111, bet ap cīņu par ietekmi uz CK“... iPirmkājt, nevienam nav noslēpums, ka lieta šeit grozījās ir ap darba spēju, ir ap domstarpībām CK sastāva dēļ, jo „reformas^11 plāns bija izvirzīts tad, kad par otrajām domstarpībām vēl nevarēja būt ne runas, tad, kad mēs kopā ar

I). Martovu ievēlējām par septīto redakcijas kolēģijas locekli b. Pavloviču! Otrkārt, mēs ar dokumentāliem datiem jau parādījām, ka lieta grozījās ap CK personālo sastāvu, ka lieta grozījās ā la fin des fins^111 ap starpību sarakstos: Gļc-bovs — Travinskis —■ Popovs un Gļebovs — Trockis — Popovs.) ... „Redakcijas vairākums apliecināja, ka tas nevēlas pārvērst CK par redakcijas ieroci^11... (Sākas akimoviska dziesma: jautājumu par ietekmi, par ko visur un vienmēr cīnās katrs vairākums katrā partijas kongresā, lai nostiprinātu šo ietekmi ar vairākumu centrālās iestādēs, pārnes oportunistisko tenku plāksnē par redakcijas „ieroci^11, par „vienkāršu^11 redakcijas „piedēkli“, kā izteicās tas pats b. Martovs drusku vēlāk, 334. Ipp.) ... „Lūk, kāpēc vajadzēja samazināt redakcijas locekļu skaitu (!!). Un tāpēc es arī nevaru iestāties tādā redakcijā^11... (Paraugieties uzmanīgāk uz šo ..tāpēc^11: kā gan redakcija varētu pārvērst CK par piedēkli vai ieroci? tikai tā un tai gadījumā, ja viņai būtu trīs balsis Padomē un viņa šo pārsvaru ļaunprātīgi izmantotu? vai tas nav skaidrs? Un vai nav skaidrs arī tas, ka, ievēlēts par trešo locekli, b. Martovs vienmēr varētu novērst kuru katru ļaunprātību un ar vienu savu balsi iznīcināt katru redakcijas pārsvaru Padomē? Runa tātad ir tieši par CK personālo sastāvu, bet runas par ieroci un piedēkli nav nekas cits kā tenkas.) ... „Līdz ar vecās redakcijas vairākumu es domāju, ka kongress darīs galu „aplenkuma stāvoklim^11 partijas iekšienē un nodibinās tajā normālu kārtību. Īstenībā aplenkuma stāvoklis ar izņēmuma likumiem pret atsevišķām grupām pagarināts un pat paasināts. Tikai visas vecās redakcijas sastāvā mēs varam galvot, ka tiesības, ko redakcijai piešķir statūti, nenodarīs partijai ļaunu^11...

Lūk, pilnīgi visa tā vieta b. Martova runā, kurā viņš

pirmo reizi palaida daudzināto „aplenkuma stāvokļa" lozungu. Un tagad paraugiet manu atbildi viņam:

...„Pārlabojot Martova paziņojumu par divu trijnieku plāna privāto raksturu, es tomēr ir nedomāju ar to pieskarties tā paša Martova apgalvojumam par „politisko nozīmi", kāda ir tam mūsu solim, ko esam spēruši, neapstiprinādami veco redakciju. Gluži otrādi, es pilnīgi un noteikti esmu vienis prātis ar b. Martovu, ka šim solim ir liela politiska nozīme, — tikai ne tāda, kādu tam piedēvē Martovs. Viņš teica, ka tas esot cīņas akts par ietekmi uz CK Krievijā. Es iešu tālāk par Martovu. Līdz šim visa ,,Iskras“ kā privātās grupas darbība bija cīņa par ietekmi, bet tagad runa ir jau par kaut ko lielāku — par ietekmes organizatorisku nostiprināšanu un nevis tikai par cīņu ietekmes dēļ. Cik, lielā mērā mēs ar b. Martovu šeit politiski nesapTO-tamies, redzams no tā, ka viņš mani vaino par šo vēlēšanos ietekmēt CK, bet es uzskatu to par savu nopelnu, ka esmu centies un cenšos šo ietekmi nostiprināt organizatoriski. Izrādās, ka mēs runājam pat dažādās valodās. Kāda gan nozīme būtu visam mūsu darbam, visiem mūsu pūliņiem, ja tie vainagotos ar to pašu veco cīņu par ietekmi, bet nevis ar ietekmes pilnīgu sasniegšanu un nostiprināšanu? Jā, b. Martovatn pilnīga taisnība: spertais solis neapšaubāmi ir izcils politisks solis, kas liecina, ka mūsu partijas turpmākajā darbā izraudzīts viens no virzieniem, kas tagad iezīmējušies. Un mani nepavisam nebiedē briesmīgie vārdi par „aplenkuma stāvokli partijā", par „izņēmuma likumiem pret atscviSĻam personām un grupām" u. tml. Attiecībā prcl nestabilajiem un svārstīgajiem elementiem mēs ne, vien varam, bet mums vajag radīt „aplenkuma stāvokli", un visi mūsu partijas statūti, viss mūsu ccnl-ralisms, ko kongress no šās dienas apstiprinājis, nav nekas cits kā „aplenkuma stāvoklis" tik daudzajiem politiskā izplūduma avotiem. Tieši pret izplūdumu arī vajadzīgi īpaši, kaut vai izņēmuma likumi, un kongresa sperlais solis ir pareizi nospraudis politisko virzienu, radīdams stingru bāzi šādiem likumiem un šādiem pasākumiem"*.

Es pasvītroju šajā manis kongresā teiktās runas konspektā frāzi, ko b. Martovs savā „Aplenkuma stāvokli“ (lfi. lpp.) uzskatījis par labāku izlaist. Nav brīnums, ka šī frāze viņam nepatika un ka viņš negribēja saprast tās skaidro jēgu.

Ko nozīmē izteiciens: ..briesmīgie vārdi“, b. Martov?

Tas nozīmē zobošanos, zobošanos par tiem, kas mazas lielas sauc lielos vārdos, kas vienkāršu jautājumu sarežģī ar pretenciozu frazeoloģiju.

Mazais un vienkāršais fakts, kas vienīgais varēja būt un bija b. Martova „nervu uzbudinājuma^1* iemesls, bija vienīgi tas, ka b. Martovs kongresā cieta sakāvi jautājumā par centru personālo sastāvu. Šī vienkāršā fakta politiskā nozīme bija

tā, ka partijas kongresa vairākums, uzvarējis, centās nostiprināt savu ietekmi, radot vairākumu ari partijas pārvaldē, radot organizatorisku bāzi cīņai ar statūtu palīdzību pret to, ko šis vairākums uzskatīja par nenoteiktību, svārstību un izplūdumu^112. Runāt šai sakarībā par „cīņu ietekmes dēj“ ar kaut kādām šausmām acīs un žēloties par „aplenkuma stā-vokli“ nebija nekas cits kā pretencioza frazeoloģija, briesmīgi vārdi.

Biedrs Martovs tam nepiekrīt? Vai viņš nepamēģinātu mums parādīt, ka pasaulē ir bijis tāds partijas kongress, ka vispār iedomājams tāds partijas kongress, kurā vairākums necenstos nostiprināt iegūto ietekmi: 1) radot vairākumu arī centros, 2) dodot tam varu nenoteiktības, svārstības un izplūdumu paralizēšanai?

Pirms vēlēšanām mūsu kongresam bija jāizlemj jautājums: vai piešķirt vienu treSo da(u balsu СО un CK partijas vairākumam vai partijas mazākumam? Sešnieks un b. Martova saraksts nozīmēja vienas trešdaļas piešķiršanu mums, divu trešdaļu — viņa piekritējiem. Trijnieks СО un mūsu saraksts nozīmēja divu trešdaļu piešķiršanu mums, vienas trešdaļas — b. Martova piekritējiem. Biedrs Martovs atteicās ielaisties ar mums darīšanās vai piekāpties un rakstiski izaicināja mūs uz cīņu kongresā; bet, cietis sakāvi kongresā, viņš apraudājās un sāka sūdzēties par „aplenkuma stāvokli^11! Nu, vai tā nav ķilda? Vai tas nav jauns inteliģentiskas mīkst-čaulības izpaudums?

Šai sakarībā nevar neatcerēties to lielisko šās pēdējās īpašības sociāli psicholoģisko raksturojumu, kuru nesen devis K. Kaulskis. Dažādu zemju sociāldemokrātiskām partijām tagad allaž nākas pārciest vienādas slimības, un mums ļoti ļoti vēlams mācīties pareizo diagnozi un pareizo ārstēšanu no pieredzes bagātākiem biedriem. K. Kautska dažu inteliģentu raksturojums tāpēc būs tikai šķietama novirzīšanās no mūsu temata.

... „Tagadējā laikā mūs atkal dzīvi interesē jautājums par antagonismu starp inteliģenci* un proletariātu. Mani kolegas" (Kautskis pats ir inteliģents, literals un redaktors) „būs visnotaļ sašutuši par to, ka es atzīstu šo antagonismu. Bet tas taču faktiski pastāv, un visnelietderīgākā taktika (tiklab šajā, kā ari citos gadījumos) būtu mēģinājums atkratīties no tā, noliedzot faktu. Šis antagonisms ir socials antagonisms, kas izpaužas šķirās un nevis atsevišķās personās. Kā atsevišķs kapitālists, tā ari atsevišķs inteliģents var pilnīgi iestāties proletariāta šķiras cīņā. Tais gadījumos, kad tas notiek, inteliģents maina ari savu raksturu., Un tālākajā apcerē runa būs lielāko tiesu ne par šā tipa inteliģentiem, kuri vēl līdz šai dienai ir savā šķirā izņēmums. Tālākajā apcerē, ja nav sevišķi paskaidrots, ar inteliģentu es domāju tikai parasto inteliģentu, kas stāv uz buržuāziskās sabiedrības pamatiem un ir inteliģences šķiras raksturīgs pārstāvis. Šai šķirai ir zināms antagonisms ar proletariātu.

Šis antagonisms nav tāds kā antagonisms starp darbu un kapitālu. Inteliģents nav kapitālists. Tiesa, viņa dzīves līmenis ir buržuāzisks, un viņš spiests uzturēt šo līmeni, kamēr nekļūst par baskāji, bet tai pašā laikā viņš spiests pārdot sava darba produktu, bet bieži arī savu darba spēku, viņu nereti ekspluatē kapitālists, un viņam jācieš zināma sociālā pazemošana. Tādējādi inteliģentam nav nekūda sociālā antagonisma pret proletariātu. Bet viņa dzīves stāvoklis, viņa darba apstākļi nav proletāriski, un no tā rodas zināms antagonisms noskaņojumā un domāšanā.

Proletārietis, kamēr viņš paliek izolēts individs, nav nekas. Visu savu spēku, visu savu progresa spēju, visas savas cerības un ilgas viņš smeļas organizācijā, plānveidīgā, ar biedriem kopējā darbā. Viņš jūtas liels un spēcīgs tad, kad viņš ir liela un spēcīga organisma daļa. Šis organisms viņam nozīmē visu, atsevišķais individs, salīdzinot ar to, — ļoti maz. Proletārietis iet savā cīņā ar vislielāko pašaizliedzību, kā daļiņa no anonīmās masas, bez izredzēm uz personīgu labumu, uz personīgu slavu, izpildīdams savu pienākumu katrā postenī, kur viņu noliks, labprātīgi pakļaudamies disciplinai, kas aužas cauri visām viņa jūtām, visai viņa domāšanai.

Pavisam citādi ir ar inteliģentu. Viņš cīnās, nevis tā vai citādi lietodams spēku, bet ar argumentu palīdzību. Viņa ierocis ir viņa personīgās zināšanas, viņa personīgās spējas, viņa personīgā pārliecība. Viņš var iegūt zināmu nozīmi tikai savu personīgo īpašību dēļ. Tāpēc pilnīga savas personības izpausmes brīvība viņam šķiet pirmais noteikums sekmīgam darbam. Tikai ar grūtībām viņš pakļaujas zināmam kopumam kā daļa, kas šim kopumam kalpo, pakļaujas aiz nepieciešamības un nevis aiz paša tieksmēm. Viņš atzīst, ka disciplīna nepieciešama tikai masai, bel nevis izredzētām dvēselēm. Bet, protams, pats sevi viņš pieskaita pie izredzētām dvēselēm ...

... Nicšes filozofija ar tās pārcilvēka kultu, kuram viss grozās ap to, lai nodrošinātu pilnīgu savas paša personības attīstību, kuram katra viņa personas pakļaušana kaut kādam lielam sabiedriskam mērķim liekas zemiska un nicināma, šī filozofija ir īsts inteliģenta pasaules uzskats, tā padara viņu pilnīgi nederīgu līdzdalībai proletariāta šķiras cīņā.

* Ar vārdu inteliģents, inteliģence es tulkoju vācu izteicienus Literal, Literatentum, kas aptver ne vien literatus, bet visus izglītotos cilvēkus, brīvo profesiju pārstāvjus vispār, garīgā darba (brain worker, kā saka angļi) pārstāvjus atšķirībā no fiziskā darba pārstāvjiem.

Līdzās Nicšcm izcils inteliģences pasaules izpratnes pārstāvis, kas atbilst viņas noskaņojumam, ir Ibsens. Viņa doktors Štokmans (drāmā „Tautas ienaidnieks") nav vis socialists, kā daudzi domāja, bet inteliģenta tips, kuram nenovēršami jānonāk sadursmē ar proletārisko kustību, vispār ar katru tautas kustību, ja viņš mēģinās tajā darboties. Tas tāpēc, ka proletāriskās, tāpat kā katras demokrātiskās^113 kustibas pamats ir biedru vairākuma respektēšana. Tipisks inteliģents ā la^114 Štokmans „kompaktā vairākumā" redz briesmoni, kas jāsatriec.

... Ideals tāda inteliģenta paraugs, kurš pilnīgi piesātinājās ar proletārisko noskaņojumu, kurš, būdams lielisks rakstnieks, pazaudēja specifiski inteliģentiskās psieholoģijas īpašības, kurš bez kurnēšanas gāja solī un ierindā, strādāja ikvienā postenī, kur viņu nolika, pilnīgi pakļāvās mūsu lielajam darbam un nicināja to vārgulīgo činkstēšanu (weiches Gcwinsel) par savas personības apspiešanu, ko mēs bieži dzirdam no inteliģentiem, kuri auguši lbsena un Kicšcs ietekmē, kad viņiem gadās palikt mazākumā, — ideals tāda inteliģenta, kādi vajadzīgi sociālistiskajai kustībai, paraugs bija Libknechts. Te var minēt arī vēl Marksu, kas nekad nespiedās pirmajā vietā un priekšzīmīgā veidā pakļāvās partijas disciplīnai Internacionālē, kur viņš ne vienreiz vien palika mazākumā"[115].

Lūk, tieši tāda mazākumā palikuša inteliģenta vārgulīga činkstēšana un nekas vairāk — bija Martova un viņa kolēģu atteikšanās no amata tāpēc vien, ka neapstiprināja veco pulciņu, tāda bija sūdzēšanās par aplenkuma stāvokli un izņēmuma likumiem „pret atsevišķām grupām^113^1, kuras Martova m nebija dārgas, likvidējot „Južnij rabočij^114 un „Rabočeje

I)jelo“, bet kļuva dārgas tad, kad likvidēja viņa kolēģiju.

Lūk, tieši tāda mazākumā palikušu inteliģentu vārgulīga činkstēšana bija visas šīs bezgalīgās sūrošanās, pārmetumi, mājieni, tenkas un insinuācijās pret „kompakto vairākumu^115, kuras, ar Martova vieglo roku sāktas, straumēm plūda mūsu partijas kongresā^116 (un vēl vairāk pēc tā).

Mazākums rūgti žēlojās par to, ka kompaktajam vairākumam bija savas atsevišķas apspriedes: tik tiešām, vajadzēja taču mazākumam kaut kā apslēpt lo viņam nepatīkamo

faktu, ka tie delegāti, kurus tas aicināja uz savām atsevišķajām apspriedēm, atteicās uz tām iet, bet tos, kas labprāt būtu gājuši (Jegorovus, Machovus, Brukerus), mazākums nevarēja aicināt pēc visas tās cīņas, kāda kongresā bija notikusi starp vieniem un otriem.

Rūgti žēlojās par „nepatiesu apsūdzību oportunismā": tik tiešām, vajadzēja taču kaut kā apslēpt to nepatīkamo faktu, ka tieši oportunisti, kas daudz biežāk sekoja antiiskriešiem. bet pa daļai arī paši šie antiiskrieši sastādīja kompakto mazākumu, ar abām rokām pieķeroties tam, ka vajag atbalstīt pulciņu savrupību iestādēs, oportunismu spriedumos, mietpilsoniskumu partijas lietās, inteliģentiskas svārstības un mīkstčaulību.

Nākamajā paragrafā mēs parādīsim, ar ko izskaidrojams tas visai interesantais politiskais fakts, ka kongresa beigās izveidojās „kompakts vairākums^1*, un kāpēc mazākums, nevērojot visus izaicinājumus, tik rūpīgi jo rūpīgi apiet jautājumu par tā izveidošanās cēloņiem un vēsturi. Bet papriekšu pabeigsim kongresa debašu analizi.

CK vēlēšanās b. Martovs iesniedza ārkārtīgi raksturīgu rezolūciju (336. lpp.), kuras trīs pamatpazlmes man nācās nosaukt par „matu trīs vilcienos^1*. Lūk, šīs pazīmes: 1) balotējami CK kandidātu saraksti, bet ne atsevišķi kandidāti;

2) pēc sarakstu nolasīšanas tiek izlaistas divas sēdes (acīm redzot apspriešanai); 3) trūkstot absolūtam vairākumam, otrs balotējams atzīstams par galīgu. Sī rezolūcija — lieliski apsvērta stratēģija (jādod gods arī pretiniekam!), kurai nepiekrīt b. Jegorovs (337. lpp.), bet kura droši būtu garantējusi Martovam pilnīgu uzvaru, ja bundistu un rabočedjeļcu septiņnieks nebūtu aizgājis no kongresa. Stratēģija izskaid-. rojama tieši ar to, ka iskriešu mazākumam nebija un nevarēja būt „tiešas vienošanās** (kāda bija iskriešu vairākumam) ne vien ar Bundu un ar Brukeru, bet ari ar b. b. Jegoroviem un Macboviem.

Atcerieties, ka b. Martovs Ligas kongresā birdināja asaras, it kā „nepatiesā apsūdzība oporlunismā** paredzējusi tiešu viņa vienošanos ar Bundu. Atkārtoju, tas b. Martovam aiz bailēm izlicies, un tieši b. Jegorova nepiekrišanu sarakstu balotēšanai (b. Jegorovs „vēl nav pazaudējis savus prin-cipus“, droši vien tos principus, kas spieda viņu apvienoties

ar Goldblatu demokrātisko garantiju absolūtās nozīmes novērtēšanā) uzskatāmi parāda to ārkārtīgi svarīgo faktu, ka pat ar Jegorovu nevarēja būt ne runas par „tiešu vienošanos^1'. Bet koalicija varēja būt un bija gan ar Jegorovu, gan ar Brukeru, koalicija tajā nozīmē, ka viņu atbalsts martovie-šiem bija nodrošināts ikreiz, kad martovieši sanāca nopietnā konfliktā ar mums un kad Akimovam un viņa draugiem bija jāizvēlas mazākais ļaunums. Nevarēja un nevar būt ne mazāko šaubu, ka b. Akimovs un b. Libers katrā ziņā būtu izvēlējušies ir sešnieku uz СО, ir Martova sarakstu uz CK kā mazāko ļaunumu, kā tādu, kas vismazāk sasniedz iskriešu mērķus (sk. Akimova runu par 1. § un viņa „cerības" uz Martovu). Sarakstu balotēšana, divu sēžu izlaišana un pār-balotēšana bija domātas tieši tam, lai sasniegtu šo rezultātu ar gandrīz mechanisku pareizību bez kādas tiešas vienošanās.

Bet, ciktāl mūsu kompaktais vairākums palika kompakts vairākums, — b. Martova aplinku ce)š bija tikai novilcinā-jums un mēs nevarējām to nenoraidīt. Mazākums rakstiski (paziņojumā, 341. lpp.) par to nogaudās, atteikdamies pēc Martinova un Akimova parauga piedalīties balsošanā un CK vēlēšanās, „ievērojot tos apstākļus, kādos tās notika". Pēc kongresa šīs sūdzības par vēlēšanu apstākļu nenormalību (sk. „Aplenk. stāv.“, 31. lpp.) tika bārstītas pa labi un pa kreisi simtiem partijas kūmiņu priekšā. Bet kur tad te bija nenor-malība? Aizklātā balsošanā, kura jau agrāk bija paredzēta kongresa reglamentā (f>. §, prot. 11. lpp.) un kurā bija smieklīgi saskatīt „liekulību" vai „netaisnību"? Kompaktā vairākuma, šā „briesmoņa" mīkstčaulīgo inteliģentu acīs, izveidošanā? Vai arī šo pašu cienīgo inteliģentu nenormālā vēlēšanās lauzt to savu pirms kongresa doto vārdu, ka atzīs visas viņā notikušās vēlēšanas (380. lpp., kongresa statutu 18. §)?

Biedrs Popovs smalki deva mājienu uz šo vēlēšanos, uzdodams kongresā vēlēšanu dienā tiešu jautājumu: „Vai birojs ir pārliecināts, ka kongresa lēmums ir spēkā un likumīgs, ja puse dalībnieku no balsošanas atteikusies?"[117]. Birojs, protams, atbildēja, ka pārliecināts, un atgādināja incidentu ar biedriem Akimovu un Martinovu. Biedrs Martovs pievienojās

birojam un liesi paziņoja, ka b. Popovs maldās, ka „kongresa lēmumi likumīgi** (343. lpp.). Lai jau lasītājs spriež pals par šo — jādomā, augstā mērā normālo — politisko konsekvenci, kas atklājas, salīdzinot So paziņojumu partijai ar izturēšanos pēc kongresa un ar frāzi „Aplenkuma stāvoklī" par „puspartijas sacelSanos, kas sākās jau kongresā** (20. lpp.). Cerības, kādas uz b. Martovu lika b. Akimovs, pārspēja paša Martova ātri gaistošos labos nodomus.

„Tu uzvarēji**, biedri Akimov!

Lai raksturotu to, cik lielā mērā „briesmīgs vārds" bija daudzinātā frāze par „aplenkuma stāvokli", kurai tagad uz mūžīgiem laikiem piešķirta traģikomiska jēga, — var noderēt dažas pēc izskata sīkas, bet būtībā ļoti svarīgas pazīmītes kongresa beigās, tajās beigās, kas sekoja pēc vēlēšanām. Biedrs Martovs tagad pieķēries šim traģikomiskajam „aplenkuma stāvoklim", nopietni iegalvodams sev un lasītājiem, ka šis viņa izdomātais bubulis nozīmējot, ka „vairākums" kaut kā nenormāli vajā, rīda, dzenā „mazākumu". Mēs tūliņ parādīsim, kas notika pēc kongresa. Bet ņemiet pat kongresa beigas, un jūs ieraudzīsit, ka pēc vēlēšanām „kompaktais vairākums" ne tikvien nevajā nelaimīgos, nodzenātos, aizvainotos uz soda vietu vedamos martoviešus, bet gluži pretēji pats piedāvā viņiem (ar Ļadova muti) divas no trim vietām protokolu komisijā (354. lpp.). Ņemiet rezolūcijas taktikas un citos jautājumos (355. un turpin. lpp.), un jās ieraudzīsit tīri lietišķu apspriešanu pēc būtības, kur biedru paraksti uz iesniegtajām rezolūcijām nereti jaucas cits ar citu un starp kuriem atrodas gan briesmonīgā kompaktā „vairākuma" pārstāvji, gan „pazemotā un apvainotā" „mazākuma" piekritēji (prot. 355., 357., 363., 365., 367. lpp.). Cik ļoti, vai nav tiesa, tas atgādina „atstumšanu no darba" un visādu citādu ,,no-dzenāšanu"?

Vienīgais interesantais, bet, diemžēl, pārāk īsais strīds pēc būtības izcēlās sakarā ar Starovcra rezolūciju par liberāļiem. Spriežot pēc parakstiem zem tās (357. un 358. lpp.), kongress to pieņēmis tāpēc, ka trīs „vairākuma" piekritēji (Brauns, Orlovs, Osipovs”) balsojuši tiklab par to, kā arī par Pļecha-nova rezolūciju, nesaskatīdami, ka starp abām ir nesamie-rinānia pretruna. Nesamierināmas pretrunas no pirmā acu uzmetiena starp viņām nav, jo Pļechanova rezolūcija izvirza vispārīgu principu, izteic noteiktas principiālās un taktiskas attiecības pret buržuāzisko liberālismu Krievijā, bet Staro-vera rezolūcija mēģina formulēt konkrētos noteikumus, kad pieļaujama „pagaidu vienošanās" ar „liberāliem vai liberāli demokrātiskiem virzieniem". Abu rezolūciju temati dažādi. Bet Starovera rezolūcija politiski pavisam izplūdusi un tāpēc sekla un sīkumaina. Tā nenoteic krievu liberālismā šķiras raksturu, tā nenorāda noteiktus politiskus virzienus, kuri to izpauž, tā nenoskaidro proletariātam viņa aģitācijas un propagandas pamatuzdevumus attiecībā uz šiem noteiktajiem virzieniem, tā (aiz sava izplūduma) sajauc tik dažādas lietas kā studentu kustību un „Osvoboždeņije", tā pārāk sīkumaini, kazuistiski raksta priekšā trīs konkrētus noteikumus, ar kādiem pieļaujama ..pagaidu vienošanās". Politiska nenoteiktība arī šajā gadījumā, tāpat kā daudzos citos, noved pie kazuistikas. Vispārīga principa trūkums un mēģinājums uzskaitīt „noteikumus" noved pie šo noteikumu sīkumaina un, stingri ņemot, nepareiza uzrādījuma. Tiešām, paraugieties uz šiem trijiem Starovera noteikumiem: 1) „liberāliem vai liberāli demokrātiskiem virzieniem" „skaidri un nepārprotami jāpaziņo, ka tie savā cīņā pret patvaldniecisko valdību noteikti nostājas Krievijas sociāldemokrātijas pusē". Kāda ir liberālo un liberāli demokrātisko virzienu atšķirība? Rezolūcijā nav nekādu datu, lai atbildētu uz šo jautājumu. Vai ne tāda, ka liberālie virzieni pauž politiski vismazāk progre-sivo buržuāzijas slāņu poziciju, bet liberāli demokrātiskie — visprogresīvāko buržuāzijas slāņu un sīkburžuazijas poziciju? Ja tā, vai tad tiešām b. Starovers uzskata par iespējamu, ka vismazāk progresivie (bet tomēr progresivie, jo citādi nebūtu iespējams runāt par liberālismu) buržuāzijas slāņi „noteikti nostāsies sociāldemokrātijas pusē"?? Tas ir absurds, un pat, ja tādu virzienu pārstāvji „to skaidri un nepārprotami paziņotu" (kas nekādi nav sagaidāms), tad mums, proletariāta partijai, būtu pienākums viņu paziņojumiem neticēt. Būt liberālim un noteikti nostāties sociāldemokrātijas pusē — tās ir lietas, kas viena otru izslēdz.

Tālāk. Pieņemsim tādu gadījumu, ka „liberālie vai liberāli demokrātiskie virzieni" skaidri un nepārprotami paziņos, ka savā cīņā pret patvaldību tie noteikti nostājas sociālistu

revolucionāru pusē. Šī iespēja daudz reālākā (ievērojot sociālistu revolucionāru virziena buržuāziski demokrātisko būtibu) nekā b. Starovera iedomātā. Pēc viņa rezolūcijas būtības tās izplūdušā un kazuistiskā rakstura dēļ iznāk, ka tādā gadījumā pagaidu vienošanās ar tamlīdzīgiem liberāļiem nav pieļaujama. Tai pašā laikā šis neizbēgamais secinājums no b. Starovera rezolūcijas rada tieši nepareizu tēzi. Vienošanās uz laiku pieļaujamas tiklab ar sociālistiem revolucionāriem (sk. kongresa rezolūciju par viņiem) un tātad arī ar liberāļiem, kas nostātos sociālistu revolucionāru pusē.

Otrais noteikums: ja šie virzieni „neizvirzīs savās programās prasības, kas saduras ar strādnieku šķiras un vispār demokrātijās interesēm vai aptumšo viņu apziņu". Arī te tā pali kļūda: nav bijis un nevar būt tādu liberāli demokrātisku virzienu, kuri neizvirzītu savās programās prasības, kas nesaduras ar strādnieku šķiras interesēm un neaptumšo viņa (proletariāta) apziņu. Pat viena no visdemokrātiskākajām mūsu liberāli demokrātiskā virziena frakcijām — sociālistu revolucionāru frakcija izvirza savā programā, kas tikpat juceklīga kā visas liberāļu programas, prasības, kas saduras ar strādnieku šķiras interesēm un aptumšo viņas apziņu. No šā fakta jāsecina nepieciešamība „atmaskot buržuāzijas atbrīvošanās kustības aprobežotību un nepietiekamību" un nebūt ne pagaidu vienošanās nepieļaujamība.

Beidzot, arī trešais b. Starovera „noteikums" (lai liberāļi demokrāti par savas cīņas lozungu izvirzītu vispārējas, vienlīdzīgas, aizklātas un tiešas vēlēšanu tiesības) tajā vispārējā nostādnē, kurā tas izvirzīts, ir nepareizs: nebūtu saprātīgi pasludināt par nepieļaujamām pagaidu un daļējas vienošanās ar tādiem liberāli demokrātiskiem virzieniem, kas izvirzītu cenza konstitūcijas, vispār „apcirptas" konstitūcijas lozungu. Pēc būtības tieši šeit iederētos „osvoboždencu" kgu „virziens", bet saistīt sev rokas, iepriekš noliedzot „pagaidu vienošanos" kaut vai ar viskautrākajiem liberāļiem, būtu ar marksisma principiem nesavienojama politiska tuvredzība.

Secinājums: b. Starovera rezolūcija, kuru parakstījuši arī b. Martovs un b. Akselrods, kļūdaina, un trešais kongress darīs prātīgi, ja to atcels. Tās pozicija teorijā un taktikā politiski izplūdusi, tās prasītie praktiskie „noteikumi" kazuis-tiski. Tā sajauc divus jautājumus: 1) katra liberāli demokrātiskā virziena „antirevolucionaro un pretproletarisko" ipašību atmaskošanu un pienākumu cīnīties pret šīm īpašībām un 2) noteikumus par pagaidu un daļēju vienošanos ar kuru katru no tādiem virzieniem. Tā nedod to, kas vajadzīgs (liberālismā šķiras rakstura analizi), un dod to, kas nav vajadzīgs („noteikumu" priekšrakstu). Partijas kongresā vispār ir aplam izstrādāt konkrētus pagaidu vienošanās „noteikumus", kad nav redzams pat noteikts kontrahents — tādas iespējamas vienošanās subjekts; un, ja arī tāds „subjekts" būtu acu priekšā, būtu simtkārt racionālāk atstāt partijas centrālajām iestādēm izstrādāt pagaidu vienošanās „noteikumus", kā to kongress arī darījis attiecībā uz sociālistu revolucionāru kgu „virzienu" (sk. b. Pļechanova modificējamu b. Akselroda rezolūcijas beigu daļā, protokolu 362. un 15. lpp.).

Kas attiecas uz „mazakuma" iebildumiem pret Pļechanova rezolūciju, tad vienīgais b. Martova arguments bija: Pļechanova rezolūcija „nobeidzas ar mizerablu secinājumu: vajadzīgs atmaskot vienu literātu. Vai tas nenozīmēs — doties ,,pret mušu ar cirvja pietu“?“ (358. lpp.). Šis arguments, kurā domas trūkumu maskē ar veiklu vārdiņu — „mizerabls secinājums", — dod mums jaunu pretenciozas frāzes parau-dziņu. Pirmkārt, Pļechanova rezolūcija runā par „buržuāzijas atbrīvošanās kustības aprobežotības un nepietiekamības atmaskošanu proletariāta priekšā visur, kur vien šī aprobežotība un nepietiekamība parādītos". Tāpēc tīrie nieki ir b. Martova apgalvojums (Ligas kongresā, protokolu 88. lpp.), ka „visa uzmanība jāpievērš vienīgi Slruvem, vienam liberālim". Otrkārt, salīdzināt Struves kungu ar „mušu" tad, kad ir runa par iespējamu pagaidu vienošanos ar krievu liberāļiem, nozīmē ziedot veiklai frāzei elementāro politisko tiešamību. Nē, Struves kgs nav muša, bet politisks lielums, un tāds viņš ir ne tāpēc, ka personīgi būtu ļoti liela figūra. Politiska lieluma nozīmi viņam piešķir viņa pozicija kā krievu liberālismā, cik necik darbības spējīgā un organizētā liberālismā, vienīgā reprezentanta pozicija nelegālajā pasaulē. Tāpēc runāt par krievu liberāļiem un par mūsu partijas attiecībām pret tiem un neievērot tieši Struves kgu, tieši „Osvoboždeņije" — nozīmē runāt, lai nekā nepateiktu. Vai varbūt b. Martovs pamēģinās uzrādīt mums kaut vienu vienīgu „liberālu vai liberāli demokrātisku virzienu" Krievijā,

19 7 st'j.

kurš šobrīd kaut iztālēm varētu līdzināties „osvoboždencu" virzienam? Interesanti būtu redzēt tādu mēģinājumu![118]

„Struves vārds strādniekiem nekā neizteic'1, atbalstīja b. Kostrovs b. Martovu. Tas jau, lai b. Kostrovs un b. Martovs neņem ļaunā, — ir akimovisks arguments. Tas jau kaut kas līdzīgs proletariātam ģenitivā^74.

Kādiem strādniekiem „Struves vārds (un vārds „Osvobož-deņije“, kas b. Pļechanova rezolūcijā minēts līdzās Struves kga vārdam) nekā neizteic^11? Tādiem, kuri gaužām maz pazīst vai arī nepavisam nepazīst „liberālos un liberāli demokrātiskos virzienus" Krievijā. Jājautā, kā mūsu partijas kongresam tad nu jāizturas pret tādiem strādniekiem: vai tā. ka jāuzdod partijas biedriem iepazīstināt šos strādniekus ar vienīgo noteikto liberālo virzienu Krievijā? vai arī tā, ka jānoklusē strādniekiem maz pazīstamais vārds sakarā ar viņu pašu vājajām zināšanām politikā? Ja b. Kostrovs, sperdams pirmo soli b. Akimova pēdās, negribēs spert arī otro, tad viņš droši izšķirs šo jautājumu pirmajā nozīmē. Bet, izšķīris šo jautājumu pirmajā nozīmē, viņš redzēs, cik nepamatots bijis viņa arguments. Katrā ziņā vārdi „Struve" un „Osvo-boždeņije" Pļeclianova rezolūcijā var dot strādniekiem daudzkārt vairāk nekā vārdi „liberālais un liberāli demokrātiskais virziens" Starovcra rezolūcijā.

Tagadējā laikā krievu strādnieks nevar praksē iepazīties ar mūsu liberālismā kaut cik atklātām politiskām tendencēm citādi kā vien pēc ,,Osvoboždeņije“. Legālā liberālā literatūra Šeit nederīga tieši savas miglainības pēc. Un mums iespējami enerģiskāk (un iespējami plašākā strādnieku masā) jāvērš pret osvoboždenciem savs kritikas ierocis, lai nākamās revolūcijas brīdi Krievijas proletariats varētu ar īstu ieroču kritiku paralizēt osvoboždencu kgu nenovēršamos mēģinājumus apcirpt apvērsuma demokrātisko raksturu.

Atskaitot manis jau iepriekš atzīmēto b. Jcgorova „izbrīnu'1 jautājumā par mūsu „atbalstu" opozicionārai un revolucionārai kustībai, debates par rezolūcijām nedeva interesantu materiālu, turklāt debašu tikpat kā nebija.

Kongress beidzas, priekšsēdētājām īsi atgādinot, ka kongresa lēmumi obligati visiem partijas biedriem.

n) vispārīgā cīņas aina kongresā, partijas

REVOLUCIONĀRAIS UN OPORTUNISTISKAIS SPĀRNS

Nobeigušiem kongresa debašu un balsošanu analizi, mums tagad jātaisa kopsavilkums, lai, pamatojoties uz visa kongresa materiālu, atbildētu uz jautājumu: no kādiem elementiem, grupām un niansēm veidojies tas galīgais vairākums un mazākums, kuru mēs redzējām vēlēšanās un kuram uz zināmu laiku bija lemts k|ūl par galveno dalījumu mūsu partijā? Nepieciešams sakopot visu to materiālu par principiālām, teorētiskām un taktikas niansēm, kurš tik bagātīgā mērā atrodams kongresa protokolos. Bez vispārīga „kopsavilkuma", bez vispārīgas ainas par visu kongresu un visiem galvenajiem grupējumiem balsošanās šis materials paliek pārāk saraustīts, izmētāts, tā ka pirmajā mirklī tie vai citi atsevišķie nogrupējumi izliekas nejauši, sevišķi tam, kas negrib veltīt pūles kongresa protokolu patstāvīgai un vispusīgai studēšanai (bet vai daudz mums tādu lasītāju, kuri savas pūles tam veltījuši?).

Angļu parlamenta pārskatos bieži sastopams raksturīgs vārds division —• dalīšanās. Palata „sadalījās" tādā un tādā vairākumā un mazākumā, — mēdz teikt par balsošanu

!«•

zināmā jautā jumā."Māsu sociāldemokrātiskās palatas „sadalīšanās", apspriežot kongresā dažādus jautājumus, sniedz savā ziņā vienīgo pilnības un precizitātes ziņā neaizstājamo ainu par iekšējo cīņu parti jā, ainu par tās niansēm un grupām. Lai padarītu šo ainu uzskatāmu, lai iegūtu īstu ainu un nevis nesakarīgu, saraustītu, izolētu faktu un faktiņu kaudzi, lai darītu galu bezgalīgiem un aplamiem strīdiem par atsevišķām balsošanām (kurš par kuru balsojis un kurš kuru atbalstījis?), es nolēmu pamēģināt attēlot visus mūsu kongresa „sadalīšanās'1 pamattipus diagramas veidā. Tāds paņēmiens, droši vien, daudziem un ļoti daudziem izliksies savāds, bet es šaubos, vai iespējams atrast citu iespējami pilnīgāku un vēl precizāku, patiesi sakopojošu un rezumējošu attēlošanas paņēmienu. Kurš no delegātiem ir balso jis par vai pret zināmu priekšlikumu, — to vārdiskās balsošanās iespējams konstatēt ar neapšaubāmu precizitāti, bet dažās svarīgās nevārdis-kās balsošanās to uz protokolu pamata iespējams konstatēt ar ārkārtīgi lielu varbūtību, pietiekami tuvojoties īstenībai. Ja turklāt ņem vērā visas vārdiskās un visas tās nevārdis-kās nobalsošanas, kurās skarti kaut cik svarīgi (spriežot, piemēram, pēc debašu plašuma un dedzīguma) jautājumi, tad iegūsim mūsu partijas iekšējās cīņas attēlojumu, kas, ievērojot mūsu rīcībā esošo materiālu, būs maksimāli objektivs. Turklāt mēs pūlēsimies sniegt nevis fotogrāfisku attēlu, t. i., katra balsojuma attēlu par sevi, bet ainu, t. i., sniegt visus galvenos balsojuma tipus, ignorējot samērā nesvarīgas atkāpšanās un dažādības, kuras varētu lietu tikai sarežģīt. Katrā ziņā uz protokolu pamata katram būs iespējams pārbaudīt ikkuru vilcienu mūsu ainā, pēc patikas papildināt to ar kuru katru atsevišķu balsojumu, vārdu sakot, kritizēt to ne vien ar apsvērumiem, šaubām un aizrādījumiem uz atsevišķiem gadījumiem, bet sastādīt citādu ainu uz tā paša materiala pamata.

Ietverot diagramā katru balsošanā piedalījušos delegātu, mēs atzīmēsim ar sevišķu svītrojumu tās* četras pamatgru-pas, kurām mēs sīki izsekojām visā kongresa debašu gaitā, proti: 1) vairākuma iskriešus; 2) mazākuma iskricšus;

3) „centru" un 4) antiiskriešus.* Principiālu nianšu atšķirības starp šīm grupām mēs redzējām no daudziem jnemēriem, un, ja kādam nepatīk grupu nosaukumi, kuri līču loču mīļotājiem pārāk atgādina „Iskras" organizāciju un „Iskras"

VISPĀRĪGA CĪŅAS AINA KONGRESA

Skait|i ar + un ar nozīmē kopējo balsu skaitli, kas nodo-las zināmos jautājumos par vai pret. Skaitļi zem gulošiem stabiliem nozīmē balsu skaitu, ko devusi katra no Četrām grupām Kādas kategorijas nobalsojumus aptver tipi А—E, tas paskaidrots tekstā.

virzienu, tad mēs tiem aizrādīsim, ka ne jau nosaukums svarīgs. Tagad, kur esam izsekojuši niansēm visās kongresa debatēs, viegli apmainīt jau ieviesušās un pierastās partijas palamas (kas viena otra ausij nepatīkamas) ar nianšu būtības raksturojumu starp grupām. - Izdarot šādu apmaiņu, mēs dabūsim visām četrām grupām šādus nosaukumus: 1) konsekventie revolucionārie sociāldemokrāti; 2) mazie opor-tunisti; 3) vidējie oportunisti un 4) lielie (mūsu, krievu, mērogā lielie) oportunisti. Cerēsim, ka šie nosaukumi mazāk šokēs tos, kuri kopš kāda laika sākuši iegalvot sev un citiem, it kā ,,iskrielis“ būtu nosaukums, kas aptver vienīgi „pulciņu" un nevis virzienu.

Paskaidrosim sīki, kādi balsošanas tipi „fiksēti" pievienotajā diagramā (sk. diagramu: „Vispārīgā cīņas aina kongresā") .

Pirmais balsojumu tips (A) aptver tos gadījumus, kad kopā ar iskriešiem gāja „centrs" pret antiiskriešiem vai pret vienu viņu daļu. Šeit pieskaitāma nobalsošana par programu visumā (atturējies tikai viens — b. Akimovs, pārējie bija par), principiālās rezolūcijas nobalsošana pret federāciju (visi par, izņemot piecus bundistus); nobalsošana jautājumā par Bunda statutu 2. § (pret mums pieci bundisti, atturējās pieci: Martinovs, Akimovs, Brukers un Machovs ar divām balsīm, pārējie ar mums); šī balsošana ari parādīta diagramā A. Tālāk, tāda paša tipa bija trīs nobalsošanas, kurās nolēma apstiprināt „Iskru" par partijas Centrālo Orgānu: redakcija (piecas balsis) atturējās, pretī visās trijās balsošanās bija divi (Akimovs un Brukers), un bez tam, balsojol par „Iskras" apstiprināšanas motiviem, atturējās pieci bundisti un b. Martinovs^119.

Apskatāmais balsojumu lips atbild uz ārkārtīgi interesantu un svarīgu jautājumu: kad kongresa „centrs" gājis kopā ar iskriešiem? Vai nu tad, kad ar maziem izņēmumiem arī antiiskrieši bijuši ar mums (programas pieņemšana, „Iskras" apstiprināšana neatkarīgi no moliviem), vai arī tad, kad lieta grozījusies ap tādiem deklarē jumiem, kuri vēl tieši nespiež nostāties noteiktā politiskā pozicijā (,,Iskras“ organizatoriskā darba atzīšana vēl neuzliek pienākumu realizēt tās organizatorisko politiku attiecībā uz atsevišķām grupām; federācijās noraidīšana, kā to rādīja b. Machova piemērs, vēl netraucē atturēties jautājumā par konkrētu federācijās projektu) .[120] Runājot par grupējumu nozīmi kongresā vispār, mēs jau iepriekš redzējām, cik nepareizi šo jautājumu oficiālā iztirzājumā apgaismo oficiālā ,,Iskra“, kura (ar b. Martova muti) izdzēS un notušē starpību starp iskriešiem un „centru^11, starp konsekventiem revolucionāriem sociāldemokrātiem un oportunistiem, atsaukdamās uz tādiem gadījumiem, kad arī antiiskrieši gāja kopā ar mums! Pat ,,vislabpusējākie“ no vācu un franču oportunistiem sociāldemokrātiskajās partijās nejjalso pretī tādos punktos kā programas atzīšana visumā.

Otrais balsojumu tips (B) aptver tos gadījumus, kad iskrieši — konsekventie un nekonsekventie — gājuši kopā pret visiem antiiskriešiem un visu „centru^11. Šie gadījumi attiecas lielāko liesu uz tādiem jautājumiem, kur runa bija par konkrēti noteiktu iskriešu politikas plānu realizēšanu, kur runa bija par „Iskras^11 atzīšanu darbos un nevis vārdos vien. Šeit pieskaitāms incidents ar OK^120> jautājuma par Bunda stāvokli partijā apspriešana pirmajā kārtā, grupas „Južnij rabočij^11 likvidācijā, divi nobalsojumi par agraro programu un beidzot, sestkārt, nobalsošana pret Krievijas sociāldemokrātu ārzemju savienību („Itabočeje Djelo^11),’ t. i., Ligas atzīšana par vienīgo partijas organizāciju ārzemēs. Vecā priekšpartijas laiku pulciņu savrupība, oporlunistiskoorganizāciju vai grupiņu intereses, marksisma šaurā izpratne šeit cīnījās pret principiāli izturētu un konsekventu revolucionārās sociāldemokrātijas politiku; mazākuma iskrieši vēl Joti daudzos gadījumos, Joti daudzās ārkārtīgi svarīgās (no OK, ,,.īužnij Rabočij", „Rabočeje Djelo“ viedokļa) nobalsošanās gāja kopā ar mums... iekām netika skarta viņu pašu pulciņu savrupība, viņu pašu nekonsekvence. Apskatāmā tipa „sadalījumi" uzskatāmi rāda, ka vairākos jautājumos par mūsu principu realizēšanu dzīvē centrs f/ājis kopā ar antiis-kriešiem, izrādījies daudz tuvāks viņiem nekā mums, īstenībā daudz vairāk tiecies uz sociāldemokrātijas oportunistisko nekā uz revolucionāro spārnu. Šie „iskrieši" pēc nosaukuma, kas kaunējās būt iskrieši, atklāja savu dabu, un nenovēršamā cīņa radīja ne mazumu satraukuma, kas mazāk domāt spējīgām un vairāk ietekmējamām personām aizsedza to principiālo nianšu nozīmi, kas šajā cīņā atklājās. Bet tagad, kad cīņas karstums kaut cik aprimis un protokoli palikuši kā daudzu karstu kauju objektīvs ekstrakts, tagad tikai lādi ļaudis, kas negrib redzēt, var neredzēt, ka Maciiovu un •legorovu apvienošanās ar Akimoviem un Liberiem nav bijusi nejaušība un nevarēja būt nejaušība. Martovam un Akselrodam tik vien atliek kā vairīties no vispusīgas un pre-cizas protokolu analizēs vai arī mēģināt ar atpakaļ ejošu datumu pārlabot savu izturēšanos kongresā, izsakot visvisādu nožēlošanu. Itin kā ar nožēlošanu varētu novērst uzskatu un politikas dažādību! itin kā Martova un Akselroda tagadējā savienība ar Akimovu, Brukeru un Martinovu varētu piespiest mūsu otrajā kongresā atjaunoto partiju aizmirst to cīņu, ko iskrieši veda pret antiiskriešiem gandrīz visu kongresa laiku!

Trešais kongresa balsojumu tips, kas aptver trīs pēdējās no piecām diagramas daļām (proti, C, D un E), raksturīgs ar to, ka'neliela iskriešu daļa atdalās un pāriet antiiskriešu pusē,4 kuri tāpēc arī uzvar (kamēr paliek kongresā). Lai izsekotu pilnīgi precizi, kā attīstījusies šī slavenā iskriešu mazākuma koalicija ar antiiskriešiem, kuras pieminēšana vien pamudināja Martovu uz histēriskiem vēstījumiem kongresā, parādīti visi trīs šā veida vārdisko balsojumu pamat-tipi. C — ir nobalsošana jautājumā par valodu vienlīdzīgām tiesībām (ņemta pēdējā no trim vārdiskām balsošanām šajā punktā kā vispilnīgākā). Visi antiiskrieši un viss centrs kā mūris nostājas pret mums, bet no iskriešiem atdalījusies daļa vairākuma un dala mazākuma.[121] Vēl nav redzams, kuri no iskriešiem spējīgi uz galīgu un stabilu koaliciju ar kongresa oportunistisko „labējo“ spārnu. Tālāk — D tipa balsojums — par statutu pirmo paragrafu (no divām nobalsošanām ņemta noteiktākā, t. i., kad neviens nebija atturējies). Koalicija iezīmējas spilgtāk un lcjīīst izturīgāka^121: mazākuma iskrieši jau visi nostājas Akimova un Libera pusēf no vairākuma iskriešiem — ļoti neliels skaits, kas kompensē mūsu pusē pārnākušos trīs no „centra1^121 un vienu no antiiskriešiem. Pietiek vienkārša skata diogramā, lai pārliecinātos, kādi elementi nejauši un uz laiku pārgājuši te vienā, te otrā pusē un kādi ar neatturamu spēku gājuši uz paliekamu koaliciju ar Akimoviem^121 Pēdējā nobalsojumā (E — СО, CK un Partijas Padomes vēlēšanas), kurā tieši parādās galīgais sadalījums vairākumā un mazākumā, skaidri redzama pilnīga iskriešu mazākuma saplūšana ar visu „centru^122 un ar antiiskriešu paliekām.[121]No astoņiem antiiskriešiem uz to laiku kongresā bija palicis viens pats b. Brukers (kuram b. Akimovs jau noskaidroja viņa kļūdu un kurš ieņēma viņam pēc taisnības pienācīgo vietu martoviešu rindās). Septiņu visvairāk ,.labējo“ oportunistu aiziešana izšķīra vēlēšanu likteni pret Martovu^122.

Un tagad, lūk, savilksim kongresa koprezultātus, pamatodamies uz objektīviem datiem par visāda tipa balsojumiem.

Daudz runāts par vairākuma „nejaušo“ raksturu mūsu kongresā. Biedrs Martovs tikai ar šo argumentu arī mierināja sevi savā „Vēlreiz mazākumā^11. No diagramas skaidri redzams, ka vienā nozīmē, bet tikai vienā, vairākumu var nosaukt par nejaušu, proti, tajā nozīmē, ka ,,labās“ puses visoportunistiskāko elementu septiņi delegāti aizgāja ne-jauši. Ciktāl nejauša šī aiziešana, tiktāl (ne vairāk) nejaušs arī mūsu vairākums. Vienkāršs skats diagramā labāk nekā gari prātojumi rāda, kurā pusē būtu bijuši, būtu bijis jābūt šiem septiņiem^123. Bet jājautā, ciktāl šo septiņu aiziešanu tiešām var uzskatīt par nejaušību? Lūk, jautājums, kuru sev nemēdz uzdot ļaudis, kas labprāt runā par vairākuma „nejaušību". Nav patīkams viņiem šis jautājums. Vai tā ir nejaušība, ka aizgāja viskrasākie mūsu partijas labējā un nevis kreisā spārna pārstāvji? Vai tā ir nejaušība, ka^iz-gāja oportunisti un nevis konsekventie revolucionārie sociāldemokrāti? Vai šai „nejaušajai" aiziešanai nav zināms sakars ar to cīņu pret oportunistisko spārnu, kas notika visā kongresa darbības laikā^123un kas tik uzskatāmi parādās mūsu diagramā?

Pietiek izvirzīt šos mazākumam nepatīkamos jautājumus, lai kļūtu skaidrs, kādu faktu slēpj ar prātojumiem par vairākuma nejaušību. Tas ir tas neapšaubāmais un neapstrīdamais fakts, ka>mazākumu veidoja tie mūsu partijas biedri, kas visvairāk tiecās uz oportunismu. Mazākumu veidoja teorētiski vismazāk nosvērtie, principiāli vismazāk izturētie partijas elementi. Mazākums nodibinājās tieši no partijas labējā spārna. Ar sadalīšanos vairākumā un mazākumā tieši un nenovēršami turpinās tā sociāldemokrātijas dalīšanās revolucionārajā un oporlunistiska jā,[123] Kalnā un Žirondā^76, kura parādījusies ne jau tikai vakardien un ne jau Krievijas strādnieku partijā vien un kura, droši vien, rīt vēl neizzudīs.

Šim faktam ir kardinala nozīme domstarpību cēloņu un peripetiju noskaidrošanā. Mēģināt šo faktu apiet, noliedzot vai notušējot cīņu kongresā un lajā izpaudušās principiālās nianses, — nozīmē izrakstīt sev vispilnīgāko garīgas un politiskas nabadzības apliecību. Bet, lai šo faktu atspēkotu, nepieciešams, pirmkārt, parādīt, ka balsojumu un „dalīšanās" vispārējā aina mūsu partijas kongresā bijusi ne tāda, kādu es parādu; vajag, otrkārt, parādīt, ka būtībā visos tajos jautājumos, kuru dēļ kongress „sadalījās^124^1, tiem visvairāk konsekventajiem revolucionārajiem sociāldemokrātiem, kuri Krievijā saistījuši sevi ar vārdu iskrieši, nebija taisnība^124-Pamēģiniet, kungi, to parādīt!

Tas fakts, ka mazākumu sastādīja partijas visvairāk opor-tunistiskie, vismazāk stabilie un vismazāk nosvērtie elementi, starp citu, atbild uz daudzām šaubām un iebildumiem, kādus vairākumam izsaka ļaudis, kas vāji pazīst lietas apstākļus vai arī kas jautājumu nav pieliekami pārdomājuši. Vai tā nav seklība, mums saka, izskaidrot domstarpības ar b. Martova un b. Akselroda mazo kļūdu? Jā, kungi, b. Martova kļūda nebija liela (un es jau kongresā cīņas karstumā to atzīmēju), bet no šās mazās kļūdas varēja rasties (an radās) liels ļaunums tāpēc, ka b. Martovu piedabūja savā pusē delegāti, kas bija izdarījuši veselu virkni kļūdu, kas veselā virknē jautājumu bija izrādījuši tieksmi uz oporlunismu un principiālu neiztiirēlibu.'1 Individuals un nenozīmīgs fakts bija b. Martova un b. Akselroda nepastāvība, turpretim ne individuals, bet gan partejisks un nepavisam ne mazsvarīgs fakt bija ļoti ļoti ievērojama mazākuma izveidošanās no visiem vismazāk izturētajiem elementiem, no visiem tiem, kas vai nu nemaz neatzina ,,Iskras“ virzienu un tieši pret to cīnījās, vai arī atzina vārdos, bet darbos viscaur sekoja anti-iskriešiem. [124]

Vai nav smieklīgi izskaidrot domstarpības ar to, ka ,,Iskras“ vecās redakcijas mazajā pulciņā valdījis sastindzis pulciņu savrupības gars un revolucionārs mielpilsoniskums? Nē, tas nav smieklīgi, tāpēc ka šai individuālajai pulciņu savrupībai palīgā steidzās viss tas mūsu partijā, kas visu kongresa laiku cīnījās par katru pulciņu savrupību, viss tas, kas vispār nevarēja pacelties pāri revolucionārai mietpilsonībai, viss tas, kas atsaucās uz mietpilsoniskuma un pulciņu savrupības ļaunuma „vēsturisko" raksturu, lai šo ļaunumu attaisnotu un saglabātu. Kā nejaušību varbūt vēl varētu uzskatīt to, ka šaurās pulciņu intereses guva virsroku pār partijas interesēm vienā mazā ,,lskras" redakcijas pulciņā. Bet tā vairs nebija nejaušība, ka šo pulciņa savrupību ar visu krūti cēlās aizstāvēt b. b. Akimovi un Brukeri, kuriem ne mazāk (ja ne vēl vairāk) bija dārga slavenās Voroņežas komitejas un daudzinātās Pēterburgas „Strādnieku organi-zacijas"7^125 „vēsturiskā pēctecība", cēlās b. b. Jegorovi, kuri apraudāja „Rabočeje Djelo" „nonāvēšanu" tikpat rūgti (ja ne vēl rūgtāk) kā vecās redakcijas „nonāvēšanu", cēlās b. b. Machovi u. t. jpr., u. t. jpr. Pasaki man, kas tavi paziņas, un es tev pateikšu, kas esi tu, — skan dzīves gudrība. Pasaki man, kas tavs politiskais sabiedrotais, kas par tevi balso, — un es tev pateikšu, kāda tava politiskā fizionomija.

Biedra iMartova un b. Akselroda sīkā kļūda palika un varēja palikt sīka, iekām tā nekļuva par pamalu viņu paliekošai savienībai ar visu mūsu partijas oportunistisko spārnu,» iekām tā šās savienības dēļ nenoveda pie oporlunisma atraugām, pie visu to revanša, pret kuriem cīnījās ,,īskra“ un kuri bija gatavi ar vislielāko prieku izgāzt tagad dusmas pret konsekventajiem revolucionārās sociāldemokrātijas piekritējiem. Notikumi pēc kongresa pie tā tieši arī noveda, ka jaunajā „Iskrā" mēs redzam tieši šīs oportunisma atraugas, Akimovu un Brukeru revanšu (sk. Voroņežas komi-tejas lapiņu^125), Martinovu līksmošanu, kuriem beidzot taču (beidzot taču!) atļauts ienīstās „lskras" slejās dot spērienu ienīstajam „ienaidniekam" par visām un visādām agrāk nodarītām pārestībām. Tas mums sevišķi uzskatāmi rāda, cik nepieciešams bija „atjaunot „lskras" veco redakciju" (no b. Starovera 1903. g. 3. novembra ultimata), lai sargātu iskrisko „pēctecību"...

Tai faktā, ka kongress (un partija) [125] sadalījās kreisajā un labējā, revolucionārajā un oporlunistiskajā spārnā,'pašā par sevi vēl nebija ne vien nekā briesmīga un nekā kritiska, bet pat ari it nekā nenormālā. Gluži otrādi, viss pēdējais gadu desmits Krievijas (un ne tikai Krievijas) sociāldemokrātijas vēsturē neizbēgami un nenovēršami noveda pie šādas sadali-šanās/Ka sadalīšanās pamatā bija vairākas ļoti sīkas labējā spārna kļūdas, ļoti neievērojamas (samērā) domstarpības, — šis apstāklis (kas paviršam novērotājam un filistriskam prātam šķiet piedauzīgs) nozīmēja, ka visa mūsu partija visumā spērusi lielu soli uz priekšu." Agrāk mums bija domstarpības lielos jautājumos, kuri varēja dažkārt pat attaisnot šķelšanos, tagad mēs par visu lielo un svarīgo jau esam panākuši vienošanos, tagad mūs šķir vienīgi nianses, kuru dēļ var un vajag strīdēties, bet būtu aplam un bērnišķīgi šķirties (kā to arī pilnīgi dibināti jau pateicis b. Pļcchanovs interesantajā rakstā „Ko nedarīt?", pie kura mēs vēl atgriezīsimies). Tagad, kad mazākuma anarchistiskā izturēšanās pēc kongresa gandrīz novedusi partiju pie šķelšanās, bieži sastopami gudrinieki, kas saka: un vai maz bija vērts kongresā cīnīties tādu sīkumu dēļ kā incidents ar OK, grupas „Južnij rabočij" vai „Rabočeje Djelo“ likvidācijā, 1. §, vecās redakcijas atstādināšana u. tml.? Kas tā spriež^126, tas tieši ienes partijas lietās pulciņu savrupības viedokli «nianšu cīņa partijā ir neizbēgama un nepieciešama, ciktāl tā nerada anarchiju un šķelšanos, ciktāl tā noris robežās, kuras kopīgi atzinuši visi biedri un partijas locekļi. Arī mūsu cīņa ar partijas labējo spārnu kongresā, ar Akimovu un Akselrodu, ar Martinovu un Martovu, nebūt šīs robežas nepārkāpa./ Pietiek atcerēties divus faktus, kas to visneapstridamākā kārtā apliecina: 1) kad b. Marlinovs un b. Akimovs taisījās atstāt kongresu, mēs visi bijām gatavi visiem līdzekļiem novērst domas par „apvainojumu", mēs visi (ar 32 balsīm) pieņēmām Trocka rezolūciju, kas aicināja šos biedrus apmierināties ar paskaidrojumiem un ņemt savu paziņojumu atpakaļ; 2) kad stājāmies pie centru vēlēšanām, mēs kongresa mazākumam (jeb oportunistiskajam spārnam) devām mazākumu abos centros: Martovam CO, Popovam CK. No partijas viedokļa mēs citādi rīkoties nevarējām, ja mēs vēl pirms kongresa bijām nolēmuši ievēlēt divus trijniekus. Ja dažādība niansēs, kas atklājās kongresā, nebija liela, tad taču liels nebija arī mūsu praktiskais secinājums no šo nianšu cīņas: šis secinājums bija vienīgi tas, ka divas trešdaļas abos trijniekos jāpiešķir partijas kongresa vairākumam.

Vienīgi tas, ka partijas kongresa mazākums nebija ar mieru būt mazākumā centros, noveda sākumā pie sakauto inteliģentu „nevarīgas gaušanās", bet vēlāk pie anarchis-tiskas frāzes un anarchistiskas rīcības.

Noslēgumā paraudzīsimies vēlreiz uz diagramu no jautājuma viedokļa par centru sastāvu. Pilnīgi dabiski, ka bez jautājuma par niansēm delegātiem vēlēšanās bija jāizšķir arī jautājums par vienas vai otras personas noderību, darba spējām u. tml. Tagad mazākums ļoti labprāt ķeras pie šo jautājumu sajaukšanas. Bet, ka tie ir dažādi jautājumi, — tas saprotams pats par sevi un redzams kauču no tā vienkāršā fakta, ka СО pirmējā trijnieka vēlēšanas bija nospraustas jau pirms kongresa, kad Martova un Akselroda savienību ar Martinovu un Akimovu neviens pats cilvēks nevarēja paredzēt. Uz dažādiem jautājumiem arī atbildes jādabū dažādā veidā: atbilde uz jautājumu par niansēm jāmeklē kongresa protokolos visu un visādu punktu atklātā apspriešanā un nobalsošanā. Jautājumu par personu noderību kongresā visi nolēma izšķirt aizklātā balsošanā. Kāpēc viss kongress vienbalsīgi pieņēma šādu lēmumu? — tas ir tāds ābeces jautājums, pie kura būtu dīvaini uzkavēties. Bet mazākums (pēc savas sakāves vēlēšanās) sāka aizmirst pat ābeci. Mēs dzirdējām dedzīgu, kaislīgu, gandrīz līdz nemaņai satrauktu runu straumes, veco redakciju aizstāvot, bet mēs nedzirdējām it nekā par tām niansēm kongresā, ar kurām saistījās cīņa par sešnieku un trijnieku. Mēs dzirdam no visiem kaktiem runas un nostāstus par CK ievēlēto personu darba nespēju, nederīgumu, ļaunprātību u. c., bet mēs nedzirdam it nekā par tām niansēm kongresā, kuras cīnījās par pārsvaru CK sastāvā. Man liekas, ka ārpus kongresa ir nepieklājīgi un necienīgi tenkot un stāstīt par personu īpašībām un darbību (jo 99 gadījumos no 100 šī darbība ir organizācijas noslēpums, kas atklājams tikai partijas augstākajai instancei). Cīnīties ārpus kongresa ar šādu nostāstu palīdzību, pēc manas pārliecības, nozīmētu rīkoties mēlnesīgi. Un vienīgā atbilde, kādu es sakarā ar šīm tenkām varētu dot publikai, būtu norādījums uz cīņu kongresā: jūs sakāt, ka CK ievēlēta ar nelielu vairākumu. Tas pareizi. Bet šis nelielais vairākums sastādījās no visiem tiem, kas viskonsekventāk ne vārdos, bet darbos cīnījās par ,,Iskras“ plānu realizēšanu.-Tāpēc šā vairākuma morāliskā autoritāte stādāma vēl nesalīdzināmi augstāk par tā formālo autoritāti -— augstāk visu to acīs, kuri ,,Iskras“ virziena pēctecību vērtē augstāk par viena vai otra „Iskras" pulciņa pēctecību. Kas varētu kompetentāk spriest par vienu vai otru personu noderību ,,Iskras“ politikas realizēšanai? vai tie, kas piekopa šo politiku kongresā, vai tie, kas daudzos gadījumos šo politiku apkaroja un aizstāvēja visādu atpalicību visādas grabažas, visādu pulciņu savrupību?

o) PĒC KONGRESA. DIVI CĪŅAS PAŅĒMIENI

Kongresa debašu un nobalsošanas analizē, ar kuru mēs esam galā, patiesībā izskaidro in mice (dīglī) visu, kas noticis pēc kongresa, un mēs varam ierobežoties, tikai īsumā atzīmējot mūsu partijas krizes tālākos posmus.

Martova un Popova atteikšanās piedalīties vēlēšanās tūdaļ radīja partijā ķildu atmosfēru partijas nianšu cīņā. Biedrs Gļebovs, uzskatīdams par neticamu, ka neievēlētie redaktori nopietni nolēmuši pievērsties Akimovam un Marlinovam, un izskaidrodams stāvokli vispirms ar satraukumu, ieteica man un Pļechanovam jau otrā dienā pēc kongresa izlīgt miera ceļā, „kooptēt" visus četrus ar noteikumu, ka tiek nodrošināta redakcijas pārstāvniecība Padomē (t. i., lai no diviem pārstāvjiem viens obligati piederētu pie partijas vairākuma). Sis noteikums Pļechanovam un man likās racionāls, jo, ja to pieņemtu, tas nozīmētu klusu ciešot atzīt savu kļūdu kongresā, vēlēšanos, lai būtu miers un nevis karš, vēlēšanos būt tuvāk mums ar Pļechanovu nekā Akimovam ar Martinovu, .Tegorovam ar Machovu. Piekāpšanās „kooptacijas" lietā tādējādi sāka iegūt personīgu raksturu, bet atsacīties no personīgas piekāpības, kurai jānovērš satraukums un jāatjauno miers, nebija vērts. Tāpēc mēs ar Pļechanovu izteicām savu piekrišanu. Redakcijas vairākums noteikumu noraidīja. Gļebovs aizbrauca. Mēs sākām gaidīt sekas: vai Martovs noturēsies lojālajā pozicijā, kādu viņš bija ieņēmis (pret centra pārstāvi b. Popovu) kongresā, vai arī svārstīgie un tie elementi, kas sliecās uz šķelšanos un kam Martovs sekoja, ņems virsroku.

Mūsu priekšā bija dilema: vai b. Martovs gribēs uzskatīt savu kongresa laika ,,koaliciju“ par izolētu politisku faktu (līdzīgi tam, kā izolēts gadījums bija Bebeja koalicija ar Folmaru 1895. g. — si licet parva componere magnis*), vai arī viņš vēlēsies nostiprināt šo koaliciju, darīs visu, lai pierādītu, ka mēs ar Pļechanovu kongresā esam izdarījuši kļūdu, un kļūs par īstu oportunistiskā spārna vadoni mūsu partijā. Citiem vārdiem, šī dilema tika formulēta šādi: ķilda vai politiska partijas cīņa? No mums trim, kas otrajā dienā pēc kongresa bijām vienīgie faktiskie centrālo iestāžu locekļi, Gļebovs visvairāk svērās uz dilemas pirmo atrisinājumu un visvairāk centās samierināt saķildojušos bērnus. Uz otro atrisinājumu visvairāk svērās Pļechanovs, kas, kā saka, bija nepieejams. Es savā personā šoreiz reprezentēju ,,centru“ jeb ,,purvu“ un mēģināju iet pārliecināšanas ceļu. Mēģināt tagad restaurēt vārdiskus pārliecinājumus būtu neglābjami juceklīgs pasākums, un es nesekošu b. Martova un b. Pļecha-nova sliktajam piemēram. Bet dažas vietas no kāda rakstveida pārliecinājuma, ar kuru es griezos pie viena no „mazā-kuma“ iskriešiem, uzskatu par nepieciešamu atjaunot:

... „Martova atteikšanās no redakcijas, viņa un citu partijas literātu atteikšanās no līdzslrādāšanas, vairāku personu atteikšanās strādāt CK uzdevumā, boikota vai pasivas pretošanās idejas propaganda, viss tas nenovēršami novedīs, pat pret Martova iui viņa draugu gribu, novedīs pie partijas sašķelšanās. Pat tad, ja Martovs centīsies noturēties lojālā pozicijā (kurā viņš tik noteikti nostājās kongresā), tad citi nenoturēsies, — un manis norādītais iznākums būs neizbēgams___

...Un, lūk, es jautāju sev: kālabud tad īstenībā mēs izšķirsimies?... lis pārcilāju visus kongresa notikumus un iespaidus, es apzinos, ka bieži esmu rīkojies un darbojies briesmīgā satraukumā, „traki^1*, esmu ar mieru labprāt kuram katram atzīt šo savu vainu, ja var saukt par vainu to, ko dabiski bija radījusi atmosfēra, reakcija, replika, cīņa etc. Bet tagad, bez kāda saniknojama apskatot sasniegtos rezultātus,

* — ja pieļaujams mazu salīdzināt ar lielu. /fed.

20 7. sēj.

to, kas panākts negantā cīņā, es absolūti nevaru saskatīt rezultātos nekā, itin nekā partijai kaitīga un absolūti nekā tāda, kas aizvainotu vai apvainotu mazākumu.

Protams, nevarēja nebūt aizvainojoši jau tas vien, ka nācās palikt mazākumā, bet es kategoriski protestēju pret domu, ka mēs būtu kādu „aptraipījuši'1, ka mēs būtu gribējuši kādu apvainot vai pazemot. Nekā tamlīdzīga. Un nevajag pieļaut, lai politiska domstarpība novadītu pie tā, ka notikumu izskaidrošanai otru pusi apsūdz negodīgumā, blēdībā, intrigās u. c. jaukās lielās, par kurām arvien biežāk un biežāk dzirdams tuvojošās šķelšanās atmosfērā. To nevajag pieļaut, jo tas vismaz liec plus ultra^127 nesaprātīgi.

Mūsu domas ar Martovu politiski (un organizatoriski) šķiras, kā ir šķīrušās ar viņu desmitiem reižu. Uzvarēts jautājumā par statūtu 1. §, es nevarēju necensties ar visu enerģiju revanšēties tur, kur man (un kongresam) tas bija vēl iespējams, Es nevarēju necensties, no vienas puses, pēc noteiktas, „lskras" garā radītas CK, — no otras puses, pēc redakcijas trijnieka... Es uzskatu šo trijnieku par tādu, kas vienīgais var būt partijas pārvaldes iestāde, bet ne uz ģimeniskuma un nolaidības dibināta kolēģija, var būt vienīgais īstais centrs, kurā katrs vienmēr izteiktu un aizstāvētu savu partijas viedokli, ne par matu vairāk un irrespective^128 no visa personīgā, no visādiem apsvērumiem par aizvainojumu, par aiziešanu u. c.

Šis trijnieks pēc nolikumiem kongresā, bez šaubām, padarīja par tikumu politisko un organizatorisko līniju, kas vienā ziņā bija vērsta pret Martovu. Bez šaubām. Vai tādēļ šķirties? Tādēļ ārdīt partiju?? Bet vai jautājumā par demonstrācijām Martovs un Pļechanovs nebija pret mani? Un vai jautājumā par programu es un Martovs nebijām pret Pļechanovu? Vai tad katrs trijnieks ar vienu savu pusi vienmēr nevēršas pret katru dalībnieku? Ja iskriešu vairākums gan „lskras^11 organizācijā, gan kongresā atzina par kļūdainu, lūk, šo speciālo Martova līnijas niansi organizatoriskā un politiskā ziņā, vai tad tiešām nav neprāts mēģināt izskaidrot to ar kaut kādu „rakņāšanos^11 un „uzrīdīša-nu“ u. Iml.? Vai nebūtu neprāts noliegt šo faktu, nolamājot šo vairākumu par „huligāniem"?

Atkārtoju: tāpat kā iskriešu vairākums kongresā, es esmu dziļi pārliecināts, ka Martovs bija uzsācis nepareizu līniju un ka viņu vajadzēja labot. Šā labojuma dēļ aizvainoties, secināt no tā apvainojumu etc. — ir neprātīgi. Nevienu un ne par ko mēs neesam „aptraipījuši", „neaptraipām" un neatstumjam no darba. Bet radīt šķelšanos sakarā ar atsaukšanu no centra bulu, pēc manām domām, neizsakāms neprāts11^129.

Šos manus rakstiskos paziņojumus es uzskatīju pax ne: pieciešamu atgādināt tagad, jo tie noteikti parāda vairākuma centienus bez kavēšanās novilkt stingru robežu starp iespējamiem (un cīņas karstumā neizbēgamiem) personīgiem aizvainojumiem un personīgu uzbudinājumu, kas radies uzbrukumu asuma un „negantuma" dēļ u. tini., no vienas puses, — un zināmu politisku kļūdu, politisku līniju (koalicija ar labo spārnu), no otras puses.

Šie paziņojumi pierāda, ka •'mazākuma pasiva pretošanās sūkās tūliņ pēc kongresa un tūdaļ sekoja brīdinājums no mūsu puses, ka tas ir solis uz partijas šķelšanu;^— ka tas ir tiešā pretrunā ar lojālajiem paziņojumiem kongresā; — ka šās šķelšanās iemesls būs vienīgi atstumšana no centrālajām iestādēm (un proti, neievēlēšana tajās), jo no darba nevienu partijas biedru neviens nekad nav domājis atstumt; ka politiskās domstarpības mūsu starpā (kas neizbēgamas, ciktāl nav noskaidrots un nav izšķirts jautājums, vai savā līnijā kongresā kļūdījies Martovs vai mēs) sāk arvien vairāk izvērsties par ķildu ar lamāšanos, aizdomām u. t. jpr., u. t. jpr.

Brīdinājumi nelīdzēja.-* Mazākuma izturēšanās rādīja, ka tie .elementi, kas vismazāk izturēti un vismazāk cienī partiju, viņā ņem virsroku.-Tas spieda mūs ar Pļechanovu ņemt atpakaļ savu piekrišanu Gļebova priekšlikumam: tiešām, ja jau mazākums ar saviem darbiem pierāda savu politisko neizturēlību ne vien principos, bet arī elementārā partijas lojalitātē, kāda tad varēja būt nozīme vārdiem par daudzināto „pēctecību"? Neviens nav tik asprātīgi kā Pļechanovs izsmējis visu to prasību aplamību, lai partijas redakcijā „kooptētu" vairākumā tādus cilvēkus, kas tieši deklarē savas jaunās, augošās domstarpības! Jā, kur gan tas pasaulē redzēts, ka līdz jauno domstarpību noskaidrošanai presē, partijas priekšā, partijas vairākums centrālajās iestādēs pats pārvērstu sevi par mazākumu? Lai papriekš domstarpības izsaka, lai partija apspriež, cik tās dziļas un nozīmīgas, lai partija pati izlabo savu otrajā kongresā izdarīto kļūdu, ja tāda vai citāda kļūda tiks pierādīta! Jau tamlīdzīgu prasību izvirzīšana vien vēl nezināmu domstarpību vārdā parādīja prasītāju pilnīgo nepastāvību, politisko domstarpību pilnīgu pakļaušanu ķildām, pilnīgu necienību kā pret visu partiju, tā pret savu pašu pārliecību. Nekad nav bijuši un nebūs pasaulē lādi principiāli pārliecināti ļaudis, kas atteiktos censties pārliecināt agrāk, iekāra viņi ir ieguvuši (privātā kārtā) vairākumu tajā iestādē, kuru viņi grib pārliecināt.

Beidzot, 4. oktobri b. Pļcchanovs paziņo, ka izdarīs pēdējo mēģinājumu izbeigt šo aplamību. Tiek sasaukta visu sešu vecās redakcijas locekļu sapulce, klātesot jaunajam CK loceklim^130. Veselas trīs stundas b. Pļechanovs pierāda, cik nesaprātīga ir prasība „kooptēt" četrus no „mazākuma" un divus no „vairākuma". Viņš ieteic kooptēt divus, lai, no vienas puses, novērstu katras bažas, ka mēs gribam kādu „nodzīt", nospiest, aplenkt, sodīt un aprakt, bet, no otras puses, lai aizsargātu partijas „vairākuma" tiesības un poziciju. Ari divu kooplacija tiek noraidīta.

6. oktobrī mēs ar Pļechanovu rakstām visiem vecajiem „Iskras" redaktoriem un līdzstrādniekam Trockim šāda satura vēstuli:

„Cienījamie biedri! СО redakcija uzskata par pienākumu oficiāli iz teikt savu nožēlošanu sakarā ar Jūsu atraušanos no līdzdarbības ,,lskrā“ un ,,Zarjā“. Nevērojot mūsu daudzkārtīgos uzaicinājumus strādāt līdzi tiklai» tūliņ pēc partijas otrā kongresa, kā atkārtoti pēc tam, mēs neesam no Jums saņēmuši neviena literārā darba. СО redakcija paziņo, ka viņa uzskata Jūsu atraušanos par tādu, kurai viņa no savas puses nav devusi nekāda iemesla. Kaut kāds personīgs sakaiti-nājums, protams, nedrīkst būt šķērslis darbam partijas Centrālajā Orgānā. Bet, ja Jūsu atraušanos būtu radījušas tādas vai citādas domstarpības starp Jums un mums, tad partijas interesēs mēs uzskatītu par visai lietderīgu lādas domstarpības pamatoti izteikt. Vēl vairāk. Mēs uzskatītu par loti vēlamu, ka šo domstarpību raksturu un dzijumu iespējami drīzāk noskaidrotu visas partijas priekšā mūsu rediģēto izdevumu slejās"[131].

Kā lasītājs redz, mums vēl joprojām nepavisam nebija skaidrs, vai „mazākuma" rīcībā pārsvarā ir personīgais sa-kaitinājums vai arī vēlēšanās panākt orgānā (un partijā) jaunu kursu, kādu īsti, kādā ziņā. Es domāju, ka arī tagad, ja nosēdinātu 70 iztulkotājus šā jautājuma noskaidrošanai uz kādas vien vēlaties literatūras un kādu vien vēlaties liecinie-к и izteicienu pamata, arī tad viņi nekad netiktu šai juceklī skaidrībā. Ķildu diezin vai kādreiz iespējams atrisināt: to vajag vai nu pārcirst, vai arī no tās atkratīties^132.

Uz 6. oktobra vēstuli Akselrods, Zasuļiča, Starovers, Troc-kis un Koļcovs atbildēja mums ar pāra rindiņām par to, ka zemāk parakstījušies kopš ,,Iskras“ pāriešanas jaunās redakcijas rokās nekādu dalību tajā neņem. Biedrs Martovs bija runīgāks un pagodināja mūs ar šādu atbildi:

„KSDSP СО redakcijai. Cienījamie biedri! Atbildot uz Jūsu 6. oktobra vēstuli, es paziņoju sekojošo: V'isas mūsu izskaidrošanās jautājumā par kopīgu darbu vienā orgānā es uzskaiti par nobeigtām pēc 4. oktobrī CK locekļa klātbūtnē notikušās apspriedes, kurā Jūs atteicāties atbildēt uz jautājumu par cēloņiem, kas Jūs pamudinājuši ņemt atpakaļ Jūsu priekšlikumu mums par Aksclroda, Zasuļičas, Starovcra un manis iestāšanos redakcijā ar noteikumu, ka mēs apņemamies ievēlēt par savu „pārstāvi" Padomē biedru Ļeņinu. Pēc tam kad minētajā apspriedē Jūs atkārtoti izvairījāties formulēt Jūsu pašu, lieciniekiem klātesot, izteiktos paziņojumus, es neuzskatu par vajadzīgu VĒSTULE Jums paskaidrot motīvus, kāpēc atteicos strādāt „Iskrā" tagadējos apstākļos. Ja būs vajadzīgs, es par to sīki izteikšos visas partijas priekšā, kura jau no otrā kongresa protokoliem uzzinās, kāpēc es atteicos no Jūsu tagad atkārtotā priekšlikuma ieņemt vielu redakcijā un Padomē .. .[133]

L. Martovs"

Sī vēstule kopā ar iepriekšējiem dokumentiem nepārprotami noskaidro jautājumu par boikotu, dezorganizaciju, anarehiju un šķelšanās gatavošanu, kuru tik centīgi (ar izsaucējiem un daudzpunktiem) apiet b. Martovs savā „Aplenkuma stāvoklī^132^1 — jautājumā par lojāliem un nelojāliem cīņas līdzekļiem.

Biedram Martovam un ciliem ieteic noskaidrot domstarpības,.viņus lūdz pateikt tieši, kas par lietu un kādi viņu nolūki, viņus pierunā atmest untumus un mierīgi analizēt kļūdu jautājumā par 1. §,(kas cieši saistīta ar kļūdu pavērsienā pa labi), — bet b. Martovs un Ko atsakās runāt un kliedz: mani aplenc, mani nodzenā! Ironija par „briesmīgo vārdu^133 neatvēsināja šo komisko vaimanu karstumu.

Bet kā gan iespējams aplenkt lo, kas atsakās kopīgi strādāt? — jautājam mēs b. Martovam. Kā iespējams aizvainot, „nodzenāt" un apspiest mazākumu, kad tas atsakās būt mazākumā?? Taču katra atrašanās mazākumā obligati un katrā ziņā saistīta ar zināmu neizdevīgumu tam, kas palicis mazākumā. Šis neizdevīgums ir vai nu tas, ka nāksies iestāties kolēģijā, kura zināmos jautājumos majorizes, vai arī nāksies nostāties ārpus kolēģijas, uzbrūkot tai un līdz ar to nokļūstot labi nocietinātu bateriju ugunī.

Vai, kliedzot par „aplenkuma stāvokli", b. Martovs gribēja teikt, ka pret viņiem, kas palikuši mazākumā, cīnās vai arī viņus pārvalda netaisnīgi un nelojāli? Vienīgi tādai tezei būtu (Martova acīs) kaut kāds mazumiņš saprāta, jo, atkārtoju, atrašanās mazākumā katrā ziņā neizbēgami saistīta ar zināmu neizdevīgumu. Bet tieši tur jau ir tas komisms, ka ar b. Marlovu nekādi nebija iespējams cīnīties, kamēr viņš atsacījās runāt! mazākumu nekādi nebija iespējams pārvaldīt, kamēr tas atsacījās būt mazākumā!

Biedrs Martovs nav pierādījis nevienu vienīgu varas pārkāpšanas vai varas nelietīgas izmantošanas faktu attiecībā uz СО redakciju, kad mēs ar Pļechanovu bijām redakcijā. Nevienu vienīgu faktu nav pierādījuši arī mazākuma praktiķi no Centrālās Komitejas puses. Lai kā b. Martovs tagad izlokās savā „Aplenkuma stāvoklī", — paliek pilnīgi neatspēkojams, ka absolūti nekā cita, izņemot „nevarīgu činkstēšanu“, vaimanās par aplenkuma stāvokli nav bijis.

Ka b. Martovam un Ko nav it nekādu saprātīgu argumentu pret kongresa iecelto redakciju, to vislabāk ilustrē viņu pašu vārdi: „mēs neesam dzimtļaudis!" („Aplenkuma stāvoklis", 34. lpp.). Buržuāziskā inteliģenta psicholoģija, kurš sevi pieskaita pie „izredzētajām dvēselēm", kas stāv augstāk par masu organizāciju un masu disciplinu, izpaužas še ārkārtīgi spilgti?Izskaidrot atteikšanos strādāt partijā ar to, ka „mēs neesam dzimtļaudis", — nozīmē sevi pilnīgi atmaskot, atzīt pilnīgu argumentu trūkumu, pilnīgu nespēju motivēt, pilnīgu saprātīgu iemeslu trūkumu neapmierinātībai * Mēs ar Pļechanovu paziņojam, ka uzskatām atteikšanos par tādu, kurai no savas puses neesam devuši nekāda iemesla, lūdzam noskaidrot domstarpības, bet mums atbild: „mēs neesam dzimtļaudis" (ar papildinājumu: mēs vēl neesam par kooptaciju satirgojušies).

•'Inteliģcnliskajam individuālismam, kas izpaudās jau strī-dos par 1. §, izrādīdams tieksmi uz oporhmistiskiem spriedumiem un anarchislisku frāzi, jebkura proletāriskā organizācija un disciplina šķiet kā dzimtbūtnieciska iekārta.' Lasītāja publika drīz dabūs zināt, ka arī jaunais partijas kongress šiem „partijas biedriem" un partijas „amatpersonām" šķiet dzimtbūtnieciska iestāde, drausmīga un „izredzētajām dvēselēm" nepanesama... Šī „iestāde^11 patiesi drausmīga tiem, kam labprāt tīk izmantot parlejības titulu, bet kas jūt, ka šis tituls neatbilst partijas interesēm un partijas gribai.

Komiteju rezolūcijas, kuras es uzskaitīju VĒSTULE jaunās ,,lskras“ redakcijai un kuras b. Martovs ievietojis „Aplenkuma stāvoklī", faktiski pierāda, ka «mazākuma izturēšanās bijusi pilnīga nepadošanās kongresa lēmumiem, pozi-tivā praktiskā darba dezorganizacija. No oportunistiem un „Iskras" nīdējiem izveidojies mazākums plosīja partiju, bojāja, dezorganizēja darbu, vēlēdamies atriebties par sakāvi kongresā-un juzdams, ka ar godīgiem un lojāliem līdzekļiem (ar lielas noskaidrošanu presē vai kongresā) tas nekad nevarēs atspēkot otrajā kongresā pret to izvirzītos apvainojumus oportunismā un inteliģentiskā nepastāvībā. Apzinādamies savu nespēku pārliecināt partiju, viņi rīkojās tā, ka dezorganizēja partiju un traucēja katru darbu. Viņiem pārmeta to, ka viņi (kongresā saputrojuši) radījuši mūsu traukā plaisu; viņi uz pārmetumu atbildēja ar to, ka visiem spēkiem centās pilnīgi sasist saplaisājušo trauku.

Jēdzieni tika sajaukti tādā mērā, ka boikotu un atraušanos no darba pasludināja par „godīgu"[134] cīņas „līdzekli". Biedrs Martovs tagad visādi lokās ap šo kutelīgo punktu. Biedrs Martovs ir tik „principiāls", ka aizstāv boikotu... kad to piekopj mazākums, un nosoda boikotu, kad tāds draud pašam Martovam, kas iekļuvis vairākumā!

Es domāju, ka var atstāt neiztirzātu jautājumu par to, vai tā ir ķilda vai „principiālā domstarpība" attiecībā uz godīgiem cīņas līdzekļiem soc.-dem. strādnieku partijā.

Pēc neveiksmīgiem mēģinājumiem (4. un t>. okt.) panākt skaidrību no biedriem, kas bija „kooplacijas" vēstures sācēji,

centrālajām iestādēm atlika tikai paskatīties, kāda būs darbos viņu vārdos apsolītā cīņas lojalitāte. 10. oktobrī GK griežas pie Ligas ar cirkulāru (sk. Ligas prot., 3.—5. lpp.). ziņodama, ka tā izstrādā statūtus, un aicinādama Ligas biedrus palīgā. Ligas kongresa sasaukšanu tai laikā bija noraidījusi tās administrācija (ar divām balsīm pret vienu, sk. turpat, 20. lpp.). Mazākuma piekritēju atbildes uz šo cirkulāru tūliņ parādīja, ka daudzinātā lojalitāte un kongresa lēmumu atzīšana bijusi vienīgi frāze, ka'faktiski mazākums nolēmis nekādā ziņā nepakļauties partijas centrālajām iestādēm* uz viņu aicinājumiem kopīgā darbā dodams rakstveida atbildes, kas pilnas sofismu un anarchistisku frāžu. Uz daudzināto administrācijas locekļa Deiča atklāto vēstuli (10. lpp.) mēs kopā ar Pļechanovu un citiem vairākuma piekritējiem atbildējām ar noteiktu „protestu pret tiem rupjajiem partijas disciplinas pārkāpumiem, ar kuru palīdzību Ligas amatpersona atļaujas bremzēt partijas iestādes organizatorisko darbību un aicina uz tādu pašu disciplinas un stalutu pārkāpšanu citus biedrus. Tamlīdzīgas frāzes — kā „es uzskatu, ka tādā darbā uz CK aicinājumu man nav tiesības piedalīties*1 vai arī „biedri 1 mēs nekādā gadījumā nedrīkstam ļaut tai (CK) izstrādāt Ligai jaunus statu-tus“ u. tini. — pieskaitāmas tādas sugas aģitācijas paņēmieniem, kas var radīt vienīgi sašutumu katrā cilvēkā, kurš cik necik saprot, ko nozīmē jēdzieni: partija, organizācija, partijas disciplina. Tādas sugas paņēmieni jo uztraucošāki tāpēc, ka tie tiek lietoti pret tikko radītu partijas iestādi un tātad ir neapšaubāms mēģinājums satricināt uzticību pret šo iestādi partijas biedros, un turklāt tie laisti apgrozībā ar Ligas administrācijas locekļa firmu un aiz CK muguras** (17. lpp.).

Tādos apstākļos varēja sagaidīt, ka no Ligas kongresa iznāks tikai skandāls.

Biedrs Martovs pašā sākumā turpināja savu kongresa laika taktiku „rakņāties dvēselē**, šoreiz b. Pļechanovam, sagrozot privātās sarunas. Biedrs Pļechanovs protestē, un b. Martovam jāatsauc (Ligas prot. 39. un 134. lpp.) vieglprātīgie vai uzbudinājumā izteiktie pārmetumi.

Pienāk kārta referātam. Ligas delegāts partijas kongresā biju es. Vienkārša iepazīšanās ar mana referātā konspektu (43. un turpm. lpp.)[135] lasītājam rādīs, ka es sniedzu tās pašas kongresa balsojumu analizēs konspekta pirmuzmetumu, kas izstrādātā veidā ietilpst šās brošūras saturā. Viss-referātā galvenais saturs bija koncentrēts uz to, lai pierādītu, ka Martovs un Ko viņu izdarīto kļūdu dēļ nokļuvuši mūsu partijas oportunistiskajā spārnā.[135] Nevērojot to, ka referāts tika nolasīts vissaniknotāko pretinieku vairākuma priekšā, viņi nevarēja atrast tajā itin nekādu atkāpšanos no lojāliem partijas cīņas un polemikas paņēmieniem.

Martova referāts, atskaitot sīkus un daļējus „labojumus" pie mana atstāstījuma (šo labojumu nepareizību mēs iepriekš parādījām), bija, gluži otrādi... kaut kāds slimu nervu produkts.

Nav brīnums, ka vairākums atteicās no cīņas tādā atmosfērā. Biedrs Pļcchanovs protestēja pret „scenu“ (68. lpp.) — tā patiešām bija īsta „scēna"! — un atstāja kongresu, nevēlēdamies izteikt savus jau sagatavotos iebildumus referātam pēc būtības. Kongresu atstāja arī gandrīz visi pārējie vairākuma piekritēji, iesniegdami rakstveida protestu pret b. Martova „necienīgo izturēšanos" (Ligas prot. 75. lpp.).

Pilnīgi uzskatāmi visiem kļuva redzami mazākuma cīņas paņēmieni. Mēs apsūdzējām mazākumu par politisku kļūdu kongresā, par pagriezienu uz oporlunismu, par koaliciju ar bundistiem, Akimoviem, Brukeriem, Jegoroviem un Macho-viem.[135] Mazākums, kas bija sakauts kongresā, tagad bija „izstrādājis" divus cīņas paņēmienus, kas aptvēra visu atsevišķo izlēcienu, triecienu, uzbrukumu utt. bezgalīgo dažādību.

Pirmais paņēmiens — visa partijas darba dezorganizacija, darba bojāšana, tieksme visu un visādi bremzēt, „neuzrādot iemeslu".

Otrais paņēmiens — „scēnu" rīkošana u. t. jpr., u. t. jpr.[136],

Šis „otrais cīņas paņēmiens" izpaužas arī daudzinātajās Ligas „principiālajās" rezolūcijās, kuru apspriešanā „vairākums", protams, nepiedalījās. Aplūkosim tuvāk šīs rezolūcijas, ko b. Martovs tagad ievietojis savā „Aplenkuma stāvoklī".

Pirmā rezolūcija, ko parakstījuši Trockis, Fomins, Deičs u. c., satur divas tezes, kas vērstas pret partijas kongresa „vairākumu": 1) „Liga izsaka savu dziļo nožēlošanu par to, ka to tendenču dēļ, kuras izpaudušās kongresā un kuras pēc būtības vēršas pret agrāko „īskras" politiku, izstrādājot partijas statūtus, nav pievērsta vajadzīgā uzmanība tam, lai radītu pietiekamas garantijas CK neatkarības un autoritātes sargāšanai" (Ligas prot. 83. Ipp.).

Šās „principiālās" tezes būtība, kā mēs jau redzējām, ir Akimova frāze, kuras oportunistisko raksturu partijas kongresā atmaskoja pat b. Popovs! Būtībā apgalvojumi par to, ka „vairākums" nedomājot sargāt CK neatkarību un autoritāti, nekad nav bijuši nekas vairāk kā tenkas. Pietiek aizrādīt, ka tad, kad mēs ar Pļechanovu bijām redakcijā, mums Padomē nebija СО pārsvara pār CK, bet, kad redakcijā iestājās martovieši, tad iznāca, ka Padomē СО ir pārsvarā pār CK! Kad mēs bijām redakcijā, Padomē Krievijas praktiķi bija pārsvarā pār ārzemēs dzīvojošiem literātiem; martovie-šiem, izrādījās, ir otrādi. Kad mēs bijām redakcijā, Padome ne reizes nemēģināja iejaukties nevienā praktiskā jautājumā: kopš vienbalsīgās kooptacijas sākās tāda iejaukšanās, kā to lasītāja publika visdrīzākajā laikā uzzinās visos sīkumos.

Iztirzājamās rezolūcijas nākamā teze: ...„apstiprinot partijas oficiālos centrus, kongress ignorēja pēctecības sakaru ar faktiski izveidotajiem centriem"...

Šī teze pilnīgi attiecināma uz jautājumu par centru personālo sastāvu. „Mazākums" uzskatījis par labāku apiet to. ka vecie centri kongresā pierādījuši savu nederīgumu un izdarījuši vairākas kļūdas. Bet viskomiskākā ir atsaukšanās uz „pēctecību" attiecībā uz Organizācijas Komiteju. Kongresā, kā redzējām, neviens cilvēks ne muti nepaplēta par visa OK sastāva apstiprināšanu. Kongresā Martovs pal ekstāzē kliedza, ka viņam dara kaunu saraksts ar trim OK locekļiem. Kongresā „mazākums" izvirzīja savu pēdējo sarakstu ar vienu OK locekli {Popovs, Gļebovs vai Fomins un Trockis), kamēr „vairākums" dabūja cauri sarakstu ar diviem OK locekļiem no trim (Travinskis, Vasiļjevs un

Gļebovs). Jājautā, vai tad tiešām tādu atsaukšanos uz „pēctecību" var saukt par „principiālu domstarpību"?

Pāriesim pie otras rezolūcijas, kuru parakstījuši četri vecās redakcijas locekļi ar biedru Akselrodu priekšgalā. Te mēs sastopam visas galvenās apsūdzības pret „vairākumu", kuras pēc tam ne vienreiz vien atkārtotas presē. Tās visērtāk aplūkot tieši redaktoru pulciņa biedru formulējumā. Apsūdzības vērstas pret „patvaldnieciski birokrātisko partijas pārvaldes sistēmu", pret „birokrātisko centralismu", kas atšķirībā no „patiesi sociāldemokrātiskā ccntralisma" tiek definēts šādi: tas „nostāda pirmajā vietā nevis iekšēju apvienošanos, bet ārēju, formālu vienību, kas tiek realizēta un sargāta ar tīri mechaniskiem līdzekļiem, sistemātiski apspiežot individuālo iniciativu un sabiedrisko pašdarbību": tāpēc tas „pašā savā būtībā nav spējīgs organiski apvienot sabiedrības sastāvā ietilpstošos elementus".

Allaham vien zināms, par kādu „sabiedrību" te runā b. Akselrods un Ko. Biedrs Akselrods, redzams, arī pats nav lāgā zinājis, vai viņš raksta zemstes adresi par vēlamām pārvaldes reformām vai arī ļau j vaļu „mazākuma" žēlabām.*Ko var nozīmēt „patvaldība" partijā, par kuru brēc neapmierinātie „redaktori"? Patvaldība ir nekontrolējama, neviena priekšā neatbildīga, nevēlēta vienas personas augstākā vara." No „mazākuma" literatūras ļoti labi zināms, ka par tādu patvaldnieku uzskata nevienu citu kā mani. Kad tika rakstīta un pieņemta aplūkojamā rezolūcija, es biju СО sastāvā kopā ar Pļechanovu. Tātad b. Akselrods un Ko izsaka savu pārliecību, ka tiklab Pļechanovs, kā arī visi CK locekļi „pārvaldījuši partiju" nevis pēc saviem uzskatiem lietas labā, bet pēc patvaldnieka Ļeņina gribas. Apsūdzība par patvaldniecisku pārvaldi nepieciešami un neizbēgami ved pie visu pārējo pārvaldes dalībnieku, izņemot patvaldnieku, atzīšanas par vienkāršiem ieročiem cita rokās, par šacha figūrām, svešas gribas pildītājiem. Un mēs atkal un atkal vaicājam: vai tad tiešām tā ir augsti godājamā b. Akselroda „principiālā domstarpība"?

Tālāk. Par kādu ārēju, formālu vienību te runā mūsu „partijas biedri", kas tikko atgriezušies no partijas kongresa, kura lēmumus viņi svinīgi atzina par likumīgiem? Vai varbūt viņiem zināms kāds cits paņēmiens, kā sasniedzama vienība uz kaut cik stabiliem pamatiem organizētā partijā,

izņemot parti jas kongresu? Ja jā, lad kāpēc gan viņiem nav drosmes tieši pateikt, ka otro kongresu viņi vairs neatzīst par likumīgu kongresu? Kāpēc viņi nemēģina izteikt mums savas jaunās domas un jaunos paņēmienus, kā panākt vienību it kā organizētā it kā partijā?

Tālāk. Par kādu „individuālās iniciativas apspiešanu" runā mūsu inteliģenti individuālisti, kurus partijas СО īsi pirms tam centās ar lūgšanos piedabūt izteikt savas domstarpības un kuri tā vietā tirgojās par „kooptaciju"? Kā mēs ar Pļechanovu vai CK vispār varējām apspiest tādu ļaužu iniciativu un pašdarbību, kuri atsacījās no katras „darbības" kopā ar mums! Kā var kādu „apspiest" tādā iestādē vai tādā kolēģijā, kurā apspiežamais atteicies piedalītiesf Kā neievēlētie redaktori var sūdzēties par „pārvaldes sistēmu", kad viņi atteikušies „būt pārvaldāmi“9 Mēs nevarējām izdarīt nekādas kļūdas mūsu biedru vadīšanā aiz tā vienkāršā iemesla, ka šie biedri nemaz nav slrādājuši mūsu vadībā.

Šķiet skaidrs, ka brēka par daudzināto birokrātismu ir vienkārši maska neapmierinātībai ar centru personālo sastāvu, ir vīģes lapiņa, kas aizklāj kongresā svinīgi dotā vārda laušanu. Tu esi birokrāts, tāpēc ka kongress tevi iecēlis ne saskaņā ar manu gribu, bet pretēji tai; tu esi formalists, tāpēc ka tu balsties uz formāliem kongresa lēmumiem, bet ne uz manu piekrišanu; tu rīkojies rupji mechaniski, jo atsaucies uz partijas kongresa „mechanisko" vairākumu un nerēķinies ar manu vēlēšanos tikt kooptētam; tu esi patvaldnieks, tāpēc ka negribi aldot varu vecās, siltās kompānijās rokās, kura toties jo enerģiskāk aizstāv savu pulciņa savru-pības „pēctecību", jo nepatīkamāka tai šās pulciņa savru-plbas tieša neatzīšana kongresā.

Izņemot teikto, nekāda reala satura nav bijis un nav šajā brēkā par birokrātismu^137. Un tieši tāds cīņas veids tikai lieku reizi pierāda mazākuma inteliģentisko nepastāvību. Tas gribēja pārliecināt partiju par neizdevīgu centru izvēli. Kā pārliecināt? Kritizējot to „Iskru", kuru vadījām mēs ar Pļechanovu? Nē, tas nebija viņu spēkos.“Viņi gribēja pārliecināt tā, ka partijas viena daļa atteiktos strādāt ienīsto centru vadībā.1 Bet nevienas partijas centrālā iestāde visā pasaulē nebūs spējīga pierādīt savas spējas vadīt tos, kas negrib padoties vadībai. "Atteikšanās pakļauties centru vadībai ir tas pats, kas atteikšanās būt partijā, ir tas pats, kas partijas sagraušana, tas nav pārliecināšanas, bet gan graušanas līdzeklis/ Un tieši šī pārliecināšanas aizstāšana ar graušanu parāda principiālās izturības trūkumu, neticību savām idejām.

Runā par birokrātismu. Birokrātismu var tulkot krievu valodā ar vārdiem: tīkošana pēc vietām. Birokrātisms nozīmē lietderības interešu pakļaušanu karjeras interesēm, pārāk lielu cenšanos pēc vietiņām un darba ignorēšanu, plēšanos par kooptaciju un nevis cīņu par idejām. Tāds'birokra-tismsHiešām bez vārda runas partijai nevēlams un kaitīgs, un es ar mierīgu prātu atstāšu lasītājam spriest, kura no abām pusēm, kas tagad cīnās mūsu partijā, vainojama tādā birokrātismā... Runā par rupji mechaniskiem apvienošanas paņēmieniem. Protams, rupji mechaniski paņēmieni ir kaitīgi, bet es atkal ļaušu lasītājam spriest, vai iedomājams vēl rupjāks un vēl mechaniskāks paņēmiens jaunā virziena cīņā pret veco kā personu pielaišana partijas iestādēs, pirms partija pārliecināta par jauno uzskatu pareizību, pirms partijai šie uzskati izteikti?

Bet varbūt mazākuma iemīļotajiem vārdiņiem ir arī kāda principiālā nozīme, varbūt tie izteic kādu sevišķu ideju ciklu neatkarīgi no tā sīkā un konkrētā iemesla, kas neapšaubāmi šajā gadījumā bija par cēloni „pavērsienam^11? Varbūt, ja atmetīsim plēšanos par „kooptaciju", šie vārdiņi tomēr, izrādīsies, būs cilas uzskatu sistēmas atspoguļojums?

Apskatīsim jautājumu no šās puses. Mums pie tam vispirms nāksies atzīmēt, ka no šās puses jautājumam pirmais piegāja b. PJechanovs Ligā, aizrādīdams uz. mazākuma pievēršanos anarehismam un oportunismam, un ka tieši b. Martovs (kurš tagad ļoti aizvainots, ka ne visi grib atzīt viņa poziciju par principiālu^138 poziciju) uzskatījis par labāku savā „Aplenkuma stāvoklī" šo incidentu pilnīgi noklusēt.

* Ligas kongresā tika pacelts vispārīgs jautājums par to, vai uzskatāmi par spēkā esošiem statūti, ko sev izstrādājusi Liga vai komiteja, ja šos statūtus nav apstiprinājusi CK?> pretēji CK apstiprinājumam? Liktos, jautājums skaidrāks par skaidru: statūti ir formālā organizētības izteiksme, bet tiesību organizēt komitejas mūsu statūtu sestais § kategoriski piešķīris tieši CK; statūti nosaka komitejas autonomijas robežas, bet izšķīrēja balss šo robežu noteikšanā pieder centrālai un nevis vietējai partijas iestādei. Tā ir ābece, un dziļdomīgā spriedelēšana par to, ka „organizēt^1* ne vienmēr paredz „apstiprināt stalutus** (it kā Liga pati nebūtu izteikusi patstāvīgi savu vēlēšanos būt organizētai tieši uz formālu statutu pamala), — bija tīrā bērnišķība.»Bet b. Martovs piemirsis pat (uz laiku, cerams) sociāldemokrātijas ābeci;» Pēc viņa domām, statutu apstiprināšanas prasība izsaka vienīgi to, ka „agrākā revolucionārā iskriešu centralisma vietā likts birokrātiskais centralisms** (Ligas prot. 95. Ipp.), pie kam b. Martovs tai pašā runā paziņo, ka tieši te viņš ierauga lietas „principiālo pusi** (96. Ipp.), lai gan šādu principiālo pusi viņš savā „Aplenkuma stāvokli** atzinis par labāku noklusēti

Biedrs Pļechanovs tūdaļ atbild Martovam, lūgdams atturēties no tādiem „kongresa cieņu aizskarošiem** izteicieniem kā birokrātisms, pompadurisms u. t. jpr. (96. Ipp.). Notiek vārdu maiņa ar b. Martovu, kas šajos izteicienos saskata „zināmā virziena principiālu raksturojumu**. Biedrs Pļechanovs, tāpat kā visi vairākuma piekritēji, toreiz aplūkoja šos izteicienus to konkrētā nozīmē, skaidri saprotot nevis to principiālo, bet vienīgi, ja tā var izteikties, „kooptativo** jēgu. Taču viņš piekāpjas Martovu un Deiču uzstājības priekšā (96. un 97. Ipp.) un sāk principiāli apskatīt šos it kā principiālos uzskatus. „Ja tas tā,būtu, — viņš saka (l. i., ja komitejas būtu autonomas savas organizācijas radīšanā, savu statutu izstrādāšanā), tad tās būtu autonomas attiecībā pret

visu iespējamo, lai neļauti! uzskatīt jūs par principiāliem ļaudīm. Lūk, piem., b. Martovs, runādams „Aplenkuma stāvokli" par Ligas kongresu, noklusē strīdu ar P|echanovu par anarehismu, bet toties stāsta par to, ka Ļeņins ir virsccnlrs, ka pieliek Ļeņinam pamirkšķināt ar acīm, lai centrs rikotos, ka CK iejājusi Ligā uz balta zirga u. tml. Ls nemaz nešaubos par to, ka tieši ar šādu tematu izvēli b. Martovs pierādījis savu dziļo idejiskumu un principialitāti.

kopumu, pret partiju. Tas vairs nav bundisks, bet tieši anar-chistLsks viedoklis.'Anarchisti patiešām spriež tā: individu tiesības ir neaprobežotas; tās var nonākt sadursmē; katrs individs pats nosaka savu tiesību robežas.' Autonomijas robežas jānosaka ne pašai grupai, bet lai veselajai vienībai, kuras daļa tā ir. Par uzskatāmu šā principa pārkāpšanas piemēru var noderēt Bunds. Tātad autonomijas robežas nosaka vai nu kongress, vai arī tā augstākā iestāde, ko kongress radījis. Centrālās iestādes varai jāpamatojas uz morales un prāta autoritāti. Tam es, protams, piekrītu. Katram organizācijas pārstāvim jāparūpējas, lai iestādei būtu morāliskā autoritāte. Bet no tā nav secināms, — ja vajadzīga autoritāte, tad nav vajadzīga vara... Likt varas autoritāti pretstatā ideju autoritātei ir anarcbistiska frāze, kam šeit nedrīkst būt vielas“ (98.). Šīs lezes ir pārlieku elementārās, tās ir tiešām aksiomas, kuras bija dīvaini pat likt uz balsošanu (102. Ipp.) un kuras tika apšaubītas tikai tāpēc, ka „tagadējā laikā jēdzieni ir sajukuši" (turpat). Bet• inteliģentiskais individuālisms nenovēršami radīja mazākumā vēlēšanos izjaukt kongresu, nepakļauties vairākumam; bet attaisnot šo vēlēšanos nevarēja nekā citādi kā vien ar anarehistisku frāzi.- Pagalam kuriozi ir tas, ka mazākums Pļechanovam nevarēja nekā iebilst, atskaitot sūdzēšanos par pārāk stipriem izteicieniem, kā oportunisms, anarchisms u. t. jpr. Pļechanovs dibināti izsmēja šādu sūdzēšanos, jautādams, kādēļ īsti „žoresismu un anarehismu lietot nav ērti, bet lēse-majestē (augstības apvainošanu) un pompadurismu — ērli“? Uz šiem jautājumiem netika atbildēts. Šis oriģinālais qui pro quo* pastāvīgi atgadās ar b. Martovu, b. Akselrodu un Ko: viņu jaunajiem vārdiņiem uzspiests stiprs „sirds" zīmogs; aizrādījumi uz to viņus aizvaino — sak’, mēs esam principiāli ļaudis; bet viņiem saka, — ja jūs aiz principa noraidāt daļas pakļautību veselajam, tad jās esat anarchist!. Jauna aizvainošanās par stipru izteicienuI Citiem vārdiem, viņi grib kauties ar Pļecha-novu, bet ar to noteikumu, lai tas viņiem neuzbruktu nopietni!

Cik reižu b. Martovs un visādi citādi „meņševiki" ir nodarbojušies ar ne mazāk bērnišķīgu manis pieķeršanu šādā „pretrunā". Ņem citātu no „Ko darīt?" vai arī no „Vēstules-

— pārpratums. Red.

biedram", kur ir runa par idejisku ietekmēšanu, par cīņu ietekmes dēļ u. tml., un nostāda tam pretī „birokrātisku" ietekmēšanu ar statniu palīdzību, „patvaldniecisku" tieksmi balstīties uz varu u. t. jpr. Naivie ļaudis! Viņi jau aizmirsuši, ka agrāk mūsu partija nebija formāli organizēta vienība, bet tikai atsevišķu grupu suma un tāpēc arī starp šīm grupām nevarēja būt citas attiecības kā tikai idejiska iedarbība» Tagad mēs esam kļuvuši organizēta partija, un tas arī nozīmē varas radīšanu, ideju autoritātes pārvēršanu par varas autoritāti, partijas zemāko instanču pakļautību augstākām instancēm; Nudien, kaut kā neveikli atgremot saviem vecajiem biedriem tādu ābeci, sevišķi kad jūti, ka lietas būtība ir vienkārši mazākuma nevēlēšanās padoties vairākumam attiecībā uz vēlēšanām! Bet principiāli visi šie nebeidzamie manu pretrunu atklājumi pilnīgi līdzinās anarchistiskai frāzei. Jaunā „Iskra" labprāt izmanto partijas iestādes titulu un tiesības, bet pakļauties partijas vairākumam tai negribas.

Ja frāzēs par birokrātismu ir kāds princips, ja te nav darīšana ar to, kaidaļa anarchisliski noliedz savu pienākumu pakļauties veselajam, tad mūsu priekšā ir oportunisma princips, kurš cenšas vājināt atsevišķu inteliģentu atbildību proletariāta partijas priekšā, vājināt centrālo iestāžu ietekmi, stiprināt partijas vismazāk izturēto elementu autonomiju, atzīt organizatoriskas attiecības tīri platoniski, tikai vārdosfMēs to redzējām partijas kongresā, kur Akimovi un Liberi teica uz mata tādas pašas runas par „drausmīgo" centralismu, kādas Ligas kongresā plūda no Martova un Ko mutes. Ka « oportunisms nevis nejauši, bet pēc savas dabas un ne tikai Krievijā vien, bet visā pasaulē, noved pie Martovu un Aksel-rodu organizatoriskajiem „uzskatiem"» to mēs redzēsim turpmāk, iztirzājot b. Akselroda rakstu jaunajā „Iskrā".

p) SĪKAS NEPATIKŠANAS NEDRĪKST TRAUCĒT LIELUS PRIEKUS

Tas, ka Liga noraidīja rezolūciju par to, ka tās statūtiem nepieciešams CK apstiprinājums (Ligas protokolu 105. lpp.), bija, kā to jau tūdaļ atzīmēja viss partijas kongresa vairākums, „brēcošs partijas statutu pārkāpumsTāds pārkāpums, ja to uzskata par principiālu ļaužu rīcību, bija vistīrākais anarchisms, bet pēckongresa cīņas situācijā tas

nenovēršami radīja iespaidu par partijas mazākuma „izrēķi-nāšanos“ ar partijas vairākumu (Ligas prot. 112. Ipp.), tas nozīmēja nevēlēšanos pakļauties partijai un būt partijā. Ligas atteikšanās pieņemt rezolūciju sakarā ar CK paziņojumu, ka nepieciešams grozīt statūtus (124. un 125. Ipp.), neizbēgami spieda atzīt par nelikumīgu to sapulci, kura gribēja saukties par partijas organizācijas sapulci un tai pašā laikā nepakļauties partijas centrālajai iestādei. Partijas vairākuma piekritēji arī bez kavēšanās atstāja šo quasi partejisko sapulci, lai nepiedalītos necienīgā komēdijā.

lntcliģentiskais individuālisms ar savu organizatorisko attiecību platonisko atzīšanu, kurš parādījās domu svārstībā jautājumā par statūtu 1. §, tādējādi praksē nonāca līdz savam loģiskajam, manis jau septembrī, t. i., pirms I */2 mēnešiem, paredzētam galam — līdz partijas organizācijas sagraušanai. Un šai momentā, tās pašas dienas vakarā, kad beidzās Ligas kongress, b. Pļechanovs paziņoja saviem kolēģiem abās partijas centrālajās iestādēs, ka viņš nespēj „šaut uz savējiem^14, ka „labāk lodi pierē liekā šķelšanos^11, ka, lai izvairītos no lielāka ļaunuma, vajadzīgs iet uz maksimālu personālu piekāpību, par kuru būtībā (nesalīdzināmi vairāk nekā par principiem, kas pavīdēja nepareizajā pozicijā par statulu 1. §) noris šī postošā cīņa. Lai precizāk raksturotu šo b. Pļechanova pavērsienu, kas ieguvis zināmu visas partijas nozīmi, es uzskatu par lietderīgāku atsaukties ne uz privātām sarunām un ne uz personīgām VĒSTULEm (tas ir glābiņš ārkārtējā gadījumā), bet uz paša Pļechanova lietas attēlojumu visas partijas priekšā, uz viņa rakstu „Ko nedarīt?11 ,,Iskras“ 52. nr-ā, kurš rakstīts tieši pēc Ligas kongresa, pēc manas izstāšanās no СО redakcijas (1903. g. I. novembrī) un pirms martoviešu kooptacijas (1903. g. 26. novembrī).

Raksta „Ko nedarīt?11 pamatdoma ir tā, ka politikā nav jāietur taisna līnija, nav jābūt nevajadzīgi asam un nevajadzīgi nepiekāpīgam, ka reizēm nepieciešams, lai novērstu šķelšanos, piekāpties arī revizionistu (tādu, kas mums tuvojas vai nav no konsekventajiem) un anarehistisko individuālistu priekšā. Pilnīgi dabiski, ka šīs abstraktās vispārīgās Iczes radīja „Iskras^11 lasītāju vispārēju izbrīnu. Nav iespējams bez smiekliem lasīt lieliskos un lepnos b. Pļechanova paziņojumus (turpmākajos rakstos), ka viņu neesot sapratuši viņa domu jaunuma dēļ, dialektikas nepazīšanas dēļ. Patiesībā rakstu „Ко nedarīt?", kad tas bija uzrakstīts, varēja saprast tikai kāds desmits cilvēku divās Ženevas priekšpilsētās, kuru nosaukums sākās ar diviem vienādiem pirmajiem burtiem. Biedra P|echanova nelaime bija tā, ka viņš laida apgrozībā desmit tūkstošu lasītāju priekšā mājienu, pārmetumu, algchrisku zīmju un mīklu sumu, kas bija adresētas tikai šīm desmit personām, kuras bija piedalījušās visās pēc kongresa ar mazākumu notikušās cīņas pārvērtībās. Biedrs Pjechanovs krita šai nelaimē tāpēc, ka viņš pārkāpa viņa tik nevietā pieminētās dialektikas pamattēzi: abstraktas patiesības nav, patiesība vienmēr konkrēta. Tieši tāpēc arī bija nevietā ietvert abstraktā formā loti konkrēto domu par piekāpšanos marloviešu priekšā pēc Ligas kongresa.

Piekāpība, kuru b. Pjechanovs izvirzīja kā jaunu kaujas vārdiņu, pamatota un nepieciešama divos gadījumos: vai nu tad, kad tas, kas piekāpjas, pārliecināts, ka taisnība to pusē, kuri cenšas panākt piekāpību (godīgi politiski darbinieki šai gadījumā tieši un atklāti atzīst savu kļūdu), vai arī tad, kad piekāpjas neprātīgas un lielai kaitīgas prasības priekšā, lai novērstu lielāku jaunumu. No iztirzājamā raksta pilnīgi skaidrs, ka autors domājis otro gadījumu: viņš tieši runā par piekāpšanos pret revizionisliem un anarchistiskiem individuālistiem (t. i., martoviešiem, kā tas tagad no Ligas protokoliem zināms visiem partijas biedriem), piekāpšanos, kas bijusi nepieciešama, lai novērstu šķelšanos. Kā redzat, b. Pļe-chanova šķietami jaunā doma patiesībā ir ne visai jauna dzīves gudrība: sīkas nepatikšanas nedrīkst traucēt lielus priekus, sīka oportunistiska muļķība un neliela anarchistiska frāze labāka nekā liela partijas šķelšanās. Biedrs Pjechanovs, rakstīdams šo rakstu, skaidri redzēja, ka mazākums reprezentē mūsu partijas oportunistisko spārnu un ka tas cīnās anarchistiskiem līdzekļiem. Biedrs Pjechanovs nāca ar projektu — cīnīties pret šo mazākumu ar personīgu piekāpību analoģiski tam (atkal gan si licet parva componere magnis), kā vācu sociāldemokrātijā cīnījās pret Bernšteinu. Bebelis ir pateicis publiski savas partijas kongresos, ka nezina cilvēka, kas vairāk pakļautos vides ietekmei nekā biedrs Bernšteins (ne Bernšteina kungs, kā agrāk mēdza izteikties biedrs Pļe-ehanovs, bet biedrs Bernšteins): mēs ņemsim viņu savā vidū, mēs uzņemsim viņu reichstaga delegātos, mēs cīnīsimies pret revizionismu, nekarodami nevajadzīgi asi (ā la Soba-kevičs-Parvuss) pret revizionistu, mēs šo revizionistu „nonāvēsim ar maigumu1^139 (kill with kindness), kā to, atceros, raksturoja b. M. Bērs (M. Beer) kādā angļu sociāldemokrātu sapulcē, aizstāvēdams vācu piekāpību, miermīlību, maigumu, lokanību un piesardzību pret angļu Sobakeviča-Haindmaņa uzbrukumiem. Lūk, gluži tāpat arī b. Pjechanovs vēlējās „ar maigumu nonāvēt" b. Akselroda un 1». Martova nelielo anarchismu un nelielo oportunismu. Tiesa, līdzās pilnīgi skaidriem norādījumiem uz „anarchistiskiem individuālistiem" b. Pļechanovs ar nolūku neskaidri izsacījās par revi-zionistiem, izsacījās tā, it kā viņš bulu domājis rabočedjeļcus, kas no oportunisma pievēršas ortodoksijai, un nevis Aksel-rodu un Martovu, kas sākuši no ortodoksijas pievērsties rrnizionismam, bet tā bija nevainīga kara viltība^139, tā bija vājiņa fortifikācijas būve, kas nevarēja izturēt partijas atklātības artilērijas uguni.

Un, lūk, kas iepazīsies ar apskatāmā politiskā momenta konkrēto konjunktūru, kas iedziļināsies b. Pļechanova psicho-loģijā, 'tas sapratīs, ka es toreiz nevarēju rīkoties citādi, kā liku rīkojies. Saku to attiecībā uz tiem vairākuma piekritējiem, kuri man pārmeta redakcijas atdošanu. Kad b. Pļechanovs pēc Ligas kongresa izdarīja pavērsienu un no vairākuma piekrilēja kļuva samierināšanās piekritējs par katru cenu, mans pienākums bija iztulkot šo pavērsienu vislabākajā nozīmē. Varbūt b. Pļechanovs savā rakstā gribēja sniegt laba un godīga miera programu? Katra tāda programa satur vaļsirdību abpusēju kļūdu atzīšanu. Kādu kļūdu b. Pļecha^140 novs uzrādīja vairākumam? — Nepiemērotu, Sobakeviča cienīgu asumu pret revizionistiem. Nav zināms, ko pie tam domāja b. Pļechanovs: savu asprātību par ēzeļiem vai arī, Akselrodam dzirdot, ārkārtīgi neapdomīgo anarchisma un oportunisma pieminēšanu; b. Pļechanovs turēja par labāku izteikties „abstrakti" un turklāt cenzdamies uzvelt vainu Pēterim. Tā, protams, gaumes lieta. Uet es taču savā personīgajā asumā atklāti atzinos ir VĒSTULE iskrictim, ir Ligas kongresā; kā gan es varēju neatzīt tādu vairākuma „kļūdu"? Kas attiecas uz mazākumu, tad b. Pļechanovs skaidri uzrādīja viņu kļūdu; revizionisms (sal. viņa piezīmi partijas kongresā par oportunisnni un Ligas kongresā par žorcsismu) un anarchisms, kas novedis pie šķelšanās. Vai es varēju likt šķēršļus mēģinājumam panākt personīgas piekāpības un vispār visādas ,,kindness" (laipnības, maiguma uti.) ceļā šo kļūdu atzīšanu un viņu ļaunuma paralizēšanu? Vai es varēju likt šķēršļus tādam mēģinājumam, kad b. Pļechanovs rakstā „Ko nedarīt?" tieši centās pārliecināt, ka vajag „saudzēt pre-tiniekus“ no revizionislu vidus, kuri ir revizionisti „vienīgi aiz zināmas nekonsekvences"? Un, ja es neticēju šim mēģinājumam, vai tad es varēju rīkoties citādi kā personīgi piekāpties attiecībā uz СО un vairākuma pozicijas aizstāvēšanai pārvākties uz CK?[140] Noliegt absolūti tādu mēģinājumu iespējamību un uzņemties vienam pašam atbildību par draudošo

Šķelšanos es nevarēju jau tāpēc vien, ka pats 6. oktobra VĒSTULE tiecos izskaidrot plēšanos ar „personīgu satraukumu", liet aizstāvēt vairākuma poziciju es uzskatīju un uzskatu par savu politisko pienākumu. Paļauties šai ziņā uz b. Pļecha-novu bija grūti un riskanti, jo no visa bija redzams, ka savu frāzi: „proletariāta vadonim nav tiesības padoties savām kareiviskajām tieksmēm, kad tās runā pretī politiskam aprēķinam" b. P|echanovs bija gatavs dialektiski tulkot tādā nozīmē, ka, ja jau vajadzīgs šaut, tad vairāk aprēķina (pēc Zenevas laika apstākļiem novembrī) šaut uz vairākumu... Aizstāvēt vairākuma poziciju bija nepieciešams tāpēc, ka

I). Pļechanovs — par apsmieklu dialektikai, kas prasa konkrētu un vispusīgu analizi, — pieskardamies jautājumam par revolucionārā labo (?) gribu, kautrīgi noklusēja jautājumu par uzticību revolucionārām, par ticību tādam „proletariāta vadītājam", kurš vadīja noteiktu partijas spārnu. Runādams par anarehistisko individuālismu un ieteikdams „reizēm" piemiegt acis pret disciplīnas pārkāpumiem, „dažreiz" piekāpties pret inteliģentisko izlaidību, kas „dziļi iesakņojusies jūtās, kurām nav nekā kopīga ar uzticību revolucionārajai idejai", b. Pļechanovs, redzams, aizmirsa, ka vajag rēķināties arī ar partijas vairākuma labo gribu, ka vajag atstāt taisni praktiķiem noteikt, kādā mērā piekāpties pret anarehistis-kiem individuālistiem. Cik viegla ir literārā cīņa pret bērnišķīgajām anarehistiskajām aplamībām, tikpat grūts ir praktiskais darbs ar anarehistiskiem individuālistiem vienā un tai pašā organizācijā. Literāts, kas uzņemtos noteikt praksē iespējamās piekāpības mēru pret anarehismu, ar to tikai parādītu savu nesamērīgo, patiesi doktrināro literātā iedomību. Biedrs Pļechanovs svinīgi (svarīguma dēļ, kā izteicās Bazarovs™) atzīmēja, ka jaunas šķelšanās gadījumā strādnieki mūs vairs nesapratīs, un tajā pašā laikā pats bija nodomājis publicēt jaunajā „fskrā" bezgalīgu rindu tādu lakstu, kuri savā īstajā, konkrētajā nozīmē neizbēgami palika, nesaprotami ne vien strādniekiem, bet arī vispār visai pasaulei. Nav brīnums, ka CK loceklis, kas lasīja rakstu „Ko nedarīt?" korektūrā, brīdināja b. Pļechanovu, ka viņa plānu — kaut cik saīsināt zināmu materiālu (partijas kongresa un Ligas kongresa protokolu) publikāciju— sagrauj tieši šis raksts, kas uzpūš ziņkāri, dod kaut ko pikantu un tajā pašā la'fkā pilnīgi neskaidru ielas liesai^141, rada neizbēgami izbrīna pilnus jautājumus: „kas noticis?[141]1. Nav brīnums, ka tieši šis b. PJechanova raksts savu spriedumu abstraktības un savu neskaidro mājienu dēļ radīja gaviles sociāldemokrātijas ienaidnieku rindās: gan kankanu „Revoļucionnaja Rossija^142 slejās, gan „Osvoboždeņije^142 konsekvento rcvizionistu jūsmīgas uzslavas. Šie uzjautrinošie un bēdīgie pārpratumi, no kuriem b. Pļechanovs pēc tam tik uzjautrinoši un bēdīgi raisījās va|ā, cēlās tieši no tā, ka bija pārkāpta dialektikas pamattēzē: konkrēti jautājumi jāiztirzā visā viņu konkrētībā. Starp citu, Struves kga sajūsma bija pilnīgi dabiska: viņam nebija daļas gar tiem „labajiem^142 mērķiem (kill with kindness), pēc kuriem dzinās (bet varēja tos arī nesasniegt) b. Pļechanovs: Struves kgs apsveica un nevarēja neapsveikt to pavērsienu uz mūsu partijas oportunistiskā spārna pusi, kas, kā tas tagad redzams visiem un ikvienam, ir sācies jaunajā ,,lskrā“. Ne krievu buržuāziskie demokrāti vien apsveic katru, kaut vissīkāko un īslaicīgāko pavērsienu uz oportu-nisniu visās sociāldemokrātiskajās partijās. Gudra ienaidnieka novērtējumā reti kad mēdz būt tikai pārpratums vien: pasaki man, kas tevi slavē, un es tev' pateikšu, kur tu esi kļūdījies. Un velti b. Pļechanovs spekulē uz nevērīgo lasītāju, domādams iztēlot lielu tā, ka vairākums katrā ziņā uzstājies pret personālo piekāpību kooptacijas lietā un nevis pret pāreju no partijas kreisā spārna labējā. Lietas būtība nepavisam nav tā, ka b. Pļechanovs, lai novērstu šķelšanos, izdarījis personīgu piekāpšanos (tas visai slavējami), bet gan tā, ka, pilnīgi atzīdams nepieciešamību strīdēties ar nekonsekventiem revizionistiem un anarehistiskiem individuālistiem, viņš ieskatījis par labāku strīdēties ar vairākumu, ar

kuru viņš izšķīries apmēru dēļ, kādos iespējama praktiska piekāpība pret anarchismu. Lietas būtība nepavisam nav tā, ka biedrs Pļechanovs mainīja redakcijas personālo sastāvu, liet gan tā. ka viņš nodeva savas pozicijas strīdā ar rcvizionismu un anarchismu. beidza aizstāvēt šīs pozicijas partijas СО.

Kas attiecas uz GK, kura toreiz uzstājās kā vienīgais organizētais vairākuma pārstāvis, tad ar viņu (CK) b. Pļecha-novam toreiz domas dalījās vienīgi apmēru dē(, kādos iespējama praktiska piekāpība pret anarchismu. Pagājis gandrīz mēnesis kopš 1. novembra, kad es ar savu aiziešanu atraisīju rokas kill with kindness politikai. Biedram Pļechanovam bija vispilnīgākā iespēja visādas sazināšanās ceļā pārbaudīt šās politikas derīgumu. Biedrs Pļechanovs šai laikā laida klajā rakstu ,.Ko nedarīt?", kas bija un paliek vienīgā martoviešu, tā sakot, ieejas biļete redakcijā. Lozungi: revizionisms (ar kuru jāstrīdas, saudzējot pretinieku) un anarchisliskais individuālisms (pret kuru jāizturas mīlīgi, nonāvējot ar maigumu) uz šās biļetes iespiesti impozantā kursivā. Lūdzu, kungi, esiet tik laipni, es jūs nonāvēšu ar maigumu, — lūk. ko pasaka b. Pļechanovs ar šo ielūguma biļeti saviem jaunajiem redakcijas kolēģiem. Dabiski, ka CK atlika tikai teikt savu pēdējo vārdu (ultimātu, kas arī nozīmē: pēdējais vārds par iespējamo mieru) par apmēriem, kādos no viņas viedokļa pieļaujama praktiska piekāpība pret anarchistisko individuālismu. Vai nu jūs gribat mieru, — un tādā gadījumā te jums būs tik un tik daudz vietiņu, kas pierāda mūsu mīkstsirdību, miermīlību, piekāpību etc. (vairāk dot nevaram, garantējot mieru partijā, mieru nevis ncstrīdēšanās nozīmē, bet kā tādu. kas neļauj anarchistiskajam individuālismam partiju sagraut), ņemiet šīs vietiņas un no Akimova palēnām atkal griezieties atpakaļ pie Pļechanova. Vai arī jūs gribat aizstāvēt un attīstīt savu viedokli, pievērsties galīgi (kaut vai tikai organizatoriskos jautājumos) Akimovam, pārliecināt partiju, ka jums pret Pļechanovu taisnība, — tādā gadījumā ņemiet sev literātu grupu, dabūjiet pārstāvniecību kongresā un sāciet ar godīgu cīņu. ar atklātu polemiku iekarot sev vairākumu. Si alternative, kas pilnīgi skaidri nostādīta martoviešu priekšā Centrālās Komitejas 1903. g. 25. novembra ultimātā (sk. „Aplenkuma stāvokli" un „Ligas

protokolu komentārus"[143]), pilnīgi atbilst manai un Pļechanova 1903. g. 6. oktobra vēstulei bijušajiem redaktoriem: vai nu personīgs satraukums (un tad ļaunākā gadījumā var arī „kooptēt"), vai arī principiālā nevienprātība (un tādā gadījumā vajag vispirms pārliecināt partiju un tikai pēc tam sākt runāt par centru personālā sastāva grozīšanu). Atstāt šās delikātās dilemas izšķiršanu pašiem martoviešiem CK varēja toties vieglāk, ka tieši tai laikā b. Martovs rakstīja savā profession de foi^144 („Vēlreiz mazākumā") šādas rindas:

„Mazākums pretendē uz vienu godu — rādīt mūsu partijas vēsturē pirmo piemēru tam, ka var, ja esi „uzvarēts", neradīt jaunu partiju. Tāda mazākuma pozicija izriet no visiem tā uzskatiem par partijas organizatorisko attīstību, tā izriet no apziņas par savām ciešajām saitēm ar iepriekšējo partijas darbu. Mazākums netic „papīra rezolūciju" mistiskajām spējām un redz savu centienu dziļajā dzīves pamatojumā garantiju tam, ka ar tīri idejisku propagandu partijas iekšienē tas panāks savu organizatorisko principu triumfu (Kursīvs mans.)

Kas tie par skaistiem, lepniem vārdiem! Un cik rūgti bija pārliecināties pieredzes ceļā, ka tie — tikai vārdi... Jums, b. Martov, mani jāatvaino, bet tagad es vairākuma vārdā

pieteikšu pretenziju uz šo ,,godu,“ kuru jūs neesat pelnījuši, Tas būs tiešām liels gods, kura dēļ ir vēris pakarot, jo pulciņu savrupības tradicijas ir atstājušas mums mantojumā neparasti vieglas šķelšanās un neparasti centīgu — vai nu draugos, vai ragos — likuma lietošanu.

Lielajiem priekiem (iegūt vienotu partiju) vajadzēja nomākt un tie nomāca sīkās nepatikšanas (kooplacijas ķildu veidā). Es aizgāju no GO, biedrs lgreks ikuru mēs ar Pļechanovu bijām deleģējuši Partijas Padomē no СО redakcijas) aizgāja no Padomes. Gz CK pēdējo vārdu par mieru martovieši atbildēja ar vēstuli (sk. citētos izdevumus), kura līdzinājās kara pieteikumam. Tad un tikai tad es rakstīju vēstuli redakcijai (,,Iskras“ 53. nr.) par atklātību^145. Ja jau, sak’, runāt par revizionismu, strīdēties par nekonsekvenci un par anarchis-lisko individuālismu, par dažādu vadītāju sakāvi, tad lai notiek, kungi, izstāstīsim visu, neko neslēpjot, kā viss tas bija, — tāds saturs bija šai vēstulei par atklātību. Redakcija atbild uz to ar sirdīgu bāršanos un lielisku pamācību: tu nedrīksti pacelt „pulciņu dzīves sīkumus un Ķildas“ (,,Iskras“ 53. nr.). Ak tā tās lietas, es pie sevis nodomāju: „pulciņu dzīves sīkumi un ķildas^1 ...es ist mir rechf. kungi, ar to, lūk, es esmu vienis pratis. Tas taču nozīmē, ka stīvēšanos ap „kooptaciju^11 jūs tieši pieskaitāt pulciņu ķildām. Tas taisnība. Bet kas gan tā par disonanci, ja tā paša 53. nr-a ievadrakstā, tā pali (itin kā tā pati) redakcija sāk spriedelēt par birokrātismu, formālismu un visu citu^146. Tu nedrīksti pacelt jautājumu par cīņu kooplacijas dēļ СО, jo tās ir ķildas. Mēs turpretim ierosināsim jautājumu par kooptaciju CK un sauksim to nevis par ķildu, bet par principiālām domstarpībām attiecībā uz „formālismu^11. — Nē, dārgie biedri, domāju, to nu atļausit jums neatļaut. Jūs gribat apšaudīt manu fortu, bet no manis prasāt izdot jums artilēriju. Jokupēteri! Un

es rakstu un publicēju neatkarīgi no ,,Iskras“ „Vēstuli redak-cijai“ („Kāpēc es izstājos no „Iskras“ redakcijas?")[147], tajā īsumā atstāstu, kā tas bija, un atkal un atkal apprasos, vai iespējams miers uz tāda sadalījuma pamata: jums Centrālais Organs, mums Centrālā Komiteja. Neviena puse nejutīsies „sveša" savā partijā, un mēs pastrīdēsimies par pavērsienu uz oportunismu, pastrīdēsimies vispirms literatūrā, bet vēlāk varbūt arī partijas trešajā kongresā.

Kā atbilde uz ierunāšanos par mieru sekoja uguns atklāšana no visām ienaidnieka baterijām, to skaitā arī no Padomes. Lādiņi bira kā krusa. Patvaldnieks, Šveicers, birokrāts, formalists, virscentrs. vienpusīgs, ietiepīgs, stūrgalvīgs, aprobežots, aizdomīgs, nesaticīgs... Ļoti labi, mani draugi! Jūs beidzāt? Jums vairāk nekā nav rezervē? Vāji jūsu lādiņi...

Tagad man vārds. Paskatīsimies uz jaunās „Iskras" jauno organizatorisko uzskatu saturu un uz šo uzskatu attiecībām pret to mūsu partijas sadalīšanos „vairākumā" un „mazākumā". kuras īsto raksturu mēs parādījām, analizējot otrā kongresa debates un balsošanas.

r) JAUNĀ ,.ISKRA".

OPORTUN1SMS ORGANIZATORISKOS JAUTĀJUMOS

Jaunās „Iskras" principiālās pozīcijas iztirzāšanai par pamatu, bez šaubām, jāņem divi b. Akselroda feļetoni^148. Daudzu viņa iemīļoto vārdiņu konkrēto nozīmi mēs jau sīki aprādījām iepriekš, un tagad mums jāmēģina abstrahēties no šās konkrētās nozīmes, iedziļināties tajā domu gaitā, kura piespieda „mazākumu" (viena vai otra sīka vai sīkumaina iemesla dēļ) nonākt tieši pie šiem un ne pie kādiem citiem lozungiem, jāiztirzā šo lozungu principiālā nozīme neatkarīgi no to izcelšanās, neatkarīgi no „kooptacijas". Mēs tagad dzīvojam zem piekāpības zvaigznes: piekāpsimies tad arī pret 1». Akselrodu un ..ņemsim” viņa „teoriju" „nopietni".

Riedra Aksclroda pamattēzē (,,Iskras<! 57. nr-ā) ir tā, ka „mūsu kustība no paša sākuma slēpusi sevī divas pretējas tendences, kuru savstarpējais antagonisms nevarēja neattīstīties un neatspoguļoties viņā līdztekus viņas pašas attīstībai". Proti: „principiāli kustības proletāriskais mērķis (Krievijā) ir tas pats, kas rietumu sociāldemokrātijai". Bet pie mums iedarbība uz strādnieku masām nāk no „viņām sveša sociālā elementa puses" — no radikālās inteliģences. Tātad b. Akselrods konstatē antagonismu starp proletāriskām un radikāli inteliģentiskām tendencēm mūsu partijā.

Šai ziņā b. Akselrodam bez vārda runas taisnība. Šāda antagonisma pastāvēšana (un ne tikai Krievijas sociāldemokrātiskajā partijā vien) nav apšaubāma. Vēl vairāk. Visiem un ikvienam zināms, ka tieši šis antagonisms lielā mērā izskaidro to mūsdienu sociāldemokrātijas dalīšanos revolucionārajā (arī ortodoksālajā) un oportunistiskajā (revizio-nistiskajā. ministrialistiskajā. reformistiskajā), kura skaidri izpaudusies arī Krievijā mūsu kustības beidzamajos desmit gadās. Tāpat visiem zināms, ka tieši proletāriskās kustības tendences izteic ortodoksālā, bet demokrātiski inteliģentis-kās — oportunistiskā sociāldemokrātijā.

Bet b. Akselrods, piegājis cieši klāt šim vispār zināmajam faktam, sāk bailīgi kāpties atpakaļ. Viņš ne mazākā mērā nemēģina analizēt, kā norādītā dalīšanās izpaudusies Krievijas sociāldemokrātijas vēsturē vispār un konkrēti mūsu partijas kongresā. — kaut arī b. Akselrods raksta tieši sakarā ar kongresu! Tāpat kā visai jaunajai „Iskras" redakcijai, arī b. Akselrodam ir nāves bailes no šā kongresa protokoliem. Pēc visa iepriekš teiktā mums par to nav jābrīnās, bet „teorētiķim", kas itin kā pētī dažādas tendences mūsu kustībā, tas ir oriģināls patiesības baiļu gadījums. Atmezdams pie malas šās savas īpašības dēļ pašu jaunāko un pašu precizāko materiālu par mūsu kustības tendencēm, b. Akselrods meklē glābiņu tīkamu sapņu valstībā. „Taču legālais jeb pus-marksisms, — viņš saka, — ir devis literāro vadoni mūsu liberāļiem. — Kādēļ gan nedarbniece vēsture nevarētu pagādāt revolucionārai buržuāziskai demokrātijai vadoni no ortodoksālā, revolucionārā marksisma skolas?" Sakarā ar šo b. Akselrodam tīkamo fantāziju mēs varam tikai sacīt, — ja vēsturei arī pagadās izdarīt kādu nedarbu, tad tas neattaisno tā cilvēka (lomu nedarbus, kurš ņemas šo vēsturi

analizēt. Kad pusmarksisma vadonim spīdēja cauri liberālis, tad ļaudis, kas vēlējās (un prata) izsekot viņa „tendencei^41, atsaucās nevis uz iespējamiem vēstures nedarbiem, bet san uz desmitiem un simtiem šā vadoņa psicholoģijas un loģikas paraudziņu, uz tām visas viņa publicistiskās fizionomijas īpatnībām, kuras liecināja par marksisma atspoguļojumu buržuāziskā literatūrā^82. Bet, ja b. Akselrods, uzņemdamies analizēt „vispārrevolucionarās un proletāriskās tendences mūsu kustībā^41, nav pratis ne ar ko, nu absolūti ne ar ko pierādīt un parādīt zināmās tendences pie tādiem un tādiem viņa ienīstā partijas ortodoksālā spārna pārstāvjiem, tad ar to viņš izrakstījis sev vienīgi svinīgu nabadzības apliecību. Jādomā, b. Akselroda lietas jau pagalam bēdīgas, ja tik vien atlicis kā atsaukties uz iespējamiem vēstures nedarbiem!

Biedra Akselroda otra atsaukšanās — uz ,.jakobiņiem^14 -vēl pamācošāka. Biedram Akselrodam droši vien nav nezināms, ka mūsdienu sociāldemokrātijas dalīšanās revolucionārajā un oportunistiskajā jau sen, un ne tikai Krievijā vien. ir vedinājusi uz „vēsturiskām analoģijām ar lielās frnnču revolūcijas laikmetu^41. Biedram Akselrodam droši vien nav nezināms, ka mūsdienu sociāldemokrātijas žirondisti savu pretinieku raksturošanai visur un vienmēr lieto terminus „jakobinisms^11, „blankisms^11 u. tml. ’ Nesāksim atdarināt b. Akselroda bailes no patiesības un paraudzīsimies mūsu kongresa protokolos: vai tajos nav atrodami materiāli mūsu aplūkojamo tendenču un iztirzājamo analoģiju analizei un pārbaudei.

Pirmais piemērs. Strīds par programu partijas kongresā. Biedrs Akimovs („pilnīgi vienis pratis^41 ar b. Martinovu) paziņo: „rindkopa par politiskās varas iekarošanu (par proletariāta diktatūru), salīdzinot ar visām citām sociāldemokrātiskām programām, ir tā rediģēta, ka tā var tikt iztulkota un Pļeelianovs tiešām to iztulkoja tādā nozīmē, ka organizācijas vadošajai lomai būs jāatstumj atpakaļ organizācijas vadītā šķira un jānošķir pirmā no pēdējās. Un tāpēc mūsu politisko uzdevumu formulējums gluži tāds pats kā „Narodnaja Voļai^1111 (prot. 124. Ipp.). Biedram Akimovam oponē b. Pļe-chanovs un cili iskrieši, pārmetot viņam oporlunisinu. Vai 1*. Akselrodam neliekas, ka šis strīds mums rāda (īstenībā un nevis iedomātos vēstures nedarbos) mūsdienu jakobiņu un mūsdienu žirondislu antagonismu sociāldemokrātijā? Un

s :*L ne lāpēc b. Akselrods sācis runāt par jakobiņiem, ka pals viņš (viņa izdarīto k]ūdu dēļ) atradies sociāldemokrātijas žirondistu kompānijā?

Otrais piemērs. Biedrs Posadovskis paceļ jautājumu par ,.nopietnām domstarpībām^14 „pamatjautājumā^11 par „demokrātisko principu absolūto vērtību^11 (l<39. Ipp.). Kopā ar Pļechanovu viņš noliedz tiem absolūtu vērtību. „Centra^11 jeb purva iideri (Jegorovs) un antiiskrieši (Goldblats) noteikti uzstājas pret to, saskatīdami Pļechanova pozicijā „buržuāziskās taktikas atdarinājumu^11 (170. Ipp.), — tā ir tieUi b. Akselroda ideja par ortodoksijas sakarību ar buržuāzisko tendenci, tikai ar to starpību, ka Akselrodam šī ideja karājas gaisā, kamēr Goldblatam saistīta ar noteiktām debatēm. Mēs jautājam vēlreiz: vai b. Akselrodam neliekas, ka arī šis strīds mums uzskatāmi parāda mūsu partijas kongresā mūsdienu sociāldemokrātijas jakobiņu un žirondistu antagonismu? Vai ne tāpēc b. Akselrods ceļ brēku pret jakobiņiem, ka viņš atradies žirondistu kompānijā?

Trešais piemērs. Strīdi par statūtu 1. §. Kas ir tie, kuri aizstāv „proletāriskās tendences mūsu kustībā“, kuri pasvītro, ka strādnieks nebaidās no organizācijas, ka proletārietis nesimpatizē anarchijai, ka viņš cienī pamudinājumu „organizējieties!11, kuri brīdina no buržuāziskās inteliģences, kas viscaur piesātināta ar oportunismu? Sociāldemokrātijas jakobiņi. Un kas ir tie. kuri velk partijā iekšā radikālo inteliģenci, kuri rūpējas par profesoriem, ģimnāzistiem, vienpat-ņiem, par radikālo jaunatni? Girondists Akselrods Icopd ar žirondistu Liberu.

Taču neveikli aizstāvas b. Akselrods pret „nepatieso apsūdzību oporlunismā^11, kuru mūsu partijas kongresā atklāti izplatīja pret „Darba atbrīvošanas^11 grupas vairākumu! Viņš aizstāvas tā, ka apstiprina apsūdzību, atkārtodams nodrāzto bernšteinisko melodiju par jakobinismu, blankismu u. I. jpr.l Viņš brēc par radikālās inteliģences briesmām, lai apslāpētu pats savas runas partijas kongresā, no kurām dveš rūpes paīso inteliģenci.

&ie „briesmīgie vārdiņi^11: jakobinisms u. tnil. neizteic nekā cita kā vienīgi oportunismu. Jakobinis, kas nesaraujami saistīts ar proletariāta organizāciju, kurš apzinās savas šķiras intereses, tas tieši ir revolucionārais sociāldemokrāts. Žirondists, kurš ilgojas pēc profesoriem, ģimnāzistiem, kurš

baidās no proletariāta diktatūras un nopūšas par demokrātisko prasību absolūto vērtību, tas tieši ir oportunists. Tagadējos laikos, kad doma par politiskās cīņas sašaurināšanu līdz sazvērestībai tūkstoš reižu atspēkota literatūrā, kad to sen atspēkojusi un atmetusi pati dzīve, kad politiskās masu aģitācijas kardinālā nozīme noskaidrota un atgremota līdz apnikumam, — vienīgi oportunisti vēl var saskatīt briesmas sazvērnieciskās organizācijās. Reals pamats bailēm no sa-zvērniecības un blankisma ir nevis tā vai cita praktiskā kustībā ieraugāmā pazīme (kā to jau sen un veltīgi cenšas parādīt Bernsteins un Ko), bet gan buržuāziskā inteliģenta žirondistiskā mazdūšība, kura psicholoģija tik bieži pavīd mūslaiku sociāldemokrātos. Nav nekā smieklīgāka kā šie jaunās ,,Iskras“ pūliņi pateikt jaunu vārdu (kas savā laikā simtiem reižu pateikts) kā brīdinājumu no četrdesmito un sešdesmito gadu franču revolucionāru sazvērnieku taktikas (62. nr-a ievadraksts)83. Tuvākajā „Iskras" numurā mūslaiku sociāldemokrātijas žirondisti, droši vien, uzrādīs mums lādu franču četrdesmito gadu sazvērnieku grupu, kurai politiskās aģitācijas nozīme strādnieku masās, strādnieku avīžu nozīme kā pamats partijas iedarbībai uz šķiru būtu jau sen iemācīta un aizmirsta ābece.

Taču jaunās „Iskras'1 tieksme zem jaunu vārdu maskas malt veco un atgremot ābeci nebūt nav nejaušība, bet ir tā stāvokļa neizbēgamas sekas, kurā atrodas Akselrods un Martovs, kas nokļuvuši mūsu partijas oportunistiskajā spārnā. Stāvoklis uzliek pienākumus. Nākas atkārtot oportunistiskas frāzes, nākas rāpties atpakaļ, lai mēģinātu tālā pagātnē atrast vismaz kaut kādu attaisnojumu savai pozicijai, kas nav attaisnojama no kongresa cīņu un kongresā nodibinājušos partijas nianšu un sadalījumu viedokļa. Akimova dziļdomī-bai par jakobinismu un blankismu biedrs Akselrods pievieno vēl akimovisku gaušanos par to, ka ne vien „ekonomisti", bet arī „politiķi" bijuši „vienpusīgi", pārmērīgi „aizrāvušies" u. t. jpr., u. t. jpr. Lasot uzpūtīgos prātojumus par šo tematu jaunajā „lskrā", kas lielīgi pretendē uz to, ka tā stāvot pāri visām šīm vienpusībām un aizrautībām, ar izbrīnu sev jā-jaulā: kā portrejas viņi glezno? kur dzirdamas šādas valodas? Kam gan nav zināms, ka Krievi jas sociāldemokrātu dalīšana ekonomistos un politiķos jau sen savu mūžu nodzīvojusi? Pāršķirstiet „Iskru" pēdējos pāris gados pirms partijas

kongresa, un jūs redzēsit, ka cīņa pret „ekonomismu" norimst un pilnīgi izbeidzas jau 1902. gadā, jūs redzēsit, ka, piemēram, 1903. gada jūlijā (43. nr-ā) par „ekonomisma laikiem" runā kā par „galīgi pārdzīvotiem", ekonomismu uzskata par „galīgi apraktu", politiķu aizraušanos uzskata par acīm redzamu atavismu. Kālab tad jaunā „Iskras" redakcija atgriežas pie šā galīgi apraktā dalījuma? Vai tad tiešām mēs kongresā cīnījāmies pret Akimoviem to kļūdu dēļ, kuras tie pirms diviem gadiem izdarīja žurnālā „Rabočeje Djelo"? Ja mēs tā būtu rīkojušies, mēs būtu gatavie idioti. Bet katrs zina, ka mēs tā nedarījām, ka kongresā mēs cīnījāmies pret Akimoviem nevis viņu veco, galīgi aprakto „Rabočeje Djelo" kļūdu dēļ, bet to jauno k(ūdu dēļ, kuras viņi taisīja savos spriedumos un savos balsojumos kongresā. Nevis pēc viņu pozīcijas žurnālā „Rabočeje Djelo", bet pēc viņu pozīcijas kongresā mēs spriedām, kādas kļūdas jau tiešām pārdzīvotas un kādas vēl dzīvo un rada nepieciešamību pēc strīdiem. Ap kongresa laiku vecā dalīšanās ekonomistos un politiķos vairs nepastāvēja, bet joprojām vēl pastāvēja daždažādas opor-tunistiskas tendences, kas izpaudās debatēs un nobalsošanās vairākos jautājumos un kas noveda galu galā pie partijas jaunas dalīšanās „vairākumā" un „mazākumā". Visa lietas būtība ir tā, ka jaunā „Iskras" redakcija aiz viegli saprotamiem iemesliem cenšas notušēt šās jaunās dalīšanās sakarību ar tagadējo oportunismu mūsu partijā un ka tāpēc viņa spiesta rāpties atpakaļ no jaunās dalīšanās pie vecās. Neprasme izskaidrot jaunās dalīšanās politisko izcelšanos (vai arī vēlēšanās piekāpības vārdā pārklāt tai plīvuru^149) spiež atgremot gremokli par sen pārdzīvoto veco dalīšanos. Visiem un ikvienam zināms, ka jaunās dalīšanās pamatā ir dom-

starpības organizatoriskos jautājumos, kuras sākās ar strīdu par organizācijas principiem (statūtu 1. §) un beidzās ar „praksi", kas anarclīistu cienīga. Vecā dalīšanās ekonomistos un politiķos pamatojās galvenokārt uz domstarpībām taktikas jautājumos.

So atkāpšanas no komplicētākiem, īstiem šāsdienas un aktuālajiem partijas dzīves jautājumiem uz sen izšķirtiem jautājumiem, ko atrok mākslīgi, jaunā ,,lskra“ cenšas attaisnot ar uzjautrinošu dziļdomību, kuru nevar nosaukt citādi kā par vilkšanos astē. Ar b. Akselroda vieglo roku cauri visiem jaunās ,,Iskras“ rakstījumiem kā sarkans pavediens stiepjas tā dzijā ,,doma“, ka saturs svarīgāks par formu, programa un taktika svarīgāka par organizāciju, ka „organizācijas dzīvotspēja tieši proporcionālā tā satura apjomam un nozīmei, kādu tā ienesīs kustībā*1, ka centralisms nav „kaut kas sevī noslēgts**, nav „visu glābējs talismans** u. t. jpr., u. t. jpr. Kādas dzijas, lielas patiesības! Programa tiešām svarīgāka par taktiku, taktika svarīgāka par organizāciju. Ābece svarīgāka par etimoloģiju, etimoloģija svarīgāka par sintaksi, — bet ko lai saka par ļaudīm, kas izkrituši sintakses eksāmenā un tagad dižojas un lielās, ka palikuši otru gadu zemākā klasē? Biedrs Akselrods par principiālajiem organizācijas jautājumiem sprieda kā oporlunists (1. §.), bet rīkojās organizācijā kā anarchists (Ligas kongress), — un tagad viņš padziļina sociāldemokrātiju: vīnogas zaļasI Kas tad īstenībā ir organizācija? tā taču tikai forma; kas ir centra-1isms? tas taču nav talismans; kas ir sintakse? tā taču mazāk svarīga nekā etimoloģija, tā tikai etimoloģijas elementu apvienošanas forma.....Vai b. Aleksandrovs nebūs ar mums

vienis pratis. — kā uzvarētāja jautā ,,lskras“ jaunā redakcija, — ja mēs teiksim, ka, izstrādājot partijas programu, kongress daudz vairāk veicināja partijas darba centralizāciju, nekā pieņemot statūtus, lai cik šie pēdējie liktos pil-nīgi?“ (5(5. nr-a pielikums). Jācer, ka šis klasiskais izteiciens iegūs ne mazāk plašu un ne mazāk paliekošu vēsturisku popularitāti kā slavenā b. Kričevska frāze par to, ka sociāldemokrātijā, tāpat kā cilvēce, vienmēr sprauž sev atrisināmus uzdevumus. Sī jaunās ,,Iskras“ dzijdomība taču gluži tādas pašas sugas. Par ko izsmēja b. Kričevska frāzi? Par to, ka zināmas sociāldemokrātu daļas kjūdu taktikas jautājumos, neprasmi pareizi izvirzīt politiskus uzdevumus, —

viņš attaisnoja ar banalitāti, ko dēvēja par filozofiju. Gluži Ifipat arī jaunā ..lskra“ zināmas sociāldemokrātu daļas kļūdu organizācijas jautājumos, zināmu biedru inteliģentisko ne-nosvērtību, kas tos novedusi līdz anarclīistiskai frāzei, — attaisno ar banalitāti, ka, lūk, programa svarīgāka par sla-tutiem, ka programas jautājumi svarīgāki nekā organizatoriskie! Nu, vai tā nav astē vilkšanās? Vai tā nav lielīšanās ar to, ka cilvēki palikuši otru gadu zemākā klasē?

Programas pieņemšana vairāk sekmējot darba centralizāciju nekā statutu pieņemšana. Cik ļoti šī banalitāte, kuru dēvē par filozofiju, ož pēc radikālā inteliģenta, kura gars daudz tuvāks buržuāziskām dekadentismam nekā socialde-mokratismam! Jo vārds centralizācija šajā slavenajā frāzē tiek iztulkots pavisam jau simboliskā nozīmē. Ja šās frāzes autori neprot vai negrib domāt, tad kaut taču viņi būtu atcerējušies to vienkāršo faktu, ka programas pieņemšana kopā ar bundistiem ne tikai nenoveda pie mūsu kopējā darba centralizācijas, bet pat nepasargāja mūs no šķelšanās. Vienība programas jautājumos un taktikas jautājumos ir nepieciešams, bet vēl nepietiekams partijas vienības, partijas darba centralizācijas noteikums (kungs un dievsl kādu ābeci nākas atgremot tagadējas laikos, kad sajukuši visi jēdzienil). Šim pēdējam vēl nepieciešama organizācijas vienība, kas ģimenes pulciņa ietvarus kaut cik pāraugušā partijā nav iedomājama bez noformētiem statūtiem, bez mazākuma pakļaušanās vairākumam, bez daļas pakļaušanās veselajam. Iekām mums nebija vienības programas un taktikas pamatjautājumos, mēs tieši arī sacījām, ka dzīvojam sajukuma un pulciņu savrupības laikmetā, tieši pateicām, ka, pirms apvienoties, vajag norobežoties, mēs arī nesākām runāt par kopējas organizācijas formām, bet noskaidrojām vienīgi jaunos (toreiz tiešām jaunos) programas un taktikas jautājumus cīņā pret oportunismu. Tagad šī cīņa, pēc mūsu visu atzinuma, jau nodrošinājusi pietiekamu vienību, kas formulēta partijas programā un partijas rezolūcijās par taktiku; tagad mums vajag spert nākamo soli, un mēs to ar mūsu visu piekrišanu esam spēruši: esam izstrādājuši formas vienotai, visus pulciņus saliedējošai organizācijai. Bet, šīs formas pa pusei sagraujot, tagad mēs esam atvilkti atpakaļ, atvilkti pie anarehistiskas izturēšanās, pie anarehistiskas frāzes, pie pulciņa atjaunošanas partijas redakcijas vietā, un šo soli atpakaļ

Plašāks teorētiskais vēriens, attīstītāka programa, plašāka un dziļāka ietekme uz strādnieku masām (un nevis tikai uz organizētiem amatniekiem), vispusīgāka propaganda un aģitācija, straujāks pirmrindnieku un ierindnieku politiskā darba pulss, varenākas tautas kustības demonstrācijās un vispārējos streikos, enerģiskāka darbība neproletariskos slāņos. Bet ,,forma“? Mūsu darba ,,forma“, salīdzinot ar Bundu, nepieļaujami atpalikusi, tā atpalikusi, ka tas taisni duras acīs, rada kauna sārtumu katram, kas neraugās uz savas partijas lietām, „degunu urbinot^1*. Darba organizācijas atpalicība, salīdzinot ar tā saturu, ir mūsu vārīgā vieta, un tā bija vārīgā vieta jau sen pirms kongresa, sen pirms OK nodibināšanas. Formas neattīstība un ncizturība laupa iespēju noteikti rīkoties satura tālākā attīstīšanā, rada kauna pilnu sastrēgumu, noved pie spēku izšķiešanas un nesaskaņas starj) vārdiem un darbiem. Visus nomocījusi šī nesaskaņa, — bet te nāk Akselrodi un jaunās ,,Iskras“ „Praktiķi" ar dziļdomīgu sprediķi: formai jāizaug dabiski, tikai vienā laikā ar saturu!

Lūk, kurp noved maza kļūda organizatoriskajā jautājumā (1. §), ja jūs mēģināsit padziļināt aplamības un filozofiski pamatot oportunistisku frāzi. Lēnu soli, kautrīgiem līču ločiem! — šo motivu mēs jau esam dzirdējuši attiecībā uz taktikas jautājumiem; tagad mēs dzirdam to organizācijas jautājumos. Astē vil Manās organizatoriskos jautājumos ir dabisks un neizbēgams anarchistiskā individuālistā psicho-loģijas produkts, kad šis individualists savus (sākumā varbūt nejaušos) anarchistiskos nošķiebienus sāk izveidot par uzskatu sistēmu, par sevišķām principiālām domstarpībām Ligas kongresā mēs redzējām šā anarchisma sākumu, jaunajā ,,Iskrā“ mēs redzam mēģinājumus izveidot to par uzskatu sistēmu. Šie mēģinājumi lieliski apstiprina jau partijas kongresā izteiktās domas par starpību viedokļa ziņā starp buržuāzisku inteliģentu, kas pievienojas sociāldemokrātijai, un proletārieti, kas apzinājies savas šķiras intereses. Piem., tas pats jaunās „Iskras" „Praktiķis", ar kura dziļ-domību mēs jau iepazināmies, apsūdz mani par to, ka es iedomājoties partiju ,.kā milzīgu fabriku" ar direktoru CK veidā tās priekšgalā (57. nr-a pielikums.). „Praktiķim" ir prātā nenāk, ka viņa izvirzītais briesmīgais vārds tūdaļ nodod buržuāziskā inteliģenta psieholoģiju, kuram sveša tiklab proletāriskās organizācijas prakse, kā arī teorija. Tieši fabrika, kura vienam olram izliekas tikai biedēklis, ir tā augstākā kapitālistiskās kooperācijas forma, kas apvienoja un disciplinēja proletariātu, iemācīja viņu organizēties, izvirzīja viņu visu pārējo darba ļaužu un ekspluatējamo iedzīvotāju priekšgalā. Tieši marksisms kā kapitālisma izskolotā proletariāta ideoloģija mācījis un māca neizturētiem inteliģentiem starpību starp fabrikas ekspluatatorisko pusi (discipline, kas dibināta uz bailēm no bada nāves) un viņas organizējošo pusi (disciplina, kas dibināta uz kopēju darbu, kuru Фvieno teclīniski augsti attīstītas ražošanas apstākļi). Disciplīnu un organizētību, pie kurām ar tādām grūtībām pierod buržuāziskais inteliģents, sevišķi viegli apgūst proletariats, un par to viņš var pateikties tieši šai fabrikas „skolai". Nāves bailes no šās skolas, tās organizējošās nozīmes pilnīga neizpratne ir raksturīga tieši tam domāšanas veidam, kurš atspoguļo sīk-buržuaziskās eksistences apstākļus, kas rada to anarchisma veidu, ko vācu sociāldemokrāti sauc par Edelanarchismus, t. i., „dižciltīga" kunga anarchismu, es teiktu, kundzisko anarchismu. Krievu nihilistam šis kundziskais anarchisms sevišķi raksturīgs. Partijas organizācija viņam šķiet kā kāda šausmīga „fabrika", daļas pakļautība veselajam un mazākuma vairākumam viņam šķiet kā „dzimtbūtnieciska kārtība" (sk. Akselroda feļetonus), darba dalīšana centra vadībā rada viņā traģikomiskas gaudas par cilvēku pārvēršanu .ritentiņos un skrūvītēs" (pie kam par šās pārvēršanas sevišķi bendējošu veidu uzlūko redaktoru pārvēršanu par līdzstrādniekiem), partijas organizatorisko statutu atgādināšana izraisa nicinošus smīnus un nievājošu piezīmi (zīmējoties uz „formalistiem"), ka varētu pilnīgi iztikt arī bez statūtiem.

Tas šķiet neticami, bet tas ir fakts: tieši šādu pamācošu piezīmi man taisa b. Martovs „Iskras" 58. nr-ā, atsaukdamies, lai izliktos pārliecinošāk, uz maniem paša vārdiem „VĒSTULE biedram". Nu, vai tad tas nav „kundzisks anarchisms", vai tā nav astē vilkšanās, kad ar piemēriem no sajukuma laikmeta, no pulciņu savrupības laikmeta, attaisno pulciņu sav-rupību un anarehijas saglabāšanu un slavēšanu partejisma laikmetā?

Kāpēc mums agrāk nebija vajadzīgi statūti? Tāpēc, ka partija sastāvēja no atsevišķiem pulciņiem, kurus nesaistīja

kopā nekādas organizatoriskas saites. Pāreja no viena pulciņa otrā bija atkarīga tikai no tā vai cita individa „labās gribas", kuram nebija .jārēķinās ne ar kādu noformētu kopuma gribas izpausmi. Strīdīgos jautājumus pulciņu iekšienē izšķīra nevis pēc statūtiem, ,,bcl ar cīņu un draudiem aiziet“: tā es izteicos „Vēstulē biedram"[150], pamatojoties uz vairāku pulciņu pieredzi vispār un, starp citu, uz mūsu pašu redakcijas sešnieku. Pulciņu laikmetā tāda parādība bija dabiska un nenovēršama, bet nevienam nenāca prātā to slavināt, uzskatīt par ideālu, visi sūdzējās par šo sajukumu, visi to sajuta par apgrūtinājumu un alka pēc savrupo pulciņu saplūšanas noformētā partijas organizācijā. Un tagad, kad šī saplūšana notikusi, mūs velk atpakaļ, mūs pacienā — zem augstāku organizatorisku uzskatu maskas — ar anarchistisku frazil Ļaudīm, kas pieraduši pie ģimeniskas pulciņu savru-pības, oblomovisma vaļīgajiem rīta svārkiem un tupelēm, formālie statūti izliekas gan šauri, gan neērti, gan apgrūtinoši, gan pazemojoši, gan birokrātiski, gan dzimtbūtnieciski, gan idejiskās cīņas brīvo „procesu" ierobežojoši. Kundziskais anarchisms nesaprot, ka formāli statūti nepieciešami tieši tādēļ, lai šauro pulciņu sakaru vielā stātos plašāki partijas sakari. Sakarus pulciņu iekšienē vai pulciņu starpā nebija ne vajadzīgs, ne iespējams noformēt, jo šie sakari dibinājās uz draudzību vai arī uz nekontrolētu, nemotivētu „uzticību". Partijas sakari nevar un nedrīkst dibināties ne uz vienu, ne arī uz otru, tos nepieciešams dibināt tieši uz formāliem, „birokrātiski" (no izlaidīga inteliģenta viedokļa) rediģētiem statūtiem, kuru stingra ievērošana vienīgā garantē mūs no pulciņu savrupības untumiem, no pulciņu kaprisēm, no pulciņu plēšanās paņēmieniem, ko sauc par brīvu idejiskās cīņas „procesu".

Jaunās „Iskras" redakcija lielīgi griežas pie Aleksandrova ar tēvišķu aizrādījumu, ka „uzticība — delikātā liela, kuru nekādi nevar ar varu iedzīt sirdīs un galvās" (56. nr-a pie-lik.). Redakcija nesaprot, ka tieši šī uzticības, kailas uzticības kategorijas izvirzīšana vēl un vēlreiz nodod viņas kundzisko anarehismu un organizatorisko astē vilkšanos. Kad es biju tikai pulciņa, redakcijas sešnieka vai „Iskras" organizācijas biedrs, man bija tiesība, lai attaisnotu, teiksim, savu

nevēlēšanos strādāt kopā ar Iksu, atsaukties vienīgi uz nekontrolējamu un nemotivētu neuzticību. Kad esmu kļuvis partijas biedrs, man nav tiesības atsaukties tikai uz nemotivētu neuzticību, jo tāda atsaukšanās līdz galam atvērtu durvis visādām vecās pulciņu savrupības laiku aušībām un patvaļībām; mans pienākums motivēt savu „uzticību^11 vai „neuzticību" ar formālu argumentu, t. i., ar atsaukšanos uz to vai citu mūsu programas, mūsu taktikas, mūsu statūtu formāli nodibinātu noteikumu; mans pienākums neaprobežoties ar nekontrolējamu „uzticos" vai „neuzticos", bet atzīt, ka mani lēmumi un vispār visi ikvienas partijas daļas lēmumi pakļauti visai partijai; mans pienākums ieturēt formāli noteikto ceļu, lai izteiktu savu „neuzticību", lai realizētu tos uzskatus un tās vēlēšanās, kas no šās neuzticības izriet. Mēs jau bijām pacēlušies no pulciņu nekontrolējamās „uzticības" viedokļa līdz partijas viedoklim, kas prasa, lai tiktu ievēroti kontrolējami un formāli priekšā rakstīti uzticības izteikšanas un pārbaudes veidi, bet redakcija velk mūs atpakaļ un savu astē vilkšanos nosauc par jauniem organizatoriskiem uzskatiem!

Paraugiet, kā spriež mūsu tā sauktā partijas redakcija par literārām grupām, kuras varētu pieprasīt sev pārstāvniecību redakcijā. „Mēs neuztrauksimies, nesāksim brēkt par disciplīnu", — pamāca mūs kundziskie anarehisti, kas uz kaut kādu tur disciplimi vienmēr ir noraudzījušies no augšas uz leju. Mēs, sak’, vai nu ,,sa[iratīsi mies" (sic!) ar grupu, ja tā būs lietišķa, vai pasmiesiinies par viņas prasībām.

Iedomājieties tikai, kas par cēlu dižciltību šeit nostājas pret vulgāro „fabriku" formālismu! Bet īstenībā mums te darīšana ar pulciņu savrupības atsvaidzinātu frazeoloģiju, kuru partijai pasniedz redakcija, kas jūt, ka viņa ir nevis partijas iestāde, bet vecā pulciņa drumstala. Šās pozicijas iekšējais neīstums neizbēgami noved pie anarchistislcas dziļ-domības, kas ceļ sociāldemokrātiskās organizācijas principa godā to sajukumu, kuru vārdos varizejiski pasludina par jau pārdzīvotu. Nav vajadzīga nekāda zemāko un augstāko partijas kolēģiju un instanču hierarehija, — kundziskajam nnarehismam tāda hierarehija šķiet kancelejisks resoru, departamentu u. t. jpr. izdomājums (sk. Akselroda feļetonu), — nav vajadzīga nekāda daļas pakļautība veselajam, nav nekādas vajadzības „formāli birokrātiski" noteikt

partejiskus „saprašanās” vai norobežošanās veidus, lai vecā pulciņu plēšanās liek svētīta ar frazeoloģiju par „paliesi sociāldemokrātiskajiem" organizēšanās paņēmieniem.

Lūk, kur „fabriku" skolu izgājušais proletārietis var dot un viņam vajag dot mācību anarchistiskajam individuālismam. Apzinīgais strādnieks jau sen ticis ārā no tiem bērna autiem, kad viņš vairījās inteliģenta kā tāda. Apzinīgais strādnieks prot novērtēt to bagātīgo zināšanu krājumu, to plašāko politisko redzes loku, kādu viņš atrod pie sociāldemokrātiem inteliģentiem. Bet samērā ar to, kā mums sāk jau izveidoties īsta partija, apzinīgajam strādniekam jāiemācās atšķirt proletāriskās armijas kareivja psiciioloģija no buržuāziskā inteliģenta psicholoģijas, kurš lepojas ar anarchistisku frāzi, jāiemācās prasīt, lai partijas biedra pienākumus pildītu ne tikai ierindas biedri, bet arī „virsotnes (audis", jāiemācās uzņemt ar tādu pašu nicināšanu astē vilkšanos organizatoriskos jautājumos, ar kādu tas viņos laikos apveltīja astē vilkšanos taktikas jautājumos.

Ar žirondisrnu un kundzisko anarclīismu nesaraujami saistīta jaunās „Iskras" pozicijas pēdējā raksturīgā īpatnība organizatoriskos jautājumos: tā ir — autonomisma aizstāvēšana pret centralism:!. Tieši tāda principiālā nozīme ir (ja vien ir^151) vaimanām par birokrātismu un par patvaldību, nožēlām par „nepelnītu nevērību pret neiskriešiem" (kas aizstāvēja autonomismu kongresā), komiskām klaigām par „bezierunu paklausības" prasību, rūgtām žēlabām par ,,pom-padurismu" u. b jpr., utt., u. tml. Ikvienas partijas opor-tunistiskais spārns vienmēr aizstāv un attaisno visādu atpalicību ir programas, ir taktikas, ir organizācijas ziņā. Organizatoriskās atpalicības aizstāvēšana (astē vilkšanās) jaunajā „Iskrā" cieši saistīta ar autonomisma aizstāvēšanu. Tiesa, autonomisms, vispārīgi runājot, ar vecās „Iskras" trīsgadīgo propagandu jau tiktāl diskreditēts, ka atklāti izteikties tam par labu jaunajai „Iskrai" vēl kauns; viņa vēl apgalvo mums, ka simpatizē centralismam, bet pierādīts tas tiek tikai ar to, ka vārdu centralisms raksta kursivā. Īstenībā visvieglākais kritikas pieskāriens jaunās „Iskras" „patiesi sociāldemokrātiskā" (un nevis anarehistiskā?) quasi ccntra-lisma „principiem^11 uz katra soļa atsedz autonomisma viedokli. Vai gan tagad visiem un ikvienam nav skaidrs, ka Akselrods un Martovs organizatoriskos jautājumos pievērsušies Akimovam? Vai tad viņi paši to nav svinīgi atzinuši slavenajā izteicienā par „nepelnītu nevērību pret neiskrie-Šiem“? Un vai tas nebija autonomisms, ko mūsu partijas kongresā aizstāvēja Akimovs un viņa draugi?

Tieši autonomismu (ja ne anarchismu) aizstāvēja Martovs un Akselrods Ligas kongresā, kad viņi ar komisku centību mēģināja pierādīt, ka daļai nav jāpakļaujas veselajam, ka daļa savu attiecību noteikšanā pret veselo ir autonoma, ka Ārzemju ligas statūti, kas šīs attiecības formulē, ir spēkā pretēji partijas vairākuma gribai, pretēji partijas centra gribai. Tieši autonomismu tagad atklāti aizstāv b. Martovs jaunās ,,lskras“ slejās (60. nr-ā) jautājumā par to, ka Centrālā Komiteja ieceļ locekļus vietējās komitejās. Ls nerunāšu par tiem bērnišķīgajiem sofismiem, ar kuriem b. Martovs aizstāvēja autonomismu Ligas kongresā un aizstāv jaunajā ,,īskrā“[152], — man šeit svarīgi atzīmēt neapšaubāmo tendenci aizstāvēt autonomismu pret centralismu kā principiālu līniju, kas oporlunismam piemīt organizatoriskos jautājumos.

Gandrīz vai vienīgais mēģinājums analizēt birokrātismā jēdzienu jaunajā „Iskrā" (53. nr-ā) ir „formāli demokrātiskā principa" (kursivs autora) pretnostādījums „formāli biro-kratiskajam“. Šis pretnostādījums (kas, diemžēl, tikpat neattīstīts un nenoskaidrots kā aizrādījums uz neiskriešiem) ietver sevī zināmu graudu patiesības. Birokrātisms versus^153 demokrātisms, tas jau ir centralisms versus autonomisms, tas jau ir revolucionārās sociāldemokrātijas organizatoriskais princips attiecībā pret sociāldemokrātijas oporlunistu organizatorisko principu. Pēdējais cenšas iet no apakšas uz augšu un tāpēc aizstāv visin', kur iespējams un cik vien iespējams, autonomismu, „demokrātismu", kurš noved (tos, kuru centība lielāka par viņu prātu) līdz anarchismam. Pirmais cenšas sākt no augšas, aizstāvot centra tiesību un pilnvaru

paplašināšanu attiecībā pret daļu. Sajukuma un pulciņu savruplbas laikmetā šī augša, no kuras organizatoriski centās iziet revolucionārā sociāldemokrātijā, neizbēgami bija viens no pulciņiem, visiespaidīgākais savas darbības un savas revolucionārās konsekvences dēļ (mūsu gadījumā — ,,Iskras“ organizācija). Partijas faktiskās vienības atjaunošanas laikmetā, novecojušiem pulciņiem likvidējoties, izkustot šajā vienībā, tāda augša neizbēgami ir partijas kongress kā partijas augstākais organs; kongress apvieno pēc iespējas visus aktivo organizāciju pārstāvjus un, ieceļot centrālās iestādes (bieži vien tādā sastāvā, kas vairāk apmierina partijas attīstītākos nekā atpalikušos elementus, vairāk pa prātam viņas revolucionārajam nekā opor tun i s tiska ja m spārnam), padara tās par augšu līdz nākamajam kongresam. Tā tas vismaz mēdz būt pie sociāldemokrātijas eiropiešiem, lai gan pamazām, ne bez pūlēm, ne bez cīņas un ne bez ķildām šis anarchistu principiāli ienīstais paradums sāk izplatīties arī pie sociāldemokrātijas aziatiem.

Visai interesanti atzīmēt, ka manis aprādītās oportunisma principiālās pazīmes organizatoriskos jautājumos (autono-misms, kundziskais jeb inteliģentiskais anarchisms, astē vilkšanās un žirondisms) vērojami mutatis mutandis (ar attiecīgiem grozījumiem) visās sociāldemokrātiskās partijās visā pasaulē, kur vien ir dalīšanās revolucionārajā un opor-tunistiskajā spārnā (bet kur gan tās nav?). Sevišķi izcili tas parādījās dienas gaismā tieši pašā pēdējā laikā vācu sociāldemokrātiskajā partijā, kad neveiksme vēlēšanās Saksijas 20. vēlēšanu iecirknī (tā sauktais Geres incidents^154) izvirzīja dienas kārtībā partijas organizācijas principus. Principiālā jautājuma ierosināšanu sakarā ar minēto incidentu stiprā mērā veicināja vācu oportunistu centība. Gere (bijušais mācītājs, diezgan pazīstamās grāmatas ,,I)rei Monale Fabrik-arbeiter^1541^155 autors un viens no Drezdenes kongresa „varo-i,iiem“) — pats negants oportunists, un vācu konsekvento oportunistu organs „Sozialistische Monatshefte“ („Sociālistiskais Mēnešraksts") tūdaļ viņu „aizstāvēja".

Oportunisms programā dabiski saistīts ar oportunisniu taktikā un oportunismu organizatoriskajos jautājumos. Izteikt „jauno" viedokli uzņēmās b. Volfgangs Heine. Lai lasītājam raksturotu šā tipiskā inteliģenta fizionomiju, kurš sociāldemokrātijai pieslējās un atnesa sev līdz oportunistisku domāšanas veidu, pietiks, ja pateiksim, ka b. Volfgangs Heine — tas ir drusku mazāk nekā vācu b. Akimovs un drusciņ vairāk nekā vācu b. Jegorovs.

Biedrs Volfgangs Heine uzsāka kara gājienu „Sociālistiskajā Mēnešrakstā" ar ne mazāku bravūru kā b. Akselrods jaunajā „Iskrā". Jau raksta virsraksts vien ir ko vērts: „Demokrātiskās piezīmes sakarā ar Geres incidentu" („Sozialistische Monatshefte", 4. nr„ aprilī). Un saturs — ne mazāk dārdošs. Biedrs V. Heine saceļas pret „vēlēšanu iecirkņa autonomijas tiesību aizskaršanu", aizstāv „demokrātisko principu", protestē pret „ieceltās priekšniecības" (t. i., partijas centrālās valdes) iejaukšanos tautas tiesībās brīvi ievēlēt delegatus. Lieta še negrozās ap nejaušu incidentu, pamāca mūs b. Heine, bet ap vispārēju „tendenci uz birokrātismu un ceniralismu j>nrlijā“, tendenci, kas it kā bijusi vērojama arī agrāk, bet tagad kļūstot sevišķi bīstama Vajagot „principiāli atzīt, ka partijas vietējās iestādes ir tās dzīvības nervi" (plagiats no b. Martova brošūras „Vēlreiz mazākumā"). Nevajagot „pieradināties pie tā, ka visi svarīgie politiskie lēmumi nāk no viena centra", vajagot brīdināt partiju no „doktrinārās politikas, kas zaudē sakaru ar dzīvi" (patapināts no b. Martova runas partijas kongresā par to, ka „dzīve panāks savu"). ...„Skatoties lietu būtībā, — padziļina savu argumentāciju b. V. Heine, — abstrahējoties no personīgām sadursmēm, kurām arī še, kā jau vienmēr, bijusi ne maza loma, mēs šajā saniknojumā pret revizionistiem (kursivs autora, kurš, domājams, grib norādīt uz starpību jēdzienos: cīņa pret revizionismu un cīņa pret revizionistiem) ieraudzīsim galvenokārt partijas oficiālo personu neuzticību pret „ārpusē stāvošiem elementiem“ (V. Heine, redzams, vēl nav lasījis brošūra par cīņu pret aplenkuma stāvokli un tāpēc lielo anglicismu: Outsiderlum), tradīcijas neuzticību pret to, kas neparasts, — bezpersonīgas iestādes pret to, kas individuals" (sk. Akselroda rezolūciju Ligas kongresā par individuālās iniciativas apspiešanu), „ar vienu vārdu sakot, to pašu tendenci, kuru mēs iepriekš jau raksturojām kā tendenci uz birokrātismu un centralismu partijā".

„Disciplinas" jēdziens iedveš b. Heinem ne mazāk cēlu sašutumu kā b. Akselrodam. ... „Revizionistiem, — viņš raksta, — pārmeta disciplīnas trūkumu par to, ka viņi rakstīja „Sociālistiskajā Mēnešrakstā" — orgānā, kuru pat negribēja atzīt par sociāldemokrātisku, jo tas nav pakļauts partijas kontrolei. Jau pats šis mēģinājums sašaurināt jēdzienu „sociāldemokrātisks", jau pali šī disciplīnas prasība idejisko sacerējumu laukā, kur jāvalda pilnīgai brīvībai" (atcerieties: idejiskā cīņa ir process, bet organizācijas formas ir tikai formas), „liecina par tendenci uz birokrātismu un individualitātes apspiešanu". Un vēl ilgi jo ilgi V. Heine grauj visādos veidos šo ienīsto tendenci radīt „vienu visu aptverošu, lielu, pēc iespējas vairāk centralizētu organizāciju, vienu taktiku, vienu teoriju", grauj „neierobežotas paklausības", „aklas padevības" prasību, grauj „vienkāršotu centralismu" utt., u. tml., burtiski „tāpat kā Akselrods".

V. Heines ierosinātais strīds iedegās, un, tā kā vācu partijā nekādas ķildas kooptacijas dēļ to nesaduļķoja, tā kā vācu Akimovi noskaidro savu fizionomiju ne tikai kongresos, bet pastāvīgi īpašā orgānā, tad strīds ātri koncentrējās ortodoksijas un revizionisma principiālo tendenču analizē organizatoriskajā jautājumā. Kā viens no revolucionārā virziena pārstāvjiem (kuru, protams, tāpat kā pie mums, apsūdzēja „diktatorismā", „inkvizitorismā" un citās briesmīgās lietās) uzstājās K. Kautskis („Neue Zeit“, 1904., 28. nr-a rakstā „Wahlkreis und Partei" — „Vēlēšanu iecirknis un partija"). V. Heines raksts, — viņš saka, — „rāda visu revizionistiskā virziena domu gājienu". Ne tikai Vācijā vien, bet arī Francijā, arī Itālijā oportunisti ar visu krūti nostājas par autono-mismu, par partijas disciplinas vājināšanu, par tās novešanu līdz nullei, visur viņu tendence ved pie dezorganizacijas, pie „demokrātiskā principa" pārvēršanas par anarehismu. „Demokrātijā nenozīmē varas trūkumu, — pamāca K. Kautskis oportunistus organizatoriskajā jautājumā, — demokrātijā nav anarehija, tā ir masu vara pār saviem pilnvarotajiem atšķirībā no citām varas formām, kad šķietamie tautas kalpi īstenībā ir viņas valdnieki^156. K. Kautskis sīki izseko oportu-nistiskā autonomisma dezorganizalorisko lomu dažādās zemēs, parāda, ka tieši „buržuāzisko elementu masveidīga“[157] pievienošanās sociāldemokrātijai pastiprina oportunismu, autonomismu un tendences pārkāpt partijas disciplinu, atkal un atkal atgādina, ka tieši „organizācija ir tas ierocis, ar kuru proletariats sevi atbrīvos^156, tieši „organizācija ir proletariātam piemītošs šķiru cīņas ierocis^156.

Vācijā, kur oportunisms vājāks nekā Francijā un Itālijā, „autonomijas tendences līdz šim izpaudušās tikai vairāk vai mazāk patētiskās deklamācijas pret diktatoriem un lielajiem inkvizitoriem, pret baznīcas lāstiem^156 un ķecerības meklēšanu, radījušas bezgalīgu piesiešanos un ķildas, kuru iztirzāšana novestu tikai pie nebeidzamas ķildas".

Nav brīnums, ka Krievijā, kur oportunisms partijā vēl vājāks nekā Vācijā, autonomijas tendences radījušas mazāk ideju, bet vairāk „patētisku deklamāciju" un ķildu.

Nav jābrīnās, ka Kautskis nāk pie secinājuma: „Varbūt nevienā citā jautājumā visu zemju rcvizionismam, nevērojot lā paveidu daudzumu, visu tā nokrāsu bagātību, nepiemīt tāda vienveidība kā tieši organizācijas jautājumā". Ortodoksijas un revizionisma pamattendences šajā laukā arī K. Kautskis formulē ar „briesmīgo vārdu": birokrātisms versus ipret) demokrātismu. Mums saka, — raksta K. Kautskis, — ka dot partijas valdei tiesību ietekmēt vietējos vēlēšanu iecirkņus kaiulidala izvēlē (parlamenta deputātā amatam) — nozīmējot „apkaunojošā kārtā aizskart demokrātisko principu, kas prasa, lai visa politiskā darbība norisinātos no apakšas uz augšu, masu pašdarbības ceļā, bet nevis no augšas uz apakšu, birokrātiskā ceļā... Bet, ja pastāv kāds patiesi demokrātisks princips, tad tas ir tas, ka vairākumam jābūt pārsvarā pār mazākumu un nevis otrādi"... Deputātu izvēle parlamentā no jebkura atsevišķa vēlēšanu iecirkņa ir jautājums, kas svarīgs visai partijai kopumā, kurai tad arī

jāielekmē kandidātu izvirzīšana kaut vai ar partijas uzticības personu (Vertrauensmānner) starpniecību. „Kam tas izliekas pārāk birokrātiski vai centralistiski, tas lai pamēģina likt priekšā kandidātus vispār izvirzīt ar visu partijas biedru (sāmlliche Parleigenossen) liešu nobalsošanu. Ja tas nav izpildāms, tad nav arī ko žēloties par demokrātismā trūkumu, kad minētās funkcijas līdzīgi daudzām citām, kas skar visu partiju, izpilda viena vai vairākas partijas instances". Saskaņā ar vācu partijas „ieraduma tiesībām" arī agrāk atsevišķie vēlēšanu iecirkņi mēdza „biedriski vienoties" ar partijas valdi par viena vai otra kandidata izraudzīšanu. „Bet partija jau kjuvusi pārāk liela, lai pietiktu ar šīm klusajām ieraduma tiesībām. Ieraduma tiesības pārstāj būt tiesības, kad tās vairs neatzīst kā kaut ko pašu par sevi saprotamu, kad to definējumu saturs un pat pati to pastāvēšana tiek apstrīdēta. Tad visādā ziņā kļūst nepieciešams šīs tiesības prezici formulēt, tās kodificēt"... pāriet uz. to „noteiktāku nostiprināšanu statūtos^158 (slatutarische Festlegung), bet līdz ar to uz organizācijas lielāku stingrību" (grossere Straffheit).

Tā jūs redzat citādos apstākļos to pašu partijas oportunis-tiskā un revolucionārā spārna cīņu organizācijas jautājumā, to pašu konfliktu starp autonomismu un centralism!!, demokrātismu un „birokrātismu", starp tendencēm vājināt organizācijas un disciplinas stingrību un tendencēm to stiprināt, starp nepastāvīga inteliģenta un izturēta proletārieša psiebo-loģiju, starp inteliģentisko individuālismu un proletārisko saliedētību. Jājaulā, kā pret šo konfliktu izturējās buržuāziskā demokrātiju, — ne tā, kuru nedarbe vēsture vēl tikai solījusi paslepus kaut kad parādīt b. Akselrodam, — bet īstā, reālā buržuāziskā demokrātijā, kurai ari Vācijā ir ne mazāk mācīti un vērīgi pārstāvji kā mūsu osvoboždencu kungi? Vācu buržuāziskā demokrātijā tūdaļ atsaucās uz jauno strīdu un — tāpat kā krievu, kā arvien un kā visur — tūdaļ ar visu krūti nostājās par sociāldemokrātiskās partijas

oportunistisko spārnu. Izcilais vācu biržas kapitala organs Frankfurtes Avīze“ uzstājās ar skaļu ievadrakstu („Frankf. Ztg.“, 1904, 7 Apr., Nr. 97, Abendblatt^159), kas liecina, ka bezgodīgie plagiati no Akselroda kļūst tīri par kaut kādu vācu prasos sērgu. Frankfurtes biržas bargie demokrāti šausta „patvaldību^160 sociāldemokrātiskajā partijā, „partijas diktatoru^160, „partijas priekšniecības autokratisko kundzību^160, šo „apkraušanu ar baznīcas lāstiem^160, ar ko gribot „it kā sodīt visu revizionismu^160 (atcerieties „nepatiaso apsūdzību oporlunismā^160), šo prasību pēc „aklas paklausības^160, „stindzinošas disciplinas^160, prasību pēc „suluiniskas padevības^160, partijas biedru pārvēršanu par „politiskiem līķiem^160 (tas ir vēl krietni vien stiprāk par ritentiņiem un skrūvītēm!). „Katrai personīgai savdabībai, — sirdās biržas bruņinieki, redzot antidemokrātisku kārtību sociāldemokrātijā, — katrai individualitātei, redziet, jātiek vajātai, tāpēc ka tās draud novest pie franču kārtības, pie žoresisma un mil jeranisma, kā atklāti izteicies Zindermans, referēdams par šo jautājumu^160 Saksijas sociāldemokrātu partijas kongresā.

Tātad, ciktāl jaunās ,,Iskras“ jaunajiem vārdiņiem organizācijas jautājumā ir principiālā jēga, tiktāl nav nekādu šaubu, ka šī jēga ir oportunisliska. So secinājumu apstiprina tiklab visa mūsu partijas kongresa analizē, kurš sadalījās revolucionārajā un oportunistiskajā spārnā, kā arī visu Eiropas sociāldemokrātisko partiju piemērs, kurās oportu-nisms organizatoriskajā jautājumā izpaužas tajās pašās tendencēs, tajās pašās apsūdzībās un visur un vienmēr arī tajos pašos vārdiņos. Protams, dažādo partiju nacionālās īpatnības un politisko apstākļu nevienādība dažādās zemēs uzspiež savu zīmogu, padarot vācu oportunismu izskatā pavisam citādu nekā franču, franču citādāku nekā itāliešu, itāliešu citādāku nekā krievu. Bet visu šo partiju vienveidīgais pamatatdalījums revolucionārajā un oportunistiskajā spārnā, domu gaitas un oporlunismā tendenču vienādība organizatoriskajos jautājumos parādās skaidri, neraugoties

uz visu aprādīto dažādību apstākļos^161. Radikālās inteliģences pārstāvju pārpilnība mūsu marksistu un mūsu sociāldemokrātu rindās ir darījusi un dara nenovēršamu šās inteliģences psicholoģijas radīto oportunismu visdažādākajās nozarēs un visdažādākajos veidos. Mēs cīnījāmies pret oportunismu mūsu pasaules uzskata pamatjautājumos, progra-inas jautājumos, un pilnīga mērķu dažādība neizbēgami noveda pie neatvairāmas norobežošanās staTp liberāļiem, kas samaitājuši mūsu legato marksismu, un sociāldemokrātiem. Mēs cīnījāmies pret oportunismu taktikas jautājumos, un domstarpības ar b. Ivričevski un b. Akimovu šajos mazāk svarīgajos jautājumos dabiski bija tikai pārejošas un neradīja nekādu dažādu partiju dibināšanu. Tagad mums jāuzveic Martova un Akselroda oporlunisms organizatoriskos jautājumos, kuri, protams, vēl mazāk svarīgi nekā progra-mas un taktikas jautājumi, bet pašreizējā momentā izvirzījušies mūsu partijas dzīves priekšplānā.

Kad runā par cīņu pret oportunismu, tad nekad nav jāaizmirst visa šā laika oportunisma raksturīgā pazīme visās un visādās nozarēs: viņa nenoteiktība, izplūdums, neuztveramī-ba. Oporfunists pēc. pašas savas dabas vienmēr izvairās no noteiktas un negrozāmas jautājuma nostādnes, meklē līdzsvara līniju, lokās kā čūska starp savstarpēji cils citu noraidošiem viedokļiem, cenzdamies „saprasties" kā ar vienu, tā otru, par savu domstarpību būtību uzskatīdami sīkus pārlabojumus, šaubīšanos, labus un nevainīgus vēlējumus utt., uti. Oportunists programas jautājumos — b. Ed. Bernšteins „piekrīt" partijas revolucionārajai programai un, kaut gan, droši vien, vēlētos tās „pamatīgu reformu", taču uzskata to par nesavlaicīgu, nelietderīgu, ne tik svarīgu kā „kritikas"

..vispārīgo principu** noskaidrošanu (kuri pastāv galvenokārt nekritiskā principu un vārdiņu patapināšanā no buržuāziskās demokrātijās). Oportunists taktikas jautājumos — b. fon Folmars gluži tāpat piekrīt revolucionārās sociāldemokrātijas vecajai taktikai un tāpat aprobežojas vairāk ar deklamacijām, sīkiem pārlabojumiem, pazobošanos, nebūt neuzstādamies ar kādu noteiktu „ministrialistisku** taktiku. Oportunisti organizatoriskos jautājumos — b. Martovs, un b. Akselrods arī līdz šim nav devuši, lai gan tieši izaicināti, nekādas noteiktas principiālās tezes, kuras varētu tikt „nostiprinātas statutu veidā**; arī viņi vēlētos, neapšaubāmi vēlētos, mūsu organizācijas statutu „radikālu reformu** (,,Iskra“, 58. nr-a 2. Ipp., 3. slejā), bet vispirms viņiem labāk patiktu nodarboties ar „vispārīgiem organizācijas jautāju-miem“ (tāpēc ka mūsu, par spīti 1. §, tomēr centralistisko statutu patiesi radikala reforma, ja tā tiklu realizēta jaunās ,,Iskras“ garā, neizbēgami novestu pie autonomisma, bet atzīties principiālā tendencē uz autonomismu b. Martovam, protams, negribas, pat pašam sevis priekšā ne). Tāpēc viņu „principiālā** pozicija organizācijas jautājumā laistās visās varavīksnes krāsās: pārsvarā ir nevainīgas patētiskas deklamācijas par patvaldību un birokrātismu, par aklu paklausību, skrūvītēm un ritentiņiem, — deklamācijas, kas tik nevainīgas, ka tajās vēl ļoti un ļoti grūti atšķirt patiesi principiālo no paliesi kooplativā satura. Bet — jo tālāk mežā, jo vairāk malkas: mēģinājumi analizēt un precizi definēt ienīsto „birokrātismu** neizbēgami ved pie autonomisma, mēģinājumi .„padziļināt** un pamatot nenovēršami noved pie atpalicības attaisnošanas, pie astē vilkšanās, pie žirondiskām frāzēm. Beidzot, kā vienīgais paliesi noteiktais un tāpēc praksē sevišķi spilgti saskatāmais (prakse vienmēr iet teorijai pa priekšu) princips — parādās anarchisma princips. Disciplīnas izsmiešana — autonomisms — anarchisms, lūk, tās kāpnītes, pa kurām drīz zemē, drīz augšā kāpelē mūsu organizatoriskais oportunisms, lēkājot no viena kāpšļa uz otru un veikli izvairoties no jebkāda noteikta savu principu formulējuma*. Uz mata tāda pati gradacija novērojama arī

* Kas atcerēsies debates par 1. §, tas tagad skaidri redzēs, ka 1>. Martova un b. Akselroda kļūda attiecībā uz l. §, šo kļūdu atlīstot un padziļinot, neizbēgami aizved pie organizatoriska oportunisma.

23 7. sēj.

programas un taktikas oportunismā: „ortodoksijas”, īstās ticības, šaurības un nekustīguma izsmiešana — revizionis-tiska „kritika” un ministrialisms — buržuāziskā demokrātijā.

Ciešs psicholoģisks sakars ar naidu pret disciplinu ir tam nemitīgajam, stieptajam aizvainotības motivam, kas skan vispār visos šā laika oportunistu rakstos un sevišķi mūsu mazākuma rakstos. Viņus vajā, viņus spaida, viņus atstumj, viņus ielenc, viņus nodzenā. Sājos vārdiņos daudz vairāk psicholoģiskas un poliliskas patiesības, nekā to, droši vien, apjautis pats jaukā un asprātīgā joka autors par nodzenājamiem un nodzenātājiem. Tiešām, ņemiet mūsu kongresa protokolus, — jūs redzēsit, ka mazākums — tie ir visi aizvainotie, visi tie, kam revolucionārā sociāldemokrātijā kaut kad un kaut kādā ziņā nodarījusi pāri. Te ir bundisti un rabočedjeļci, kurus mēs „aizvainojām” tiktāl, ka viņi aizgāja no kongresa, te ir južnorabočenci, kas līdz nāvei aizvainoti vispār par organizāciju un sevišķi viņu pašu organizācijas nonāvēšanu, te ir b. Machovs, kam darīts pāri katrreiz, kad viņš ņēmis vārdu (jo viņš katrreiz akurati blamējās), te beidzot ir b. Martovs un b. Akselrods, kuriem darīts pāri ar „nepatieso apsūdzību oportunismā” par statutu 1. § un ar viņu sakāvi vēlēšanās. Un visas šīs rūgtās pārestības bija nevis nepieļaujamu zobgalību, krasu izlēcienu, negantas polemikas, durvju ciršanas un dūru vicināšanas nejaušs

Biedru Martova pamatideja — sevis paša ieskaitīšana partijā — taisni ir viltus „demokrātisms", ideja par partijas celšanu no apakšas uz augšu. Turpretim mana ideja ir „birokrātiskā" tai ziņā, ka partiju ce| no augšas uz apakšu, no partijas kongresa uz atsevišķām partijas organizācijām. Gan buržuāziskā inteliģenta psieholoģija, gan anarehistiskās frāzes, gan oportunistiskā astē vilkšanās dzi|domība, — viss tas iezīmējas jau debatēs par 1. §. „Aplenkuma stāvoklī" (20. lpp.) b. Martovs stāsta, ka jaunajā „Iskrā" „sākusi strādāt doma". Tas pareizi tai ziņā, ka viņš un Akselrods tiešām, sākot ar 1. §, virza domu jaunā virzienā. Nelaime tikai tā, ka šis virziens ir oportunistisks. Jo tālāk viņi „strādās" Sājā virzienā, jo tīrāks būs šis darbs no kooplacijas ķildām, toties dziļāk viņi stigs purvā. Biedrs Pļecbanovs to skaidri redzēja jau partijas kongresā un rakstā „Ko nedarīt?" viņus otrreiz brīdināja: es, sak\ esmu gatavs jūs pat kooptēt, tikai neejiet pa šo ce|u, kas ved vienīgi uz oportunismu un anarehismu. — Martovs un Akselrods neklausīja labam padomam: kā tā? neiet? piekrist Ļeņinam, ka koopta-cija ir vienīgi ķilda? Nekādi Mēs viņam parādīsim, ka mēs esam principiāli |audis] — Un parādīja. Parādīja visiem uzskatāmi, ka, ciktāl viņiem ir jauni principi, tie ir oportunismā principi.

rezullats, kā līdz pat šim laikam domā ļoti ļoti daudzi filistri, bet visa ,,Iskras“ trīsgadu idejiskā darba neizbēgams politisks rezultāts. Ja mēs šo triju gadu laikā ne tikai mutes klabinājām, bet izteicām tos uzskatus, kuriem jāveidojas darbos, tad mēs nevarējām necīnīties kongresā pret anti-iskriešiem un pret ,,purvu“. Bet, kad mēs kopā ar b. Mar-tovu, kurš cīnījās pirmajās rindās ar atklātu seju, bijām nodarījuši pāri tādam pulkam ļaužu, — mums atlika tikai pavisam maz, tikai mazlietiņ aizvainot b. Akselrodu un b. Martovu, lai biķeris izrādītos pārpildīts. Kvantitāte pārgāja kvalitātē. Notika negācijās negācijā. Visi aizvainotie aizmirsa savstarpējos rēķinus, raudādami metās cits cita apkampienos un pacēla „pret ļeņinismu sacelšanās^1' karogu*.

Sacelšanās ir jauka lieta, ja saceļas progresivie elementi pret reakcionārajiem. Ja revolucionārais spārns saceļas pret oporlunistisko, — tas ir labi. Ja oportunistiskais spārns saceļas pret revolucionāro, — tas ir slikti.

Biedram Pļechanovam nākas piedalīties šajā sliktajā lietā, tā sacīt, kā kara gūsteknim. Viņš cenšas „izgāzt dusmas*', uzķerot autoru atsevišķas neveiklas frāzes vienā vai otrā rezolūcijā „vairākuma** labā, un pie tam izsaucas: „Nabaga biedrs Ļeņins! Labi gan viņa ortodoksālie piekritēji!*' (,,lskra“, 63. nr-a pielikums).

Nu, vai zināt, b. Pļechanov, ja es ciešu trūkumu, tad taču jaunās ,,Iskras“ redakcija jau ir galīga ubaga stāvoklī. Lai cik es trūcīgs, es vēl neesmu nonācis līdz tādai absolūtai nabadzībai, ka man būtu jāaizver acis pret partijas kongresu un savas asprātības vingrināšanai jāmeklē materiāli komi-tejnieku rezolūcijās. Lai cik es trūcīgs, es esmu tūkstoškārt bagātāks par tiem, kuru piekritēji nevis nejauši izsaka vienu vai otru neveiklu l'razi, bet visos, ir organizācijas, ir taktikas, ir programas jautājumos sīvi un neatlaidīgi turas pie principiem, kas pretēji revolucionārās sociāldemokrātijas principiem. Lai cik es trūcīgs, es vēl neesmu nonācis līdz tam, ka man vajadzētu slēpt no atklātības šādu piekritēju man

* Šis brīnišķīgais izteiciens pieder b. Martovam („Aplenk. slāv", 68. Ipp.). Biedrs Martovs sagaidīja to laiku, kad viņi būs pieci, lai sāktu „sacelšanos" pret mani vienu pašu. Nav veikla b. Martova polemika: viņš grib iznīcināt savu pretinieku ar to, ka izsaka tam vislielākos komplimentus.

Э' izteiktās uzslavas. Bet jaunās ,,Iskras“ redakcijai nākas to darīt.

Vai jums, lasītāj, zināms, kas tā tāda Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas Voroņežas komiteja? Ja jums tas nav zināms, tad palasiet partijas kongresa protokolus. Tur jūs dabūsit zināt, ka šās komitejas virzienu pilnīgi izteic b. Akimovs un b. Brokers, kuri partijas kongresā uz visas līnijas cīnījās pret partijas revolucionāro spārnu un kurus desmitiem reižu ierindoja oporlunistos visi, sākot ar b. Pļechanovu un beidzot ar b. Popovu. Un, lūk, šī Voroņežas komiteja savā janvara lapiņā (12. nr., 1904. g. janvarī) paziņo:

„Mūsu nemitīgi augošajā partijā pagājušajā gadā notika liels un partijai svarīgs notikums: sanāca KSDS Partijas — tās organizāciju pārstāvju otrais kongress. Partijas kongresa sasaukšana ir ļoti komplicēta un monarehijas apstākļos ļoti riskanta, grūta liela, un tāpēc nav brīnums, ka kongresa sasaukšanas uzdevums bija izpildīts paguļam neapmierinoši un pats kongress, kaut arī noritēja gluži iuimigi, tomēr neapmierināja visas prasības, kādas tam izvirzīja partija. Biedri, kuriem 1902. gada konference (apspriede) uzdeva sasaukt kongresu, — bija arestēti, un kongresu rīkoja personas, kuras bija izvirzījis tikai viens virziens Krievijas sociāldemokrātijā — iskrieši. Daudzas sociāldemokrātu organizācijas, kas nepiederēja pie iskriešiem, nebija kongresa darbā pieaicinātas: pa daļai tāpēc kongresa uzdevums partijas pro-rjramas un statūta izstrādāšanā izpildīts galīgi neapmierinoši, lietus robus statūtos, „kuri var radīt bīstamus pārpratumus”, atzīst paši kongresa dalībnieki. Kongresā paši iskrieši sašķēlās un daudzi ievērojami mūsu KSDSP darbinieki, kas agrāk, kā likās, pilnīgi pievienojās „Iskras” darbības programai, nāca pie apziņas, ka daudzi viņas uzskati, kurus pauž galvenokārt Ļeņins un P/echanovs, nav dzīves spējīgi. Kaut arī kongresā pēdējie paturēja virsroku, taču praktiskās dzīves spēks, reālā darba prasības, kura rindās slāv arī visi neiskrieši, ātri izlabo teorētiķu kļūdas un pēc kongresa jau izdarījušas nopietnus labojumus. „hkra" stipri pārvērtusies un solās vērīgi uzklausīt vispār sociāldemokrātijas darbinieku prasības. Tādējādi, lai gan kongresa darbs būs jārevidē nākamajam kongresam un, kā tas skaidrs pašiem kongresa dalībniekiem, tas nav apmierinošs, un tāpēc arī to nevar uzskatīt partijā par negrozāmu lēmumu, kongress tomēr noskaidroja lietu stāvokli partijā, deva bagātīgu materiālu partijas tālākai teorētiskai un organizatoriskai darbībai un tas var noderēt par kolosālu pamācošu pieredzi visas partijas darbā. Kongresa lēmumus un viņa izstrādātos statūtus visas organizācijas ņems vērā, bet daudzas atturēsies vadīties vienīgi no tiem, ievērojot to acīm redzamās nepilnības.

Voroņežas komiteja, saprazdama vispārējā partijas darba svarīgo nozīmi, dzīvi atsaucās uz visiem kongresa organizēšanas jautājumiem. Viņa apzinās, cik svarīga nozīme visam, kas noticis kongresā, apsveic pavērsienu, kas nolicis „Iskrā", kura kļuvusi par Centrālo Orgānu (galveno orgānu).

Kaut gan lietu stāvoklis partijā un Centrālajā Komitejā mūs vēl neapmierina, mēs tomēr ticam, ka kopīgiem spēkiem grūtais partijas organizācijas darbs tiks uzlabots. Ievērojot nepatiesās baumas, Voroņežas komiteja paziņo biedriem, ka par Voroņežas komitejas izstāšanos no partijas nevar būt ne runas. Voroņežas komiteja ļoti labi saprot, kāds bīstams precedents (piemērs) kļūtu tādas strādnieku organizācijas, kāda ir Voroņežas Komiteja, izstāšanās no KSDSP un kāds pārmetums ar to gultos uz partiju, un cik neizdevīgi tas būtu strādnieku organizācijām, kas varētu tādam piemēram sekot. Mums vajag nevis radīt jaunas šķelšanās, bet neatlaidīgi censties apvienot visus apzinīgos strādniekus un sociālistus vienā partijā. Turklāt otrais kongress bija kārtējais, bet nevis dibināšanas kongress. Izslēgšana no partijas var notikt vienīgi ar partijas liesas lēmumu, un nevienai organizācijai, pat pašai Centrālajai Komitejai, nav tiesības izslēgt kādu sociāldemokrātisku organizāciju no partijas. Vēl vairāk, otrajā kongresā pieņemts slatutu astotais paragrafs, pēc kura ikviena organizācija savās vietējās darīšanās ir autonoma (patstāvīga), un tāpēc Voroņežas komitejai ir pilnīgas tiesības realizēt savus organizatoriskos uzskatus dzīvē un partijā”.

Jaunās ,,Iskras“ redakcija, atsaukdamās uz šo lapiņu savā 01. nr-ā, ievietojusi minētās tirades otro daļu, kas salikta ar lielajiem burtiem; turpretim pirmo, petitā salikto daļu redakcija uzskatījusi par labāku izlaist.

Sakaunējusies.

s) KAUT KAS PAR DIALEKTIKU. DIVI APVĒRSUMI

Pārlaižot vispārīgu skalu mūsu partijas krizes attīstībai, mēs tūliņ redzēsim, ka abās cīnītāju pusēs pamatsastāvs visu laiku ar maz izņēmumiem bijis viens un tas pats.■‘Tā bija mūsu partijas revolucionārā un oportunistiskā spārna cīņa. Bet šī cīņa ir pārdzīvojusi visdažādākās stadijas," un pamatīgi pazīt katras stadijas īpatnības nepieciešams katram, kas grib orientēties jau uzkrātajā milzīgajā literatūrā, lielajā daudzumā fragmentāro norādījumu, no kopsakara izrauto citātu, atsevišķo apsūdzību u. t. jpr., u. t. jpr.

Uzskaitīsim galvenās stadijas, kas spilgti atšķiras viena no otras: *1) Strīds par statūtu 1. §. Tīri idejiska cīņa par

organizācijas pamatprincipiem. Mēs ar Pļechanovu mazākumā. Martovs un Akselrods liek priekšā oportunistisku formulējumu un nonāk oporlunistu skāvienos. 2) ,,īskras“ organizācijas sašķelšanās jautājumā par kandidātu sarakstiem uz CK: Fomins vai Vasiļjevs piecniekā, Trockis vai Travinskis trijniekā. Mēs ar Pļechanovu iekarojam vairākumu (deviņi pret septiņiem) — pa daļai tieši tāpēc, ka mēs bijām mazākumā jautājumā par 1. §. Martova koalicija ar oportunistiem darbos apstiprināja visas manas bažas, ko bija radījis incidents ar OK. 3) Turpmākie strīdi par statutu detaļām. Mar-tovu atkal glābj oportunisti. Mēs atkal mazākumā un aizstāvam mazākuma tiesības centros. 4) Septiņi galējie oportunisti aiziet no kongresa. Mēs esam vairākumā un vēlēšanās uzvaram (iskriešu mazākuma, ,,purva“ un antiiskriešu) koa-liciju. Martovs un Popovs atsakās no vietām mūsu trijniekos.

5) Pēckongresa ķildas kooptacijas dēļ. Anarchistiskas rīcības un anarchistiskas frāzes patvaļa. „Mazākumā^11 gūst virsroku vismazāk izturētie un vismazāk nosvērtie elementi.

6) Pļechanovs, lai novērstu šķelšanos, pāriet uz „kill with kindness" politiku. „Mazākums" ieņem СО redakciju un Padomi un visiem spēkiem uzbrūk CK. Ķildas joprojām piepilda itin visu. 7) Pirmais uzbrukums CK atsists. Ķildas, kā liekas, sāk drusku mitēties. Kļūst iespējams samērā mierīgi apspriest divus tīri idejiskus jautājumus, kas dziļi saviļņo partiju: a) ar ko izskaidrojama mūsu partijas sadalīšanās „vairākumā" un „mazākumā", kas izveidojās otrajā kongresā un aizstāja visas vecās dalīšanās, un kāda ir šās sadalīšanās politiskā nozīme? b) kāda principiālā nozīme ir jaunās „Iskras" jaunajai pozicijai organizācijas jautājumā?^

Katru no šīm stadijām raksturo sava pēc būtības atšķirīga cīņas konjunktūra un tiešais uzbrukuma mērķis; katra stadija, var teikt, uzskatāma par atsevišķu kauju vienā kopējā kara gājienā. Nevar nekā saprast mūsu cīņā, ja neizpētī katras kaujas konkrētos apstākļus. Bet, tos izpētījuši, mēs skaidri redzēsim, ka «attīstība tiešām norisinās dialektiski, pretrunu ceļā: mazākums pārvēršas vairākumā, vairākums — mazākumā; katra puse pāriet no aizsargāšanās uzbrukumā, no uzbrukuma uz aizsargāšanosidejiskās cīņas iesākuma punkts (1. §) „tiek noliegts", dodot vietu visu pie-

pildošai ķildai^162, bet pēc tam sākas „negācijās negācijā", un, „sadzīvojušies" kaut kā ar dievu uz pusēm, ar dieva doto sievu dažādos centros, mēs atgriežamies pie tīri idejiskās cīņas sākuma momenta, bet nu jau šī ,,teze“ ir kļuvusi bagātāka ar visiem „antitezes" rezultātiem un pārvērtusies par augstāko sintēzi, kur izolētā, nejaušā kļūda sakarā ar 1. § ir izaugusi par oportunistisku uzskatu quasi sistēmu organizācijas jautājumā, kur šās parādības sakarība ar mūsu partijas pamaldalīšanos revolucionārajā un oportunistiskajā spārnā arvien uzskatāmāk saredzama itin visiem. Vārdu sakot, ne tikai auzas aug pēc Hegeļa, bet gluži tāpat Krievijas sociāldemokrāti karo savā starpā arī pēc Hegeļa. t Bet Hegeļa diženo dialektiku, kuru pārņēmis, to uz kājām nostādot, marksisms, nekad nevajag sajaukt ar vulgāro paņēmienu attaisnot to politisko darbinieku līču ločus, kuri pārsviežas no partijas revolucionārā spārna uz oportunis-tisko,[162] ar vulgāro manieri sajaukt vienā kaudzē atsevišķos paziņojumus, atsevišķos momentus vienotā procesa dažādo stadiju attīstībā. īstā dialektika neattaisno personīgās kļūdas, bet pētī neizbēgamos pavērsienus un pierāda to neno-vēršamību, pamatojoties uz vissīkāko attīstības izpētīšanu visā tās konkretībā.[162]Dialektikas pamattēzē: abstraktas patiesības nav, patiesība vienmēr konkrēta .. f Tad vēl nevajag sajaukt šo diženo Hegeļa dialektiku ar to seklo dzīves gudrību, kuru izsaka itāliešu paruna: mettere la coda dove non va il capo (izbāzt asti, kur nelien galva).

Mūsu partijas cīņas dialektiskās attīstības iznākums izpaužas divos apvērsumos. Partijas kongress bija īsts apvērsums, kā dibināti atzīmēja b. Martovs savā „Vēlreiz mazākumā". Taisnība arī tiem mazākuma zobgaļiem, kuri saka: pasauli virza revolūcijas, mēs tad arī izdarījām revolūciju! Viņi tiešām pēc kongresa izdarīja revolūciju; tiesa arī tas, ka pasauli, vispārīgi runājot, virza revolūcijas. Bet ar šo vispārīgo izteicienu vēl nav noteikta katras konkrētās revolūcijas konkrētā nozīme: mēdz būt, — pārfrāzējot neaizmirstamā b. Machova neaizmirstamo izteicienu, — tādas

revolūcijas, kas atgādina reakci ju.' Jāzina, vai realais spēks, kas sarīkojis apvērsumu, ir bijis revolucionārais vai opor-lunistiskais partijas spārns, jāzina, vai cīnītājus iedvesmojuši revolucionāri vai oportunistiski principi, lai noteiktu, vai viena vai otra konkrētā revolūcija virzījusi „pasauli^1* (mūsu partiju) uz priekšu vai atpakaļ.1

Mūsu partijas kongress bija savā ziņā vienīgā neredzētā parādība visā Krievijas revolucionārās kustības vēsturē. Pirmo reizi konspiratīvai revolucionārai partijai izdevās no pagrīdes tumsas iznākt dienas gaismā, parādot visiem un ikvienam visu mūsu partijas iekšējās cīņas gaitu un iznākumu, visu mūsu partijas un katras kaut cik ievērojamas viņas da]as seju pro-gramas, taktikas un organizācijas jautājumos. Pirmo reizi mums izdevās atbrīvoties no pulciņu izlaidības un revolucionārā mietpilsoniskuma tradīcijām, savākt kopā desmitiem dažādu grupu, kuras bieži naidojās viena ar otru līdz izmisumam, kuras saistīja vienīgi idejas spēks un kuras bija gatavas (principā gatavas) upurēt visu un visādu grupu savrupību un grupu patstāvību par labu lielajam kopumam, ko mēs pirmo : reizi veidojām īstenībā: partijaijfficl politikā upuri nedodas rokā paši no sevis, tie gūstami kaujā. Kauja par organizāciju nonāvēšanu neizbēgami iznāca ārkārtīgi nikna. Atklātās, ' brīvās cīņas svaigā vēsma pārvērtās par viesuli. Šis viesulis noslaucīja — un lieliski, ka noslaucīja! — bez izņēmuma visu šauro pulciņu savrupības interešu, sajūtu un tradiciju visas un visādas atliekas, radot pirmo reizi patiesi partijas vadītājas kolēģijas.

Bet viena lieta ir saukties, otra lieta — būt. Viena lieta ir principā upurēt pulciņu savrupības intereses par labu partijai, otra lieta — atteikties no sava pulciņa. Svaigā vēsma izrādījās vēl pārāk svaiga ļaudīm, kas pieraduši pie sasmakuša mietpilsoniskuma. „Partija neizturēja savu pirmo kongresu “, kā pareizi (neviļus pareizi) izteicies b. Martovs savā „Vēlreiz, mazākumā". Aizvainojums par organizāciju nonāvēšanu bija pārāk stiprs. Trakais viesulis uzvandīja visas duļķes no mūsu partijas straumes dibena, un šīs duļķes revanšējās. Vecā apsūbējusī pulciņu savrupību pārvarēja vēl jauno partejību.» Pagalam sakautais partijas oporlunistis-kais spārns, pastiprinājies ar nejaušo Akimova ieguvumu, guva — pagaidām, protams, — virsroku pār revolucionāro 4 spārnu.

Rezultātā iznākusi jaunā ,,Iskra“, kura spiesta attīstīt uu padziļināt kļūdu, ko tās redaktori izdarījuši partijas kongresā.[163] Vecā ,,Iskra“ mācīja revolucionārās cīņas patiesības. Jaunā ,,Iskra“ māca dzīves gudrības: piekāpību un saticību. Vecā ,,Iskra“ bija karojošās ortodoksijas organs. Jaunā ,,Iskra“ mums pasniedz oportunisma atraugas — galvenokārt organizatoriskos jautājumos. Vecā „Iskra" bija izpelnījusies pagodinošo tiklab krievu, kā arī Vakareiropas opor-lunistu nepatiku. Jaunā ,,Iskra“ „pieņēmusies gudrībā" un drīz vairs nekaunēsies no uzslavām, ar kurām to bagātīgi apveltī galējie oportunisti. Vecā ,,Iskra“ nelokāmi gāja uz savu mērķi, un tās vārdi neatšķīrās no darbiem. Jaunajā „Iskrā" tās pozicijas iekšējais neīstums neizbēgami rada — pat neatkarīgi no jebkura cilvēka gribas un apziņas — politisku liekulību. [163]Tā brēc pret pulciņu savrupību, lai maskētu pulciņu savrupības uzvaru pār partejību. Tā varizejiski nosoda šķelšanos, itin kā kaut cik organizētā kaut cik partijā būtu iedomājams kāds cits līdzeklis pret šķelšanos kā vienīgi mazākuma pakļaušanās vairākumam. Tā sludina, ka nepieciešams ņemt vērā revolucionāro sabiedrisko domu un, slēpdama Akimovu uzslavas, nodarbojas ar sīkām mēlnesībām par partijas revolucionārā spārna komitejām^163. Kāds negods! Kā viņi apgānījuši mūsu veco „Iskru"!

Solis uz priekšu, divi soļi atpakaļ... Tā tas mēdz būt gan atsevišķu individu dzīvē, gan nāciju vēsturē, gan partiju attīstībā. Būtu visnoziedzīgākā mazdūšība kaut uz mirkli šaubīties par revolucionārās sociāldemokrātijas, proletāriskās organizācijas un partijas disciplinas principu nenovēršamo pilnīgo uzvaru. Mēs esam iekarojuši jau ļoti daudz,'mums jācīnās arī tālāk, nezaudējot drosmi neveiksmēs, jācīnās izturēti, nicinot mietpilsoniskos pulciņu plēšanās paņēmienus, līdz pēdējai iespējai sargot ar tādām pūlēm radīto visu Krievijas sociāldemokrātu vienoto partijas saiti un cenšoties ar neatlaidīgu un sistemātisku darbu panākt visu partijas biedru un it sevišķi strādnieku pilnīgu un apzinīgu iepazīstināšanu ar partijas pienākumiem, ar cīņu partijas II kongresā, ar visiem mūsu domstarpību cēloņiem un pārvērtībām.

ar visu oportunisma kaitīgumu, kurš ari organizatoriskajos jautājumos tikpat nevarīgi kapitulē buržuāziskās psicholo-ģijas priekšā, tikpat nekritiski pieņem buržuāziskās demokrātijās viedokli,v gluži tāpat notrulina proletariāta šķiras cīņas ieroci kā mūsu programas un taktikas laukā.

Proletariātam nav cita ieroča cīņā par varu kā tikai organizācija. Buržuāziskajā pasaulē valdošās anarchistiskās konkurences sašķelts, kapitala interesēs strādātā, nebrīvā darba nospiests, pastāvīgi mests atpakaļ pilnīgas nabadzības, mežonības un izdzimtības „dziļumā", —’•proletariats var kļūt un nenovēršami kļūs par neuzvaramu spēku, tikai pateicoties tam, ka tā idejisko apvienošanos uz marksisma principiem nostiprina ar organizācijas materiālo vienību, kas saliedē miljonus darba ļaužu strādnieku šķiras armijā'r'Šās armijas priekšā neizturēs ne Krievijas patvaldības izkurtējusī vara. ne starptautiskā kapitala nīkstošā vara. Šī armija saslēgs savas rindas arvien ciešāk un ciešāk par spīti visādiem līču ločiem un soļiem atpakaļ, par spīti mūslaiku sociāldemokrātijas žirondistu oportunistiskajām frāzēm, par spīti pašapmierinātai atpalicīgās pulciņu savrupības slavēšanai, par spīti inleliģentislcā anarehisma vizuļiem un trokšņiem.

Pielikums

BIEDRA GUSEVA INCIDENTS AR b. DElCU

Sā incidenta būtība, kurš cieši saistīts ar b. Martova un b. Slarovera j § aizrādītajā VĒSTULE minēto, tā dēvēto „viltoto" (pēc b. Martova izteiciena) sarakstu, ir šāda. Biedrs Gūsevs paziņoja b. Pavlovičam, ka šo sarakstu, kurā bija Steins, Jegorovs, Popovs, Trockis un Fomins, viņam, Gusc-vam, nodevis b. Deičs (b. Pavloviča „Vēstules" 12. lpp.). Par šo paziņojumu b. Deičs apvainoja b. Gusevu „tīšā apmelošanā", un biedriskā šķīrējtiesa atzina b. Guseva „paziņojumu" par „nepareizu“ (sk. tiesas rezolūciju „Iskras" (>2. nr-ā). Pēc tam kad „Iskras" redakcija bija publicējusi liesas rezolūciju, b. Martovs (ne vairs redakcija) izlaida atsevišķu lapiņu ar virsrakstu: „Biedriskās šķīrējtiesas rezolūcija", kurā iespieda pilnīgā veidā ne vien šķīrējtiesas rezolūciju, bet arī pilnīgu pārskatu par lietas caurlūkošanu, kā arī savu pēcvārdu. Šajā pēcvārdā b. Martovs, starp citu, nosauc par „apkaunojošu" „saraksta viltošanas faktu frak-cionaras cīņas interesēs". Uz šo lapiņu II kongresa delegāti b. Ļadovs un b. Gorins atbildēja lapiņā ar virsrakstu: „Ceturtā persona šķīrējtiesā", kurā viņi „enerģiski protestē pret lo, ka b. Martovs atļaujas iet tālāk par liesas spriedumiem, piedēvējot b. Gusevam ļaunprātīgus molivus", kamēr tiesa līšu apmelošanu nav atzinusi un tikai nolēmusi, ka b. Guseva paziņojums nepareizs. Biedrs Gorins un b. Ļadovs sīki izskaidro, ka b. Guseva paziņojumu varēja būt radījusi pilnīgi dabiska kļūda, un raksturo b. Martova izturēšanos kā ,,necienīgu“, jo viņš pats nācis (un nāk savā lapiņā) ar vairākiem nepareiziem paziņojumiem, patvaļīgi pierakstot b. Gusevam ļaunu nolūku. Ļauna nolūka, saka viņi, te nemaz arī nevarēja būt. Tāda, ja nemaldos, ir visa „literatūra" šajā ļ jautājumā, kura noskaidrošanu sekmēt es uzskatu par savu ] pienākumu.

Vispirms nepieciešams, lai lasītājs būtu pilnīgā skaidrībā 1 par šā saraksta (kandidātu saraksta uz CK) rašanās laiku 1 un apstākļiem. Kā jau aizrādīju tekstā, kongresā „Iskras" I organizācija apspriedās par kandidātu sarakstu uz CK, kādu ļ viņa varētu kopīgi kongresam ieteikt. Apspriede beidzās ļ nevienprātībā; „Iskras" organizācijas vairākums pieņēma ļ sarakstu: Travinskis, Gļebovs, Vasiļjevs, Popovs un Trockis, ] bet mazākums negribēja piekāpties, pastāvēdams uz sa- 1 rakstu: Travinskis, Gļebovs, Fomins, Popovs, Trockis. Abas „Iskras" organizācijas daļas vairs nesanāca kopā pēc šās sapulces, kurā šos sarakstus izvirzīja un par tiem nobalsoja. Abas puses sāka brīvu aģitāciju kongresā, gribēdamas izšķirt strīdīgo jautājumu, kas viņas šķīra, ar visa partijas kongresa nobalsošanu un cenzdamās piedabūt savā pusē iespē- , jami lielāku delegātu skaitu. Šī brīvā aģitacija kongresā tūdaļ atsedza to politisko faktu, kuru esmu tik sīki anali- ļ zējis tekstā, proti: iskriešu mazākumam (ar Martovu priekš- 1 galā), lai gūtu uzvaru pār mums, bija nepieciešams balstī- i lies uz „centru" (purvu) un uz antiiskriešiem. Tas bija ne- | pieciešams, tāpēc ka lielais delegātu vairākums, konsekventi aizstāvot „Iskras" programu, taktiku un organizatoriskos plānus pret antiiskriešu un „centra" spiedienu, ļoti ātri un ļoti stingri nostājās mūsu pusē. No 33 delegātiem (pareizāk: balsīm) , kas nepiederēja ne pie antiiskriešiem, ne pie „centra", mēs |oti ātri iekarojām sev 24 un noslēdzām ar tiem „tiešu vienošanos", radījām „kompaktu vairākumu". Biedrs Martovs turpretim palika ar deviņām balsīm kopsumā; lai uzvarētu, viņam bija nepieciešamas visas antiiskriešu un „centra" balsis, ar šīm grupām viņš varēja iet kopa (tāpat kā jautājumā par statutu 1. §), varēja taisīt „koaliciju", t. i., varēja dabūt viņu atbalstu, bet nevarēja slēgt tiešu vienošanos, nevarēja tieši tāpēc, ka visu kongresa laiku viņš ne mazāk asi kā mēs cīnījās pret šīm grupām. Tieši šai apstāklī arī bija b. Martova stāvokļa traģikomisms! Biedrs Martovs grib iznīcināt mani savā „Aplenkuma stāvoklī" ar indīgi dzēlīgu jautājumu: „pagodināmies lūgt biedru Ļeņinu atbildēt tieši uz jautājumu: kam bija blakus persona kongresā „Južnij rabočij"?" (23. lpp., piezīme). Atbildu ar cieņu un tieši: blakus persona biedram Martovam. Pierādījums: es ļoli ātri noslēdzu tiešu vienošanos ar iskriešiem, kamēr b. Martovs nenoslēdza un nevarēja noslēgt tiešu vienošanos ne ar „Južnij rabočij**, ne ar b. Machovu, ne ar b. Brukeru.

Tikai noskaidrojot šo politisko situāciju, iespējams saprast, kur slēpjas sāpīgā jautājuma ,,saknc“ par izdaudzināto „viltoto^164^1 sarakstu. Iedomājieties konkrēti lietas stāvokli: ,,lskras“ organizācija sašķēlusies, un mēs brīvi aģitējam kongresā, aizstāvēdami savus sarakstus. Sājā aizstāvēšanā daudzās atsevišķās privātās sarunās sarakstus kombinē simt veidos, piecnieka vietā paredz trijnieku, ieteic daždažādas viena kandidata apmaiņas ar otru. Es, piemēram, labi atceros, ka vairākuma privātās sarunās tika izvirzīta, bet tad pēc apspriešanās un strīdiem noraidīta b. b. Rusova, Osipova, Pav-loviča un Djedova^85 kandidatūra. Ļoti var būt, ka tikušas izvirzītas arī citas, man nezināmas kandidatūras. Katrs kongresa delegāts sarunās izsacīja savas domas, ieteica labojumus, strīdējās utt. Pavisam grūti pieņemt, ka tas tā būtu bijis tikai vairākuma vidū. Nav pat šaubu, ka tas pats norisinājies arī mazākumā, jo viņa sākuma piecnieka (Popovs, Trockis, Fomins, Gļebovs, Travinskis) vietā vēlāk, kā redzējām no b. Martova un b. Stnrovera vēstules, stājās trijnieks: Gļebovs, Trockis, Popovs, pie kam Gļebovs viņiem nepatika un viņa vietā viņi labprāt lika Fominu (sk. b. Ļadova un b. Gorina lapiņu). Nav jāaizmirst, ka tās grupas, kādās es iedalu kongresa delegātus brošūras tekstā, es esmu norobežojis uz post factum^164 izdarītas analizēs pamata: patiesībā šīs grupas priekšvēlēšanu aģitācijā tikai sāka rasties, un domu apmaiņa delegātu starpā norisinājās pilnīgi brīvi, nekādas „sienas^164^1 mūsu starpā nebija, un ikviens runāja ar kuru katru delegātu, ar ko vien vēlējās runāt privātā kārtā. Nav absolūti nekā neiespējama, ka tādā situācijā starp visvisādām kombinācijām un sarakstiem blakus „Iskras** organizācijas mazākuma sarakstam (Popovs, Trockis, Fomins, Gļebovs, Travinskis) radies no tā ne visai atšķirīgais saraksts: Popovs, Trockis, Fomins, Steins un Jegorovs. Tādas kandidātu kombinācijās rašanās visai dabiska, tāpēc ka mūsu kandidāti, Gļebovs un Travinskis, „Iskras** organizācijas mazākumam no sākta gala nepatika (sk. viņu vēstuli j § tekstā, kurā viņi izmet no trijnieka Travinski, bet par Gļebovu taisni pasaka, ka tas ir kompromiss). Glebova un Travinska apmaiņa ar Org. Komitejas locekļiem Šteinu un .Tegorovu bija pilnīgi dabiska, un būtu dīvaini, ja tādas apmaiņas ideja nebūtu nākusi prātā nevienam no partijas mazākuma delegātiem.

Tagad apskatīsim šādus divus jautājumus: 1) no kurienes nācis saraksts: Jegorovs, Šteins, Popovs, Trockis, Fomins? un

2) kāpēc b. Martovs dziļi sašuta par tādu saraksta piedāvāšanu viņam? Lai dotu precīzu atbildi uz pirmo jautājumu, būtu nepieciešams izdarīt visu kongresa delegātu aptauju. Tagad tas nav iespējams. Sevišķi būtu nepieciešams noskaidrot, kādi partijas mazākuma (to nevajag sajaukt ar ,,Iskras“ organizācijas mazākumu) delegāti kongresā dzirdējuši par sarakstiem, kas radīja ,,Iskras“ organizācijas šķelšanos? kā viņi izturējušies pret abiem ,,Iskras“ organizācijas vairākuma un mazākuma sarakstiem? vai viņi nav ierosinājuši un vai nav dzirdējuši kādas propozicijas vai domas par vēlamām pārmaiņām ,,Iskras“ organizācijas mazākuma sarakstā? Diemžēl, šie jautājumi acīm redzot nav tikuši izvirzīti arī šķīrējtiesā, kurai (spriežot pēc lēmuma teksta) pat palicis nezināms, kādu „piecnieku** dēļ sašķēlās ,,Iskras“ organizācija. Biedrs Belovs, piemēram (kuru pieskaitu pie „centra**), „liecināja, ka viņš bijis labās biedriskās attiecībās ar Deiču, kurš dalījies ar viņu savos iespaidos par kongresa darbību, un, ja Deičs būtu piekopis kaut kādu aģitāciju par vienu vai otru sarakstu, tad viņš par to būtu ziņojis arī Belovam**. Jānožēlo, ka palicis nenoskaidrots, vai b. Deičs kongresā dalījies ar b. Belovu iespaidos par ,,lskras“ organizācijas sarakstiem? un, ja dalījies, tad kā izturējies b. Belovs pret ,,lskras“ organizācijas mazākuma piecpersonu sarakstu? vai viņš nav ierosinājis vai dzirdējis par kādiem vēlamiem grozījumiem tajā? Šā apstākļa nenoskaidrotības dēļ iznāk tā pretruna b. Belova un b. Deiča liecībās, kuru jau atzīmējuši b. Gorins un b. Ļadovs, proti, ka b. Deičs pretēji saviem apgalvojumiem „aģitējis par labu vieniem vai otriem CK kandidātiem**, kurus nozīmējusi ,,Iskras“ organizācija. Biedrs Belovs tālāk liecina, ka „par kongresā cirkulējošo sarakstu viņš uzzinājis privātā kārtā pāra dienas pirms kongresa beigām, saliekoties ar b. Jegorovu, b. Popovu un Char-kovas komitejas delegātiem. Turklāt Jegorovs izteicis izbrīnu par lo, ka viņa vārds minēts CK kandidātu sarakstā, jo, pēc viņa, Jegorova, domām, viņa kandidatūra nevarētu rast piekrišanu ne starp kongresa vairākuma, ne arī mazākuma delegātiem". Visai raksturīgi, ka še acīm redzot tiek runāts par „Iskras“ organizācijas mazākumu, jo partijas kongresa pārējā mazākumā b. Jegorova, kas bija OK loceklis un redzams „centra" orators, kandidatūra ne tikai varēja, bet, droši vien, tai taisni vajadzēja rast piekrišanu. Diemžēl, tieši par to partijas mazākuma locekļu piekrišanu vai nepiekrišanu, kas nepiederēja pie ,,lskras“ organizācijas, mēs no b. Belova neko neuzzinām. Bet patiesībā taisni šis jautājums svarīgs, jo b. Deičs sašuta par šā saraksta piedēvēšanu „Iskras" organizācijas mazākumam, bet saraksts varēja būt nācis no tā mazākuma, kas pie šās organizācijas nepiederēja!

Protams, patlaban ļoti grūti atcerēties, kas pirmais proponējis tādu kandidātu kombināciju un no kā mēs katrs to tikām dzirdējis. Es, piem., neņemos atcerēties ne tikai to, bet arī to, kurš īsti no vairākuma pirmais izvirzīja manis atzīmētās Rusova, Djedova un citu kandidatūras: no lielā daudzuma sarunu, propoziciju, baumu par daždažādām kandidātu kombinācijām manā atmiņā palikuši tikai tie „saraksti", par kuriem tieši tika balsots „Iskras" organizācijā vai vairākuma atsevišķās sapulcēs. Šos „sarakstus" lielāko tiesu laida apkārt mutes vārdiem (savā „VĒSTULE „Iskras" redakcijai", 4. lpp., 5. rindā no apakšas, es nosaucu par „sarakstu" taisni savu sapulcē mutes vārdiem ierosināto piecu kandidātu kombināciju), bet ļoti bieži tos arī rakstīja zīmītēs, kuras vispār kongresa sēžu laikā viens delegāts sūtīja otram un kuras pēc sēdes parasti tika iznīcinātas.

Ja nav noteiktu datu par daudzinātā saraksta rašanos, atliek pieņemt, ka vai nu kāds „Iskras" organizācijas mazākumam nezināms partijas mazākuma delegāts izteicies par labu tādai kandidātu kombinācijai, kādu redzam šajā sarakstā, un šī kombinācijā mutes vārdu un rakstiskā veidā sākusi apstaigāt kongresu; vai arī par labu šai kombinācijai kongresā izteicies kāds no „Iskras" organizācijas mazākuma locekļiem, vēlāk par to aizmirsdams. Vairāk ticams man liekas otrs pieņēmums, un, lūk, kāpēc: b. Šteina kandidatūra neapšaubāmi jau kongresā guva „Iskras" organizācijas mazākuma simpātijās (sk. manas brošūras tekstu), bet ideja par

b. Jegorova kandidatūra šim mazākumam neapšaubāmi radās pēc kongresa (jo tiklab Ligas kongresā, kā „Aplenkuma stāvoklī" izteikta nožēlošana par to, ka par Centrālo Komiteju nav apstiprināta Organizācijas Komiteja, bet b. Jegorovs bija OK loceklis). Vai nav dabiski pieņemt, ka šo ideju — padarīt OK locekļus par CK locekļiem, — kura acīm redzot aplidoja delegatus, kāds no mazākuma biedriem kādā privātā sarunā izteicis arī partijas kongresā?

Bet b. Martovam un b. Deičam ir tendence nevis dabiski izskaidrot, bet katrā ziņā saskatīt kaut ko netīru, ļaunprātīgu, kaut ko negodīgu, „apzināti nepatiesu baumu" izplatīšanu „nolūkā aptraipīt", „viltojumu frakcionarās cīņas interesēs“ u. tml. So slimīgo tieksmi var izskaidrot tikai ar neveselīgiem emigrācijās dzīves apstākļiem vai arī ar nervu nenormālu stāvokli, un es pat nebūtu pakavējies pie šā jautājuma, ja lieta nebūtu nonākusi līdz biedra goda necienīgai aizskaršanai. Padomājiet vien: kāds b. Deičam un b. Martovam varēja būt pamats meklēt nepareizā paziņojumā, nepareizās baumās netīrus, ļaunus nodomus? Viņu slimā fantāzija acīm redzot iztēlojusi viņiem tādu ainu, ka vairākums „kompromitējis" viņus nevis ar aizrādījumiem uz mazākuma politisko kļūdu (1. § un koalīcija ar oportunistiem), bet piedēvējot mazākumam „apzināti nepatiesus", „viltotus" sarakstus. Mazākums atzinis par labāku izskaidrot lietu nevis ar savu kļūdu, bet ar netīriem, negodīgiem, apkaunojošiem vairākuma paņēmieniem! Cik neprātīgi meklēt „nepareizā paziņojumā" ļaunus nodomus, to mēs arī iepriekš jau parādījām, attēlojot lietas apstākļus; to skaidri redzēja arī biedriskā šķīrējtiesa, kura nekāda apmelojuma un nekā ļaunprātīga, nekā apkaunojoša nav konstatējusi. 'Го, beidzot, visspilgtāk pierāda tas fakts, ka jau partijas kongresā vēl pirms vēlēšanām „Iskras" organizācijas mazākums izskaidrojās ar vairākumu sakarā ar nepareizām baumām, bet b. Martovs izskaidrojās pat vēstulē, kuru nolasīja visu 24 vairākuma delegātu sapulcē! Vairākums ir nedomāja slēpt no „Iskras" organizācijas mazākuma, ka kongresā cirkulē tāds un tāds saraksts: b. Ļenskis pateicis par to b. Deičam (sk. tiesas spriedumu), b. Pļechanovs runājis par to ar b. Zasuļiču („ar viņu nav iespējams runāt, viņa, šķiet, uzskata mani par Trepovu", — teica man b. Pļechanovs, un šis daudzkārt atkārtotais joks vēlreiz pierāda mazākuma

nenormālo uzbudinājumu), es paziņoju b. Martovam, ka ar viņa apgalvojumu (ka saraksts nav viņa, Martova) man pietiek (Ligas protokoli, 64. lpp.). Tad b. Martovs (cik atceros, kopā ar Staroveru) atsūtīja mums uz biroju zīmīti, apmēram šāda satura: „„Iskras" redakcijas vairākums lūdz pielaist viņu vairākuma privātā sapulcē, lai atspēkotu pret viņu izplatītās apkaunojošās baumas". Mēs ar Pļechanovu atbildējām tai pašā zīmītē: „Nekādas apkaunojošas baumas neesam dzirdējuši. Ja vajadzīga redakcijas sanāksme, tad par to jāvienojas atsevišķi. Ļeņins. Pļeehanovs". Ieradušies vakarā vairākuma sapulcē, mēs par to izstāstījām visiem 24 delegātiem. Lai novērstu jebkādu pārpratumu iespējamību, tika nolemts kopīgi no mums visiem 24 ievēlēt delegatus un sūtīt tos izskaidroties ar b. Martovu un b. Staroveru. Ievēlētie delegāti, b. Sorokins un b. Sabļina, aizgāja un paskaidroja, ka neviens speciāli Martovam vai Staroveram sarakstu ne-piedēvē, sevišķi pēc viņu paziņojuma, un ka it nebūt nav svarīgi, vai šis saraksts tā vai citādi nāk no „Iskras" organizācijas mazākuma vai arī no šajā organizācijā neietilpstošā mazākuma kongresā. Nevar taču, patiešām, izdarīt kongresā izmeklēšanu! nav taču iespējams izdarīt visu kongresa delegātu aptauju par šādu sarakstu! Bet b. Martovs un b. Sta-rovers turklāt vēl uzrakstīja mums vēstuli ar formālu atspēkojumu (sk. j §). Šo vēstuli mūsu pilnvarotie, b. Sorokins un b. Sabļina, nolasīja 24-u sapulcē. Liktos, incidentu jau varētu uziskatīt par izbeigtu — izbeigtu ne attiecībā uz meklēšanu, kā saraksts cēlies (ja tas kādu interesē), bet kā vispilnīgāko katras domas izkliedēšanu par kaut kādu nolūku „kaitēt mazākumam" vai kādam „negodu darīt", vai arī izmantot „viltojumu frakcionaras cīņas interesēs". Tomēr b. Martovs Ingā (63. un 64. lpp.) atkal velk ārā šos slimīgas fantāzijas radītos netīrumus, pie kam nāk ar veselu virkni nepareizu paziņojumu (acīm redzot sava uzbudinājuma dēļ). Viņš saka, ka sarakstā bijis bundists. Tas nav tiesa. Visi liecinieki šķīrējtiesā, un to skaitā b. Štcins un b. Belovs, apliecina, ka sarakstā bijis b. Jegorovs. Biedrs Martovs saka, ka saraksts nozīmējis koaliciju tiešas vienošanās nozīmē. Kā jau paskaidroju, tas nav tiesa. Biedrs Martovs saka, ka citu sarakstu, kas nāktu no „Iskras" organizācijas mazākuma (kas varētu atstumt no šā mazākuma kongresa vairākumu), „nav bijis pat viltojumā". Tas nav

24 7. sēj

tiesa, jo visam partijas kongresa vairākumam bija zināmi ne mazāk kā tris saraksti, kas nāca no b. Marlova un Ko un neatrada vairākuma piekrišanu (sk. Ļadova un Gorina lapiņu).

Kāpēc šis saraksts vispār tā uztrauca b. Martovu? Tāpēc, ka saraksts nozīmēja pavērsienu uz partijas labo spārnu. Toreiz b. Martovs gaudās par „nepatiesu apsūdzību opor-tunismā“, sašuta par „viņa politiskās pozicijas nepareizu raksturošanu*1, bet tagad visi un ikviens redz, ka jautājumam par to, vai zināmais saraksts nācis no b. Marlova un b. Deiča, nevarēja būt nekādas politiskas nozīmes, ka pēc būtības pilnīgi neatkarīgi no šā vai no cita kāda saraksta apsūdzība bijusi nevis nepatiesa, bet patiesa, politiskās pozicijas raksturojums bijis pilnīgi pareizs.

Kopsecinājums no šās smagās, samocītās lietas par daudzināto viltoto sarakstu iznāk šāds:

1) Biedra Martova uzbrukumu b. Guseva godam, ceļot brēku par „apkaunojošo saraksta viltošanas faktu frakcio-naras cīņas interesēs**, nevar nenosaukt, gluži kā to dara b. Gorins un b. Ļadovs, par necienīgu.

2) Lai atveseļotu atmosfēru un pasargātu partijas biedrus no pienākuma ņemt nopietni visādus slimīgus izlēcienus, varbūt vajadzētu trešajā kongresā pieņemt tādu noteikumu, kāds ir vācu soc.-dem. strādnieku partijas organizācijas statūtos. Šo stalutu 2. § nosaka: „Pie partijas nevar piederēt tas, kas izrādījies vainīgs partijas programas principu rupjā pārkāpumā vai negodīgā rīcībā. Jautājumu par turpmāko palikšanu partijā izlemj šķīrējtiesa, ko sasauc partijas valde. Pusi tiesnešu nozīmē tas, kas ierosina izslēgšanu, otru pusi — tas, ko grib izslēgt, bet priekšsēdētāju ieceļ partijas valde. Pārsūdzēt šķīrējtiesas lēmumus pieļauts kontroles komisijā vai partijas kongresā**. Līdzīgs noteikums var noderēt kā labs ierocis cīņai pret visiem tiem, kas vieglprātīgi mētājas ar apsūdzībām (vai izplata baumas) attiecībā uz kaut ko negodīgu. Pastāvot tādam noteikumam, visas tamlīdzīgas apsūdzības reiz par visām reizēm būtu pieskaitāmas pie necienīgām tenkām, kamēr tiem, kas apsūdz, nebūs morāliskās drosmes uzstāties partijas priekšā apsūdzētāja lomā un panākt partijas attiecīgās iestādes spriedumu.

VĒSTULE CK LOCEKĻIEM

Dārgie draugi! Boriss man paziņoja, ka pieci CK locekļi (viņš, Zirgs, Valentins, Mitrofans^86 un Travinskis) izteikuši man pārmetumu par balsošanu Padomē kongresa labā un par manu aģitāciju kongresa labā. Es lūdzu ikvienu no šiem pieciem apstiprināt man šo faktu vai izskaidrot to, jo es nesaprotu, kā var pārmest kolēģijas loceklim to, ko šis loceklis darījis likumīgi un kas bijis viņa pienākums. Var ar viņu nebūt vienis pratis, var viņu atsaukt no Padomes, bet „pārmest^11 ir savādi, jo, kamēr es biju Padomē, es nevarēju nebalsot pēc savas pārliecības. Tāpat arī aģitacija par kongresu ir ikkatra partijas biedra un ikkatra CK locekļa tie-sība, jo kolēģijas pilnvaras attiecībā uz locekli (ne formāli, ne morāli) nevar nevienu no mums aprobežot šai tiesībā. Mans pienākums ir tikai paziņot, ka puse vai vairāk par pusi CK locekļu ir pret kongresu.

Kas attiecas uz Padomi, tad lieta nokārtojusies tagad tā: Boriss iecelts (ar piecām balsīm, kā viņš saka) Kola vietā. Mana atteikšanās (kā viņš saka) nav pieņemta. Es atsaucu savu atteikšanos un palieku Padomē. No šās puses konflikts ir nokārtots, un es lūdzu tikai paskaidrojumus par „pārmetumu^11.

Bet daudz svarīgāks ir šāds konflikts: Boriss man paziņoja, ka viņš uzskata par neiespējamu palikt CK, ja es (1) nepārstāšot aģitēt par kongresu un (2) nedarbošoties pretī kongresam. Protams, es nevaru darīt ne vienu, ne otru un tāpēc atbildēju Borisam, ka izskaidrošos ar visiem kolēģiem no CK, bet pēc tam došu viņam atbildi par to: vai es aizeju no CK vai ne. Šai konflikta lietā, kas draud novest pie tā, ka atteicas no amata viens no mums (vai pat viena no divām

CK daļām), es uzskatu par visai svarīgu pamatīgu paskaidrojumu, bez pārsteigšanās un pārzinot lietas būtību. Esmu ļoti nemierā ar Borisu par to, ka viņš iesniedzis savu „ultimātu", neizlasījis nedz Padomes protokolus (visai svarīgi!), nedz manu brošūru*, kur es paskaidroju savu principiālo poziciju. Vai ir gudri saasināt konfliktu, nenoskaidrojot visai sarežģītu jautājumu?? Vai ir gudri saasināt to, kad pamatos mēs esam solidāri (vismaz tā deklarācija CK vārdā, kuru sarakstījis Valentins, kura bija mums izsūtīta, bet līdz mums nenonāca un par kuru man pastāstīja Boriss, pasvītro mūsu kopējo principiālo poziciju organizatoriskā jautājumā atšķirībā no mazākuma oportunistiskās pozīcijas)? Pat attiecībā uz kongresu mēs neesam vienis pratis tikai jautājumā par termiņu, jo Boriss nebūt neliedzas sasaukt kongresu V, gadu — gadu vēlāk. Palūkojieties, kas iznāk: pēc likuma kongresam jānotiek nākošajā vasarā; es uzskatu, ka labākā gadījumā, gadījumā, ja mūsu aģitacija gūs vispilnīgākās sekmes, sasaukt to naa iespējams agrāk par pusgadu, bet jādomā, ka ievilksies arī ilgāk. Izrādās, ka mūsu „domstarpības" ir tikai momenta noteikšanā! Vai ir gudri tikai tāpēc šķirties? Palūkojieties uz lietu no tīri politiskā viedokļa: Boriss saka, ka aģitacija par kongresu nav savienojama ar pozitiva darba nostiprināšanu un ka pirmā kaitē otrajam. Manas domas nav lādas, ka nebūtu savienojama, bet pieļausim pat, ka Borisam taisnība. Pieļausim, ka viņš panāks to, ka no CK aizies tie, kas šai jautājumā domā citādi nekā viņš. Kāds būs rezultāts? NeapSaubūmi, briesmīga aģitācijas saasināšanās, vairākuma attiecību saasināšanās pret CK, arī Borisam nepatīkamā kongresa pretdarbības darba saasināšanās. Vai ir izdevīgi tā saasināt lietu? Boriss saka, ka viņš esot pret kongresu, jo kongress esot šķelšanās. Es domāju, ka Boriss šeit nepareizi novērtē pašreizējo un rītdienas situāciju, bet, pat ja Borisam būtu taisnība, tad, panākdams to, ka mēs aizejam no CK, viņš tieši ar to, ka neapšaubāmi saasinās situāciju, briesmīgi pastiprinās šķelšanās varbūtību. Konflikta saasināšanās pašā CK nav izdevīga ne no kāda viedokļa.

Būtībā mums ar Borisu ir domstarpības tikai tanī jautājumā, ka viņš uzskata šķelšanos 3. kongresā par neizbēgamu,

Sk. šā sējuma 175.—370. Ipp. tied.

bel es par lādu, kas nav iedomājama. Mēs abi domājam, ka 3. kongresā mēs gūsim vairākumu. Boriss domā, ka mazākums aizies no partijas: jo, lūk, ne mums, ne Martovam neesot pa spēkam atturēt galējos. Es domāju, ka Boriss nenovērtē ātri evolucionējošo situāciju, kura šodien nav vairs tā, kas vakar, bet rītdien nebūs vairs tā, kas šodien. Boriss turas pie vakardienas situācijās viedokļa (kad ķildas athī-dlja principus pēdējā vietā, kad vēl varēja cerēt uz nolīdzināšanu, notušēšanu, uz personīgas piekāpšanās sekmēmj. Šās situācijās vairs nav, kā es to vispusīgi pierādu savā brošūrā un kā to pierāda vispārējā neapmierinātība ar jauno ,,Iskru“ (pat tādu labsirdīgu ļaužu neapmierinātība, kādi ir Krievijas CK literārā grupa). Šāsdienas situācijā ir jau citāda: principi atstumj malā ķildu. Liela jau vairs nav kooptacijā, nebūt ne. Lieta jau lāda, vai jaunajai „Iskrai“ ir principā taisnība? Tieši neapmierinātība ar jaunās ,,Iskras“ principiālo poziciju, neapmierinātība, kas neizbēgami augs un augs, rada aizvien spēcīgāku aģitāciju par kongresu: šo apstākli pienācīgi nenovērtē Boriss. Rītdien situācijā ķildu vēl vairāk atbīdīs malā. No vienas puses, arī mazākums tiklab morāliski, kā politiski nevarēs aiziet (izdevīgais moments, kāds bija pēc Ligas kongresa, pazaudēts). No otras puses, kā es to paziņoju jau Padomē (vēlreiz lūdzu jūs visus pirms grūtā jautājuma galīgas izlemšanas obligati izlasīt Padomes protokolus), mēs nebūt neesam pret izlīgšanu. Es saku visiem un katram, ka es personīgi noteikti esmu ar mieru (1) garantēt visiem vecajiem redaktoriem, ka uz partijas rēķina tiks izdots viss, ko tie sarakstīs, bez grozījumiem un bez piezīmēm; (2) līdz 4. kongresam apturēt CK tiesību iecelt un izslēgt vietējo komiteju locekļus; (3) ar īpašu rezolūciju garantēt sevišķi sasāpējušās mazākuma tiesības un pat (4) — nosacīti izņēmuma gadījumā padarīt ,,lskru“ neitrālu, atbrīvojot to no abpusējās polemikas (ar abu pušu praktiķu komisijas palīdzību u. tini.). Es domāju, ka 3. kongresa mazākums, būdams neliels mazākums, pastāvot tādai situācijai, nevarēs aiziet no kongresa. Es domāju, ka 3. kongresā mēs galīgi izklīdināsim, ar oficiāliem lēmumiem izklīdināsim „aplenkuma stāvokļa" mirāžu un panāksim to, ka strīdi norisēs, netraucējot pozilivo darbu. Jo tieši te ir krizes kodols! to es centos panākt Padomē, par to droši vien būs s/io kongresa! Es ļoti labi zinu, ka to cenšas panākt arī

Boriss, bet bez kongresa las nav panākams. Boriss kļūdās, domādams, ka mēs esam sākuši uzbrukumu (aģitēdami par kongresu) un ka mazākums ar to satracināts. Tieši otrādi: tikai pēc vairākām VĒSTULEm un aicinājumiem pirms Padomes un pašā Padomē mēs izteicāmies par kongresu, un tikai ar aģitāciju mēs daudzmaz parādījām savu spēku. Kas negrib nokļūt smieklīgajā (un labi vēl, ja tikai smieklīgajā!) Pļechanova stāvoklī (izlasiet feļetonu 65. nr-ā), tam cīņā atklāti un tieši jāieņem pozicija. Aģitāciju par kongresu tagad ne ar ko nevar apturēt. Pret to jāizturas iecietīgi, ja gribat, neitrāli, un tad tā netraucēs pozitivo darbu. Iekaisi pret šo aģitāciju ir veltīgi.

Ikkatru no CK ļoti lūdzu man atbildēt. Lai varētu kopīgi strādāt ne jau bez dažām nesaskaņām, bet bez konfliktiem un bez savstarpējas izmešanas, mums noteikti jāsaprotas un lieta sev jānoskaidro.

Sarakstīts t90i. (t. 13. (26.) maijā

Iespiests pēc rokraksta

Iespiests ar dažiem grozījumiem 190i. g. broiurā: N. Sachous. „Ciņa par kongresu", Ženeuā

TRĪS CK LOCEKĻU PAZIŅOJUMS

Trīs CK locekli — G(ebovs, Zverevs^165' un Ļeņins, apsprieduši domstarpības pašā CK, ir nākuši pie šādiem secinājumiem, kas jāpaziņo visiem CK locekļiem:

1) Domstarpības sākās ar jautājumu par kongresa sasaukšanu. Pēc tam kad Ļeņins un Vasijjevs partijas Padomē izteicās par kongresu, CK vairākums (ar piecām balsīm pret četrām, pie kam Travinslca balss bija atdota b. Gļebo-varn) izteicās pret kongresu. Tad Ļeņins un Vasifjevs paziņoja, ka viņi uz laiku izstājas no Padomes. Pašreiz šis konflikts nokārtots tā^165, ka Padomes !ocek|i no CK ir Gļebovs un Ļeņins.

2) Biedrs Gļebovs paziņoja biedram Ļeņinam, ka viņš, Gļebovs, izstāšoties no CK, ja Ļeņins neatteikšoties no aģitācijas (ārpus CK) par kongresu un nedarbošoties pret kongresu. Ļeņins, uzskatīdams tādu jautājuma nostādni par nepareizu un principiāli nepieļaujamu, paziņoja, ka viņš pajautāšot katra CK locekļa domas un tad došot atbildi, kas varot bīit tikai tāda, vai viņš, Ļeņins, izstājoties no CK vai ne. (Kas attiecoties uz Ļeņinu, tas no b. Gļebova viedokļa attiecoties arī uz visiem CK locekļiem, kuri ar Ļeņinu ir vienis pratis.)

3) Lai precizi raksturotu pašreizējā momenta domstarpības pašā CK, nepieciešams konstatēt, ka b. Valentins un b. Ņiki-tičsS3 savā deklarācijā, ko lie sarakstīja marta mēnesi un ar ko bija vienis prālis b. Gfebovs, paziņoja: 1) ka viņi noteikti ir pret kooptaciju, ko pieprasa mazākums; 2) ka viņi vienis prātis ar uzskatiem organizācijas jautājumos, kuri izteikti brošūrā „Ko darīt?“, un 3) ka viņi, vai vismaz divi no tiem, neatzīst dažu partijas rakstnieku oportunistisko poziciju. Kas attiecas uz kongresu, b. Gļebovs pārliecināts, ka 1) domstarpības šinī jautājumā ienesot divkosīgu politiku Centrālajā Komitejā un 2) kongress varot novest pie šķelšanās. Negribēdams par to uzņemties atbildību, viņš arī paziņo, ka viņam neizbēgami esot jāizstājas no CK. Ļeņina domas turpretim tādas, ka CK kā pakļautai kolēģijai kongresa jautājumā jābūt neitrālai, atļaujot visiem saviem locekļiem brīvi aģitēt. Šķelšanās pie tam nav domājama, jo vairākums principiāli pieļauj izlīgšanu kongresā līdz pat ,,Iskras“ neitralizācijai.

4) Turpmāk līdz minētā konflikta likvidēšanai b. Gfebovs un biedrs Ļeņins uzstājas oficiāli un visos gadījumos rīkojas CK vārdā ne citādi kā ar kopēju ziņu un ar kopēju parakstu.

Zcnevā 1904. g. 26. maijā.

CK locekļi Gfebovs Zverevs Ļeņins

Iespiests pēc rokraksta

Iespiests ar dažiem grozījumiem /904. g. brošūrā: N. Sachovs. „Cīņa par. kongresuZenevā

PARTIJAI

VĒSTĪJUMA PLANS

I. Atbilde uz tenkām par bonapartismu. Nieki. Atbildēt nav cienīgi. Aģitācijās brīvība par kongresu. Centrālā Komiteja qua lalis^166 atšķirībā no СО savas domas neizsaka.

Jālemj komitejām, un CK uzaicina tās mierīgi, uzmanīgi apsvērt pro un contra's^167, uzklausīt abas puses, iepazīties ar dokumentiem — bez steigas, apzinoties savus partijas pienākumus.

II. Aicinājums uz pozitīvu darbu. Momenta nozīme: karš. CK delegātu aicinājums Padomē^168. Repelilio^169. idejiskā cīņa nedrīkst kavēt pozilivo darbu. Nepieļaujamas cīņas formas. Nepārspīlēt nesaskaņas un domstarpības.

III. Mēģinājums pakāpeniski nodibināt ciešamas attiecības. (Kārļa Kautska aicinājums^89.)

Centrālā Komiteja ierosina noteikumus attiecībā uz modus vivendi^170:

(1) visiem 6 liesība izdot uz partijas rēķina visu.

(2) idem****** — literārajai grupai ar pārstāvniecību kongresā.

(3) uz ilgāku laiku pārtraukt locekļu iecelšanu un izslēgšanu.

(4) uz ilgāku laiku garantēt mazākumam dažas tiesības, (o) pēc komitejas vēlēšanās garantēt visu partijas izdevumu izplatīšanu un piesūtīšanu.

(6) pamiers uz laiku, ne mazāku par Va gadu; finals — brošūra 16 lappusēs uz pusēm. Pēdējais vārds mazākumam.

Sarakstīts 190i. o. pēc 15. (28.) maija Pirmoreiz iespiests 1930. g. Ļeņioa

rakstu un materiālu krājumā XV Iespiests pie rokraksta

KSDSP PADOME

1904. g. 31. MAIJĀ (13. JŪNIJĀ) UN 5. (18.) JUNUĀM

Pirmorei: rakslu un

: iespiests 1930. q. Ļeņina materiālu krājumā XV

Iespiests pēc Padomes protokolu teksta

1

RUNAS PAR STARPPARTIJU KONFERENCI 31. MAIJĀ (13. JŪNIJĀ)

I

Vai Padome vēlēsies izlasīt PPS^171 ierosinājumu? (Pļe-chanovs : „Jā, tas ir vēlams^14.) „Poļu sociālistiskā partija vienmēr uzskatīja, ka ciešā tuvināšanās starp poļu un krievu sociālistiskajām nometnēm ir nepieciešama, lai sekmīgāk cīnītos pret kopējo ienaidnieku — carismu. Diemžēl, tāda tuvināšanās līdz šim laikam nevarēja tikt realizēta, kas abām pusēm radīja daudz neērtību praktiskajā darbībā. Ievērojot to, mēs ar prieku apsveicam KSDSP kā saliedēta vesela atjaunošanu ar centrālām iestādēm, kas atbildīgas par visām tās darbības izpausmēm, jo tas dod mums iespēju spert pirmo soli uz mūsu jau sen spraustā mērķa realizēšanu. Mums ir skaidrs, ka ilgstošs pareizas sazināšanās trūkums starp jums un mums radīja daudz savstarpēju pārpratumu un rīvēšanos, kas jālikvidē un jānogludina, pirms mēs sāksim vēlamās vienošanās galīgo reglamentāciju. Tāpēc mūsu Centrālā darba komiteja nolēma griezties pie jums ar priekšlikumu sasaukt ārzemēs tuvākajā nākotnē konferenci, kurā piedalītos jūsu partijas delegāti, lai apspriestu ar trīs mūsu delegātiem abu partiju kopējas cīņas noteikumus un pamatus. Šās konferences rezultātus varētu likt nākošās vienošanās pamatā starp KSDSP un PPS attiecīgajām instancēm. — Gaidot iespējami drīzu atbildi utt.“

Albildot uz šo vēstuli, CK griezās pie PPS ar lūgumu paziņot sīkākas ziņas par to, kāda rakstura konferenci, tieši no kādu iestāžu pārstāvjiem, kad un kur PPS projektē. Bez tam viņa lūdza paziņot, kā PPS izturētos pret poļu sociāldemokrātu piedalīšanos konferencē.

PPS atbildēja mums ar šādu vēstuli:

„Cienījamie biedril Mūs drusku pārsteidza jūsu vēstule, jo atbildes uz jautājumiem, ko tā satur, jau ir, kā mums šķiet, pirmajā mūsu VĒSTULE. Mūsu ieteiktajai konferencei varētu būt sagatavošanas raksturs, lai noskaidrotu mūsu partiju tuvināšanās pamatus; piemēram, tā varētu izstrādāt pastāvīga līguma projektu.

No mūsu puses CK, kas ir mūsu partijas visaugstākā instance kongresu starplaikā, izraudzījusi trīs delegatus sarunām ar jums. Domājam, ka jūs izraudzīsit pārstāvjus sarunām ar mums no jūsu partijas attiecīgās instances vai no tādas iestādes, kam ir tiesības un attiecīgas pilnvaras līdzīgām sarunām.

Sanāksmi mēs ieteicam ārzemēs. Viela nav svarīga, kaut gan mums būtu ērtāka Vine. Mūsu CK izraudzījusi delegatus sarunām ar jūsu partiju, bet nevis ar Polijas un Lietuvas sociāldemokrātisko partiju, tāpēc nevar būt ne runas par Polijas un Lietuvas sociāldemokrātiskās partijas delegātu piedalīšanos*1.

Lūk, visi dokumenti par PPS aicinājumu mūsu partijai. Man personīgi liekas, ka mēs nevaram pieņemt PPS ierosinājumu, ja viņa atsakās uzaicināt uz viņas projektējamo konferenci poļu sociāldemokrātijas delegatus. Bet, kas attiecas uz somu priekšlikumu, tad varam atbildēt uz to, ka principā esam ar mieru sasaukt iepriekšēju konferenci. Tāpēc domāju, ka mūsu rezolūciju varētu formulēt šādi:

„KSDSP principā ir ar mieru sasaukt iepriekšēju konferenci ar dažādu revolucionāru un opozicionāru partiju pārstāvjiem, lai vienotos zināmos konkrētos jautājumos".

Kas attiecas uz b. Martova ierosinājumu sarīkot tikai sociāldemokrātisko grupu iepriekšēju konferenci, tad nez vai tā ir lietderīga, jo bez Bunda, poļu sociāldemokrātijas un partijas „Proletariats"*1 Krievijas nomalēs vēl ir sociāldemokrātiskās organizācijas, kuru iesaistīšana nez vai ir ērta, bet neuzaicināšana konferencē varētu tās apvainot.

II

Biedri Akselrods un Martovs apgalvo, ka latviešiem ir divas frakcijas. (Martovs: „Divi virzieni".) Tagad iznāk tā, ka mums konferencē jāsaliekas ar to, kas sveras uz sociālistiem revolucionāriem, uz organizāciju „Osvobožde-ņijc“ un kas (pēc b. Akselroda vārdiem) tiecas uz teroru, bet otrā frakcija ir ļoti vāja. Nepieciešams sīkāk noskaidrot, kāds ir stāvoklis. Ja tie ir tikai divi virzieni, tad tas mūs neskar un mēs apvienojamies ar pastāvošo latviešu partiju. Bet, ja tur pastāv frakcijas, tad mēs, neizdevīgi izvēloties, varam nokļūt ļoti neveiklā stāvoklī. Vajag iepriekš noskaidrot ir šo frakciju spēku, ir virzienu. Kas attiecas uz Kauka-ziju, tad to, manuprāt, ir nepieciešams saistīt konferencē. Lai to izdarītu, mums jāuzzina, vai tur ir sociāldemokrātiskās organizācijas, kas varētu iet ar mums roku rokā.

2

RUNAS PAR KOOPTĒŠANU KOMITEJĀS UN PAR CK TIESĪBU IECELT TAJĀS JAUNUS LOCEKĻUS 5. (18.) JŪNIJA

I

Sui rezolūcijā neatkarīgi no tās praktiskā secinājuma mans priekšlikums būtu grozīt tās sākumu. Tā kā pēc būtības par Maskavas konfliktu nepietiekamas informācijās dēļ mēs nevaram pieņemt noteiktus lēmumus, tad arī rezolūciju nevajadzētu saistīt ar iepriekšējiem konfliktiem. Vispār gadījumos, kad viena organizācijas daļa nāk ar iesniegumu, ka tā nav apmierināta ar otru, — es ierosinātu paziņot par to otrai ieinteresētai pusei, lai dotu tai iespēju izteikties arī no savas puses. Piemēram: attiecībā uz Maskavas konfliktu lieta nebūt nebija tāda, kā saka b. Martovs. Kā man zināms, trīs no pieciem gribēja papildināt komiteju ar diviem jauniem locekļiem,par ko pārējie bija ar mieru, bet ar noteikumu iesaistīt vēl vienu no viņu puses, t. i., saglabājot un pat pastiprinot dominējošo virzienu. Tikai vairākuma kategoriskā atteikšanās pieņemt šo kombināciju radīja Maskavas biedros vēlēšanos atbalstīties uz statūtiem. Ja viens CK loceklis izteicās par to, kā vairākums iztulkojis statūtus, tad otrs CK pārstāvis turpretim izteicās pret tādu iztulkojumu.

Es to pastāstu tikai zināšanai un ieprotokolēšanai. Tātad es iesniedzu priekšlikumu b. Martova rezolūcijas sākumu grozīt tanī ziņā, ka tā paredz zināma noteikuma ievērošanu uz priekšu, turpmākajā laikā. Būtībā es izteiktos par to, ka ikkatrs daļskaitlis uzskatāms par veselu.

II

Šis incidents vēlreiz liek domāt, ka gadījumos, kad kāda viena puse žēlojas par otru, nepieciešams tūlīt pat paziņot par to arī otrai pusei, lai tā spētu sniegi savus paskaidrojumus. Tikai tādā gadījumā mēs būsim spējīgi pieņemt tos vai citus lēmumus sakarā ar konfliktiem, kas radušies. Cik mums zināms, lieta bija tāda. Nikolajevas komiteja sastāvēja no vairākuma pārstāvjiem. Tad notika pilnīga iekrišana. Pēc tam CK vai varbūt tās pārstāvis Nikolajevas komitejā iecel trīs locekļus, to skaitā divus, kas nav bijuši Nikolajevā, un vienu, kas tur jau strādājis un kam daudz sakaru. Iespējams, ka arī šis viens iekrišanas momentā nebija Nikolajevā. Kad CK kandidāti atbrauca uz Nikolajcvu, viņi tur satika jau divus mazākuma locekļus, kas gribēja strādāt, un bija ar mieru tos pieņemt. Tātad trīs kooptēja divus. Tāds ir lietu stāvoklis. Pārbaudei var pieprasīt izziņu no komitejas locekļiem, ja tie nav vēl iekrituši... (Martovs: ,,Jau iekrituši...“)

Pēc mūsu rīcībā esošām ziņām šie fakti parādās pavisam citādā gaismā, un man šķiet, ka divi vairākuma locekļi rīkojušies pareizi. CK iecelto locekļu atrašanās vieta nevar būt par iemeslu, lai tos nepieņemtu. Vēlreiz iesniedzu rezolūciju — sūdzības gadījumos uzklausīt abas puses. Tālāk, kas attiecas uz jautājuma būtību, tad es principiāli esmu pret b. Martova rezolūciju. Centrālajai Komitejai nevar liegt tiesību iecelt komitejās savus kandidātus. Protams, katru varu var ļauni izlietot, bet cīņai pret šo ļaunumu pastāv kontrole — tādā formā kā, piemēram, prese vai Padomes darbība utt. Es pievienojos tam uzskatam, ka, jaunus locekļus kooptējot, jautājumam par frakcijas nokrāsām nedrīkst būt vietas. Man līdz šim nav zināms neviens fakts, kad Centrālā Komiteja ar varu būtu iecēlusi locekļus. Visas tādas runas par varmācīgu iecelšanu spiež CK būt visai piesardzīgai, un vienkāršs takts liek tai savu tiesību neizmantot.

Ill

Es gribu sniegt dažus aizrādījumus. Vispirms es gribētu aizrādīt, ka apgalvojums, itin kā uz Nikolajevas komiteju bijuši aizsūtīti divi kandidāti no Odesas vai pat Odesas

25 7. sēj.

komiteja tos sūtījusi, balstās uz kaut kādu pārpratumu. Droši vien Odesā bija CK aģents, kas ari rīkojās, lai atjaunotu Nikolajevas komiteju pēc iekrišanas. Vismaz mums pilnīgi noteikti zināms, ka trīs personas uz turieni sūtīja neviens cils kā Centrālā Komiteja. Es to saku starp citu, lai novērstu pārpratumus, kas te varētu rasties. Otrkārt, b. Martova paziņojums, ka arī viņam neesot zināms neviens gadījums, kad CK būtu ar varu iecēlusi savus,kandidātus vietējās komitejās, — visai svarīgs, jo vairāk svarīgs tāpēc, ka redakcija ar savu aģentu palīdzību ir pilnīgi informēta par stāvokli partijā. Kas atliecas uz to jaunavu, kura, kā izteicās Martovs, pieprasījusi, lai to iecel Maskavas komitejā bez balsošanas, tad diez vai šim piemēram var būt kāda nozīme, jo ne lietas apstākļi, nedz šās jaunavas pilnvaru pakāpe nav mums zināmi; un pēdīgi šo jaunavu komitejā uzņēma taču tikai pēc balsošanas. Treškārt, uzskatu arī par ļoti svarīgu atzīmēt b. Martova frāzi, ka normālos apstākļos nav iespējams aprobežot CK ietekmi uz vietējo komiteju sastāvu. Ja šeit aizrāda uz CK adresētiem pārmetumiem par komiteju mākslīgu „fabricēšanu", tad tādus pašus pārmetumus bieži vien dzird adresētus arī Centrālajam Organam. Bet, ja nu patiešām tādu faktu nav, kā to apliecina arī pats b. Martovs, un viss jautājums ir tikai par tādu faktu iespējamību, tad man šķiet, ka ar šo pēdējo motivu vien vēl nepietiek, lai aprobežotu CK varu, jo vairāk tāpēc, ka praktiski jau jautājuma šāda nostādne vien radīs zināmu nemieru. Esmu gatavs pievienoties b. Martova domām, ka viņa minētie divi Nikolajevas komitejas locekļi ir ļoti vērtīgi revolucionāri darbinieki, — bet tos taču arī uzņēma komitejā.

Vispār var teikt, ka CK tieši visvisādu pārmetumu dēļ pēdējā laikā rīkojusies ar vislielāko uzmanību un nav steigusies izmantot savu tiesību jaunu locekļu iecelšanā vietējās organizācijās. Un man nekas nav pret to, ka uzmanīgo taktiku uz laiku formāli apstiprinātu — lai izvairītas no melīgām baumām par Centrālo Komiteju un lai pārtrauktu tās. Tālāk, kas attiecas uz mūsu ierosināto jautājumu par paziņošanu otrai ieinteresētajai pusei sūdzības gadījumā, tad es iesniedzu šādu rezolūciju: „Partijas Padome lūdz partijas organizācijas visos tajos gadījumos, kad kāda vienas organizācijas daļa griežas ar sūdzību vai jautājumu pie partijas

Padomes, nekavējoties paziņot šās sūdzības vai jautājuma pilnīgu saturu otrai organizācijas daļai, jo partijas Padomei, lai izlemtu strīdu, nepieciešams abpusīgs lietas apgaismojums. Tas pats lūgums attiecas ari uz tiem gadījumiem, kad viena organizācija sūdzas par olru“°\

RUNA PAR AVĪZI ,,RASSVET““3 5. (18.) JŪNIJA

Diemžēl, es ne visai daudz ko varu pasacīt avīzes ,,Rassvet“ aizstāvēšanai. Līdz šim laikam patiešām šis mēģinājums jānovērtē kā ne visai izdevies. Bončs-Brujevičs ir maz pieredzējis literals un varēja cerēt uz citu partijas literātu palīdzību. Šo palīdzību viņš nav saņēmis, un šādos apstākļos uzvelt viņam vienam visu atbildību par neveiksmi — nav taisnīgi. Pagaidām pagājuši vēl tikai pieci mēneši, kopš izdevums sācis nākt klajā. Iespējams, ka organs vēl spēs nostāties uz stingrām kājām, sevišķi ja tam nāks palīgā citi literāti. Kaut kas tomēr ir veikts: sakari sektantu vidū paplašinās gan Amerikā, gan Krievijā. Hez tam jāaizrāda, ka naudas ziņā šis izdevums negulstas uz partijas pleciem, jo avīze ,,Rassvet“ liek izdota par atsevišķiem līdzekļiem. Avīzes ,,Rassvet“ likvidēšanu uzskatu par priekšlaicīgu, un mans priekšlikums ir turpināt šo mēģinājumu.

KO MĒS GRIBAM PANAKT?

(PARTIJAI)

Nesen notika KSDSP 19 biedru privātā sapulce (tai skaitā arī II kongresa delegātu, komiteju u. c. partijas organizāciju locekļu un revolucionāru, kas nesastāv partijas organizācijās). Šī domu biedru konference, kuru viedoklis ir partijas II kongresa vairākuma viedoklis, apsprieda jautājumu par mūsu partijas krizi un līdzekļiem, liā no tās izkļūt, un nolēma griezties pie visiem Krievijas sociāldemokrātiem ar šādu uzsaukumu:

Biedri! Smagā partijas krize ieilgst līdz bezgalībai. Jukas aizvien pieaug, radot jaunus un jaunus konfliktus, viscaur un visdraudošākajos apmēros bremzējot pozitivo darbu, aizvien vairāk un vairāk saraujot saites starp partiju un tās Centrālo Orgānu, kas galīgi pārvērties par pulciņa un galvenokārt ārzemju pulciņa orgānu. Domstarpību meklēšana, vecu, sen jau izlemtu un pagātnē nogrimušu jautājumu meklēšana, koķetēšana ar konsekventiem oportunistiem, neiedomājams juceklis spriedumos, nekaunīga partijas kongresa, tā debašu un tā lēmumu ignorēšana, zākāšanās par partijas organizāciju un disciplinu, par revolucionāru vairākumu, kas nodibināja partiju un kas strādā uz vietām, nikna un kašķīga uz nepierādāmiem datiem un nepārbaudītām ano-nimām ziņām pamatota ņirgāšanās par trūkumiem partijas revolucionārā spārna komiteju darbā — lūk, ko mēs redzam jaunajā ,,Iskrā“, kas kļuvusi par juku perēkli, lūk, ko mums devusi kongresa noraidītā redakcija, kas personīgu piekāpšanos izmantojusi, lai no jauna ķildotos par kooptaciju, lai sagrautu partiju.

Bet pa tam vēsturiskais moments, ko pārdzīvo Krievija, prasa no mūsu partijas it visu tās spēku sasprindzināšanu.

Revolucionārais uzbudinājums strādnieku šķira, rūgšana citos iedzīvotāju slāņos arvien pieaug, karš un krize, bads un bezdarbs arvien dzijāk rokas zem patvaldības pamatiem, kauna pilnā kara kauna pilnās beigas nav vairs tālu, un šīs beigas katrā ziņā desmitkāršos revolucionāro satraukumu, nostādīs strādnieku šķiru vaigu vaigā pret tās ienaidniekiem, prasīs no sociāldemokrātijas visnoteiktāko uzbrukuma rīcību. Saliedēta partijas organizācija, izturēts revolucionāri marksistisks virziens, partijas iekšējās cīņas ierobežošana pieklājīgos un partijas cienīgos ietvaros tā, lai šī cīņa neienestu dezorganizaciju un nekavētu pozitivu darbu, — šīs visas Krievijas strādnieku kustības neatlaidīgās prasības nekavējoties un par katru cenu jārealizē, lai Krievijas sociāldemokrātiskajai strādnieku partijai nedraudētu savas labās slavas un visas iegūtās ietekmes zaudēšana.

Mēs uzskatām, ka pirmais solis šā mērķa sasniegšanai ir pilnīgas skaidrības, atklātības un vaļsirdības ienešana mūsu partijas dažādu grupu, virzienu un nianšu savstarpējās attiecībās. Nav apstrīdams, ka gadās momenti, kad lietas labā jānoklusē daļējas domstarpības, bet uzskatīt, ka tāds mūsu partijā ir pašreiz pārdzīvojamais moments, būtu visbēdīgākā un neattaisnojamākā kļūda. Personīgā piekāpšanās pret mazākumu nenovērsa jukas, strīdīgie jautājumi nostādīti jau visai asi, visai partijai raidīts tiešs izaicinājums, un tikai mīkstčauļi un muļķi var sapņot par neatgriežamās pagātnes atgriešanos, par iespēju kaut ko noslēpt, kaut ko noklusēt, kaut ko notušēt, no kaut kā paslēpties. Nē, roku nomazgāšanas politika, pasivas atturēšanās politika, laisser faire, laisser passer* politika jau pierādījusi savu pilnīgo nederīgumu mūsu partijas cīņā. Turpmākā izvairīšanās, vil-lība un noklusēšana būtu ne vien veltīga un nicināma, bet arī tieši noziedzīga. Mēs pirmie atklāti paziņojam visu mūsu cīņas programu partijas iekšienē, mēs aicinām, lai tāpat to paziņo Krievijas sociāldemokrātu visu un visādu nianšu pārstāvji, tiklab tie, kas ir partijā, kā arī tie, kas, pastāvot zināmiem apstākļiem, domā tajā iestāties. Tikai pilnīga skaidrība un atklātība spējīga visiem apzinīgiem strādniekiem un visiem partijas biedriem sniegt materiālu strīdīgo partijas jautājumu saprātīgai un stingrai atrisināšanai.

neiejaukšanas. Red.

Mūsu viedoklis ir partijas II kongresa vairākuma viedoklis. Mazākuma nepareizo pozīciju kongresā, cenšanos šo pozīciju aizstāvēt neatkarīgi no partijas gribas mēs uzskatām par visu turpmāko kļūdu un visu juku pamatcēloni. Nepareizība bija divējāda: pirmkārt, ,,Tskras“ vecajam redaktoru pulciņam nebija neviena cita, pie kā meklēt atbalstu, kā vienīgi mūsu kongresa un mūsu partijas oportunistiskais spārns. Otrkārt, šī apvienība ar atklātiem oportunisliein (kuru priekšgalā bija un vēl tagad ir b. Akimovs) galīgi saliedējās un kļuva par partijas daļu tikai tādā jautājumā kā centru vēlēšanas. No pirmās nepareizības loģiski neizbēgami izrietēja viss tas principiālais juceklis un visas tās oportunistiskās svārstības, ko mēs redzam jaunās ,,lskras“ prātojumos, ciktāl šos prātojumus var atzīt par principiāliem. No otrās nepareizības izrietēja tas, ka pretēji partijas gribai aizstāvēja veco redaktoru pulciņu, ka aizstāvēja un attaisnoja noslēgšanos pulciņos pretēji partejībai, ka mūsu strīdos tika lietoti tādi paņēmieni, kas raksturīgi vienīgi mietpilsoņu ķildām un pulciņu strīdiem, bet nevis partijas biedru cīņai, kuri prot cienīt ir savu partiju, ir paši sevi. No pirmās nepareizības loģiski neizbēgami izrietēja tas, ka ap mazākumu saliedējās viss, kas tiecas uz oportunismu, viss, kas tiecas vilkt partiju atpakaļ un gūt gandarījumu par aizvainojumiem, ko revolucionārā sociāldemokrātijā sagādāja saviem pretiniekiem, viss, kas pauž mūsu kustībā inteliģentiskās tendences, viss, kas inleliģentiski anarehistiski sliecas noliegt organizētību un disciplīnu. No otrās nepareizības izrietēja ārzemju pulciņa kundzība pār Krievijas darbinieku vairākumu un pilna vaļa specifiskajiem emigrantu skandāliem, kas mazākumam aizstāj pārliecināšanas paņēmienus.

Visas šaubas tagad izgaisušas. Nekādas svārstības nav iespējamas tiem, kas ne tikai vārdos vien ir partijas biedri, tiem, kas darbos grib cīnīties par mūsu strādnieku kustības neatliekamām interesēm. Mazākums pasludinājis cīņu, pasludinājis un ved to uz visas līnijas, un mēs izaicinājumu pieņemam, mēs pasludinām nesaudzīgu cīņu, cīņu līdz galam. Mēs partejiskuma vārdā cīnāmies pret noslēgšanos pulciņos vispār un pret redaktoru veco pulciņu it sevišķi. Krievijas strādnieku kustības interešu vārdā mēs cīnāmies pret ārzemju ķildām. Mūsu kustības revolucionāri proletārisko tendenču vārdā mēs cīnāmies pret inleliģentiski oportunis-tiskām tendencēm. Mēs cīnāmies par revolucionārās sociāldemokrātijas izturētu virzienu pret svārstībām, līču loču politiku iin atgriešanos pie sensenās pagātnes. Mēs cīnāmies par mūsu strādnieku avangarda saliedētu partijas oTganizaciju pret inleliģentisko izlaidību, dezorganizaci ju un anarchiju. Mēs cīnāmies par partijas kongresu cienīšanu, pret gļēvulīgu svaidīšanos no vienas puses uz otru, pret vārdiem, kas neatbilst darbiem, pret ņirgāšanos par kopīgi pieņemtām norunām un lēmumiem. Mēs cīnāmies par atklātību partijā, pret jaunās ,,Iskras“ un jaunās partijas Padomes taktiku — aizbāzt muti vairākumam un apslēpt savus protokolus.

No mūsu cīņas programas paši par sevi izriet cīņas līdzekļi un tās tuvākie mērķi. Pirmais līdzeklis ir vispusīga un visplašākā mutvārdu un rakstiska aģitacija. Pie šā punkta nebūtu vērts pakavēties, ja mazākuma intrigu pilnā cīņa neradītu mūsu partijā to izdaudzināto ,,samierinātību“ (ko pamatoti izsmējusi jau Jekaterinoslavas komiteja un daudzas citas organizācijas), kas pabāž galvu zem spārna un sludina, ka jāpārtrauc vairākuma cīņa ar mazākumu. Tikai ar mazdūšību, nogurumu vai atpalicību var izskaidrot, ka pastāv tādi bērnišķīgi uzskati, kas nav daudzmaz pieauguša partijas biedra cienīgi. Var un vajag runāt par partijas cīņas ierobežošanu partejiskos ietvaros, var un vajag to panākt ne tikai ar pierunāšanu vien, bet priekšlikums neaizstāvēt vairs to, kas tika aizstāvēts visas partijas priekšā kongresā un ko partijas neatliekamo interešu labā uzskata par nepieciešamu, tāds priekšlikums, ja to iedrošinātos izteikt publiski, būtu tikai vispārējas nicināšanas cienīgs.

Par otro un izšķirošo cīņas līdzekli mēs uzskatām partijas kongresa sasaukšanu. Mēs pilnīgi atbalstām tās komitejas, kas nāca klajā ar prasību tūdaļ sasaukt partijas trešo kongresu. Mēs uzskatām par savu pienākumu sevišķi pakavēties pie tiem liekulīgajiem argumentiem, ar kādiem jaunās ,,Iskras“ redakcija un tās atklātie un slepenie palīgi izsakās pret kongresu, cītīgi slēpjot ļaužu acīm šo (ar partijas pienākumu grūti savienojamo) argumentāciju (tāpat kā slēpj Ārzemju liga un ,,Iskras“ redakcija, kuras aģitāciju komitejas tikai daļēji ir izvilkušas gaismā un atmaskojušas). Pirmais arguments: kongress novedīs pie šķelšanās. Jau tas fakts vien, ka mazākums nāk klajā ar līdzīgu argumentu, rāda, cik neīsta ir viņa pozicija. Jo, tā runājot, mazākums atzīst, ka partija ir pret viņu, ka ārzemju pulciņš sevi ar varu uzspiedis partijai, ka tas turas tikai tāpēc, ka Krievija atrodas tālu un īstu revolucionāru darbības ārējie apstākļi ir smagi. Kas godīgi izturas pret partiju, kas no visas sirds grib kopīgi strādāt, tas nebīstas, bet vēlas kongresu, lai atbrīvotos no jukām, lai nodibinātu saskaņu starp partiju un tās oficiālajām kolēģijām, lai izskaustu necienīgo divdomību. Izvirzīt šķelšanos kā biedēkli nozīmē tikai uzskatāmi parādīt netīru sirdsapziņu. Bez mazākuma pakļaušanās vairākumam nevar būt partijas, kas kaut cik cienīga strādnieku partijas nosaukuma, un, ja ir nepieciešama savstarpēja (bet ne vienpusīga) piekāpšanās, ja dažreiz vajadzīgi izlīgumi un vienošanās starp partijas daļām, tad vienīgi kongresā tic iespējami un tie pieļaujami. Neviens revolucionārs, kas pats sevi cienī, negribēs palikt partijā, kas turas kopā tikai arto, ka mākslīgi tiek novilcināts partijas kongress.

Otrais arguments: vēl ir iespējama samierināšanās bez kongresa. Uz ko balstās šāds uzskats, nav zināms. Tā piekritēji uzstājas un rīkojas vienīgi tikai aiz kulisēm. Vai nebūtu laiks atmest šo aizkulišu intrigu, kas tikai desmitkāršo savstarpējo neuzticību, tikai saasina naidu un aptumšo stāvokli? Vai ne tāpēc nevienam cilvēkam nav dūšas publiski uzstāties ar samierināšanās plānu, ka pašreizējā stāvoklī nemaz nav iespējams tāds plāns, kas arī labākajā gadījumā neradītu smieklus? Kas ar mieru saprot mazākumam patīkamo personu kooptaciju Centrālajā Komitejā, tas grib nevis mieru, bet gan saasinātu vairākuma cīņu, tas nesaprot, ka partijas cīņa negrozāmi izaugusi no tīras kooptacijas ķildas. Kas ar mieru saprot strīdu un cīņas izbeigšanu, tas atgriežas pie vecā pulciņa psicholoģijas: partijā vienmēr būs strīdi un cīņa, tie tikai jāievirza partejiskos ietvaros, bet to spēj tikai kongress. Vārdu sakot, vienalga, kā jūs grozītu šo lozungu par mieru bez kongresa, vienalga, kā jūs pagriežat šo ideju — samierināt tos, kas cīnās, neapmierinot nevienu pusi, — jūs redzēsit, ka šī ģeniālā ideja pauž tikai apjukumu un domu trūkumu, tikai neziņu, ko gribēt un pēc kā censties. Pat ja tāda ietekmīga (agrākos laikos ietekmīga) cilvēka kā Pļeclumova plāns — ar maksimālu personīgu piekāpšanos nodzēst ugunsgrēku pašā sākumā — piedzīvoja pilnīgu fiasko, vai tad var maz nopietni runāt par līdzīgiem plāniem tagad?

Trešais arguments: ir iespējama kongresa viltošana. Uz šo argumentu jau atbildēja Pēterburgas komiteja, nosaukdama to par insinuāciju’". Un šis vietējās komitejas paziņojums bija pļauka, kuru pelnījuši tie, kas raidīja apsūdzības, slēpdamies aiz stūra, un kam nebija itin nekādu faktu, kaut gan mazākuma rokās atrodas gan augstākā Padome, gan partijas preses organs, tātad mazākums tur savās rokās ne vien ieroci publiskai nelietīgas rīcības atmaskošanai, ja tam ir aizdomas par ļaunprātību, bet arī administratīvas labošanas un iedarbības ieroci. Visi un ikviens saprot, ka mazākums sen jau būtu kliedzis par faktiem, ja tādi būtu, un ka Padomes nesenā rezolūcija, pierādīdama, ka faktu nav bijis pagātnē, garantē to neiespējamību arī nākotnē”5. Tas, ka ,,Iskra“ lieto šo argumentu, vēlreiz parāda, ka tā tagad ar visrupjāko lamāšanos aizstāj polemiku un liek mums jautāt visiem partijas biedriem: vai mums īstenībā ir partija? vai mēs gribam pēc sociālistu revolucionāru parauga apmierināties ar dekorāciju un izkārtni, vai arī mūsu pienākums ir atmaskot ikkuru liekulību?

Ceturtais arguments: domstarpības nav vēl noskaidrotas. Labāko atbildi uz šo argumentu sniedz jaunā ,,Iskra“, iepazīšanās ar kuru partijai rāda, ka domstarpības tiek meklētas, bet nevis noskaidrotas, ka juceklis aug neierobežoti. Tikai kongress, kur visi biedri atklāti un pilnīgi izsaka savu vēlēšanos, ir spējīgs ienest skaidrību neticami sarežģītajos jautājumos un sarežģītajā stāvoklī.

Piektais arguments: kongress atraus spēkus un līdzekļus pozitivajam darbam. Arī šis arguments skan kā bēdīgs izsmiekls: nevar pat iedomāties lielāku spēku un līdzekļu atraušanu nekā to, ko nodara jukas.

Nē, visi argumenti, kas vērsti pret kongresu, liecina vai nu par liekulību, vai par lietas neizpratni un mazdūšīgu šaubīšanos par partijas spēkiem. Mūsu partija atkal ir grūti slima, bet tai ir spēks celties no jauna un kļūt Krievijas proletariāta cienīgai. Par slimības ārstēšanas līdzekļiem mēs uzskatām šādas trīs pārveidības, ko mēs realizēsim ar visiem lojālajiem līdzekļiem.

Pirmais — СО redakcijas nodošanu partijas II kongresa vairākuma piekritēju rokās.

Olrais — ārzemju vietējās organizācijas (Ligas) patiesu pakļaušanos Viskrievijas centrālajai organizācijai (Centrālajai Komitejai).

Trešais — ar statūtiem garantēt partejiskus paņēmienus partijas cīņas vešanā.

Pēc iepriekš teiktā nav vairs daudz ko teikt par šiem trim mūsu programas painutpunkticm. Ka vecā ,,Iskras“ redakcija tagad darbos parādījusi, ka tā neder, to mēs uzskatām par neapstrīdamu. Ne jau iskrisms ir sevi izsmēlis, kā to atklāja b. Martovs pēc savas sakāves vēlēšanās, bet vecā ,,Iskras“ redakcija ir sevi izsmēlusi. Tagad, pēc tiem izaicinājumiem, ko pulciņš metis visai partijai, nesacīt to tieši bfitu jau tīrā liekulība. Par ārzemju organizācijas nenormālo stāvokli, kura sevi pārvērtusi par otro (ja ne par trešo) centru un pilnīgi ignorē partijas CK, nav daudz ko runāt. Beidzot, par mazākuma (vienalga, kāda mazākuma) juridisko stāvokli mūsu partijā liek padomāt visa pēckongresa cīņas pieredze. Šī pieredze, pēc mūsu pārliecības, māca, ka nepieciešams partijas statūtos nodrošināt ikkatra mazākuma tiesības, lai neapmierinātības, dusmu un cīņas pastāvīgos un nenovēršamos avotus novadītu no parastajām mietpilsoniskajām skandālu un ķildu straumēm vēl nepierastos izveidotas un cienīgas cīņas kanajos par savu pārliecību. Pie tādām neapstrīdamām garantijām mēs pieskaitām to, ka mazākumam tiek atļauts organizēt vienu (vai vairāk) literāru grupu ar pārstāvniecības tiesību kongresos un ar pilnīgu „runas brīvību”. Nepieciešams vispār dot visplašākās garantijas attiecībā uz partijas literatūras izdošanu, kas veltīta partijas centrālo iestāžu darbības kritikai. Nepieciešams dot komitejām tiesību saņemt (partijas vispārējā transportā) tieši tos partijas izdevumus, kādus tās vēlas. Nepieciešams turpmāk līdz partijas 4. kongresam apturēt CK tiesību ietekmēt komiteju personālo sastāvu citādi, kā vien dodot padomu. Mēs šeit sīki neizstrādājam savus priekšlikumus, jo mēs rakstām nevis statutu projektu, bet tikai vispārīgu cīņas programu. Mēs uzskatām par visai svarīgu, lai tie pasākumi neapmierināto literatūras izdošanai, ko CK piedāvāja II kongresa mazākumam, būtu nostiprināti statūtos, lai neapmierinātība izpaustos pieklājīgā veidā, lai aplenkuma stāvokļa muļķīgā mirāžā (ko radījuši kooptacijas varoņi) galīgi izgaistu, lai nenovēršamā partijas iekšējā cīņa nebremzētu pozitivo darbu.

Mūsu pienākums ir iemācīt mazākumu cīnīlies par centru personālo sastāvu tikai kongresos un ar ķildām netraucēt mūsu darbu pēc kongresiem, mūsu pienākums ir to panākt, jo citādi mūsu partijai draud bojā eja. Beidzot, vispārīgajā programā mēs tikai īsi minēsim mums vēlamos daļējos grozījumus statūtos, piemēram: pārvērst Padomi no šķīrējtiesas iestādes par kongresa ievēlētu iestādi, grozīt statutu 1. paragrāfu II kongresa vairākuma garā, ietverot partijas organizāciju skaitā visas strādnieku organizācijas un visas tās Krievijas sociāldemokrātu grupas, kas pulciņu periodā pastāvējušas atsevišķi un kas vēlētos iekļauties partijā utt., utt.

Nākot klajā ar šo mūsu partijas iekšējās cīņas programu, mēs uzaicinām visas partijas organizācijas un visu nianšu pārstāvjus partijā izteikties jautājumā par savu programu, lai radītu iespēju pakāpeniski, nopietni, uzmanīgi un saprātīgi veikt sagatavošanas darbu uz kongresu.

Mums nav partijas — tā savā nodabā prāto ja mūsu redaktoru galma apvērsuma dalībnieki, spekulēdami ar to, ka Krievija ir tālu, ka turienes darbinieki bieži mainās un ka viņi paši ir neaizstājami. Mums dzimst partija! — sakām mēs, redzēdami komitejas, kas mostas, lai iejauktos aktivi, redzēdami progresivo strādnieku politiskā apzinīguma augšanu. Mums dzimst partija, mums vairojas jauni spēki, kas spējīgi gan atdzīvināt, gan aizstāt literārās kolēģijas, kuras noveco, mums ir un arvien vairāk rodas tādi revolucionāri, kas augstāk vērtē vecās ,,Iskras“ virzienu, kura viņus izaudzinājusi, nekā jebkuru redaktoru pulciņu. Mums dzimst partija, un nekādi triki un novilcināšana, nekāda jaunās ,,Iskras“ vecīgi nikna lamāšanās neapturēs šās partijas noteikto un galīgo spriedumu.

No šiem mūsu partijas jaunajiem spēkiem mēs smeļamies pārliecību, ka uzvarēsim.

Sarakstīts 190i. u. jūlijā

Iespiests pēc rokrakslo

Pirmoreiz iespiests 1923. p. N. Ļeņina (V. Uļjanova) Rakstu krājumā, V sē/umfi

PARTIJAI

Nesen notika KSDSP 22 biedru^06 — domu biedru, kas turas pie partijas II kongresa vairākuma viedokļa, privātā sapulce; šī konference apsprieda jautājumu par mūsu partijas krizi un līdzekļiem, kā no tās izkļūt, un nolēma griezties pie visiem Krievijas sociāldemokrātiem ar šādu uzsaukumu:

Biedri! Smagā partijas dzīves krize ieilgst arvien vairāk, gals tai nav paredzams. Jukas pieaug, radīdamas aizvien jaunus un jaunus konfliktus, tās nomāc partijas pozitivo darbu uz visas līnijas līdz galējībai. Draudošos apmēros veltīgi tiek šķiesti vēl jaunās un nenobriedušās partijas spēki.

Bet pa tam vēsturiskais moments uzstāda partijai tik milzīgas prasības kā vēl nekad. Revolucionārais strādnieku šķiras satraukums pieaug, pastiprinās nemiers arī cilos sabiedrības slāņos, karš un krize, bads un bezdarbs ar sti-chiskti nenovēršamību grauj patvaldības saknes. Kauna pilnā kara kauna pilnās beigas nav nemaz tik tālu; bet tās nenovēršami desmitkāršos revolucionāro satraukumu, nenovēršami nostādīs strādnieku šķiru vaigu vaigā ar tās ienaidniekiem un prasīs no sociāldemokrātijas kolosālu darbu, drausmīgu spēku sasprindzināšanu, lai organizētu pēdējo izšķirošo cīņu pret patvaldību.

Vai mūsu partija var atbilst šīm prasībām, atrazdamās tādā stāvoklī, kādā tā atrodas tagad? Ikvienam godīgam cilvēkam bez svārstīšanās jāalbild: nē!

Partijas vienprātība ir dziļi iedragāta, tās iekšējā cīņa pārsniegusi ikkura partcjiskuma ietvarus. Organizācijas dis-ciplina satricināta līdz pašiem pamatiem, partijas spējas darboties saskaņoti un apvienoti kļūst par sapni.

Un tomēr mēs uzskatām šo partijas slimību par augšanas slimību. Krizes pamatu mēs saskatām sociāldemokrātijas dzīves pārejā no pulciņu formas uz partijas formām; tās iekšējās cīņas būlību — konfliktā starp pulciņu savrupību un partejiskumu. Un tāpēc, tikai iznīcinot šo slimību, mūsu partija var klāt par īstu partiju.

Aiz „mazākuma*1 vārda partijā saliedējušies dažāda veida elementi, kurus saista apzināta vai neapzināta tieksme saglabāt pulciņu attiecības, pirmspartijas organizācijas formas.

Daži visietekmīgāko agrāko pulciņu izcili darbinieki, kas nav pieraduši pie tās organizatoriskās pašaprobežošanās, ko prasa partijas disciplīna, pa ieradumam tiecas sajaukt savas pulciņa intereses ar visas partijas interesēm, kuras pulciņu periodā paliesi bieži vien varēja saskanēt ar tām, — daudzi šādi darbinieki nostājušies cīņas priekšgalā par pulciņu savrupību pret partejiskumu (daļa no bijušās ,,Iskras“ redakcijas, daļa no bijušās Organizācijas Komitejas, kādreizējās grupas „Južnij rabočij** locekļi u. c.).

Izrādījās, ka viņu sabiedrotie ir visi tie elementi, kas teorijā vai praksē novirzījušies no stingra socialdemokratisma principiem, jo tikai pulciņu savrupība varēja saglabāt šo elementu idejisko individualitāti un ietekmi, partejiskums turpretim draudēja viņus izšķīdināt vai atņemt viņiem ikkatru ietekmi (ekonomisti, rabočedjeļci u. c.). Beidzot, opo-zicijas galvenie kadri vispār bija visi tie mūsu partijas elementi, kas lielāko liesu nāca no inteliģences. Salīdzinot ar proletariātu, inteliģence vienmēr ir vairāk individuālistiskā jau savas dzīves un darba galveno apstākļu dēļ, kas viņai tieši nedod plašu spēku apvienojumu, tiešu audzināšanu organizētā kopējā darbā. Tāpēc inteliģences elementiem grūtāk piemēroties partijas dzīves disciplīnai, un tie no viņu vidus, kas nespēj šo uzdevumu veikt, dabiski paceļ sacelšanās karogu pret nepieciešamiem organizatoriskiem aprobežojumiem un savu stiehisko anarehismu pārvērš par cīņas principu, nepareizi nosaukdami šo anarehismu par tieksmi pēc „autonomijas**, par „iecietības** prasību u. tml.

Partijas ārzemju daļai, kur pulciņi raksturīgi ar samērā ilgu mūžu, kur grupējas dažādu nianšu teorētiķi, kur noteikti pārsvarā ir inteliģence, — šai partijas daļai vajadzēja būt tādai, kas visvairāk tiecas uz „mazākuma** viedokli. Tāpēc tur arī „mazākums** drīz vien kļuva par patiesu vairākumu.

Turpretim Krievija, kur skaļāk skan organizēto proletāriešu balss, kur ari partijas inteliģence dzīvākā un ciešākā saskarē ar viņiem tiek audzināta proletāriskākā garā, kur tiešās cīņas smagums liek stiprāk just organizētas darba vienotības nepieciešamību, — Krievija noteikti uzstājās pret pulciņu savru-pību, pret anarchistiskām dezorganizējošām tendencēm. Tā noteikti izpauda šo savu nostāju pret tām daudzos komiteju un citu partijas organizāciju paziņojumos.

Cīņa attīstījās un saasinājās. Un cik tālu tā aizgāja!

Partijas organs, ko „mazākumam" pretēji kongresa gribai un ar kongresa ievēlēto redaktoru personīgo piekāpšanos izdevās sagrābt savās rokās, kļuva par cīņas orgānu pret partiju!

Tagad tas vismazāk ir idejisks partijas vadītājs viņas cīņā pret patvaldību un buržuāziju, visvairāk — pulciņu opozicijas vadītājs cīņā pret partejiskumu. No vienas puses, sajuzdams savas pamatpozicijas nepieļaujamību no partijas interešu viedokļa, tas pastiprināti nodarbojas ar patiesu un iedomātu domstarpību sameklēšanu, lai idejiski aizsegtu šo poziciju; un šajā meklēšanā, tverdams šodien vienu, rītdien otru lozungu, tas aizvien vairāk smeļ materiālu no partijas labējā spārna — no bijušiem „Iskras" pretiniekiem, aizvien vairāk idejiski tuvinās viņiem, restaurējot viņu teorijas, ko partija noraidījusi, atgriežot partijas idejisko dzīvi pie principiālās nenoteiktības, idejiskās nepastāvības un svārstības perioda, kas šķita jau pagājis. No otras puses, jaunā ,,lskra“, cenzdamās iedragāt partijas vairākuma morālisko ietekmi, vēl cītīgāk nodarbojas ar vairākuma darbinieku kļūdu meklēšanu un atklāšanu, uzpūzdama ikvienu patiesu kļūdīšanos līdz pasakainiem apmēriem un cenzdamās atbildību par to uzvelt visam partijas vairākumam, uzķerdama ikkatru pulciņu palaistu baumu, ikkatru insinuāciju, kas varētu kaitēt pretiniekiem, nerūpēdamās ne vien par pārbaudi, bet bieži vien arī par patiesīgumu. So ceļu iedami, jaunās „Iskras" darbinieki nonākuši tiktāl, ka piedēvē vairākuma biedriem ne vien pavisam nedzirdētus, bet arī pat neiespējamus noziegumus, un ne tikai attiecībā uz politiku (piemēram, CK apsūdzēšana varmācīgā atsevišķu personu un organizāciju padzīšanā), bet arī attiecībā uz morāli vispār (izcilu partijas darbinieku apsūdzēšana par viltošanu un viltošanas morālisku veicināšanu). Nekad vēl partijai nav bijis jāpeldas tādā netīrumu jūrā, kādu radījis ārzemju mazākums pašreizējā polemikā.

Kā tas viss varēja gadīties?

Kairas puses rīcības veids atbilda tās tendenču pamat-raksturam. Partijas vairākums, cenzdamies par katru cenu saglabāt partijas vienību un organizatoriskos sakarus, cīnījās tikai ar partejiski lojāliem līdzekļiem un ne vienu vien reizi piekāpās samierināšanās labā. Mazākums, realizēdams anar-chislisku tendenci, nerūpējās par mieru un vienību partijā. Tas katru piekāpšanos padarīja par turpmākās cīņas ieroci. No visām mazākuma prasībām līdz šim laikam nav izpildīta tikai viena — nesaskaņu ienešana partijas CK ar kooptacijas ceļā tai uzspiestiem mazākuma locekļiem, — un mazākuma uzbrukumi kļuvuši niknāki nekā jebkad. Sagrābis СО un partijas Padomi, mazākums nekautrējas tagad ekspluatēt savās pulciņa interesēs to pašu disciplinu, pret ko būtībā tas cīnās.

Stāvoklis kļuvis neizturams, neiespējams; padarīt to vēl ilgstošāku ir tiešs noziegums.

Mēs uzskatām, ka pirmais līdzeklis, kā izkļūt no šā stāvokļa, ir pilnīga skaidrība un atklātība partijas attiecībās. Dubļos un miglā nevar vairs atrast pareizo ceļu. Katram partijas virzienam, katrai grupai atklāti un noteikti jāpasaka, ko viņi domā par pašreizējo stāvokli partijā un kādu izeju no tā viņi vēlas. Ar šo priekšlikumu mēs arī griežamies pie visiem biedriem, pie visu partijas nianšu pārstāvjiem. Praktisku izeju no krizes mēs redzam trešā partijas kongresa tūlītējā sasaukšanā. Tas vienīgais var noskaidrot stāvokli, atrisināt konfliktus, iekļaut cīņu ietvaros. — Bez kongresa var gaidīt tikai progresējošu partijas sairšanu.

Visus iebildumus, ko izvirza pret kongresa sasaukšanu, mēs uzskatām par neapstrīdami nepamatotiem.

Mums saka: kongress novedīs pie šķelšanās. Bet kāpēc? Ja mazākums ir nesamierināms savās anarehistiskajās tieksmēs, ja tas ar mieru drīzāk atšķelties nekā pakļauties partijai, tad faktiski tas jau ir atšķēlies no tās, un tādā gadījumā vilcināt neizbēgamo formālo šķelšanos ir vairāk nekā neprātīgi, — abas puses, sakaltas ar vienu važu, sīkās cīņās un ķildās, morāliski novājinoties un panīkstot, arvien vairāk un vairāk bez jēgas izšķiestu savus spēkus. Bet mēs nepieļaujam šķelšanās iespējamību. Organizētas partijas faktiskā spēka priekšā anarchistiski noskaņotiem elementiem vajadzēs — un mēs domājam, ka tie pratīs — piekāpties, tāpēc ka patstāvīgu spēku jau pēc savas dabas tic izveidot nevar. Aizrāda uz samierināšanās iespējamību bez kongresa. Bet kāda ir šī samierināšanās? Galīga kapitulācija pulciņu sav-rupības priekšā, mazākuma kooptacija Centrālajā Komitejā un tātad centrālo organizāciju pilnīgas dezorganizēšanas pabeigšana. Tad partija kļūtu tikai par nosaukumu, partijas vairākums būtu spiests sākt jaunu cīņu. Bet mazākums? Līdz šim katra iekarota piekāpšanās mazākumam bija tikai atbalsts dezorganizacijas darbā; pat no viņa viedokja cīņa tālu pāraugusi koopfacijas ķildas ietvarus; kā tad viņš var pārtraukt cīņu? Un vēl jo vairāk viņš to nepārtrauks, neieguvis pilnīgu piekāpšanos. Mums saka: kongress nevar sasniegt mērķi, tāpēc ka līdz šim nav noskaidrotas domstarpības. Bet vai tad lieta tagad virzās uz to noskaidrošanu, vai tad juceklis neaug aizvien lielāks? Domstarpības tagad nevis noskaidro, bet sameklē un rada no jauna, un tikai kongress var darīt tam galu. Tikai viņš, nostādīdams vaigu vaigā cīnītājas puses, likdams tām noteikti un atklāti izteikt savus centienus, tikai viņš spēj partijas virzienu un partijas spēku savstarpējās attiecībās ienest pilnīgu skaidrību. Bet kongress var tikt viltots, organizācijas likvidējot, saka mazākums. Tā ir melīga insinuācijā, atbildam mēs, insinuācijā, kuras labā nav minēts neviens fakts. Ja fakti būtu, mazākums, kura rīcībā atrodas partijas preses organs, protams, prastu gan tos darīt jo plaši zināmus un. turot savās rokās partijas Padomi, tam būtu pilnīga iespēja tos izlabot. Beidzot, nesenā Padomes rezolūcija, neuzrādot tādus faktus pagātnē, galīgi garantē to neiespējamību nākotnē. Kas tagad noticēs tādai insinuācijai, kam nav sakara ar patiesību? Izsaka bažas, ka kongress atraušot pārāk daudz spēku un līdzekļu pozilivajam darbam. Rūgts izsmiekls! Vai gan iedomājama lielāka spēku un līdzekļu atraušana nekā tā, ko nodara jukas? Kongress nepieciešams! Tas būtu nepieciešams pat tad, ja partijas dzīve ritētu normāli, jo vēsturiskais moments ir neparasts, jo iespējami jauni uzdevumi, ko partijai izvirzījuši vispasaules notikumi. Tas divkārt nepieciešams, pastāvot pašreizējai partijas krizei, lai rastu godīgu un saprātīgu izeju no tās, lai saglabātu partijas spēkus, lai saglabātu tās godu un cieņu.

26 7. ečj.

Kas jādara trešajam kongresam, lai izbeigtu jukas, lai atjaunotu normālu partijas dzīvi? Šinī ziņā mēs uzskatām par visnepieciešamākām šādas pārveidības, ko mēs aizstāvēsim un realizēsim ar visiem lojālajiem līdzekļiem.

I. СО redakcijas pāreja partijas vairākuma rokās. Šās pārejas nepieciešamība pietiekami motivēta ar to, ka pašreizējā redakcija acīm redzot nav spējīga noturēt СО visas partijas interešu līmenī. Pulciņa organs nevar un nedrīkst būt par partijas orgānu.

II. Ārzemju vietējās organizācijas 'Ligas) attiecību preciza regulēšana pret Viskrievijas centru — CK. Pašreizējais Ligas stāvoklis, kura pārvērtusi sevi par partijas otro centru un nekontrolēti pārvalda grupas, kas tai pieslienas, tanī pašā laikā pilnīgi ignorējot CK, — šis stāvoklis acīm redzami nav normals; tam jādara gals.

III. Ar statūtiem jāgarantē partejiski paņēmieni partijas cīņas vešanā. Tādas reformas nepieciešamība kļūst skaidra no visas pēckongresa cīņas pieredzes. Vajadzīgs nodrošināt partijas statutes ikkatra mazākuma tiesības, lai tādējādi pastāvīgu un nenovēršamu domstarpību, neapmierinātības un dusmu avotus novadītu no vecās pulciņu mietpilsoniskās skandālu un ķildu gultnes vēl nepierastā noformētas un cienīgas cīņas gultnē par uzskatiem. Pie šāda pagrieziena nepieciešamiem noteikumiem mēs pieskaitām sekojošo. Atļauju mazākumam organizēt vienu (vai vairāk) literāru grupu ar pārstāvniecības tiesībām kongresos; visplašākās formālās garantijas attiecībā uz partijas literatūras izdošanu, kas veltīta partijas centrālo iestāžu darbības kritikai. Formālā atzīšana, ka komitejām tiesību saņemt (partijas vispārējā transportā) tos partijas izdevumus, kādus tās vēlas. Precīzu robežu noteikšana CK fiesibai ietekmēt komiteju personālo sastāvu. Mēs uzskatām par visai svarīgu, lai tie pasākumi neapmierināto literatūras izdošanai, ko CK piedāvāja otrā kongresa mazākumam, būtu apstiprināti statūtos, lai izgaistu paša mazākuma radītā mirāžu par „aplenkuma stāvokli", lai nenovēršamā partijas iekšējā cīņa norisētu pieklājīgās formās un nebremzētu pozitīvo darbu.

Mēs savus priekšlikumus šeit sīki neizstrādājam, jo iesniedzam nevis stabilu projektu, bet tikai vispārīgu programu cīņai par partijas vienību. Tāpēc mēs tikai īsi apzīmēsim virzienu dažiem daļējiem, pēc mūsu domām, vēlamiem sta-tutu grozījumiem, nemaz nesaistot sev rokas attiecībā uz statūta turpmāko izstrādāšanu, pamatojoties uz jauniem pieredzes norādījumiem. Nepieciešams, piemēram, pārveidot partijas Padomi kā iestādi, kas praksē pierādījusi, ka savā tagadējā veidā viņa neder viņai uzdotā uzdevuma veikšanai — centru darbības apvienošanai un šās darbības augstākai kontrolei. Tai jākjūst par kolēģiju, ko pilnīgi ievēlē kongress, bet nevis par šķīrējtiesu, ko kongress ievēlē kā piekto pār centriem, kuri aizstāv sevi ar saviem delegātiem. Ievērojot partejiskās kritikas aizrādījumus, japārskata arī statūtu I. § partijas robežu precizākas noteikšanas ziņā ull.

Nākot klajā ar šo cīņas programu par partijas vienību, mēs uzaicinām visu citu nianšu pārstāvjus un visas partijas organizācijas noteikti izsacīties jautājumā pāršāvām programām, lai radītu iespēju nopietni un konsekventi, apzinīgi un plānveidīgi sagatavoties uz kongresu. Tiek izlemts partijas dzīvības jautājums, goda un cieņas jautājums: vai viņa pastāv kā idejisks un reals spēks, kas spējīgs saprātīgi organizēt sevi tiktāl, lai varētu uzstāties kā īstarmūsu zemes revolucionārās strādnieku kustības vadītāja? Ārzemju mazākums ar visu savu rīcības veidu saka: nē! Un tas šai ziņā joprojām rīkojas pārliecināti, noteikti, paļaudamies uz to, ka Krievija ir tālu, ka turienes darbinieki bieži mainās, ka ārzem ju mazākuma vadoņus, viņu literāros spēkus nevar aizstāt. Mums dzimst partija! sakām mēs, redzot attīstīto strādnieku politiskās apziņas augšanu, redzot komitejas, kas aklivi uzstājas kopējā partijas dzīvē. Mums dzimst partija, mums vairojas jauni spēki, kas spēj aizstāt un atdzīvināt vecās, partijas uzticību zaudējošās literārās kolēģijas; pie mums rodas arvien vairāk revolucionāru, kas izturētu partijas dzīves virzienu vērtē augstāk nekā ikkuru veco vadoņu pulciņu. Mums dzimst partija, un nekādi triki un novilcināšana neapturēs tās noteikto un galīgo spriedumu.

No šiem mūsu partijas spēkiem mēs smeļamies pārliecību, . ka uzvarēsim.

Biedri! iespiediet un izplatiet šo uzsaukumu.

Sarakslils 190i. g. augusta pirmajā pusē

Pirmoreiz iespiests 190i. g. augustā Iespiests pēc brošūras .,Partijai"

kā atsevišķa lapiņa teksta. Zenevā 190i. ņ.

PIECIEM CENTRĀLĀS KOMITEJAS LOCEKĻIEM

KRIEVIJĀ

1904. g. 18. augusta.

KSDSP CK locekļiem Gļebovam, Koņaginam”7, Travinskim, Zirgam un Osipovam.

Šodien ar CK Berlines aģenta starpniecību es saņēmu paziņojumu par četru (?) CK locekļu lēmumiem viņu sapulcē Krievijā”8. Es nevaru atzīt, ka šis lēmums pieņemts likumīgi, šādu apsvērumu dēļ:

1) Paziņojums rezolūcijas sākumā, ka sapulcē piedalījušies yisi CK locekļi, izņemot vienu (t. i., mani), ir nepatiesība. Pēc Vasiļjeva un Zvereva aresta, pēc Mitrofanova”” aiziešanas CK ir vēl viens loceklis — b. Osipovs. Baumas par viņa atcelšanu izrādījās nepareizas: pals b. Osipovs uzskata sevi par Centrālās Komitejas locekli. Tāds pats ieskats bija Vasiļjevam (kas man par to rakstīja), Zverevam un man. Nekādā gadījumā, nenoskaidrojot jautājumu par izdomāto Osipova atkāpšanos, četriem CK locekļiem nebija tiesības uzskatīt viņu par izstājušos. Jāpiebilst, ka nedz es, nedz СО, nedz kāds no CK ārzemju aģentiem nekad nav bijis formāli informēts par Osipova atcelšanu. Tomēr Osipovs uz sapulci nav aicināts.

2) Mani gluži tāpat ne vien neaicināja uz sapulci, bet arī nepaziņoja man par to, nepaziņoja apspriežamos jautājumus. Protams, Centrālajai Komitejai ir tiesība lemt ar balsu vairākumu, bet viņa nevar pieņemt likumīgus lēmumus, neno- • drošinot visiem locekļiem iespēju piedalīties apspriedē un vajadzības gadījumā izteikt savas īpašās domas. Man šī iespēja atņemta pilnīgi pretlikumīgi.

3) Četri CK locekli nav pateikuši, kāda ir viņu izturēšanās pret 1904. g. 26. maija līgumu starp mani un G|ebovu, kaut

gan šis līgums nu mana tam pievienotā vēstule ar G[ebova un Zvereva ziņu bija darīta zināma visiem CK locekļiem ar lūgumu atbildēt tieši man. CK vairākumam ir pilnīga tiesību majorizēt mazākumu, bet nekādi nav tiesības izvairīties no mazākuma oficiāli iesniegtiem pieprasījumiem un no tiešiem jautājumiem, ko mazākums iesniedz apspriešanai.

4) Pamatojoties uz minēto, uzaicinu četrus CK locekļus tūdaļ atbildēt man: a) uz kāda pamata viņi nav uzaicinājuši sapulcē Centrālās Komitejas locekli b. Osipovu? b) to pašu attiecībā uz mani? c) vai viņi atzīst, ka kolēģijas vairākumam ir pienākums pieņemt vispārīgus lēmumus tikai pēc tam, kad mazākums ir uzaicināts uz apspriedi un tam dota iespēja izteikties, apspriežot jautājumus, un paziņot savas īpašās domas? d) vai viņi atzīst, ka viņu pienākums ir atbildēt pēc būtības uz visiem jautājumiem, ko skar 1904. g.

26. maija līgums?

5) Ievērojot to, ka 4 Centrālās Komitejas locekļi paziņoja savu nelikumīgi pieņemto lēmumu Centrālajam Organam (it kā visas CK lēmumu), es esmu spiests griezties pie partijas darbiniekiem, kurus tas skar diezgan tuvu, ar vēstuli jautājumā par četru Centrālās Komitejas locekļu rīcības paņēmieniem.

CK loceklis N. Ļeņins

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1930. (i. Ļeņina raksta un materiālu krājumā XV

VĒSTULE CK AĢENTIEM UN KSDSP KOMITEJU LOCEKĻIEM, KAS IZTEIKUŠIES PARTIJAS II KONGRESA VAI RAKUMA LABA

Biedri! CK iekšējais konflikts sasniedzis tādu attīstības pakāpi, ka es uzskatu par savu morālisko pienākumu paziņot par to visiem partijas II kongresa vairākuma piekritējiem. Tā darīt man liek tiklab četru CK locekļu nelikumīgais rīcības veids, kā arī bailes otrreiz izdarīt kaut ko neuzmanīgu un partijai kaitīgu (līdzīgu manai aiziešanai no redakcijas), neapspriežoties ar domu biedriem, kas strādā uz vietām, kas labāk pazīst partijas īsteno noskaņojumu un kas darbos, bet īve tikai vārdos jaunā partejiskuma vārdā pieteikuši karu vecajai ārzemju pulciņu savrupībai.

Kāda ir CK iekšējā konflikta būtība, tas būs redzams no 4 šeit pievienotajiem dokumentiem: 1) no 1004. g. 26. maija līguma starp trijiem CK locekļiem, GJebovu, Zverevu un Ļeņinu; 2) no manas tā paša datuma vēstules CK locekļiem;

3) lēmums, ko pieņēmuši it kā visi CK locekļi, izņemot vienu: 4) mans protests pret šā it kā lēmuma^100 likumīgumu.

Es ļoti lūgtu visus biedrus, ar kuriem mums ir vienāds viedoklis pašreizējā partijas cīņā, uzmanīgi izlasīt šos pamācošos dokumentus un atklāti un līdz galam izsacīt savas domas par tiem. Es no savas puses atturēšos no publiskas uzstāšanās presē par šiem jautājumiem, atturēšos vismaz kādu laiku, kamēr uzzināšu dažu Krievijā strādājošo biedru ieskatus vai kamēr notikumi piespiedīs spert šo soli.

Aprobežošos ar dažiem jautājumiem partijai, ja mūsu organizāciju biedri atzīst, ka mums patiešām ir partija: 1) vai ir pieļaujama partijā, kas cienīga strādnieku partijas vārda, tādas CK pastāvēšana, ko ievēlējis vairākums un kas vairākuma politiku izsludina par ,.grupas” politiku? 2) vai ir morāliskā liesība gaidīt no nutms uzticību |audīm, kas deklarācijā martā saka vienu, bet jūlijā pavisam ko citu? —

3) ļaudīm, kas izmanto 2 Centrālās Komitejas locekļu arestu, kuri pieder pie vairākuma, lai mīdītu kājām vairākuma intereses? — 4) ļaudīm, kas elpas vārdā pret grupu politiku runā par konferenci ar mazākuma grupu, ignorējot vairākumu? — 5) ļaudīm, kas baidās, ka viņu rīcību novērtēs kongress, un tāpēc uzdrošinās baidīt partiju ar šķelšanos, uzdrošinās „liegt" partijas biedriem viņu elementāro tiesību aģitēt par kongresu? — 0) ļaudīm, kas tik bērnišķīgi neizprot mūsu partijas krizi, ka nopietni cenšas pierādīt СО ..likumību" un dekrelē šā СО „augstumu“? — 7) ļaudīm, kas apzināti, pretēji partijas gribai cenšas izsviest no CK konsekventos partijas vairākuma piekritējus?

Beigšu ar lūgumu atbildēt man uz šiem jautājumiem un parūpēties, lai visi aktivic partijas biedri iepazītos ar lietu stāvokli un ar šo vēstuli. Publicēt šo vēstuli es pagaidām neuzskatītu par vajadzīgu.

CK loceklis Ļeņins

Sarakstīts 196i. g. 5. (IS.) augustā Pirmoreiz iespiests 1930. в. Ļeņina

rakstu un ma(eri«!u krājumā XV Iespiests pie rokraksta

VĒSTULE GĻEBOVAM (V. А. NOSKOVAM)

1904. g. It. septembrī.

Godātais biedri!

Jūs atkal atkārtojat, ka vēlēšanos, lai es iestātos СО redakcijā, esot izteikusi „Centrālā Komiteja". Savukārt arī man jāatkārto, ka tas vismaz nav precīzi. Kad Jūs formāli paziņojāt, ka zināmo CK deklarāciju pieņēmusi CK vienbalsīgi pilnā sastāvā, izņemot vienu, es tūliņ (jau 1904. g. 18. augustā) atbildēju, ka tā nav taisnība. Deklarāciju parakstīja 3 CK locekļi no deviņiem, kas nesen bija tajā, pie kam šie trīs pilnīgi nelikumīgi pasludināja, ka b. Osipovs nav CK loceklis, kurš man rakstiski paziņoja, ka uzskata sevi, tāpat kā agrāk, par CK locekli. Nelikumīgi bija pasludināt, ka biedrs izstājies, neizskaidrojoties ar to. Al>i argumenti, ar ko Jūs un divi Jūsu kolēģi aizstāvējāt šo nelikumību, ir acīm redzami nepamatoti. Jūs aizrādījāt uz to, ka b. Osipovs iepriekšējā, kārtējā CK sapulcē oficiāli paziņojis, ka viņš izstājas. Tā nav taisnība, jo maija beigās (t. i., dažus mēnešus pēc šās sapulces, kas notika februārī vai martā) mēs vēl uzskatījām, ka ir 9 CK locekļi, ko apliecina 1904. g. 26. maija līgums, kuru parakstījuši trīs CK locekļi, un vēstule, kura šim līgumam pievienota*. Jūs atsaucāties uz to, ka b. Osipovs pēc minētās CK sapulces iestājies kādā vietējā komitejā, ko CK loceklim neesot bijis tiesības darīt. Uz to b. Osipovs rakstiski jau iepriekš man atbildēja, ka viņš uz norādīto apvidu aizbraucis, lai piedalītos turienes darbā

Sk. šā sējuma 371.—374. tpp. fted.

tieši pēc to CK locekļu priekšlikuma, kuri tagad pasludināja viņu par izstājušos, un ka viņš nav strādājis kā formāls komitejas loceklis. Turklāt, ja būtu pat notikusi nepareiza, pēc statūtiem nepieļaujama CK locekļa iestāšanās vietējā komitejā, tad vēl ne no kurienes nav jāsecina, ka šās nepareizības izlabošana katrā ziņā prasīja izstāšanos no CK. bet nevis izstāšanos no vietējās komitejas. Beidzot, man adresētā VĒSTULE Jums pašiem bija jāatzīst, ka trīs CK locekļu sapulcei bija ziņots, ka jautājums par b. Osipova izstāšanos ir strīdīgs. Ka šo strīdīgo jautājumu izlēma trīs CK locekļi, Osipovam klāt neesot un pat neuzklausot Osipova domas, tā bija acīm redzama un neciešama nelikumība. Protams, trīs CK locekļi varēja cerēt, ka viņu pusē nostāsies partijas Padome, kas atrodas redakcijas rokās; protams, trīs CK locekļi varēja balstīties uz savu formāli noslēgto vai paklusām atzīto izlīgumu ar mazākuma piekritējiem Padomē. Taču šāds apstāklis nelikumību nenovērstu, bet, gluži otrādi, pastiprinātu to ar politiska negodīguma elementiem. Gluži tāpat nelikumīgi bija tas, ka 3 CK locekļi pieņēma b. Travinska atteikšanos, par ko agrāk, līdz sapulcei, visi CK locekļi nebija informēti. Jūs arī līdz šim laikam nevarat man minēt pre-cizus datus par to, kam un kad paziņots par šo atteikšanos. Jūs atkratījāties ar atbildi, kas līdzinās izsmieklam; ..pajautājiet Krievijas kolēģijai^11, jo no šās „kolēģijas" (aizvien tās pašas triju kolēģijas!) Jūs tikko atbraucāt un ar šo kolēģiju man nav citu sazināšanās līdzekļu kā vien caur Jums!!

Tādējādi es apstrīdu CK sastāva un viņas pēdējās sapulces (kurā pieņemta „deklarācija") likumīgumu. Tāpēc man būtu pilnīga tiesība atstāt bez atbildes Jūsu priekšlikumu par manu iestāšanos СО redakcijā. Bet es uzskatu, ka šis priekšlikums nāk nevis no CK, bet no trīs partijas biedriem, un atzīstu par savu pienākumu motivēti uz to atbildēt, jo vairāk tāpēc, ka Jūs atsaucaties uz СО redakcijas rakstiski Jums. izteikto vēlēšanos redzēt mani redaktoru skaitā.

Jūs domājat, ka mana iestāšanās СО redakcijā „garantētu partijai gandrīz pilnīgu mieru, ko es tik ļoti vēlos". Šis Jūsu „gandrīz" ir visai raksturīgs! Jā, es vēlos partijā mieru, es piedāvāju mieru presē, 1903. g. decembrī savā „VĒSTULE „Iskras" redakcijai" („Kāpēc es izstājos no redakcijas?")*.

Sk. šā sējuma 91. 1(H). lpp. lied.

Es vēlreiz oficiāli piedāvāju mieru partijas Padomē 1904. g. janvarī^172. Mieru nepieņēma ar tiem noteikumiem, ko es vairākuma vārdā toreiz izvirzīju. Piezīmēju, ka pretēji pašreizējai modei runāt par „mieru” liekulīgās frāzes, saprotot par mieru pilnīgu piekāpšanos pret mazākumu, pilnīgu vairākuma ignorēšanu un pilnīgu kongresa aizmiršanu, es Padomē visai noteikti aizrādīju, ko es saprotu par mieru partijā. Es kopā ar savu toreizējo kolēģi no CK Padomē tieši paziņoju, ka par mieru es saprotu idejiskās cīņas atbrīvošanu no strīdiem sakarā ar tīkošanu pēc amatiem, no ķildām un negodīgiem cīņas paņēmieniem. Lai СО paliek mazākumam, CK — vairākumam, — tāds bija mans priekšlikums toreiz, --aicināsim visus izbeigt ikkuru boikotu, ikkuru amatu ieņemšanas, kooptacijas ķildu un strīdēsimies biedriski par mūsu domstarpībām un par mūsu šķelšanās iemesliem kongresā, sāksim pieradināt partiju godīgi un cienīgi iztirzāt savus iekšējos strīdus. Manu aicinājumu apsmēja Pļecha-novs un Martovs. Es nebrīnos, ka viņi pieņēmuši kauna pilnu lēmumu nepublicēt Padomes protokolus (pretēji mazākuma, proti, abu CK pārstāvju neatlaidīgai prasībai Padomē) un ka tagad (slepeni) šim lēmumam pievienojušies trīs CK locekli. Kas rīko liekulīgu mieru, izmantojot Krievijas revolucionāru dzīvē neizbēgamās nejaušības un izsviežot no CK citādi domājošos^173, tas nevar necensties noslēpt no partijas biedriem mēģinājumu savlaicīgi noslēgt godīgu mieru. Laime, ka man ir pamats domāt, ka šis nožēlojamais triks, kas vērsts uz partijas apmānīšanu, neizdosies un ka Padomes protokoli galu galā ieraudzīs dienas gaismu.

Pēc tam kad redakcija, kas sagrābusi Padomi, smiedamās .atraidīja manu miera piedāvājumu, cs tūlīt pat paziņoju, ka par vienīgo godīgo izeju es uzskatu kongresu. Mazākuma bin tai skaitā Pjechanova) taktiku — turēt savās rokās СО redakciju un Padomi, šinīs centrālajās iestādēs vārdos pārstāvēt visas partijas intereses vispār un tanī pašā laikā darbos censties panākt, apejot kongresu, CK pārveidošanu mazākuma interesēs — šo taktiku es nevaru atzīt par godīgu cīņu. Nekādos līgumos ar lādas taktikas piekritējiem es nekad neesmu ielaidies un atzīstu par neiespējamu ielaisties. Bez tam kopš janvara pilnīgi noskaidrojusies jaunās „Iskras" — šā tenku un ķildu, spriedumu jucekļa un koķetēšanas ar oportunisticnr, personīgas izrēķināšanās un nesaskaņu sameklēšanas centrālā organa seja. Ka jaunā ,,Iskra“ ir pulciņa organs, jauna „virziena" organs, to tagad redz visi un pat pati redakcija, kas sākumā ņēmās aizstāvēt „pēctecību", bet pašlaik sistemātiski apspļauda veco „Iskru". Jājautā, kādā gan nozīmē tagad var runāt par mieru? Ja ar to jāsaprot idejiskās cīņas atbrīvošana no kooptacijas ķildām, tad es arī tagad esmu pilnīgi gatavs piekrist mieram un atjaunot savu Padomē iesniegto priekšlikumu. Bet, ja ar mieru jāsaprol idejiskās cīņas pārtraukšana, samierināšanās ar virzienu vai, pareizāk, ar jaunās ,,lskras“, kam nav nekāda virziena, seju, tad tādu ,,mieru" var piedāvāt tikai bezprincipu vai liekulīgi cilvēki, vai arī tādi, kas partijas orgānus uzskata kā iespiežamo papīru (Druckerschwarze — tipogrāfijās krāsa, — kā jaunās „Iskras" literatūru nosauca viens no „samierinātājiem"). Ja jaunās „Iskras" redaktori, kas gandrīz visu savu „principiālo" pozīciju sašaurinājuši līdz personīgiem uzbrukumiem man, līdz tā vajāšanai, ko viņi nosaukuši par „ļeņinismu", un līdz domstarpību meklēšanai ar mani, tagad izsaka vēlēšanos redzēt mani redakcijā, tad ar to viņi paši atzīst, ka savus rakstus neuzlūko nopietni, ka visu polemiku viņi sagudrojuši tikai „kooptacijai" un gatavi pamest visus savus jaunos „principus", pēc tam kad „kooptacija" sekmīgi sasniegta. Kas attiecas uz mani, tad es noraidu kā necienīgu pašu pieņēmumu par iespēju vairākumam atteikties no partejiskas cīņas par savu poziciju, cīņas par izturētu virzienu, cīņas pret pulciņu savrupību. Šās cīņas vešanu es uzskatu par savu neatņemamu tiesību un pienākumu kopā ar principiāliem vairākuma piekritējiem, kuru skaits Krievijā aug. Šī cīņa, manuprāt, jāved atklāti, jo 9/,a no konflikta vēstures jau zināmas publikai un ikkatra turpmākā tā slēpšana no ļaužu acīm būtu sīkumaina un aplama krīzes icildzināšana.

Jūs rakstāt, ka manu iestāšanos tagadējā „Iskras" redakcijā „neapšaubāmi vēlas arī daudzas komitejas". Diemžēl, konstatēju, ka Jūs arī šoreiz runājat apzinātu nepatiesību. Pašreizējos cīņas apstākļos neviena komiteja vēl nav izsacījusi šādu vēlēšanos. To izteicis tikai CO redaktoru pulciņš un trīs CK locekli, kas uzskata par vislielāko politisko gudrību to, lai kopā ar mazākumu lamātu vairākumu, bet kopā ar vairākumu — mazākumu. Es atļaujos domāt, ka man jārēķinās nevis ar to vai citu politikāņu gribu, bet ar visas partijas gribu, kas pati sev noteikusi ari šās gribas formālās izpausmes veidu: kongresu. Es atļaujos domāt, ka vadītājs, kas kongresā pieņēmis zināmu līniju un vadījis pa šo līniju daļu partijas, zaudē katru tiesību uz cieņu un pat uz nopietnu izturēšanos pret viņa vārdiem, ja tas pārsviežas savu pretinieku pusē.

Jūsu atsaukšanās uz „daudzām komitejām" ir visai pamācoša un nozīmīga, kaut arī tā... neatbilst patiesībai. Šī atsaukšanās liecina, ka ir gabaliņš partejiskas sirdsapziņas, ka ir zināma apziņa par to, ka partijas ieceltām oficiālām iestādēm, iesākot savus centru sastāva un virziena pārkārtojumus, jārēķinās ar šās partijas gribu. Ja Jums šo apziņu neaptumšotu tā juceklīgā pozicija, kurā Jūs esat nostājušies, tad Jūs viegli ieraudzītu, ka nav cita līdzekļa, lai patiesi uzzinātu patiešām daudzo komiteju patieso gribu, kā tikai kongress. Bet, ja Jūsu atsaukšanās uz „daudzām komitejām" parāda gabaliņu partejiskas sirdsapziņas, tad tanī pašā laikā šī atsaukšanās skaidrāk par skaidru liecina par nemierīgu sirdsapziņu: Jūs tieši tāpēc baidāties no kongresa vairāk nekā no uguns, ka jūtat brēcošu pretrunu starp savu dēku politiku un partijas gribu.

Manus vispārējos apsvērumus attiecībā uz Jūsu iesāktās samierināšanas liekulību pilnīgi apstiprina daudzi papild-fakti. Trīs CK locekļi tagad jūsmo par СО ,,aug,sluinu“, kurpretim martā šie paši trīs CK locekļi sastādīja iesniegumu, nožēlodami to, ka daži partijas rakstnieki (pašreizējās СО redakcijas vairākums) esot ieslīguši oportunismā. Runājot par „mieru", šie trīs CK locekļi tanī pašā laikā padzen Dienvidu biroju (CK aģentu kolēģija) par to, ka viņā strādāja vairākuma piekritēji, kas iedrošinājās aģitēt par kongresu. Runājot par samierināšanos starp divām pusēm, kas cīnās, trīs CK locekļi rīko konferenci ar vienas puses pārstāvjiem, ignorējot otru pusi. Kādu netiklību ienes partijā šie atsevišķie privātie līgumi, kas skar visas partijas neatliekamās intereses un ko tik rūpīgi slēpj no tās, kaut gan konspirativa slepenība itin nemaz nav vajadzīga! Cik ļoti daudz savstarpējas neuzticības im aizdomu liek ienesis ar šiem trikiem, kas noliek, partijai nezinot, visā partijas dzīvē! Tieši šodien man atrakstījis kāds biedrs no Krievijas, kādas baumas klīst sakarā ar šiem līgumiem: mazākumā nodibinājušās trīs daļas, stāsta partijas aprindās; viena prasot vispirms kooptēt Centrālajā Komitejā Danu un Trocki un vairāk neko negribot zināt; otra piekrītot konferences sasaukšanai; trešā apmierinoties ar CK deklarāciju vien, un pie šās daļas piederot grupas „Južnij rabočij" piekritēji (kas populārā organa dibināšanā pilnīgi pareizi nesaskata neko cilu kā maskotu kongresa slēgtā „Južnij Rabočij" atjaunošanu). Es nezinu, kas šinīs partijas valodās ir paliess. Bet, ka mazākums sastāv no dažāda veida grupām, ka b. Brukers, piem., droši vien, nemaz nepiedalās mazākuma „ultimātos" un visā kooptacijas ķildā, ka grupai „Južnij rabočij" ir ievērojami īpaša nokrāsa, visi tie ir vispār zināmi fakti, ko zina ikviens, kas studējis mūsu partijas kongresu. Vai tiešām Jūs neredzat, cik daudz pazemojoša ir šajos atsevišķu grupu tirgošanās darījumos, kas noliek, partijai nezinot! Vai tad jābrīnās, ka trīs CK locekļu liekulība rada to, ka vairākums, kas stāv sāņus no visiem šiem trikiem, nemaz viņiem neuzticas? Vai tad jābrīnās, ka ,,miers“, ko iesāka, likvidējot tos, kas aģitēja par kongresu, liek uzskatīts par partijas sabiedriskās domas sistemātiskās viltošanas priekšspēli? ka vairākums paredz izlīgšanu starp CK un СО (un tātad arī ar Padomi) par varmācīgu mazākuma ievešanu komitejās, par vairākuma rezolūciju nepublicēšanu (Pēterburgas un Jekateri-noslavas rezolūcijas tiek aizturētas jau ne vienu vien mēnesi) utt., u. tml.?

Ceru, ka Jūs tagad sapratīsit, kāpēc, pastāvot pašreizējai situācijai partijā, nevar būt ne runa par manu iestāšanos СО redakcijā.

Jūsu paziņojums, ka es esot „atturējies^1* no balsošanas jautājumā par triju kooptēšanu Centrālajā Komitejā, ir nepatiesība. Es noteikti protestēju pret to, ka atzīst „vēlēšanas par nolikušām". Tā ir jauna nelikumība. Trīs CK locekļiem ir pienākums visiem izskatīt manu protestu un tikai pēc tam ierosināt jautājumu par kooptaciju. Pēc statūtiem kooptaci-jai jābūt vienbalsīgai; es savu piekrišanu netiku devis. Tātad, neiesniedzot lietu Padomei, nevar būt ne nma par to, ka kooptacija ir notikusi. Padomes lēmums (ja Jūs tur pretlikumīgi iesniegsit jautājumu par kooptaciju, pirms CK sastāvs nebūs visu CK locekļu pārbaudīts) jāpaziņo man līdz ar padomes protokoliem.

Jūsu nožēlai par to, ka mēs nelikām redzējušies, es nepievienojos. Pēc Jūsu trikiem ar b. Osipovu un Jūsu izturēšanās pret doto vārdu (1904. g. 26. maija līgums) nekādos sakaros ar Jums, izņemot pilnīgi oficiālus un vienīgi rakstiskus, nevēlos būt.

CK loceklis N. Ļeņins

Iesviests ar dažiem saīsinājumiem 1904. g. brošūrā: .V. Šachovs. ,,Cīņa

par kongresu", Zencuā Iespiests pēc rokroksta

SOLIS UZ PRIEKŠU, DIVI SOĻI ATPAKAĻ

N. ĻEŅINA ATBII.DE ROZAI Ll.'KSEMBL'RGAr 1

Biedrenes Bozās Luksemburgas ruksis avīzes ,,Die N’eue Zeit“[174] 42. un 43. numurā ir manas grāmatas, kas sarakstīta krievu valodā par krizi mūsu partijā, kritisks iztirzājums^175. Es nevaru neizteikt pateicību vācu biedriem par viņu uzmanību pret mūsu partijas literatūru, par viņu mēģinājumiem iepazīstināt ar šo literatūru Vācijas sociāldemokrātiju, bet man jāaizrāda uz to, ka Rozas Luksemburgas raksts avīzē „Neue Zeit“ iepazīstina lasītājus nevis ar manu grāmatu, bet ar kaut ko citu. Tas redzams no šādiem piemēriem. Biedrene Luksemburga, piemēram, saka, ka manā grāmatā skaidri un spilgti esot izpaudusies tāda ,,centralisma“ tendence, kas „nerēķinās ne ar ko“. Biedrene Luksemburga tādējādi domā, ka es aizstāvu vienu organizācijas sistēmu pret kaut kādu citu. Bet īstenībā tas tā nav. Visā grāmatā no pirmās līdz pēdējai lappusei es aizstāvu ikvienas sistēmas, ikvienas iedomājamas partijas organizācijas elementārās tezes. Manā grāmatā liek iztirzāts nevis jautājums par.to, kāda starpība ir starp to vai citu organizācijas sistēmu, bet jautājums par to, kā ikviena sistēma jāatbalsla, jākritizē un jālabo, nerunājot pretim partijas principiem. Rozā Luksemburga tālāk saka, ka „pēc viņa (Ļeņina) izpratnes CK dota pilnvara organizēt visas partijas vietējās komitejas". Īstenībā tas nav tiesa. Manu uzskatu šinī jautājumā var dokumentāli pierādīt ar partijas organizācijas stabilu projektu, ko esmu iesniedzis es. Šinī projektā nav ne vārda par tiesību organizēt vietējās komitejas. Komisija, ko ievēlēja partijas kongresā partijas statutu izstrādāšanai, šo tiesību ierakstīja statūtos, un partijas kongress komisijas projektu apstiprināja. Bez manis un vēl viena vairākuma piekritēja šai komisijā bija ievēlēti trīs pārstāvji no partijas kongresa mazakuma, tātad šai komisijā, kas deva tiesību CK organizēt vietējās komitejas, tieši trīs mani pretinieki guva virsroku. Biedrene R. Luksemburga sajaukusi divus dažādus faktus. Pirmkārt, viņa sajaukusi manu organizācijas projektu ar komisijas pārveidoto projektu, no vienas puses, un, no otras puses, — ar partijas kongresa pieņemtajiem organizācijas statūtiem; otrkārt, sajaukusi noteikta statutu paragrafa noteiktas prasības aizstāvēšanu (nebūt nav pareizi, ka šinī aizstāvēšanā es ne ar ko neesmu rēķinājies, jo plēnumā es neiebildu pret komisijas iesniegto labojumu) ar tezes (vai nav tiesa, īsti ,,ultracentralistiskas“?) aizstāvēšanu, ka statūti, ko pieņēmis partijas kongress, jārealizē dzīvē līdz tam laikam, kamēr tos negrozīs nākošais kongress. Šo tēzi („tīri blankistisku", kā lasītājs to viegli var pamanīt) es patiešām, „nerēķinādamies ne ar ko“, aizstāvēju savā grāmatā. Biedrene Luksemburga saka, ka pēc mana uzskata „СК ir partijas vienīgais aktivais kodols". Īstenībā tā nav taisnība. Es nekad neesmu aizstāvējis šo uzskatu. Gluži pretēji, mani oponenti (partijas II kongresa mazākums) savos rakstos apsūdzēja mani par to, ka es nepietiekami cīnoties par CK neatkarību, patstāvību un pārāk pakļaujot to СО redakcijai, kura atrodas ārzemēs, un partijas Padomei. Uz šo apsūdzību es savā grāmatā atbildēju, ka tad, kad partijas vairākumam bija virsroka partijas Padomē, tas nekad nemēģināja aprobežot CK patstāvību; bet tas nolika tūliņ, tiklīdz partijas Padome kļuva par cīņas ieroci mazākuma rokās. Biedrene Rozā Luksemburga saka, ka Krievijas sociāldemokrātijā nepastāvot nekādas šaubas, ka nepieciešama vienota partija un ka viss strīds koncentrējoties ap lielākas vai mazākas centralizācijas jautājumu. Īstenībā tas nav pareizi. Ja b. Luksemburga būtu papūlējusies iepazīties ar to daudzo vietējo partijas komiteju, kas sastāda vairākumu, rezolūcijām, tad viņa viegli saprastu (tas sevišķi skaidri redzams manā grāmatā), ka strīds pie mums norisēja lielāko tiesu par to, vai CK un СО ir jābūt par partijas kongresa vairākuma virziena pārstāvjiem vai nav jābūt. Par šo „ultracentralistisko“ un „tīri blankistisko" prasību godājamā biedrene nesaka neviena vārda, viņa uzskata par labāku deklamēt pret daļas mecha-nisku pakļaušanu veselam, pret verdzisku padevību, pret aklu paklausību u. tml. drausmīgām lietām. Es esmu b. Luk-semburgai ļoli pateicīgs, ka viņa izskaidrojusi dziļdomīgo ideju par to, ka verdziska padevība partijai ir postoša, bet man gribētos zināt, vai biedrene uzskata par normālu, vai viņa var pieļaut, vai viņa ir kaut kādā partijā redzējusi, ka centrālajos orgānos, kas dēvē sevi par partijas orgāniem, pārsvarā būtu partijas kongresa mazākums? Biedrene R. Luksemburga piedēvē man domu, ka Krievijā jau pastāvot visi priekšnosacījumi lielas un visai centralizētas strādnieku partijas organizēšanai. Atkal faktiska nepareizība. Nekur savā grāmatā es šo domu neesmu ne vien aizstāvējis, bet pat neesmu to izteicis. Manis izvirzītā teze pauda un pauž kaut ko citu. L’n proti, es uzsvēru, ka pastāv jau visi priekšnosacījumi tam, lai partijas kongresa lēmumus atzītu, un ka sen jau pagājis tas laiks, kad partijas kolēģiju varēja aizstāt ar atsevišķu pulciņu. Es minēju pierādījumus tam, ka daži mūsu partijas akadēmiķi parādījuši savu nekonsekvenci un nestabilitāti un ka viņiem nav nekādas tiesības savu nedisciplinētību uzvelt Krievijas proletārietim. Krievijas strādnieki jau ne vienu vien reizi dažādos gadījumos izteikušies, ka ir jāievēro partijas kongresa lēmumi. Tīri jāsmejas, kad b. Luksemburga līdzīgu uzskatu pasludina par „optimistisku" (vai drīzāk tas nav jāuzskata par „pesimistisku") un pie tam nesaka neviena vārda par manas tezes faktisko pamatu. Biedrene Luksemburga saka, ka es slavinot fabrikas audzinošo nozīmi. Tā nav taisnība. Nevis es, liet mans pretinieks apgalvoja, ka es partiju iedomājoties fabrikas veidā. Es viņu kārtīgi izsmēju, pierādot ar viņa paša vārdiem, ka viņš sajauc fabrikas disciplinas divas dažādās puses, kas, diemžēl, noticis ari ar b. R. Luksemburgu*.

Biedrene Luksemburga saka, ka es, definēdams revolucionāro sociāldemokrātu kā jakobini, kas saistīts ar šķiras apzinīgo strādnieku organizāciju, esot devis gandrīz vai asprātīgāku sava viedokļa raksturojumu, nekā to spētu darīt kāds no maniem pretiniekiem. Atkal faktiska nepareizība.

* Sk. brošūru krievu valodā: „Mūsu pārpratumi", rakslu ,,R. Luksemburga pret Kārli Marksu".

27 7. sēj.

Nevis es, bet P. Akselrods pirmais runāja par jakobinismu. Akselrods pirmais salīdzināja mūsu partijas grupējumus ar lielās franču revolūcijas laiku grupējumiem. Es tikai aizrādīju, ka šis salīdzinājums pieļaujams vienīgi tai nozīmē, ka mūslaiku sociāldemokrātijas sadalījums revolucionārajā un oportunistiskajā zināmā mērā atbilst sadalījumam montan-jaros un žirondistos. Tādu salīdzinājumu bieži vien minēja partijas kongresa atzītā vecā ,,Iskra“. Atzīstot tieši šādu sadalījumu, vecā ,,Iskra“ cīnījās pret mūsu partijas oportunis-tisko spārnu, pret žurnālā „Rabočeje Djelo“ virzienu. Rozā Luksemburga te sajauc XVIII un XX gadsimta divu revolucionāro virzienu savstarpējo sakarību ar pašu šo virzienu identifikāciju. Piemēram, ja es saku, ka Mazais Šaidegs, salīdzinot ar Jungfrau, ir tikpat kā divstāvu nams, salīdzinot ar četrstāvu namu, tad tas vēl nenozīmē, ka es četrstāvu namu identificēju ar Jungfrau. No b. Luksemburgas redzes loka pilnīgi izzudusi mūsu partijas dažādo virzienu faktiskā analizē. Bet tieši savas grāmatas lielāko daļu es veltīju šai analizei, kas pamatojas uz mūsu partijas kongresa protokoliem, un ievadā es uz to vēršu sevišķu uzmanību. Rozā Luksemburga grib runāt par mūsu partijas pašreizējo stāvokli un pie tam pilnīgi ignorē mūsu partijas kongresu, kas patiesībā arī lika mūsu partijas īstos pamatus. Jāatzīst, ka tas ir riskants pasākums! Jo vairāk riskants tāpēc, ka mani pretinieki ignorē mūsu partijas kongresu, kā es to jau simtiem reižu esmu aizrādījis savā grāmatā, un tieši tāpēc visiem viņu apgalvojumiem nav nekāda faktiska pamata.

Tieši tādu pašu ļoti dziļu kļūdu izdara arī b. Rozā Luksemburga. Viņa atkārto tikai kailas frāzes, nepūlēdamās noskaidrot to konkrēto jēgu. Viņa biedē ar visādām šausmām, neizstudējusi strīda īsteno pamatu. Viņa piedēvē man vispārējas frāzes, visiem zināmus principus un apsvērumus, absolūtas patiesības un cenšas noklusēt relativās patiesības, kuras balstās uz stingri noteiktiem faktiem un vienīgi ar kurām es arī operēju. Un viņa vēl sūdzas par šablonu un atsaucas pie tam uz Marksa dialektiku. Bet tieši godājamās biedrenes rakstā ir sevišķi izdomāti šabloni, un tieši viņas raksts runā pretim dialektikas ābecei. Šī ābece apstiprina, ka nekādas abstraktas patiesības nav, patiesība vienmēr ir konkrēta. Biedrene Rozā Luksemburga augstprātīgi ignorē mūsu partijas cīņas konkrētos faktus un augstsirdīgi deklamē par tādiem jautājumiem, ko nav iespējams nopietni apspriest. Es minēšu pēdējo piemēru no b. Luksemburgas otrā raksta. Viņa citē manus vārdus, ka tāda vai citāda organizācijas stafutu redakcija var noderēt kā vairāk vai mazāk ass cīņas ierocis pret oportunismu^176. Par kādiem formulējumiem runāju es savā grāmatā un runājām mēs visi partijas kongresā, par to Rozā Luksemburga nemin ne vārda. Kāda bija mana polemika partijas kongresā, pret ko es izvirzīju savas tezes, to biedrene nemaz neaizskar. Turpretim viņai ir labpaticis nolasīt man veselu lekciju par oportunismu ... parlamentārisma zemēs!! Bet par visiem īpašiem, specifiskiem oportunisma paveidiem, par tām niansēm, kuras tas ieguvis pie mums Krievijā un par kurām ir runa manā grāmatā, — par to viņas rakstā mēs neatrodam ne vārda. Secinājums no visiem šiem augstākā mērā asprātīgajiem prātojumiem ir šāds: „Partijas statūti nedrīkst būt paši par sevi (?? lai saprot, kas var) kaut kāds ierocis pretspara došanai oportunismam, bet tikai varens ārējs līdzeklis faktiski pastāvošā partijas revolucionāri proletāriskā vairākuma vadošās ietekmes realizēšanai". Pilnīgi pareizi. Bet, kā nodibinājās mūsu partijas faktiski pastāvošais vairākums, to R. Luksemburga noklusē, bet tieši par to jau es runāju savā grāmatā. Viņa noklusē arī to, kādu ietekmi aizstāvējām es un Pļechanovs ar šā varenā ārējā līdzekļa palīdzību. Es varu tikai piebilst, ka es nekad un nekur neesmu teicis lādas blēņas — ka partijas statūti ir ierocis „pats par sevi".

Pati pareizākā atbilde uz šādu paņēmienu manu uzskatu tulkošanā būtu mūsu partijas cīņas konkrēto faktu apskats. Tad katram k|ūlu skaidrs, kādā lielā pretrunā ir konkrētie fakti ar b. Luksemburgas vispārīgajām frāzēm un šabloniskajām abstrakcijām.

Mūsu partija tika nodibināta 1898. g. pavasarī Krievijā dažu Krievijas organizāciju pārstāvju kongresā. Partiju nosauca par Krievijas sociāldemokrātisko strādnieku partiju. Par Centrālo Orgānu padarīja avīzi „Rabočaja Gazeta"1"2; „Krievijas sociāldemokrātu savienība ārzemēs" kļuva par partijas ārzemju pārstāvniecību. Drīz pēc kongresa partijas CK tika arestēta. „Rabočaja Gazeta" pēc otrā numura vairs neiznāca. Visa partija pārvērtās par bezveidīgu vigtējo partijas organizāciju (ko sauca par komitejām) konglomerātu. Vienīgās saites, kas vienoja šis vietējās komitejas, bija idejiskas, tīri garīgas saites. Neizbēgami bija jāsākas domstarpību, svārstību, šķelšanās periodam. Inteliģenti, kuru mūsu partijā, salīdzinot ar Rietumeiropas partijām, bija daudz lielāks procents, aizrāvās ar marksismu kā ar jaunu modi. So aizraušanos visai drīz aizstāja, no vienas puses, verdziska klanīšanās Marksa mācības buržuāziskās kritikas priekšā, no otras puses, tīri profesionālā strādnieku kustība (tikai streikošana — ekonomisms). Domstarpības starp inteliģen-liski oportunistisko un proletāriski revolucionāro virzienu noveda pie ārzemju „Savienības" sašķelšanās. Avīze „Rabočaja Mis]“ un ārzemju žurnāls „Rabočeje Djelo" (pēdējais drusku mazāk) bija ekonomisma paudēji, tie noniecināja politiskās cīņas nozīmi, noliedza, ka Krievijā ir buržuāziskās demokrātijās elementi. „Legālie" Marksa kritiķi — Struves, Tugana-Baranovska, Bulgakova, Berdjajeva kgs u. c. noteikti novirzījās pa labi. Nekur Eiropā mēs neatradīsim, ka bcrnštei-nisms tik ātri nonācis pie savām loģiskajām beigām, pie liberaju frakcijas izveidošanās, kā tas bija pie mums Krievijā. Pie mums Struves kgs iesāka ar „kritiku" bernšteinisma vārdā, bet nobeidza ar liberālā žurnālā „Osvoboždeņije", liberālā šā vārda eiropiskā nozīmē, organizēšanu. PJecha-novs un viņa draugi, kas izstājās no ārzemju Savienības, saņēma atbalstu no „Iskras" un „Zarjas" dibinātājiem. Abi šie žurnāli (par kuriem kaut ko dzirdējusi pat b. Rozā Luk-semburga) veda „trīs gadus ilgu spožu kampaņu" pret partijas oportunistisko spārnu, sociāldemokrātiskā „Kalna" kampaņu pret sociāldemokrātisko „Žirondu" (tas ir vecās „Iskras" izteiciens), kampaņu pret žurnālu „Rabočeje Djelo" (b. Kričevski, b. Akimovu, b. Martinovu u. c.), pret ebreju Bundu, pret Krievijas organizācijām, kas bija ietekmējušās ar šo virzienu (pirmajā kārtā pret Pēterburgas tā saukto „Strādnieku organizāciju" un Voroņežas komiteju).

Kļuva arvien vairāk un vairāk redzams, ka ar tīri idejiskām saitēm vien starp komitejām nepietiek. Arvien jūtamāk izpaudās vajadzība nodibināt patiešām saliedētu partiju, t. i., izpildīt to, kas 1898. gadā tikai iezīmējās. Beidzot, 1902. g. beigās, nodibinājās Organizācijas Komiteja, kas sprauda sev uzdevumu sasaukt partijas II kongresu. Šinī OK, ko lielāko tiesu izveidoja „Iskras" organizācija Krievijā, ietilpa arī ebreju Bunda pārstāvis. 1903. g. rudenī beidzot notika ļļ_ kongress, kas, no vienas puses, beidzās ar formālu partijas apvienošanu, no otras puses, ar tās sašķelšanos „vairākumā" Un „mazākumā".. Pirms partijas kongresa šāda sadalījuma nebija. Tikai sīka tās cīņas analizē, kas norisēja partijas kongresā, var izskaidrot šo sadalījumu. Diemžēl, mazākuma piekritēji (ieskaitot arī b. Luksemburgu) bailīgi izvairās no šās analizēs.

Savā grāmatā, ko b. Luksemburga tik īpatnēji sniegusi vācu lasītājiem, es vairāk nekā 100 lappuses veltīju kongresa protokolu (kas sastāda apmēram 400 lappuses biezu sējumu) sīkai apskatei. Šī analizē lika man sadalīt delegatus vai, labāk sakot, balsis (mums bija delegāti ar vienu vai divām balsīm) četrās pamatgrupās: 1) vairākuma iskrieši (vecās „Iskras" virziena piekritēji) — 24 balsis, 2) mazākuma iskrieši — 9 balsis, 3) centrs (izsmiekla pēc sauca arī par „purvu") — 10 balsis un, beidzot, 4) antiiskrieši — 8 balsis, kopā 51 balss. Es analizēju šo grupu piedalīšanos visās tanīs balsošanās, kādas nolika partijas kongresā, un pierādu, ka visos jautājumos (programas, taktikas un organizācijas) partijas kongress bija iskriešu cīņas arena pret antiiskriešiem, pie kam „purvs" visādi svārstījās. Katram, kas kaut nedaudz pazīst mūsu partijas vēsturi, jābūt skaidram, ka citādi arī nevarēja būt. Bet visi mazākuma piekritēji (ieskaitot arī R. Luksemburgu) kautrīgi aizver acis pret šo cīņu. Kāpēc? Tieši šī cīņa dara acīm redzamu to, cik aplams ir mazākuma pašreizējais politiskais stāvoklis. Partijas kongresā visā šās cīņas laikā desmitiem jautājumos, desmitiem balsošanas gadījumos iskrieši cīnījās pret antiiskriešiem un „purvu", kas nostājās jo noteiktāk antiiskricšu pusē — jo konkrētāks bija iztirzājamais jautājums, jo pozi-tivāk tas noteica sociāldemokrātiskā darba galveno saturu, jo reālāk centās realizēt dzīvē vecās „Iskras" negrozāmos plānus. Antiiskrieši (it sevišķi b. Akimovs un ar viņu vienmēr solidārais Pēterburgas „Strādnieku organizācijas" deputāts b. Brukcrs un gandrīz vienmēr b. Martinovs un 5 ebreju Bunda delegāti) bija pret vecās „Iskras" virziena atzīšanu. Viņi aizstāvēja vecās atsevišķās organizācijas, balsoja pret to pakļaušanu partijai, pret to saplūšanu ar partiju (incidents ar OK, grupas .,Južuij rabočij" — „purva" svarīgākās grupais likvidēšana utt.). Viņi cīnījās pret organizācijas statntiem, kas bija sastādīti centralisma garā (kongresa 14. sēde), un apsūdzēja toreiz visus iskriešus par to, ka tie gribot ievest „organizētu neuzticēšanos1^177, „izņēmuma Iiku-mu“ un citas šausmas. Visi iskrieši, bez izņēmuma, toreiz smējās par to; zīmīgi, ka b. Rozā Luksemburga tagad visus šos izdomājumus uzskata par kaut ko nopietnu. Lielum lielā jautājumu dajā uzvarēja iskrieši; kongresā viņi bija pārsvarā, kas skaidri redzams no minētajiem skaitliskajiem datiem. Bet kongresa sēžu otrās puses laikā, kad izlēma mazāk principiālus jautājumus, uzvarēja antiiskrieši, — daži iskrieši balsoja ar viņiem. Tā, piemēram, notika jautājumā par visu valodu tiesību vienlīdzību mūsu programā; šinī jautājumā antiiskriešiem gandrīz izdevās sakaut programas komisiju un panākt sava formulējuma pieņemšanu. Tā notika ari slalulu pirmā paragrafa jautājumā, kad antiiskrieši kopā ar „purvu^178 panāca Martova formulējuma pieņemšanu. Pēc šās redakcijas par partijas biedriem tiek atzīti ne vien partijas organizācijas biedri (tādu redakciju aizstāvējām es un Pļechanovs), bet ari visas personas, kas darbojas partijas organizācijas kontrolē^177.

Tas pats nolika jautājumā par CK un Centrālā Organa redakcijas vēlēšanām. 24 iskrieši izveidoja saliedētu vairākumu; viņi panāca to, ka pieņēma sen iecerēto plānu par redakcijas atjaunināšanu: no sešiem vecajiem redaktoriem lika ievēlēti trīs; mazākumā ietilpa 9 iskrieši, 10 centra locekļi un 1 antiiskrietis (pārējie — 7 antiiskrieši, ebreju Bunda un žurnālā „Raboēeje l)jelo“ pārstāvji aizgāja no kongresa jau agrāk). Šis mazākums bija ar vēlēšanām tik neapmierināts, ka tas nolēma atturēties no piedalīšanās pārējās vēlēšanās. Biedram Kaulskim bija pilnīga taisnība, kad viņš redakcijas atjaunināšanas faktā saskatīja tālākās cīņas galveno iemeslu. Bet viņa uzskats, ka es (sic![179]) esot „izslē-dzis“ no redakcijas trīs biedrus, izskaidrojams tikai ar to, ka viņš mūsu kongresu nemaz nepazīst. Pirmkārt, neievēlēšana taču nemaz nav tas pats, kas izslēgšana, un man, protams, kongresā nebija tiesības kādu izslēgt, un, otrkārt, b. Kautskis, liekas, pat nenojauš, ka antiiskriešu, centra un nelielas daļas ,,Iskras“ piekritēju knalicijas faktam arī bija politiska nozīme un tas nevarēja neietekmēt vēlēšanu rezultātu. Kas negrib aizvērt acis uz to, kas notika mūsu kongresā, tam jāsaprot, ka mūsu jaunais sadalījums mazākumā un vairākumā ir tikai mūsu partijas vecā — proletāriski revolucionārā un inleliģentiski oportunistiskā spārna sadalījuma variants. Tas ir fakts, ko nevar noklusēt ne ar kādu iztulkošanu, ne ar kādu izsmieklu.

Diemžēl, pēc kongresa šās šķelšanās principiālo nozīmi sagandēja ķildas kooptacijas jautājumā. Proti, mazākums negribēja strādāt, centrālo iestāžu kontrolēts, ja trīs vecos redaktorus no jauna nekooptēs. Divus mēnešus ilga šī cīņa. Cīņas līdzekļi bija boikots un partijas dezorganizacija. 12 komitejas (no 14, kas izteicās par šo jautājumu) asi nosodīja šos cīņas paņēmienus. Mazākums atteicās pat pieņemt mūsu priekšlikumu (ko iesniedzām es un Pļechanovs) un izteikt ,,īskras“ slejās savu viedokli. Ārzemju ligas kongresā lieta nonāca tiktāl, ka centrālo orgānu locekļus apbēra ar personīgiem apvainojumiem un lamu vārdiem (patvaldnieki, birokrāti, žandarmi, meļi utt.). Viņus apsūdzēja par to, ka viņi apspieduši personīgo iniciativu un gribējuši ievest bezierunu paklausību un aklu pakļautību utt. Pļechanova mēģinājumi kvalificēt šādu mazākuma cīņas paņēmienu kā anarehistisku nespēja sasniegt mērķi. Pēc šā kongresa Pļechanovs publicēja savu rakstu „Ко nedarīt?'1 („Iskras" 52. nr-ā), kas radīja veselu laikmetu un bija vērsts pret mani. Šinī rakstā viņš teica, ka cīņai pret revizionismu neesot jānozīmē katrā ziņā cīņa pret revizionistiem; visiem bija skaidrs, ka viņš pie tam domā mūsu mazākumu. Tālāk viņš teica, ka dažreiz neesot vajadzīgs cīnīties pret anarehistisko individuālismu, kas tik dziļi iesakņojies Krievijas revolucionārā; viena otra piekāpšanās dažreiz esot labākais līdzeklis, lai to pakļautu un izvairītos no šķelšanās. Es izstājos no redakcijas, tāpēc ka nevarēju pievienoties šādam uzskatam, un redaktori no mazākuma vidus tika kooptēti. Pēc tam sekoja cīņa par kooptaciju Centrālajā Komitejā. Mans priekšlikums noslēgt mieru ar to noteikumu, ka mazākumam paliks СО, bet vairākumam — CK, tika noraidīts. Cīņa turpinājās, cīnījās „principiāli" pret birokrātismu, ultracentralismu, formālismu, jakobinismu, šveicerismu ftieši mani nosauca par krievu Sveiceru) un cilām šausmām. Es savā grāmatā izzoboju visas šīs apsūdzības un piezīmēju, ka tā ir vai nu vienkārša kooptacijas ķilda, vai arī (ja tā nosacīti jāatzīst par „principiem") nekas cits kā oportunistiskas, žirondistiskas frāzes. Pašreizējais mazākums atkārto tikai to, ko b. Akimovs un citi atzītie oportunisti runāja mūsu kongresā pret centralismu, kuru aizstāvēja visi vecās „lskras" piekritēji.

Krievijas komitejas bija sašutušas par to, ka СО pārvērsts par privātā pulciņa orgānu, par kooptacijas ķildu un partijas tenku orgānu. Pieņēma daudzas rezolūcijas, kas pauda visasāko nosodījumu. Tikai tā saucamā Pēterburgas „Strādnieku organizācija", ko mēs jau minējām, un Voroņežas komiteja (b. Akimova virziena piekritēji) izteica savu principiālo apmierinājumu ar jaunās „lskras" virzienu. Arvien lielāks kļuva to balsu skaits, kuras prasīja III kongresa sasaukšanu.

Lasītājs, kas papūlēsies izstudēt mūsu partijas cīņas pirmavotus, viegli sapratīs, ka b. Rozas Luksemburgas izteicieni par „ultracentralismu", par pakāpeniskas centralizācijas nepieciešamību utt. konkrēti un praktiski ir zobošanās par mūsu kongresu, turpretim abstrakti un teorētiski (ja te var runāt par teoriju) ir tieša marksisma vulgarizēšana, patiesās Marksa dialektikas sagrozīšana utt.

Mūsu partijas cīņas pēdējā fāze iezīmējās ar to, ka vairākuma biedrus pa daļai izslēdza no CK, pa daļai padarīja nekaitīgus, pārvērta tos par nulli. (Tas notika CK sastāvam pārmainoties^104 uti.) Partijas Padome (kas pēc veco redaktoru kooptacijas arī nokļuva mazākuma rokās) un tagadējā CK nosodīja ikkatru aģitāciju par III kongresa sasaukšanu un pārgāja uz personīgas vienošanās un apspriešanās ceļu ar dažiem mazākuma biedriem. Tādas organizācijas kā, piemēram, CK aģentu (pilnvaroto) kolēģija, kas atļāvās sev izdarīt tādu noziegumu kā aģitēt par kongresa sasaukšanu, tika likvidētas^105. Partijas Padomes un jaunās CK cīņa pret 111 kongresa sasaukšanu tika pasludināta uz visas līnijas.

Vairākums uz to atbildēja ar lozungu: „Nost ar bonapar-lismu!“ (tāds virsraksts bija b. Gaļorkas^100 brošūrai, kurš uzstājas vairākuma vārdā). Pieaug rezolūciju skaits, kurās partijas iestādes, kas cīnās pret kongresa sasaukšanu, tiek pasludinātas par antipartejiskāra un bonapartiskām. Cik liekulīgas bijušas visas mazākuma runas pret ultracentra-lismu un par autonomiju, tas skaidri redzams no tā, ka vairākuma jaunā izdevniecība, ko uzsākām es un kāds biedrs (kas iespieda minēto b. Gaļorkas un dažas citas brošūras), tika pasludināta par stāvošu ārpus partijas^107. Jaunā izdevniecība dod vairākumam vienīgo iespēju propagandēt savus uzskatus, jo „lskras" slejas tam gandrīz slēgtas. Un, neraugoties uz to, pareizāk sakot, tieši tāpēc partijas Padome pieņēma iepriekš minēto lēmumu, balstoties uz to tīri formālo pamatu, ka mūsu izdevniecību nav pilnvarojusi neviena partijas organizācija.

Nav nemaz ko runāt par to, kādā novārtā tagad atrodas pozitivais darbs, cik zemu kritusi sociāldemokrātijas autoritāte, cik ļoti demoralizēta visa partija, tāpēc ka visi II kongresa lēmumi, visas vēlēšanas padarītas par neko un arī tās cīņas dēļ, kuru ved pret III kongresa sasaukšanu partijas iestādes, kas atbildīgas partijas priekšā.

Sarakstīts 190i. p. septembra otrajā pusē

Pirmoreiz iespiests 1930. g. Ļeņina Iespiests pēc rokraksta

rakstu un materiālu krājumā XV Tulkots no vācu valodas

\

pakalpīgais liberālis

Kaili arī pakalpojums dažubrīd mums dārgs. Tad tomēr ne ikviens to darīt prot,

Un nedod, dievs, ar Slruvi sapīties,

Par ienaidnieku pakalpīgais Struve kaitīgāksl

Struves kga žurnālā ,,Osvobo/deņije“ pēdēja (57.) numurā iespiestas šādas pamācošas rindas:

*

mali, no partejiskās lojalitātes viedokļa raugoties, stāvēdami solidākā pozieijā, „boļševisti" paliek iepakaļ saviem pretiniekiem būtiskā ziņā. Pēdējie pēc būtības ta;/a<l aizstāv kaut ko vairāk dzīves un darbības spējīgu nekā „boļševisti". Tikai, diemžēl, šo aizstāvēšanu veic ne jau pavisam korekti vai, pareizāk, pavisam nekorekti, līdzekļu izvēlē bieži vien nonākot līdz acīm redzamai nepieklājībai. Kā šādas

Noslāņošanās process tā sauktajā Krievijas sociāldemokrātiskajā strādnieku partijā pārgājis jaunā fāzē. Galējie centralisti („ļeņinicši", „noteiktie", „boļševisti") sāk zaudēt pamalu zem kājām, bet viņu prc tinieku pozicija kļūst aizvien stiprāka un stiprāka — vismaz ārzemju „kolonijās". „Meņševisti" (martovieši) gandrīz visur gūst pārsvaru, sa grābj savās rokās arvien lielāku skaitu partijas orgānu, kamēr no ,,boļ ševisticm" atskaldās grupas un personas, kas, kaut arī ne galīgi, pieņem mazākuma „platformu", tomēr nevēlas arī cīnīties pret pēdējiem un cenšas nodibināt mieru partijā, kura arvien vēl svaidās. Uz skatuves parādās „samierinātāji", kas vēlas izbeigt nepieklājīgo plūkšanos, kurā cilvēki vairs nesaprot ne vien citus, bet arī paši sevi. Šo „samierinātāju" parādīšanās liek nesamierināmiem centralistiem sākt „izdot sociāldemokrātiskās partijas literatūru, kas veltīta partijas otrā kon gresa vairākuma principiālās pozīcijas aizstāvēšanai". (V. Bonča-Bru-jeviča un N. Ļeņina paziņojumi.) Mūsu priekšā ir trīs šās jaunās iz dcvniecības produkti: 1) Partijai. Ženeva. 1904., 1G Ipp. Cena 20 sani.. 15 pf. 2) Gaļorka. Nost ar bonapartismul Ženeva. 1904., 23 lpp. Cena 25 sant., 20 pf. 3) Gaļorka un Rjadovoj$m. Mūsu pārpratumi. Ženeva. 1904. Cena 50 sani., 40 pf. Šo trīs brošūru galvenais saturs ir tas, ka kritiski liek apgaismotas dažas patiešām ne visai nevainojamas ,,meņ-ševistu" cīņas metodes pret „vairākumu" un aizstāvēta teze, ka trešā kongresa sasaukšana partijas nesaskaņu noregulēšanai ir ne vien ie ima, bet arī nepieciešama.

nekorektas aizstāvēšanas piemēru var minēt neskaitāmos pēdējā laika rakstus „Iskrā" un šinīs dienās iznākušo N. Trockti brošūru: Mūsu politiskie uzdevumi. (Taktikas un organizācijas jautājumi). Ženevā. 1904., 107 lpp. Cena 75 sani. Daudzās vielās raksturīga ar savu tukšo pļāpību — brošūra tomēr pilnīgi taisnīgi aizstāv dažas idejas, kuras tiem, kas interesējas par sociāldemokrātisko literatūru, jau pazīstamas no Akimova. Marlinova, Kričevska u. e. kgu, tā saucamo „ekonomistu*1 rakstiem. Zēl tikai, ka vielām autors pēdējo uzskatus noved līdz karikatūrai.

Cik daudz te jauna prieka par mūsu partijas nelaimēm! Bet liberālis pēc savas politiskās dabas nevar neizturēties ar ļaunu prieku pret sociāldemokrātijas novājināšanos un sairšanu.

Cik daudz te dziji pārdomātu un izjustu simpātiju pret mazākuma akimovisko uzskatu būtību! Bet, patiešām, vai tad vienīgo cerību uz dzīvotspēju, Krievijas liberālismā dzīvotspēju neietver sevī sociāldemokrātiskā oportunisma dzīvotspēja?

Neveicas jaunajai ,,lskrai“ ar saviem piekritējiem.

Atcerieties slaveno, ievērojamo Pjechanova „Ko nedarīt?*', kas radīja veselu laikmetu. Cik smalki izdomāta bija šī viltības un personīgās piekāpšanās politika, un cik neveikli mūsu diplomats iekļuva ķezā. Cik pareizi konsekventais oportunists Struves kgs uztvēris „nozīmīgo pagriezienu*1 jaunajā „Iskrā**. „Bezdibeni** starp jauno un veco ,,Iskru“ atzīst tagad paši jaunās ,,Iskras“ vadītāji.

Atcerieties Pjechanova apgalvojumu Narcisa garā ,,Iskras“ 65. nr-ā, ka „no Akimova nevienam nav bailes, ar viņu tagad neizbaidīsi pat zvirbuļus sakņu dārzā**. Pjechanovs teica šos vārdus, kas ne visai liecina par labsirdību un piekāpību pret rabočedjeļciem, tanī pašā laikā paziņodams, it kā mūsu partijas kongresā „pret ortodoksālo marksismu izteicās varbūt tikai kaut kāds Akimovs**. Un, lūk, tūlīt pēc šiem paziņojumiem Narcisa garā pilnīgi tiek iespiesta Voroņežas komitejas lapiņa, kura, kā tas visiem zināms, ir solidārā ar b. Akimovu un h. Brukeru, pie kam izrādās, ka jaunās ,,īskras“ redakcija noslēpusi publikai (61. nr.) visu lapiņas principiālo daļu, visu līdzjūtības izteikumu jaunajai ,,Iskrai“. Kurš nu ir izrādījies līdzīgs zvirbulim? Kāda partijas iestāde nu ir salīdzināma ar sakņu dārzu?

Atcerielies raksta ,,lr laiks 1“ autoru ,,Iskras“ 73. un 74. nr-a pielikumā. Kā atklāts un godīgs to uzskatu pārstāvis, kurus visā mūsu kongresā aizstāvēja visi „purva** delegāti, šis biedrs tieši paziņoja, ka viņš nav vienis prātis ar Pļecha-novu, tieši izteica savu uzskatu, ka „Akimovs kongresā tēlojis drīzāk oportunisma rēga nekā lā patiesa pārstāvja lomu“. Un nabaga redakcijai vēl un vēlreiz bija jājaujas izdarīt sev kādu unteroficierisku operāciju. Raksta „Ir laiks!“ autora apgalvojumam redakcija pievienoja šādu piezīmi:

„Ar šīm domām nevar būt vienis pratis. Biedra Akimova uzskatiem par programu ir acīm redzamas oportunisma pazīmes, ko atzīst arī žurnālā „Osvoboždeņije" kritiķis vienā no tā pēdējiem numuriem, aizrādīdams, ka b. Akimovs pieslienas „reālistiskām'* — lasi: „revizionis-tiskam — virzienam".

Tas ir jauki, vai ne? Uzskatos par programu, kādi ir b. Akimovam, ar kuru strīdos par programu gandrīz vienmēr kopā balsoja b. Martinovs, b. Rrukers un bundisti, visai bieži arī purva delegāti, — ir oportunisms. Bet viņa uzskatos par taktiku un organizāciju nav oportunisma — vai ne tā, kungi? Vai ne tāpēc jūs klusējat par šiem pēdējiem uzskatiem, ka jaunā ,,Iskra“ svinīgi izvirzīja jaunas organizatoriskas domstarpības un pateica tieši to un tikai to, ko jau pirms tam bija sacījuši pret veco ,,Iskru“ Martinovs un Akimovs? Vai ne tāpēc, ka arī jaunās domstarpības taktikā, kuras visjaunākajā laikā izvirza visjaunākā ,,Iskra“, ir pilnīgs atkārtojums tam, ko Martinovs un Akimovs sen jau izteikuši pret veco „Iskru“? Cik derīgi tagad būtu vēlreiz izdot žurnālā „Rabočeje DjeIo“10B 10. nr-u!

Un ko gan pati jaunās ,,Iskras“ redakcija min kā tiesnesi un liecinieku pret b. Akimovu? — Struves kgu. Tiesnesis ir labs, oportunisma jautājumos viņš patiešām ir specialists, labs zinātājs, čempions un eksperts. Tāpēc jo zīmīgāka ir šā pašas redakcijas izsauktā liecinieka atsauksme par Trocka uzskatu saturu. Bet Trocka brošūra taču iznāca, neaizmirstiet to, ,,lskras“ redakcijā (72. nr., 10. lpp., 3. sleja). Trocka „jaunie" uzskati ir redakcijas uzskati, kas guvuši Pļechanova, Aksclroda, Zasuļičas, Starovera un Martova atzinību.

Tukša pļāpāšana un akimovisms, pēdējais, diemžēl, kariķētā veidā, — tāds ir tā tiesneša verdikts, kurš jaunajai „Iskrai" simpatizē un kuru tā pati izsaukusi.

Pakalpīgais liberālis šoreiz nejauši pasacījis tīru patiesību.

Sarakstīts 190b. о• oktobrī

Iespiests pēc lapiņas teksta

Iespiests 1904. p. novembri Zencoā, atsevišķā lapiņā

PRIEKŠVĀRDS N. ŠACHOVA BROŠŪRAI „CĪNA PAR KONGRESU“

Šai brošūrā, ko piedāvājam lasītājam, mēs centāmies dot pēc iespējas pilnīgāku to dokumentu kopojumu, kas raksturo dažādu uz vietām strādājošu mūsu partijas organizāciju izturēšanos pret pašreizējo krizi partijā. Daļa šo dokumentu pārdrukāta no teksta, kas jau bija iespiests ,,Iskrā“, daļa — tieši no manuskriptiem, un lasītājam nevajag aizmirst, ka piegādāšanas apstākļu dēļ vien šajos manuskriptos dažreiz nevarēja neieviesties kļūdas un izlaidumi.

Iespiežamo dokumentu saturs saistās ap vienu centrālo punktu, proti: partejiskuma cīņu pret pulciņu savrupību, cīņu par kongresu. Sākumā tā bija cīņa par partijas otro kongresu, par tā lēmumu atzīšanu un godīgu ievērošanu, pēc tam par trešo kongresu — vienīgo partijas cienīgo līdzekli, lai izkļūtu no pašreizējā neiespējamā stāvokļa. Tagadējo centrālo partijas iestāžu cīņu pret trešo kongresu mēs ari centāmies parādīt pēc iespējas pilnīgāk, pamatojoties uz dokumentāliem datiem.

Mūsu darbs aprobežojās ar dokumentu sakārtošanu chronoloģiskā (pēc iespējas) kārtībā un visai īsu paskaidrojumu pievienošanu, lai aizrādītu uz dokumentu savstarpējo sakaru. Komentārus mēs atstājam turpmākai literatūrai. Kailie faktiskie dati par cīņu kongresa dēļ runā paši par sevi, un viņu studēšana palīdzēs visiem un ikvienam izstrādāt sev patstāvīgu spriedumu par mūsu partijas iekšējo cīņu.

Iespiests 190i. g. brošūrā:

N. Sachovs. ,,CĪņa par kongresu".

Ženevā Iespiests pēc rokraksta

PAZIŅOJUMS PAR VAIRĀKUMA КОШТЕJU BIROJA NODIBINĀŠANU^10

PROJEKTS

Partijas krīze ieilgst līdz bezgalībai, un šās krizes atrisināšana kļūst arvien grūtāka. Vairākuma piekritēji jau ne vienu vien reizi presē izsacījuši savus uzskatus par krizes iemesliem un līdzekļiem, kā no tās izkļūt. 22-u paziņojums^180, ko atbalstīja gan daudzas komitejas (Odesas, Jekaterino-slavas, Nikolajevas, Rīgas, Pēterburgas, Maskavas un Kau-kazijas savienība), gan 19-u deklarācija^111, gan ārzemēs esošie vairākuma pārstāvji, deva pilnīgu un precizu tā programas iztirzājumu. Katram, kam cik necik pazīstama krizes gaita un kam cik necik rūp partijas gods un cieņa, sen jau kļuvis skaidrs, ka nevar būt citas izejas kā tikai partijas kongress. Bet tagad CK vienas daļas jaunā deklarācija, partijas Padomes jaunie lēmumi saasina nesaskaņas partijā vēl vairāk. Mazākuma pusē pārskrējušie CK locekļi nav kautrējušies visrupjākajā veidā ignorēt to CK locekļu tiesības, kas palikuši vairākuma pusē. Jaunā CK pasludinājusi samierināšanos, ne vien nerēķinoties ar vairākumu, bet, gluži otrādi, pilnīgi ignorējot to un uzsākot vienošanos tikai ar mazākumu, pie tam ar privātu, slepenu līgumu palīdzību. Kas patiesi vēlētos samierināšanos, tas vispirms saaicinātu kopā visus tos, kas cīnās, strīdas un nav apmierināti, un tāda sanāksme jau arī ir partijas kongress. Turpretim runāt par mieru un bīties no kongresa, mēģināt samierināt un tanī pašā

V. I. Ļeņina rokraksta ,,Paziņojums par Vairākuma Komiteju Hiroja nodibināšanu" pirmā lappuse. — 1904. g.

Samncmāfs

laikā baidīt ar šķelšanos, tāpēc ka mazākumu, jādomā, sakaus arī 3. kongresā, — nozīmē liekuļot, nozīmē ar varu uzspiest Krievijas partijas darbiniekiem ārzemju pulciņa kaprisi, nozīmē ar jauku miera lozungu svētīt pilnīgu pret vairākumu vērstu nodevību. Miera vārdā jaunā CK likvidē organizācijas, kas uzdrošinājušās vēlēties kongresu. Miera vārdā jaunā CK pasludina vairākuma izdevumus par nepartejiskiem un atsakās tos piegādāt komitejām. Miera vārdā jaunā CK ienes intrigas partijas Padomes lēmumos, kura uzdrošinās presē paziņot par „krāpšanu*1, ko izdarījuši lādi biedri, kuru rīcība nav vēl izmeklēta un kuriem pat ne-papūlējās paziņot pret viņiem vērstās apsūdzības. Partijas Padome tagad tieši vilto partijas sabiedrisko domu un partijas lēmumu, uzdodot Centrālajai Komitejai, kuras naidīgums pret kongresa ideju labi zināms, pārbaudīt komiteju rezolūcijas, uzskatīdama šīs rezolūcijas par aizdomīgām, novilcinādama to publicēšanu, nepareizi saskaitīdama balsis, piesavinādamās kongresa tiesību pasludināt mandātus par nederīgiem, ienesot dezorganizaciju pozitivā darbā ar „perifērijas** sakūdīšanu pret vietējām komitejām. Bet pa tam visas partijas pozitivais darbs arī stāv uz vietas, jo CK un СО spēki tiek izšķiesti cīņā pret kongresu.

Vairākuma komitejām un organizācijām nekas cits neatliek kā saliedēties kopā cīņai par kongresu, cīņai pret tā sauktajām partijas centrālajām iestādēm, kuras īstenībā tieši ņirgājas par partiju. Mēs tādu saliedēšanu iesākam, sastādot Vairākuma Komiteju Biroju ar Odesas, Jekaterinoslavas, Nikolajevas, Rīgas, Pēterburgas un Maskavas Komitejas iniciativu un piekrišanu.

Mūsu lozungs ir — partejiskuma cīņa pret pulciņu sav-rupību, izturēta revolucionārā virziena cīņa pret līču loču politiku, jucekli un atgriešanos pie rabočedjeļcisma, cīņa pret dezorganizatoriem proletāriskās organizācijas un disciplinas vārdā.

Mūsu tuvākie uzdevumi ir — vairākuma idejiska un organizatoriska saliedēšana Krievijā un ārzemēs, vairākuma izdevniecības (ko ārzemēs organizējuši b. Bončs-Brujevičs un biedrs Ļeņins) vispusīga atbalstīšana un attīstīšana, cīņa pret mūsu centrālo iestāžu bonapartismu, kontrole pār 3. kongresa sasaukšanas pasākumu pareizrunu, komiteju pozitīvā darba, ko dezorganizē redakcijas un jaunās CK aģenti, veicināšana.

Vairākuma Komiteju Birojs.

Sazināties ar Biroju var caur vairākuma komitejām Krievijā un Bonča-Brujeviča un Ļeņina izdevniecību ārzemēs.

Sarakstīts 19tM. līdz 20. oktob

rim <2. novembrim)

Pirmoreiz iespiests 1940. g. iurnalā

„Proletarskaja Revolūcija", 2. nr-ā Iespiests pēc rokraksta

ZEMSTES KAMPAŅA UN „ISKRAS“ PLANS^132

Sarakstīts 1904. (/. лоисшЬл Iespiests atsevišķā brošūrā 190i. o-

novembri Ženevā Iespiests pēc brošūras teksta

TIKAI PARTIJAS BIEDRIEM

Ar „Iskras“ redakcijas parakstu tikko kā publicēta („partijas biedriem^1') vēstule partijas organizācijām. Krievija nekad vēl neesot bijusi tik tuvu konstitūcijai kā tagad, — paziņo redakcija un sīki apraksta veselu „politiskās kampaņas" plānu, veselu plānu, kā ietekmēt mūsu liberālos zem-stiešus, kas lūdz pēc konstitūcijas.

Pirms sākam iztirzāt So augstākā mērā pamācošo jaunās „Iskras" plānu, atcerēsimies, kā Krievijas sociāldemokrātijā tika nostādīts jautājums par attiecībām pret mūsu liberālajiem zemstiešiem kopš tā laika, kad radās strādnieku masu kustība. Visiem zināms, ka arī šai jautājumā gandrīz no strādnieku masu kustības rašanās paša sākuma notika cīņa starp „ekonomistiem" un revolucionāriem. Pirmie nogāja tiktāl, ka tieši noliedza buržuāziskās demokrātijās pastāvēšanu Krievijā, tiktāl, ka ignorēja uzdevumus panākt proletariāta ietekmi uz sabiedrības opozicionārajiem slāņiem un tanī pašā laikā, sašaurinot proletariāta politiskās cīņas vērienu, viņi, apzināti vai neapzināti, politiski vadošo lomu piešķīra sabiedrības liberālajiem elementiem, atstājot strādniekiem „ekonomisko cīņu pret uzņēmējiem un pret valdību". Revolucionārās sociāldemokrātijas piekritēji vecajā „Iskrā" cīnījās pret šo virzienu. Šī cīņa sadalās divos lielos periodos: līdz liberālā organa „Osvoboždeņije" iznākšanai un pēc tā iznākšanas. Pirmajā periodā mēs savu uzbrukumu galvenokārt vērsām pret ekonomistu šaurību, „virzījām" viņus uz Krievijas buržuāziskās demokrātijās pastāvēšanas faktu, kuru tie neredzēja, uzsvērām proletariāta vispusīgas politiskās darbības uzdevumu, viņa uzdevumu ietekmēt visus sabiedrības slāņus, uzdevumu kļūt par avangardu brīvības karā. Pašlaik jo vairāk ir vielā un nepieciešams atcerēties šo periodu un tā galvenās pazīmes, — jo rupjāk to sagroza jaunās ,,Iskras“ piekritēji (sk. Trocka brošuru „Mūsu politiskie uzdevumi", kas izdota ,,īskras“ redakcijā), jo vairāk viņi spekulē uz to, ka tagadējā jaunatne nepazīst mūsu kustības nesenās pagātnes vēsturi.

Kopš tā laika, kad parādījās „Osvoboždeņije", sākās vecās ,,Iskras“ cīņas otrais periods. Kad liberāļi nāca klajā ar patstāvīgu orgānu un ar īpašu politisku programu, proletariāta uzdevums — ietekmēt „sabiedrību" — gluži dabiski mainījās: strādnieku demokrātijā nevarēja vairs aprobežoties ar liberālās demokrātijās „sapurināšanu", ar viņas opozicionārā gara modināšanu, centrā viņai bija jānostāda revolucionārā tās nenoteiktības kritika, kas skaidri parādījās liberālismā politiskajā pozicijā. Mūsu ietekme uz liberālajiem slāņiem izpaudās pastāvīgos aizrādījumos uz to, ka liberāļu kgu politiskais protests ir nekonsekvents un nepietiekams (pietiek aizrādīt uz „Zarju", kas kritizē Struves kga priekšvārdu Vites iesniegumam^181, un uz daudzajiem „Iskras" rakstiem).

Ap to laiku, kad sanāca partijas II kongress, šī sociāldemokrātijas jaunā pozicijā attiecībā uz liberālismu, kas uzstājās atklāti, jau noskaidrojās un nostiprinājās tiktāl, ka nevienam neradās pat jautājums par to, vai Krievijā pastāv buržuāziskā demokrātijā un vai opozicionārai kustībai jāsaņem atbalsts (un kāds atbalsts) no proletariāta. Runa bija tikai par partijas uzskatu formulēšanu šajā jautājumā, un man pietiek šeit aizrādīt uz to, ka vecās „Iskras" uzskati daudz labāk bija izteikti Pļechanova rezolūcijā, kura uzsvēra liberālā žurnālā „Osvoboždeņije" antirevolucionaro un pret-prolclarisko raksturu, nekā Starovera juceklīgajā rezolūcijā, kas, no vienas puses, dzenas (un pilnīgi nelaikā dzenas) pēc „vienošanās" ar liberāļiem, bet, no otras puses, uzstāda fiktīvus, liberāļiem noteikti neizpildāmus šādas vienošanās noteikumus.

I

Pāriesim pie jaunās „Iskras" plāna. Redakcija atzīst, ka mūsu pienākums ir līdz galam izmantot visu materiālu jautājumā par liberālās demokrātijās gļēvulību un neno-leiktību, jautājumā par liberālās buržuāzijas un proletariāta interešu naidīgo pretstatu, izmantot „atbilstoši mūsu progra-mas principiālām prasībām". „Bet, — turpina redakcija, — bet cīņas robežās pret absolūtismu un tieši pašreizējā fāzē mūsu izturēšanos pret liberālo buržuāziju nosaka uzdevums iedvest tai vairāk drosmes un pamudināt to pievienoties tām prasībām, ar kurām uzstāsies (? uzstājās?) proletariats, ko vada sociāldemokrātijā". Mēs pasvītrojām sevišķi dīvainos vārdiņus šai dīvainajā tirādē. Patiešām, kā lai nesauc par dīvainu, ja nostāda pretī, no vienas puses, nenoteiktības kritiku un naidīgo interešu analizi, bet, no otras puses, uzdevumu iedvest drosmi un pamudināt pievienoties? Kādā citādā veidā mēs esam spējīgi iedvest drosmi liberālajai demokrātijai, ja ne tikai nesaudzīgi iztirzājot un iznīcinoši kritizējot viņas nenoteiktību demokrātijās jautājumos? Ciktāl buržuāziskā (liberālā) demokrātijā domā uzstāties kā demokrātijā un ir spiesta uzstāties kā demokrāti jā, tiktāl tā neizbēgami tiecas atbalstīties uz iespējami plašākām tautas aprindām. Šī tieksme nenovēršami rada šādu pretrunu: jo plašākas ir šīs tautas aprindas, jo vairāk tajās ir proletārisko un pusprole-tarisko slāņu pārstāvju, kuri prasa politiskās un sabiedriskās iekārtas pilnīgu demokratizāciju, tik pilnīgu demokratizāciju, kas draud iedragāt visai svarīgus ikkatras buržuāziskās kundzības balstus vispār (monarehiju, regulāro karaspēku, birokrātiju). Buržuāziskā demokrātijā pēc savas dabas nav spējīga apmierināt šīs prasības, tāpēc tai pēc savas dabas jāpaliek gļēvai un nenoteiktai. Sociāldemokrāti, kritizēdami šo nenoteiktību, nemitīgi bīda uz priekšu liberāļus, atrauj no liberālās demokrātijās strādnieku demokrātijās pusē arvien lielāku skaitu proletāriešu un pusprolelariešu, bet pa daļai arī sīko buržuju. Kādā ziņā tad var sacīt: mums jākritizē liberālās buržuāzijas nenoteiktība, bet (bet!) mūsu izturēšanos pret to nosaka uzdevums iedvest tai drosmi? Tas taču ir acīm redzams juceklis, kas liecina vai nu to, ka tā autori rāpjas atpakaļ, t. i., atgriežas pie tiem laikiem, kad liberāļi vispār vēl neuzstājās atklāti, kad tos vispār vajadzēja modināt, sapurināt, pamudināt atvērt muti; — vai arī to, ka autori nomaldās uz domu, itin kā liberāļiem varētu „pavairot drosmi" ar to, ka proletāriešu drosmi samazina.

Lai arī cik drausmīga ir šī doma, tomēr turpmākajā redakcijas vēstules rindkopā mēs to redzam izteiktu vēl

skaidrāk: „Ret, — vēl un vēlreiz atrunājas redakcija, — bet mēs izdarītu liktenīgu kļūdu, ja sprauslu sev mērķi ar enerģiskiem iebaidīšanas pasākumiem tagad pat piespiest zemstes vai citus buržuāziskās opozicijas orgānus panikas ietekmē formāli apsolīt, ka valdībai liks iesniegtas mūsu prasības. Tāda taktika sakompromitētu sociāldemokrātiju, tāpēc ka visu mūsu politisko kampaņu pārvērstu par reakcijas sviru^1 (kurs. red.).

Lūk, kas! Revolucionārais proletariats vēl nav paspējis dot cara patvaldībai nevienu nopietnu triecienu tādā momentā, kad tā sevišķi redzami svārstās un kad nopietns trieciens sevišķi nepieciešams, sevišķi noderīgs un var kļūt par izšķirošu triecienu, bet jau radušies sociāldemokrāti, kas murmina par reakcijas sviru. Tas jau vairs nav juceklis vien, tā ir tieša vulgaritāte. Un redakcija aizrunājusies līdz šai vulgaritātei, speciāli valodām par reakcijas sviru izdomādama sev divkārt bargu biedēkli. Padomājiet tikai: VĒSTULE sociāldemokrātiskās partijas partijas organizācijām ļaudis nopietni runā par zemstiešu iebaidīšanas taktiku un viņu piespiešanu, ietekmējot ar paniku, dot formālus solījumus! Nebūtu viegli pat Krievijas augstmaņu vidū, pat mūsu Ugrjumu-Burčejevu^113 vidū rast tādu zīdaini valsts lietās, kas noticētu šādam biedēklim. Pie mums, revolucionāru vidū, ir dedzīgi teroristi, ir pārgalvīgi bumbisli, bet pats aplamākais no aplamajiem bumbisma aizstāvjiem nav līdz šim, kā šķiet, ieteicis iebiedēt... zemstiešus un radīt paniku.. opozicijā. Vai tiešām redakcija neredz, ka, izdomājot šos smieklīgos biedēkļus, laižot darbā šīs banalās frāzes, tā nenovēršami rada pārpratumus un neizpratni, piesārņo apziņu un sēj jukas cīnītāju proletāriešu prātos. Taču ne jau tukšā telpā aizlido šie vārdiņi par reakcijas sviru, par kompromitējošo iebiedēšanas taktiku, tie krīt specifiskajā krieviski policejiskajā augsnē, kas vislabāk piemērota nezāļu augšanai. Par reakcijas sviru mums patiešām tagad stāsta uz katra ielas stūra, bet stāsta novovremenci. Par kompromitējošo iebiedēšanas taktiku mums patiešām pieklieguši pilnas ausis, — neviens cits kā bailīgie buržuāziskās opozicijas barveži.

Ņemiet profesoru kņazu J. N. Trubeckoju. Šķiet, pieliekami „izglītots" un — kā krievu legālais darbinieks — pietiekami „drošs" liberālis. Ret cik vulgāri viņš spriedelē liberālā izdevuma ,,Pravo“ (39. nr-ā) par „iekšējām bries-mām“, proti, par galējo partiju briesmām! Te jums ir spilgts tāda cilvēka paraudziņš, kas patiešām ir tuvu panikai, le jums ir uzskatāms tā piemērs, kas patiešām drausmīgi iedarbojas uz īsliem liberāļiem. Nu, protams, viņi baidās nevis no tā plāna, ko ,,Iskras“ redaktori redzējuši sapņos, plāna, pēc kura jāizdabū no zemstiešiem formāls solījums revolucionāru labā (Trubeckoja kgs tikai sāktu smieties, ja tam pastāstītu par šādu plānu), — viņi baidās no „galējo^11 partiju revolucionāri sociālistiskiem mērķiem, viņi baidās no ielu lapiņām, no šīm proletariāta revolucionārās pašdarbības pirmajām bezdelīgām, jo proletariats neapstāsies, nenoliks ieročus, iekām nenogāzīs buržuāzijas kundzību. Sīs bailes rada nevis smieklīgi biedēkļi, bet strādnieku kustības īstenais raksturs, šīs bailes nav izdzēšamas no buržuāzijas sirds (atsevišķas personas un atsevišķas grupas, protams, nav ko ievērot). Un, lūk, kāpēc tik liekulīgi skan jaunās „īskras” prātojums par zemstiešu un buržuāziskās opozicijas pārstāvju kompromitējošo iebiedēšanas taktiku. Bīdamies no ielu lapiņām, bīdamies no visa, kas iet tālāk par cenzu konstitūciju, liberāļu kgi vienmēr baidīsies no lozunga „demokrātiskā republika” un no aicinājuma uz visas lautas bruņotu sacelšanos. Bet apzinīgais proletariats ar sašutumu atraidīs pat domu par to, ka mēs varētu atteikties no šā lozunga un no šā aicinājuma, ka mēs savā darbībā vispār varētu vadīties no buržuāzijas panikas un bailēm.

Ņemiet „Novoje Vremja”111. Cik maigas arijas tā dzied pēc reakcijas sviras meldijas. „Jaunatne un reakcija — mēs lasām „Piezīmēs” 10285. nr-ā (18. oktobrī) — ...Kopā šie vārdi nesaskan, bet, starp citu, nepieliekami pārdomāta rīcība, krasa aizraušanās un vēlēšanās par kalni cenu tūdaļ piedalīties valsts likteņos var jaunatni novest šinī bezcerīgajā strupceļā. Demonstrāci jā pie Viborgas cietuma, kura nolika šinīs dienās, tālāk mēģinājums par kaut ko manifestēt jau galvaspilsētas centrā, 200 studentu pastaiga Maskavā ar karogiem un protestiem pret karu... No visa tā saprotama arī reakcija... studentu nemieri, jaunatnes demonstrācijās, bet tā taču ir vesela benefice, tā ir trumpa, negaidīta, milzīga trumpa reakcionāru rokās. Jā. patiešām tā viņiem ir dārga dāvana, ko viņi pratīs izmantot. Nevajag pasniegt šo dāvanu, nevajag lauzt iedomātas (!!!) restes: tagad arī durvis ir 442

atvērtas (jādomā, gan Viborgas, gan citu cietumu durvis?), plaši atvērtas!**

Šiem prātojumiem nav vajadzīgi paskaidrojumi. Pietiek tos minēt, lai redzētu, cik netaktiski tagad sākt runāt par reakcijas sviru, tai/ad, kad nevienas no Viskrievijas cietuma durvīm nav pat mazliet pavērtas vaļā strādniekiem, kas cīnās, kad cara patvaldība nav spērusi vēl nevienu proletariātam kaut cik jūtamu piekāpšanās soli, kad visa uzmanība un visi spēki jāvirza uz īsta un izšķiroša uzbrukuma sagatavošanu pret krievu tautas ienaidnieku. Protams, ka doma vien par šādu sadursmi iedveš bailes un paniku Trubeckoju kgiem un tūkstošiem mazāk „izglītotu** liberāļu kgiem. Bet mēs būtu muļķi, ja rēķinātos ar viņu paniku. Mums jārēķinās ar savu spēku stāvokli, ar tautas satraukuma un sašutuma augšanu, ar momentu, kad proletariāta tiešais uzbrukums patvaldībai savienosies ar vienu no sliehiskām un stiehiski augošām kustībām.

il

Iepriekš, runājot par to biedēkli, ko mūsu redakcija redzējusi sapni, mēs neatzīmējām vēl vienu raksturīgu vilcieniņu viņas prātojumā. Redakcija uzbruka kompromitējošai taktikai, kas il kā sliektos uz to, lai izdabūtu no zemstiešiem „formālu solījumu iesniegt valdībai mūsu prasības**. Bez iepriekš minētām aplamībām šeit dīvaina ir pati doma par to, ka ,,mūsu“ prasības, strādnieku demokrātijās prasības, valdībai iesniegtu liberālā demokrātijā. No vienas puses, liberālā demokrātijā tieši tāpēc, ka tā ir buržuāziskā demokrātijā, nekad nav spējīga saprast, nav spējīga patiesi, konsekventi un noteikti aizstāvēt ,,mūsu“ prasības. Pat, ja liberāļi dotu, „labprātīgi** dotu, formālu solījumu iesniegt mūsu prasības, tad, protams, viņi šo solījumu neturētu, proletariātu piekrāptu. No otras puses, ja mēs būtu tik stipri, lai nopietni ietekmētu buržuāzisko demokrātiju vispār un zemstiešu kgus it sevišķi, tad tāda spēka mums pilnīgi pietiktu, lai patstāvīgi iesniegtu savas prasības valdībai.

Redakcijas dīvainā doma nav pārteikšanās rezultāts, bet tās svārstīgās pozicijas neizbēgamās sekas, kurā tā vispār nostājusies šinī jautājumā. Klausieties: „Par cenlralo fokusu un vadošo pavedienu ... jābūt praktiskam uzdevumam ...

iespaidīgi un organizēti iedarboties uz buržuāzisko opozi-ciju“; „strādnieku iesnieguma projektā zināmam liberālās opozici jas organam“ jābūl „paskaidrojumam, kāpēc strādnieki griežas nevis pie valdības, bet tieši pie šās opozicijas pārstāvju sapulces". Uzdevuma šāda nostādne ir kļūdaina pašos pamatos. Mums, proletariāta partijai, protams, „jāiet visās iedzīvotāju šķirās", atklāti un enerģiski aizstāvot visas tautas priekšā mūsu programu un mūsu tuvākās prasības, mums jācenšas paziņot šīs prasības arī zemstiešu kgiem, bet mūsu centrālajam fokusam un vadošajam pavedienam jābūt iedarbībai, proti, nevis uz zemstiešiem, bet uz valdību. „Iskras" redakcija jautājumu par centrālo fokusu nostādījusi tieši ačgārni. Buržuāziskā opozicija tāpēc jau arī ir tikai buržuāziskā un tikai opozicija, ka tā necīnās pati, ka tai nav savas bez ierunām aizstāvamas programas, ka tā stāv starp divām pusēm, kas cīnās (valdību un revolucionāro proletariātu plus viņa nedaudzie inteliģentie piekritēji), ka cīņas rezultātu tā ieskaita par labu sev. Tāpēc, jo karstāka kļūst cīņa, jo tuvāk ir izšķirošās kaujas moments, toties vairāk mums jāvērš mūsu uzmanība un jāvirza mūsu iedarbība pret mūsu īsteno ienaidnieku, bet nevis pret to sabiedroto, kas neapšaubāmi ir nosacīts, problemātisks, neuzticams un nenoteikts sabiedrotais. Nebūtu gudri šo sabiedroto ignorēt, aplam būtu spraust sev mērķi iebiedēt un baidīt to, — viss tas ir pats par sevi tik acīm redzams, ka dīvaini pat runāt par to. Bet mūsu aģitācijas centrālajam fokusam un vadošajam pavedienam jābūt, es atkārtoju, nevis iedarbībai uz šo sabiedroto, bet izšķirošās kaujas sagatavošanai pret ienaidnieku. Koķetējot ar zemsti, sīkumos piekāpjoties pret zemsti, valdība taču faktiski vēl itin nekur nav piekāpusies pret tautu, valdība vēl pilnīgi un pilnīgi var atgriezties pie reakcijas (pareizāk — turpināt reakciju), kā tas Krievzemē bijis desmitiem un simtiem reižu pēc tā vai cita patvaldnieka pārejošām liberālām vēsmām. Tieši tādā momentā, kad notiek koķetēšana ar zemsti, tautas acu mānīšana, tās ieaijā-šana ar tukšiem vārdiņiem, vajag sevišķi sargāties no lapsas astes, sevišķi neatlaidīgi atgādināt, ka ienaidnieks vēl nav salauzts, sevišķi enerģiski aicināt, lai turpina un desmitkārtīgi pastiprina cīņu pret ienaidnieku, bet nevis pārnest smaguma centru no „griešanās" pie valdības uz griešanos pie zemstes. Tieši pašreizējā momentā neviens cits kā visiem zināmi krējumlaižas un brīvības nodevēji lien vai no ādas laukā, lai sabiedrības un lautas uzmanības smaguma punktu pievērstu zemstei, radītu uzticību pret zemsti, kas patiesībā īstas demokrātijās uzticības it nemaz nav cienīga. Ņemiet „Novoje Vremja“: iepriekš citētajā rakstā jūs izlasīsit šādu prātojumu: „Ikvienam skaidrs, ka ar iespēju droši un taisnīgi apspriest visus mūsu trūkumus un robus, ar iespēju ikvienam darbiniekam brīvi parādīt savu darbību drīz arī trūkumiem jābeidzas un Krievija bez bailēm varēs nostāties uz progresa un augšupejas ceļa, kas tai tik nepieciešams. Pat organizāciju — šā progresa instrumentu nav vajadzīgs izdomāt: tas jau īstenībā .pastāv zemstes veidā, kurai tikai (!!) jājauj brīvi augt; pēdējā ir patiesi savdabīgas, bet nevis aizgūtas augšupejas ķīla^4'. Tādas un tamlīdzīgas valodas ne vien „noslēpj tieksmes pēc ierobežotas monarchijas un cenza konstitūcijas^11 (kā saka redakcija kādā citā vielā savā VĒSTULE); tās tieši sagatavo augsni tam, lai visa lieta aprobežotos ar zemstei adresētiem Smaidiem, monarchiju nekādi pat neierobežojot I

Tas, ka iedarbību uz zemsti, bet nevis iedarbību uz valdību izvirza par centrālo fokusu, dabiski noved pie tās nelaimīgās domas, kas bija likta Starovera rezolūcijas pamatā, proti, pie domas, ka tūliņ pat un nekavējoties jāmeklē kaut kādas „vienošanās^14 bāze ar liberāļiem. „Bet attiecībā pret tagadējām zemstēm, — saka redakcija savā VĒSTULE, — mūsu uzdevums jānoved (!!) pie tā, ka jāpaziņo zemstēm tās revolucionārā proletariāta politiskās prasības, kas zemstēm jāatbalsta, lai gūtu kaut jel kādu tiesību uzstāties tautas vārdā un cerēt uz strādnieku masu enerģisku atbalstu". Neko teikt, labs strādnieku partijas uzdevumu definējums! Tādā brīdī, kad mūsu priekšā pilnīgi skaidri iezīmējas iespējama un iedomājama mēreno zemstiešu un valdības savienība cīņai pret revolucionāro proletariātu (pati redakcija atzīst šādas savienības iespējamību), mēs savu uzdevumu „novedīsim" nevis pie tā, ka desmitkārt palielināsim pret valdību vērstās cīņas enerģiju, bet pie kazuislisku noteikumu izstrādāšanas, lai vienotos ar liberāļiem par savstarpēju atbalstu. Ja es kādai citai personai paziņoju prasības, kuras tai jāapsolās atbalstīt, lai gūtu tiesību uz manu atbalstu, tad es noslēdzu tieši vienošanos. Un mēs jautājam visiem un katram: kur izgaisuši tie „noteikumi" par vienošanos ar liberāļiem, kurus izgudroja Starovers savā rezolūcijā^182 (ko parakstīja arī Akselrods un Martovs) un par kuriem mūsu literatūrā jau iepriekš bija teikts, ka tie nav izpildāmi? Par šiem noteikumiem redakcija nemin savā VĒSTULE ne vārda. Redakcija panāca, ka rezolūciju pieņēma kongresā, lai pēc tam to iemestu nevajadzīgu papīru grozā. Jau pats pirmais mēģinājums lietu praktiski iesākt tūliņ parādīja, ka Starovera „noteikumu" paziņošana radītu tikai liomeriskus liberālo zemstiešu kgu smieklus.

Iesim tālāk. Vai vispār var atzīt par principiāli pareizu, ka strādnieku partijai izvirza uzdevumu paziņot liberālajai demokrātijai vai zemstiešiem tādas politiskās prasības, „kas tai jāatbalsta, lai gūtu kaut jel kādas tiesības uzstāties tautas vārdā"? Nē, uzdevuma šāda nostādne ir principiāli nepareiza un ved tikai pie proletariāta šķiras pašapziņas aptumšošanas, pie visneauglīgākās kazuistikas. Uzstāties tautas vārdā — tas arī nozīmē uzstāties kā demokrātam. Ikvienam demokrātam (to skaitā arī buržuāziskām demokrātam) ir tiesības uzstāties tautas vārdā, bet viņam šīs tiesības ir tikai tiktāl, ciktāl viņš konsekventi, noteikti un līdz galam realizē demokrātismu. Tātad ikvienam buržuāziskām demokrātam „ir kaut jel kādas tiesības uzstāties tautas vārdā" (jo ikviens buržuāzisks demokrāts, kamēr viņš ir demokrāts, aizstāv to vai cilu demokrātisko prasību), bet tanī pašā laikā nevienam buržuāziskām demokrātam nav tiesību uzstāties tautas vārdā visās lietās (jo neviens buržuāziskais demokrāts pašlaik nav spējīgs realizēt demokrātismu noteikti im līdz galam). Struves kgin ir tiesības uzstāties lautas vārdā, ciktāl „Osvoboždeņije" cīnās pret patvaldību. Struves kgm nav nekādu tiesību uzstāties tautas vārdā, ciktāl „Osvoboždeņije" izlokās un izgrozās, aprobežojas ar cenza konstitūciju, zemstes opoziciju pielīdzina cīņai, izvairās no konsekventas un skaidras demokrātiskās programas. Vācijas nacionallibe-raļiem bija tiesības uzstāties lautas vārdā, ciktāl viņi cīnījās par kustības brīvību. Vācijas nacionallibera|iem nebija nekādu tiesību uzstāties tautas vārdā, ciktāl tie atbalstīja reakcionāro Bismarka politiku.

Tādējādi izvirzīt strādnieku partijai uzdevumu, lai tā paziņo liberālajiem buržuju kgiem tādas prasības, kuru atbalstīšana dotu tiem kaut jel kādu tiesību uzstāties tautas vārdā, nozīmē izgudrot muļķīgu un aplamu uzdevumu. Nekādas sevišķas demokrātiskās prasības, izņemot tās, kas pateiktas mūsu programā, mums nav jāizgudro. Šās programas vārdā mūsu pienākums ir atbalstīt ikvienu (to skaitā arī buržuāzisku) demokrātu, ciktāl tas realizē demokrātismu; mūsu pienākums ir nesaudzīgi atmaskot ikvienu demokrātu (lai skaitā arī sociālistu revolucionāru), ciktāl tas atkāpjas no demokrātismā (kaut vai, piem., jautājumos par brīvu zemnieka izstāšanos no obščinas un brīvu zemes pārdošanu). Bet censties iepriekš noteikt, tā teikt, pieļaujamās neģēlības apmērus, censties iepriekš noteikt, kāda atkāpšanās no demokrātismā pieļaujama demokrātam, lai tam būtu kaut jel kādas tiesības uzstāties kā demokrātam, — tas ir tik gudrs uzdevums, ka neviļus rodas aizdomas — vai tikai mūsu redakcijai to nav palīdzējis izgudrot b. Martinovs vai b. Dans.

III

Apskatījusi savā VĒSTULE vadošos politiskos apsvērumus, redakcija pēc tam sniedz arī sīku sava lielā plāna apskatu.

Guberņu zemstu sapulces lūdz konstitūciju. N, X, Y pilsētā komitejnieki plus attīstītie strādnieki sastāda politiskas kampaņas plānu „pēc Akselroda parauga". Aģitācijās centrālais fokuss koncentrējas iedarbībā uz buržuāzisko opoziciju. Tiek ievēlēta organizatoriskā grupa. Organizatoriskā grupa ievēlē izpildu komisiju. Izpildu komisija ievēlē speciālu oratoru. Cenšas „masas nostādīt tiešā saskarē ar zemstes sapulcēm, manifestāciju koncentrēt pie tās pašas ēkas, kur notiek zemstes domnieku sēdes. Daļa demonstrantu iekļūst sēžu zālē, lai piemērotā momentā ar speciāli tam pilnvarota oratora starpniecību izlūgtos no sapulces (? no muižniecības maršala, kas vada sapulci?) atļauju nolasīt viņam strādnieku paziņojumu. Gadījumā, ja to neatjauj, orators skaļi izsaka protestu pret to, ka sapulce, kas runā tautas vārdā, nevēlas uzklausīt šās pašas tautas īsto pārstāvju balsi**.

Tāds ir jaunās ,,Iskras“ jaunais plāns. Mēs tūliņ redzēsim, cik pieticīgi novērtē tā nozīmi pati redakcija, bet pirms tam citēsim redakcijas augstākā mērā principiālos paskaidrojumus par izpildu komisijas funkcijām:

... „Izpildu komisijai būs jāgādā jau laikus par to, lai vairāku tūkstošu strādnieku parādīšanās ēkas priekšā, kur notiek zemstes domnieku sēde, un vairāku desmitu vai simtu parādīšanās pašā ēkā neradītu zemstiešos paniskas bailes (!!), kuru ietekmē tie būtu spējīgi mesties (!) apkaunojošā policijas un kazaku aizsardzībā, tādējādi pārvēršot mierīgu manifestāciju par nejēdzīgu kautiņu un barbarisku slaktiņu, sagrozot visu tās nozīmi*'... (Redakcija, kā redzams, pali noticējusi biedēklim, ko tā redzējusi sapnī. Pēc frāzes burtiskās gramatiskās nozīmes redakcijai iznāk pat tā, it kā zemstieši pārvērš manifestāciju par kautiņu un sagroza tās nozīmi. Mēs ļoti zemu vērtējam liberālos zemstiešus, bet tomēr redakcijas paniskās bailes no tā, ka liberāļi izsauks uz zemstes sapulci policiju un kazakus, mums šķiet pavisam aplamas. Ikviens, kas kaut reizi bijis zemstes sapulcē, ļoti labi zina, ka policiju izsauks tā saucamās kārtības neievērošanas gadījumā vai nu muižniecības maršals, kas vada sēdi, vai blakus istabā neoficiāli klātesošais policijas ierēdnis. Vai varbūt izpildu komisijas locekļi šinī gadījumā paskaidros iecirkņa uzraugam, ka jaunās ,,Iskras“ redakcijas plānā nepavisam neietilpst mierīgas manifestācijas pārvēršana par barbarisku slaktiņu?)

... „Lai izvairītos no šāda pārsteiguma, izpildu komisijai iepriekš jābrīdina liberālie domnieki... (lai tie dotu „formālu solījumu**, ka neizsauks kazakus?) par gaidāmo manifestāciju un tās īsteno mērķi... (t. i., jābrīdina, ka mūsu īstenais mērķis nebūt nav tas, lai mūs barbariski piekautu un ar to sagrozītu Akselroda plāna būtību) ... Bez tam tai būs jāmēģina panākt zināmu vienošanos (klausieties!) ar opozicionārās buržuāzijas kreisā spārna pārstāvjiem un jānodrošina ja ne viņu aklivs atbalsts, tad vismaz simpātijās mūsu politiskajam aktam. Sarunas ar viņiem tai jāved, protams, partijas vārdā, strādnieku pulciņu un sapulču uzdevumā, kurās apspriež ne vien politiskās kampaņas vispārīgo plānu, bet ari dod pārskatu par tās gaitu, — protams, stingri ievērojot konspirācijas prasības".

Jā, jā, mēs savām acīm redzam, ka Starovera diženā ideja par vienošanos ar liberāļiem uz precīzi nosacītu noteikumu bāzes aug un stiprinās ne ik dienas, bet ik stundas. Tiesa, visi šie nosacītie noteikumi „pagaidām" nolikti archivā (mēs taču neesam formalist!!), bet toties vienošanās tiek panākta praktiski, panākta tūlīt, proti: vienošanās par to, ka neradīs paniskas baiies.

Groziet kā grozīdami redakcijas vēstuli, jūs tajā atradīsit, ka izdaudzinātās „vienošanās" ar liberāļiem vienīgais saturs ir tas, ko norādījām mēs: vai nu tā ir vienošanās par noteikumiem, ar kādiem liberāļiem ir tiesības uzstāties tautas vārdā (un tad pati ideja par šādu vienošanos ļoti nopietnā veidā kompromitē sociāldemokrātus, kas to izvirza), vai arī tā ir vienošanās par panisku baiļu neradīšanu, vienošanās par simpātijām pret mierīgu manifestāciju, — un tad tās ir vienkārši blēņas, par ko nopietni runāt ir grūti. Aplamā ideja par centrālo nozīmi, kāda ir iedarbībai uz buržuāzisko opoziciju un nevis uz valdību, nemaz nevarēja novest pie kā cita kā tikai pie absurda. Ja mēs varam izdarīt iespaidīgu un masveidīgu strādnieku demonstrāciju zemstes sapulces zālē, — mēs, protams, to izdarīsim (kaut gan, ja ir spēki masveidīgai demonstrācijai, daudz labāk būtu „koncentrēt" šos spēkus nevis „pie ēkas", kur notiek zemstes, bet policijas, žandarmu un cenzoru sapulces). Bet vadīties pie tam no apsvērumiem par paniskām zeinstiešu bailēm, vest par to sarunas — ir augslākā mērā nesaprātīgi, augstākā mērā komiski. Krievijas zemstiešu diezgan lielas daļas — droši vien vairākuma vidū paniskas bailes radīs vienmēr un nenovēršami jau pats konsekventa sociāldemokrātā runas saturs. Iepriekš runāt ar zemstiešiem par šādu panisku baiļu nevē-lamību nozīmē nostādīt sevi visneīstākajā un necienīgākajā stāvoklī. Barbarisks slaktiņš vai doma par tāda iespējamību tāpat nenovēršami radīs cita veida paniskas bailes. Vest sarunas ar zemstiešiem par šīm paniskajām bailēm ir visai negudri, jo neviens, pat vismērenākais liberālis nekad nedz izsauks slaktiņu, nedz simpatizēs tam, bet tas nebūt nav atkarīgi no viņa. Šeit vajadzīgas nevis „sarunas", bet spēka faktiska sagatavošana, nevis iedarbošanās uz zemstiešiem, bet tieši iedarbošanās uz valdību un tās aģentiem. Ja nav spēka, lad par lieliem plāniem labāk nepļāpāt, bet, ja ir spēks, tad tieši spēku vajag likt pretim kazakiem un policijai, censties sapulcēt tādu pūli un tādā vietā, lai tas spētu atsist vai vismaz aizturēt kazaku un policijas spiedienu. Un, ja mēs varam darbos, bet nevis vārdos „iespaidīgi un organizēti iedarboties uz buržuāzisko opoziciju", tad, protams, ne jau ar muļķīgām „sarunām^11 par panisku baiļu neradīšanu, bet tikai ar spēku, ar masveidīgu pretsparu kazakiem un cara policijai, ar masveidīgu uzbrukuma spēku, kas spējīgs pārvērsties par tautas sacelšanos.

Jaunās „Iskras“ redakcija raugās uz lietām citādi. Viņa ir tik apmierināta ar savu vienošanās un sarunu plānu, ka nevar nopriecāties vien par to, nevar vien beigt to lielīt.

... Aktiviem demonstrantiem „pilnīgi jāizprot dziļā atšķirība starp parasto demonstrāciju pret policiju vai valdību vispār un demonstrāciju, kuras tiešais mērķis ir cīņa pret absolūtismu ar revolucionārā proletariāta tiešu iedarbību uz liberālo elementu politisko taktiku (lūk, kā!) pašreizējā (kurs. red.) momentā... Parastu, tā teikt, vispārdemokraliska (!!) tipa demonstrāciju rīkošanai, kurām nav tieša mērķa konkrēti nostādīt pretim vienu otram revolucionāro proletariātu un liberāli opozicionāro buržuāziju kā divus patstāvīgus politiskus spēkus, pietiek ar to vien, ka tautas masās ir stipra politiska rūgšana"... „Mūsu partijai jāizmanto šis masu noskaņojums kaut arī tikai šādai šo masu, ja tā var izteikties, zemāka lipa (klausieties! klausieties!) mobilizācijai pret absolūtismu"... „Mēs speram pirmos (!) soļus pa jauno (!) politiskās darbības ceļu, pa ceļu, kurš ved uz lādas strādnieku masu (NB)* plānveidīgas iejaukšanās organizēšanu sabiedriskajā dzīvē, kuras tiešais mērķis ir nostādīt šīs masas pretim buržuāziskai opozīcijai kā patstāvīgu spēku, kas pretējs tai pēc savām šķiriskajām interesēm un kas tanī pašā laikā piedāvā tai noteikumus (kādus tad?) apvienotai enerģiskai cīņai pret kopējo ienaidnieku".

Ne jau katram leinls aptvert, cik dziļi ir šie ievērojamie prātojumi. Rostovas demonstrācijā^115, kad tūkstošu un tūkstošu strādnieku priekšā tiek noskaidroti sociālismā mērķi un strādnieku demokrātijās prasības, tas ir „zemākais mobi-

* — Nota bene — ievērojiet. Iied.

29 7. sēj.

lizacijas tips^11, tas ir parastais vispārdemokratiskais tips, šeit revolucionārais proletariats nav konkrēti nostādīts pretim buržuāziskajai opozicijai. Bet, lūk, kad speciāli pilnvarots orators, kuru izvirzījusi izpildu komisija, ko ievēlējusi organizatoriskā grupa, kuru dibinājuši komitejnieki un aktivie strādnieki, kad šis orators pēc iepriekšējām sarunām ar zemsliešiem skaļi izsacīs zemstes sapulcē protestu pret to, ka viņu negrib uzklausīt, tad tā būs divu patstāvīgu spēku „konkrēta" un „tieša" pretnostādīšana, tad tā būs tieša iedarbība uz liberāļu taktiku, tad tas būs „pirmais solis pa jauno ceļu". Bīstieties dieva, kungi 1 jo pat Martinovs ļaunākajos žurnālā „Rabočeje Djelo" laikos nezin vai kādreiz aizrunājās līdz tamlīdzīgām vulgaritatēm!

Strādnieku masu sapulces dienvidu pilsētu ielās, desmitiem strādnieku oratoru, tiešas sadursmes ar cara patvaldības patieso spēku, — tas ir „zemākais mobilizācijas tips". Vienošanās ar zemstiešiem par mierīgu mūsu oratora uzstāšanos, kurš apsolās neradīt liberāļu kgos paniku, — tas ir „jaunais ceļš". Lūk, tie ir jaunās „Iskras" jaunie taktiskie uzdevumi, jaunie taktiskie uzskati, par kuriem tik svinīgi pasludināja visai pasaulei ar redakcijas Balalaikina^11® starpniecību. Vienā ziņā šis Balalaikins tomēr nejauši izteicis patiesību: starp veco un jauno ,,Iskru“ patiešām atrodas bezdibenis. Vecajai „Iskrai" nebija citu vārdu kā nicināšanas un izsmiekla vārdi, kas adresēti tiem cilvēkiem, kuri par butaforiski ietērptu šķiru vienošanos spējīgi sajūsmināties kā par „jaunu ceļu", šis jaunais ceļš jau sen mums pazīstams pēc to franču un vācu sociālismā „valstsvīru" pieredzes, kas arī uzskata veco revolucionāro taktiku par „zemāku tipu" un nevar vien beigt slavēt „plānveidīgu un tiešu iejaukšanos sabiedriskajā dzīvē" vienošanās veidā par strādnieku oratoru mierīgu un kautrīgu uzstāšanos pēc sarunām ar opozicionārās buržuāzijas kreiso spārnu.

Redakcija savukārt jūt tādas paniskas bailes no liberālo zemstiešu paniskajām bailēm, ka pastiprināti ieteic „jaunā" plāna dalībniekiem, kuru viņa pati sacerējusi, ievērot „sevišķu piesardzību". „Kā ārkārtēju gadījumu ārējās piesardzības ziņā paša šā akta apstākļos, — lasām mēs vēstulē, — mēs uzņemamies strādnieku paziņojuma piegādāšanu pilnvarotajiem pa pastu uz māju un tā izkaisīšanu zemstes sapulces zālē ievērojamā eksemplāru skaitā. Tas varētu radīt apmul-

sumu, ja raudzītos no buržuāziskā revolucionarisma (sicl)* viedokja, каш ārējais efekts ir viss, bet proletariāta šķiras pašapziņas un pašdarbības plānveidīgas attīstības process — nekas^14.

Māsu ļaudis nav paraduši apmulst no lapiņu izsūtīšanas un izkaisīšanas, bet no pārspīlētas un bezsatura fražainības mēs apmulsīsim vienmēr. Lai sakarā ar lapiņu izsūtīšanu un izkaisīšanu nopietni runātu par proletariāta šķiras pašapziņas un pašdarbības plānveidīgas attīstības procesu, — tad jābūt pašapmierinātas vulgaritātes varonim. Piekliegt visu pasauli par jauniem taktiskiem uzdevumiem un sašaurināt lietu līdz lapiņu izsūtīšanai un izkaisīšanai — tas ir tiešām nesalīdzināmi, tas ir ārkārtīgi raksturīgi intcliģenliskās nokrāsas pārstāvjiem mūsu partijā, kuri tagad histēriski svaidās, meklēdami jaunu taktikas vārdu pēc fiasko ar saviem jaunajiem organizatoriskajiem vārdiem. Un viņi ar viņiem piemītošo kautrību vēl spriedelē, ka ārējais efekts veltīgs. Vai patiešām jūs, kungi, neredzat, ka labākajā gadījumā, gadījumā, ja jūsu it kā jaunais plāns gūtu pilnīgus panākumus, tieši tikai ārējais efekts būtu sasniegts ar strādnieka uzstāšanos zemstiešu kgu priekšā, bet par šādas uzstāšanās patiesu „iespaidīgu iedarbību uz „liberālo elementu taktiku*4 var runāt tikai, lai pasmietos? Vai nav otrādi, vai tās masveidīgās strādnieku demonstrācijās, kas jums šķiet „parasta, vispārdemokratiska, zemāka tipa^44 demonstrācijās, nav paliesi iespaidīgi iedarbojušās uz liberālo elementu taktiku? Un, ja Krievijas proletariātam vēlreiz lemts iedarboties uz liberālu taktiku, tad, ticiet, viņš iedarbosies, masveidīgi uzbrūkot valdībai, bet nevis vienojoties ar zeinsliešiem.

IV

Zemstes kampaņa, ko atklāja ar policijas žēlīgo atjauju, Svjatopolka-Mirska un valdības oficiozu maigās runas, toņa pacelšana liberālajā presē, tā sauktās izglītotās sabiedrības rosība, — viss tas nostāda strādnieku partijas priekšā visnopietnākos uzdevumus. Bet „Iskras** redakcijas VĒSTULE šie uzdevumi tiek formulēti pavisam ačgārni. Tieši pašreizējā momentā par proletariāta darbības centrālo fokusu jābūt

* — lai Red.

23-

iespaidīgas iedarbības organizēšanai uz valdību, bet nevis uz liberālo opoziciju. Tieši tagad vismazāk ir piemērota strādnieku vienošanās ar zemsfiešiem par mierīgu manifes-tēšanu, — vienošanās, kas neizbēgami pārvērstos par tīri vodeviļu efektu sarīkošanu, — visvairāk ir nepieciešama proletariāta progresivo, revolucionāro elementu saliedēšanās, lai sagatavotu izšķirošo cīņu par brīvību. Tieši tagad, kad mūsu konstitucionālā kustība sāk spilgti parādīt ikviena un it īpaši Krievijas buržuāziskā liberālismā sensenos grēkus: pārmērīgu frāzes attīstību, ļaunprātīgi lietot vārdu, kas neatbilst darbam, tīri filistrisku uzticēšanos valdībai un ikvienam lapsas politikas varonim, — tieši tagad sevišķi netaktiskas ir frāzes par zemstiešu kgu iebaidīšanas un panikas nevēla-mību, par reakcijas sviru u. t. jpr., u. t. jpr. Tieši tagad vissvarīgākais ir nostiprināt revolucionārajā proletariātā stingru pārliecību par to, ka arī pašreizējā „atbrīvošanās kustība sabiedrībā" nenovēršami un neizbēgami izrādīsies par tādu pašu ziepju burbuli kā iepriekšējās, ja neiejauksies strādnieku masu spēks, kuri spējīgi un gatavi sacelties.

Politiskais satraukums visdažādākajos tautas slāņos, kas ir nepieciešams sacelšanās iespējamības noteikums un tās sekmju ķīla, proletariāta ierosmes atbalstīšanas ķīla, arvien vairāk izplatās, aug un saasinās. Tāpēc būtu ļoti neprātīgi, ja tagad atkal kāds iedomātos kliegt par tūlītēju triecienu, aicinātu tūlīt kārtoties trieciena kolonās^117 u. tml. Visa notikumu gaita garantē, ka tuvākajā nākotnē cara valdība sapī-sics vēl vairāk, naids pret to kļūs vēl niknāks. Valdība nenovēršami sapīsies arī pašas sāktajā spēlē ar zemstes konstitucionālismu. Tiklab tanī gadījumā, ja tā niecīgos apmēros piekāpsies, kā arī tanī gadījumā, ja tā itin nemaz nepiekāpsies, neapmierinātība un sašutums neizbēgami kļūs vēl plašāki. Valdība nenovēršami sapīsies arī tai kauna pilnajā un noziedzīgajā Mandžurijas avantūrā, kura nes sev līdzi politisku krizi gan noteiktas militārās sakāves gadījumā, gan arī Krievijai bezcerīgā kara ieildzināšanas gadījumā.

Strādnieku šķiras uzdevums ir paplašināt un nostiprināt savu organizāciju, desmitkāršot aģitāciju masās, izmantojot katru valdības svārstīšanos, propagandējot sacelšanās ideju, izskaidrojot tās nepieciešamību, kā piemēru minot visus tos nenoteiktos un jau iepriekš neveiksmei nolemtos ,,so|us“, par kuriem tagad tik daudz kliedz. Nav nemaz jāsaka, ka

strādniekiem jāatsaucas uz zemstu iesniegumiem, rīkojot sapulces, izkaisot lapiņas, organizējot demonstrācijās tur, kur ir pietiekami spēki, lai pasludinātu visas sociāldemokrātiskās prasības, nerēķinoties ar Trubeckoju kgu „paniku", neievērojot filistru brēkšanu par reakcijas sviru. Un, ja jau riskējam iepriekš runāt un turklāt no ārzemēm par iespējamu un vēlamu masveidīgo demonstrāciju augstāko tipu (jo nemasveidīgām nav vairs itin nekādas nozīmes), ja jau skaram jautājumu par demonstrantu spēku koncentrēšanu pie tās vai cilas ēkas, tad mēs norādītu tieši uz tām ēkām, kur veic policijas darbus, strādnieku kustību vajājot, mēs norādītu uz policijas, žandarmērijas, cenzūras pārvalžu ēkām, uz politisko „noziedznieku" ieslodzīšanas vietām. Nopietnais strādnieku atbalsts zemstu iesniegumiem lai būtu nevis vienošanās par noteikumiem, kurus ievērojot zcmstieši varētu runāt tautas vārdā, bet trieciena došana tautas ienaidniekiem. Un nezin vai var šaubīties par to, ka domai par šādu demonstrāciju proletariats simpatizēs. Strādnieki tagad no visām pusēm dzird izpušķotas frāzes un skaļus solījumus, redz faktisku — kaut ari niecīgu, bet tomēr faktisku — „sabiedrības" brīvības paplašināšanu (vaļīgāk palaiž grožus zemstēm, atgriežas nežēlastībā kritušie zemstieši, nežēlīgā rīcība pret liberālo presi vairs nav tik skarba), bet strādnieki neredz itin neko, kas paplašinātu viņu politiskās cīņas brīvību. Proletariāta revolucionārā spiediena ietekmēta, valdība atļāva liberāliem parunāt par brīvību! Kapitāla vergu beztiesiskumu un pazemotību proletārieši tagad redz vēl spilgtāk. Strādniekiem nekur nav nedz organizāciju, lai samērā brīvi (no Krievijas viedokļa) apspriestu politiskas lietas, strādniekiem nav sapulču telpu, strādniekiem nav savu avīžu, strādniekiem neatdod viņu biedrus, kas atrodas cietumos un trimdā. Strādnieki tagad redz, ka tā lāča ādu,— kuru viņi vēl nav nošāvuši, bet kuru viņi un tikai viņi, proletārieši, ir nopietni ievainojuši, — ka šo ādu sāk dalīt liberālo buržuju kgi. Strādnieki redz, ka šie liberālo buržuju kgi, jau pirmoreiz mēģinādami dalīt gaidāmo ādu. sāk jau ņirgt zobus un rēkt pret „galējām partijām", pret „iekšējiem ienaidniekiem" — buržuāziskās kundzības un miera nesaudzīgajiem ienaidniekiem. Un strādnieki vēl drošāk, vēl lielākās masās celsies, lai galīgi pieveiktu lāci, lai ar spēku atkarotu sev to, ko kā ubaga dāvanu sola dot

liberālo buržuju kgiem, — sapulču brīvību, strādnieku preses brīvību, pilnīgu politisko brīvību plašai un atklātai cīņai par pilnīgu sociālismā uzvaru.

Mēs šo brošūru izlaižam ar uzrakstu: „Tikai partijas bicd-riem“ tāpēc, ka ar tādu uzrakstu izlaista ,,lskras“ redakcijas „vēstule". Pēc lietas būtības „konspirācijā" ar tādu plānu, kas jāpaziņo desmitiem pilsētu, jāapspriež simtos strādnieku pulciņos, jāizskaidro aģitācijas lapiņās un uzsaukumos, ir vienkārši smieklīga. Tas ir viens no tā kancelejiskā noslēpuma paraudziņiem, uz kuru b. Gajorka jau aizrādīja redakcijas un Padomes praksē (,,Uz jaunā ceja“). Tikai no viena viedokļa varētu attaisnot redakcijas vēstules slēpšanu no plašās publikas vispār un no liberāļiem it īpaši: tāda vēstule pārāk jau kompromitē mūsu partiju ...

Šās brošūras lasītāju aprindu ierobežošana veltīga jau ar to, ka mūsu tā sauktā partijas redakcija izlaidusi atbildi uz brošuru it kā partijas biedriem, bet īstenībā paziņo to tikai mazākuma sapulcēm un nepiegādā īstajiem partijas biedriem, kas pieder pie vairākuma.

Ja „Iskra" nolēmusi neatzīt mūs par partijas biedriem (tanī pašā laikā baidīdamās to pasacīt tieši), tad mums atliek tikai samierināties ar mūsu sūro likteni un taisīt no šāda lēmuma nepieciešamos secinājumus.

1904. g. 22. decembrī

V. I. Uoina rokraksts ..Referātā tezes par partijas iekščin stāvokli**. — 1001. g. J,

Samazināts

REFERĀTĀ TEZES PAR PARTIJAS IEKŠĒJO STĀVOKLI

MANA REFERĀTĀ TEZES'"

1. Jau II kongresā iskriešu mazākums parādīja principiālu nepastāvību (vai kļūdījās), vēlēšanās atrazdamies koalicijā ar saviem idejiskiem pretiniekiem.

2. Arī pēc kongresa, pat Ligā, mazākums aizstāvēja vecās ,,Iskras“ pēctecību, bet darbos aizvien tālāk aizgāja no tās.

3. Pļecbanovs sava pagrieziena (52. nr.) laikā skaidri redzēja, ka mazākums sastāda partijas oportunistisko spārnu un cīnās kā anarehistiski individuālisti.

(Contra^183 Vasiļjevs un Ļeņins attiecībā uz pulciņu sav-rupību) [184].

4. Mūsu organizatoriskās atpalicības un kongresa organizatoriskās graušanas aizstāvēšana, attaisnošana un pacelšana par principu ir jau oportunisms. Neviens tagad vispār neuzņemsies atbalstīt tezes par programu versus^185 statūtiem etc.[186]

5. Vairākuma apsūdzēšana ekonomiskās cīņas ignorēšanā, jakobinismā, strādnieku pašdarbības ignorēšanā nav nekas cits kā žurnālā „Rabočeje Djelo“ pret ,,Iskru“ vērsto uzbrukumu atkārtojums, kam nav nekāda pamata.

6. Bailes no III kongresa un ciņa pret to galīgi izveido gan mazākuma, gan samierniecisma liekulīgo poziciju.

7. Zemstes kampaņas plānā ,,Iskras“ redakcija nostājusies uz sevišķi nepareiza un kaitīga, neapšaubāmi opor-tunistiskas taktikas ceļa, izvirzot jautājumu par paniku, slavinot vienošanos ar zemstiešiem par mierīgu manifes-lēšanu kā jaunu tipu.

Kampaņas plāns saistīts ar Starovera kļOdaino rezolu-' ciju.

Sarakstīts 190t. g. 19. novembri (2. decembri)

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 1931. g. Ļeņina rakstu un materiālu krājumā XVI

VĒSTULE BIEDRIEM

(SAKARS AR PARTIJAS VAIRAKUMA ORGANA IZNSKSANU)

Dārgie biedri! Šodien ārzemju boļševiku ciešā pulciņa sanāksmē galīgi ir izlēmis jautājums, kas principā jau sen bija izlemts, par periodiska partijas organa dibināšanu, kurš būs veltīts vairākuma principu aizstāvēšanai un attīstīšanai cīņā pret jukām, organizatoriskām un taktiskām, ko partijā ienesis mazākums, un Krievijas organizāciju pozitivā darba apkalpošanai, pret kurām tagad gandrīz vai visur visā Krievijā mazākuma aģenti ved tik niknu cīņu, cīņu, kas briesmīgi dezorganizē partiju tik svarīgā vēstures momentā, cīņu, ko viscaur ved ar visnekautrīgākajiem līdzekļiem un šķelšanas paņēmieniem, liekulīgi apraudot šķelšanos tā sauktajā partijas СО. Mēs esam darījuši visu iespējamo, lai cīņu vestu partejiskā ceļā, mēs kopš janvara mēneša cīnāmies par kongresu kā vienīgo partijas cienīgo izeju no neiespējamā stāvokļa. Tagad jau kļuvis skaidrāks par skaidru, ka gandrīz visa pie mazākuma pārbēgušās CK darbība ir veltīta izmisīgai cīņai pret kongresu, ka Padome lieto visus, pašus neiespējamākos un nepieļaujamākos trikus, lai novilcinātu kongresa sasaukšanu. Padome liesi izjauc kongresa sasaukšanu: kas vēl nav par to pārliecinājies, izlasot viņas pēdējos lēmumus ,,lskras“ 73. un 74. nr-a pielikumā, tas to redzēs mūsu (šinīs dienās iznākušajā) brošūrā, ko sarakstījis Orlovskis: „Padome pret partiju'111". Tagad kļuvis skaidrāks par skaidru, ka bez apvienošanās un pretspara mūsu tā sauktajām centrālajām iestādēm vairākums nevar nosargāt savu poziciju, nosargāt parlejiskumu tā cīņā pret pulciņu savrupību. Krievijas boļševiku apvienošanos tie jau sen likuši dienas kārtībā.

460

Atcerieties milzīgās simpātijās, ar kādām lika uzņemta 22-u^187 programas rezolūcija (mūsu partijas iekšējās cīņas progra-mas nozīmē); atcerieties Maskavas komitejas iespiestā veidā izdoto (1904. g. oktobrī) 19-u proklamāci ju; beidzot, gandrīz visām partijas komitejām zināms, ka pašā pēdējā laikā notikušas un pa daļai vēl notiek daudzas atsevišķas konferences starp vairākuma^120 komitejām, notiek visenerģiskākie un noteiktākie vairākuma komiteju mēģinājumi cieši saliedējies savā starpā, lai dotu pretsparu iedomīgajiem bonapartistiem Padomē, СО un CK.

Mēs ceram, ka vistuvākajā nākotnē šie mēģinājumi (pareizāk, šie soļi) liks publicēti vispārējai zināšanai, kad to rezultāti ļaus noteikti izteikties par to, kas jau sasniegts. Bez atsevišķas izdevniecības vairākuma aizstāvēšanās bija, protams, pilnīgi neiespējama. Jaunā CK, kā jūs varbūt jau zināt no mūsu partijas literatūras, tieši izsvieda mūsu brošūras (un pat jau salikto brošūru vākus) no partijas tipogrāfijās, tādējādi pārvēršot to par pulciņa tipogrāfiju, un atraidīja ārzemju vairākuma un Krievi jas komiteju, piem., Rīgas komitejas, tiešos priekšlikumus par vairākuma literatūras nogādāšanu Krievijā. Partijas sabiedriskās domas viltošana iezīmējās pilnīgi noteikti kā sistemātiskā jaunās CK taktika. Nepieciešamība paplašināt savu izdevniecību, organizēt savu transportu tuvojas mums neizbēgami. Komitejas, kas ar СО redakciju pārtraukušas biedriskas attiecības (sk. Dana atzīšanos pārskatā par sapulci Ženevā 1904. g. 2. septembrī^121, — interesanta brošūra), nevarēja un nevar iztikt bez periodiska organa. Partija bez organa, organs bez partijas! Šis bēdīgais lozungs, ko vairākums izvirzīja jau augustā, nepielūdzami veda pie vienīgās izejas — pie sava organa dibināšanas. Jaunie literārie spēki, kas ieradās ārzemēs, lai atbalstītu Krievijas darbinieku vairākumam vistuvāko lietu, prasa sev darba lauku. Daudzi Krievijas partejiskie literati arī neatlaidīgi prasa pēc preses organa. Dibinot šādu orgānu ar nosaukumu, domājams, ,,Vperjod“, mēs rīkojamies pilnīgā saskaņā ar ļoti daudziem Krievijas boļševikiem, pilnīgā saskaņā ar mūsu izturēšanos partijas cīņā. Mēs ķērāmies pie? šā ieroča, izmēģinājuši gada laikā visus, noteikti visus vienkāršākos, partijai ekonomiskākos, strādnieku kustības intere-

sēm vairāk atbilstošos ceļus. Mēs nebūt nepametām cīņu par kongresu un, gluži otrādi, gribam paplašināt, vispārināt un atbalstīt šo cīņu, gribam palīdzēt komitejām izlemt jauna kongresa jautājumu, kas nostājas viņu priekšā, bez Padomes un CK — pretēji Padomes un CK gribai, — jautājumu, kas jāapspriež vispusīgi, nopietni. Mēs atklāti uzstājamies to uzskatu un uzdevumu vārdā, kas sen jau vairākās brošūrās darīti zināmi visai partijai. Mēs cīnāmies un cīnīsimies par izturētu revolucionāru virzienu pret jukām un svārstībām gan organizatoriskos, gan taktikas jautājumos (sk. drausmīgi juceklīgo jaunās ,,lskras“ vēstuli partijas organizācijām, kas iespiesta tikai partijas biedriem un apslēpta pasaules acīm^122). Paziņojums par jaunā organa izdošanu iznāks, jādomā, pēc nedēļas vai apmēram tanī laikā. Pirmais numurs būs no 1. līdz 10. janvārim pēc jaunā stila. Redakcijas kolēģijā piedalīsies visi līdz šim izvirzījušies vairākuma literāti (Rjadovojs, Gaļorka, Ļeņins, Orlovskis, kas regulāri darbojās ,,lskrā“ no 46. līdz 51. nr-am, kad ,,Iskru“ vadīja Ļeņins un Pļechanovs, un vēl citi visai vērtīgi jauni literāri spēki). Praktiskās vadības un sarežģītā izplatīšanas darba, aģentūras u. t. jpr., u. t. jpr. organizēšanas kolēģija tiks sastādīta (pa daļai jau ir sastādījusies)123 uz tāda pamala, ka daudzas Krievijas komitejas (Odesas, Jekaterinoslavas, Nikolajevas, 4 Kaukazijas komitejas un vairākas ziemeļu komitejas, par kurām jūs drīz vien uzzināsit pamatīgāk) zināmas funkcijas tieši uzdod zināmiem biedriem. Mēs tagad griežamies pie visiem biedriem ar lūgumu visādi mūs atbalstīt. Mēs vadīsim orgānu ar noteikumu, lai tas būtu Krievijas kustības, bet nekādā ziņā ne ārzemju pulciņa organs. Tam nepieciešams vispirms un visvairāk visenerģiskākais „literārais“ atbalsts, pareizāk, literārā piedalīšanās no Krievijas. Es pasvītroju un lieku pēdiņās vārdu „literārais^11, lai uzreiz pievērstu uzmanību tā sevišķai nozīmei un brīdinātu no visai parasta un darbam briesmīgi kaitīga pārpratuma. Tas ir pārpratums, it kā tieši literati un tikai literāti (šā vārda profesionālā nozīmē) ir spējīgi sekmīgi piedalīties preses orgānā; gluži otrādi, preses organs būs dzīvs un spējīgs dzīvot tad, kad uz pieciem vadošajiem literātiem, kas raksta pastāvīgi, būs pieci simti un pieci tūkstoši darbinieku, kas nav literati. Viens no vecās ,,Iskras“ trūkumiem, no kura es vienmēr centos to atbrīvot (un kurš jaunajā ,,Iskrā“ izaudzis drausmīgos apmēros), ir tas, ka maz tajā strādāja no Krievijas. Mēs vienmēr gandrīz bez izņēmuma mēdzām iespiest visu, ko atsūtīja no Krievijas. Patiesi dzīvam preses organam ir jāiespiež viena desmitā daļa no tā, ko iesūta, utilizējot pārējo informācijai un aizrādījumiem literātiem. Nepieciešams, lai ar mums sarakstītos pēc iespējas lielāks partijas darbinieku skaits, proti, sarakstītos parastā nozīmē, nevis šā vārda literārā nozīmē.

Atsvešināšanās no Krievijas, nolādētā ārzemju purva lipīgā atmosfēra šeit nospiež tiktāl, ka vienīgais glābiņš ir rosīgi sakari ar Krieviju. Lai to neaizmirst tie, kas ne vien vārdos, bet darbos grib uzskatīt (un grib padarīt) mūsu orgānu par visa „vairākuma" orgānu, par Krievijas darbinieku lielum lielās daļas orgānu. Lai ikviens, kas uzskata šo orgānu par savu un kas apzinās sociāldemokrātā — partijas biedra pienākumus, reiz par visām reizēm atteicas no buržuāziskās ieražas domāt un rīkoties tā, kā to pieņemts darīt attiecībā pret legālajām avīzēm: sak’, viņu uzdevums sarakstīt, bet mūsu izlasīt. Sociāldemokrātu avīzē jāstrādā visiem sociāldemokrātiem. Mēs lūdzam, lai korespondē visi, bet sevišķi strādnieki. Dodiet plašāku iespēju strādniekiem rakstīt mūsu avīzē, rakstīt par itin visu, rakstīt, cik vien var vairāk par savu ikdienas dzīvi, interesēm un darbu, — bez šā materiala sociāldemokrātiskām organam būs graša vērtība un tas nebūs cienīgs, ka to sauc par sociāldemokrātisku. Turklāt mēs lūdzam rakstīt sarakstīšanās dē[, skaidri zinot, ka tās nav korespondences, t. i., nav domātas iespiešanai, bet biedriskai domu apmaiņai ar redakciju un tās informēšanai, informēšanai ne tikai par faktiem, notikumiem, bet arī par noskaņojumu un par kustības ikdienišķo, „neinteresanto", parasto, rutinēto pusi. Ja neesat bijuši ārzemēs, jūs nevarat pat iedomāties, cik vajadzīgas mums šādas vēstules (un konspiratīva tajās nav itin nekā, un reizi nedēļā, divas reizes nedēļā uzrakstīt tādu nešifrētu vēstuli patiešām pilnīgi iespējams pat visnevaļīgākajam cilvēkam). Tātad rakstiet mums par pārrunām strādnieku pulciņos, par šo pārrunu raksturu, par nodarbību tematu, par strādnieku vajadzībām, par propagandas un aģitācijas nostādni, par sakariem sabiedrībā, karaspēkā un jaunatnē, visvairāk rakstiet par neapmierinātību ar mums — sociāldemokrātiem strādnieku vidū, par viņu neizpratni, par viņu vajadzībām, protestiem utt. Tagad sevišķi interesanti ir darba praktiskās nostādnes jautājumi, un nav cita līdzekļa iepazīstināt redakciju ar šiem jautājumiem kā tikai rosīga sarakstīšanās, kam nav korespondenču raksturs, bet vienkārša biedriska noskaņa; protams, ne jau katram ir prasme un vēlēšanās rakstīt, bet... nesaki nevaru, saki negribu; ja tikai grib, vienmēr, ikvienā pulciņā, katrā, pat sīkākajā, pat vismazāk nozīmīgajā grupā (bieži vien mazāk nozīmīgās ir sevišķi interesantas, jo tās dažreiz veic vissvarīgāko, kaut arī nemanāmo darba daju) var atrast vienu divus biedrus, kas varētu rakstīt. Šeit mēs, izmantodami vecās ,,Iskras“ pieredzi, sekretārā darbību pašā sākumā nostādījām uz plašiem pamatiem, bet jūs lūdzam neaizmirst, ka ikviens, bez izņēmuma ikviens, kas ar pacietību un enerģiju ķersies pie darba, bez pūlēm panāks, ka visas viņa vēstules vai deviņas desmitdaļas no tām tiks saņemtas. Saku to uz vecās ,,Iskras“ 3-gadīgās pieredzes pamata, kurai bija ne viens vien tāds korespondents — draugs (kas bieži vien nevienu no redakcijas nepazina), kas sarakstījās loti akurati. Policija sen jau absolūti nemaz nav spējīga aizturēt uz ārzemēm adresētās vēstules (tikai nejauši tās uzķer sūtītāja ekslraordinaras paviršības dēļ), un vecās ,,Iskras“ materiala milzīgā daļa vienmēr nonāca visparastākajā ceļā parastajās VĒSTULEs pēc mūsu adresēm. Sevišķi mēs gribētu brīdināt no paņēmiena — koncentrēt sarakstīšanos tikai komitejās un tikai pie sekretāriem. Nekas nav kaitīgāks par šādu monopolu. Cik vienotība darbībā, lēmumos ir obligātā, tik tā ir nepareiza, ja notiek vispārēja informēšanās, sarakstīšanās. Ļoti ļoti bieži gadās, ka sevišķi interesantas ir vēstules no „ārpuses" cilvēkiem (kuri stāv tālu no komitejām), kuri svaigāk uztver daudz ko tādu, kas pārāk pierasts un ko nepamana pieredzējis, vecs darbinieks. Dodiet vairāk iespējas jaunajiem darbiniekiem rakstīt mums: ir jaunatnei, ir darbiniekiem, ir „cenlralistiem", ir organizatoriem, ir vienkāršiem skrejošo mītiņu un masu mītiņu ierindas dalībniekiem.

Tikai tad un tikai pastāvot šādai plašai vēstuļu apmaiņai, mēs varam visi kopā padarīt mūsu avīzi par īstu Krievijas strādnieku kustības orgānu. Ļoti lūdzam izlasīt šo vēstuli visās un visādās sapulcēs, pulciņos, apakšgrupās u. t. jpr., u. t. jpr. iespējami plašāk, bet mums atrakstīt, kā strādnieki uzņēma šo aicinājumu. Pret ideju atdalīt strādnieku („populāru") orgānu no vispārējā — vadošā — inleliģentiskā, mēs izturamies ļoti skeptiski: mēs vēlētos, lai sociāldemokrātiskā avīze būtu visas kustības organs, lai strādnieku avīze un sociāldemokrātiskā avīze saplūstu par vienu preses orgānu. Tas var izdoties tikai ar ļoti aktivu strādnieku šķiras atbalstu.

Ar biedrisku sveicienu N. Ļeņins

Sarakslils 1904. p. 29. nopcmbrī f /2. decembri)

Iespiests 190t. g. decembri kā atsevišķa lapiņa Iespiests pēc lapiņas teksta

PAZIŅOJUMS UN DOKUMENTI PAR SAKARU SARAUŠANU STARP CENTRĀLAJAM IESTĀDĒM UN PARTIJU

Sarakstus 190i. g. 9. Г22) decembrī

Iespiests atsevišķā brošūra 1905. o. _

janvari Ženevā Iespiests pcc brošiiras teksta

30 7. scj.

,,Iskras“ 77. nr-ā Iris Centrālās Komitejas locekļi, kas runā visas Centrālās Komitejas vārdā, uzaicina šķīrējtiesā b. N^124 „par nepatiesu ziņojumu ar nolūku dezorganizēt partiju". Šis it kā nepatiesais ziņojums iesniegts „ar GK locekļa starpniecību, kurš nav piedalījies deklarācijas izstrādāšanā", t. i„ ar manu starpniecību. Sakarā ar to, ka man ar šo lietu ir tuvs sakars, kā arī pamatojoties uz pilnvaru, ko esmu saņēmis no biedra N, es uzskatu, ka man ir tieslba un pienākums piedalīties šķīrējtiesas izmeklēšanā, uzstājoties ar šādu apsūdzību pret CK locekļiem Gļebovu, Valentīnu un Ņikitiču.

Es apsūdzu viņus nelikumīgā, nepareizā, formāli un morāliski nepieļaujamā rīcībā attiecībā pret viņu pārējiem biedriem Centrālajā Komitejā un attiecībā pret visu partiju.

Tā kā šī nepareizā rīcība ārkārtīgi ieildzina un saasina partijas krizi. pie tam vistiešākajā veidā ietekmējot partijas darbinieku masu, tad es uzskatu par pilnīgi nepieciešamu atklātu izmeklēšanu par it visu, kas neietver sevī konspiratīvus noslēpumus, un tāpēc sīki izsaku savas apsūdzības saturu.

I. Es apsūdzu 3 Centrālās Komitejas locekļus, Gļebovu, Valentīnu un Ņikitiču, sistemātiskā partijas krāpšanā.

J) Es apsūdzu viņus par to, ka viņi lietojuši partijas II kongresa viņiem piešķirto varu, lai apspiestu partijas sabiedrisko domu, kas izpaudās aģitācijā par 111 kongresu. Viņiem nebija nekādas tiesības apspiest šo aģitāciju, kas ir ikviena partijas biedra neatņemama tiesīha. Starp citu, viņiem nebija nekādas tiesības likvidēt Dienvidu biroju par aģitāciju kongresa labā. Viņiem nebija ne formālās, ne morālās tiesības izsacīt man kā partijas Padomes loceklim pārmetumu par to, ka es Padomē atdevu savu balsi kongresa labā;

ai*

2) — par to, ka viņi slēpa no partijas komiteju rezolūcijas, kas pieņemtas kongresa labā, un, spekulējot ar to, ka viņiem uzticas kā partijas augstākās iestādes locekļiem, maldināja komitejas, apzināti nepareizi ziņojot tām par lietu stāvokli partijā. Viņi kavēja patiesības noskaidrošanu, atteikdamies izpildīt Rīgas komitejas lūgumu iespiest un izplatīt 22-u rezolūciju, kā arī nosūtīt uz Krieviju vairākuma literatūru, aizbildinādamies, ka šī literatūra neesot partijas literatūra;

d) — par to, ka savā aģitācijā pret kongresu viņi nevairījās pat dezorganizēt vietējo darbu, apelējot pie perifērijas pret komitejām, kas izteikušās kongresa labā, visādi diskreditējot šīs komitejas vietējo darbinieku acīs un tā graujot uzticību starp komiteju un perifēriju, bez kuras nekāds darbs nav iespējams;

4) — par to, ka ar Padomē esošā CK delegātā starpniecību viņi piedalījās Padomes lēmumu sastādīšanā attiecībā uz 111 kongresa sasaukšanas noteikumiem, lēmumu, kas padarīja kongresa sasaukšanu neiespējamu un tādējādi atņēma partijai iespēju normāli atrisināt partijas iekšējo konfliktu;

5) — par lo, ka, paziņodami komitejām par savu principiālo solidaritāti ar vairākuma poziciju, paziņodami, ka vienošanās ar mazākumu var notikt tikai ar noteikumu, ka mazākums atteicas no savas slepenās nošķirtās organizācijas un atteicas no kooptacijas CK, viņi tai pašā laikā noslēdza slepus no partijas un apzināti pret tās r/ribu līgumu ar mazākumu ar noteikumiem: 1) saglabāt mazākuma technisko pasākumu autonomiju; 2) kooptēt Centrālajā Komitejā trīs viskrasākos mazākuma pārstāvjus;

6) es apsūdzu viņus par lo, ka viņi kā partijas augstākās iestādes locekļi izmantoja savu autoritāti, lai mestu ēnu uz saviem politiskajiem pretiniekiem. Viņi rīkojās negodīgi attiecībā pret b. P.12\ kad jūlijā nolēma izmeklēt lielu par viņa it kā viltus pilno uzstāšanos Ziemeļu komitejā un pēc tam lidz šim laikam (22. decembrim) nav viņam paziņojuši pat apsūdzību, kaut gan Gļebovs ne vienu vien reizi redzējis P. un kaut arī tas pats Gļebovs kā partijas Padomes loceklis atļāvies ,,Iskrā“ nosaukt par „krāpšanu" biedra rīcību, kuram atņemta iespēja aizstāvēties. Paziņodami, ka Ļidins^126 nav bijis CK pilnvarota persona (Vertrauensmann), viņi pasacīja apzinātu nepatiesību. Viņi maldināja partijas biedrus nolūkā diskreditēt partijas biedru acis b. Bonču-Brujeviču un viņa līdzstrādniekus

ekspedicijā, iespiežot ,,Iskrā“ (77. nr-ā) paziņojumu, kurā norādīts (un pie tam nepareizi) tikai ekspedicijas pasīvs vien,— un tas notiek pēc tam, kad viņi ar savu pilnvaroto starpniecību izsniedza b. Bončam-Brujevičam rakstisku apliecību par to, ka viņš lielu vadījis pareizi un norēķini ir pilnīgā kārtībā;

7) es apsūdzu viņus par to, ka viņi izmantoja bijušo CK pārstāvju ārzemes — b. Vasiļjeva un b. Zvereva prombūtni, lai diskreditētu partijas iestādes (KSDSP bibliotēku un arehivu Ženevā). Viņi ar man nezināma CK „pārstāvja^1* parakstu ievietoja ,,Iskrā“ ziņojumu, kurā pilnīgi sagrozīja šo iestāžu vēsturi un īsteno raksturu.

II. Bez tam es apsūdzu 3 Centrālās Komitejas locekļus (iļebovu, Valentīnu un Ņikiliču, ka viņi daudzkārt gan morāliski, gan formāli nepieļaujami rīkojās attiecībā pret saviem pārējiem kolēģijas locekļiem.

1) Viņi sagrāva jebkuras partijas organizācijas un disciplīnas pamatus, uzstādot man (ar b. Gļebova starpniecību) ultimātu vai nu izstāties no CK, vai pārtraukt aģitāciju par kongresu.

2) Viņi lauza līgumu, ko viņu vārdā noslēdza CK loceklis Gļebovs, kad CK sastāva maiņas dēļ šā līguma pildīšana kļuva viņiem neizdevīga.

3) Viņiem nebija tiesības savā jūlija sēdē izziņot b. N. par izstājušos no CK, neifzklausot ne viņa, ne manu paziņojumu, jo vairāk tāpēc, ka šiem trim CK locekļiem bi ja zināma mūsu (4 Centrālās Komitejas locekļu^127) prasība izskatīt strīdīgo jautājumu CK kopsapulcē. Paziņojums, ka b. N. nav CK loceklis, arī būtībā nav pareizs, jo trīs CK locekļi ļaunprātīgi izmantojuši pie tam biedra N. nosacīto (un visiem biedriem nepaziņoto) paziņojumu.

4) Trīs CK locekļiem nebija nekādas tiesības slēpt no manis savu uzskatu maiņu un savus nodomus. Biedrs Gļe-bovs maija beigās apgalvoja, ka viņu viedoklis esot izteikts deklarācijā^128, ko viņi sastādījuši martā. Tādējādi jūli ja deklarācija, kas pašos pamatos atšķiras no marta deklarācijas, lika pieņemta slepus no manis un Gļebova paziņojumi bija krāpšana.

5) Gļebovs lauza ar mani noslēgto noteikumu, ka referātā Amsterdamas kongresam^120, kuru uzņēmās rakstīt Dans (СО delegāts) un viņš, Gļebovs (CK delegāts), —- nebūs runas par domstarpībām partijā. Izrādījās, ka referāts, ko izstrādāja

Dans viens pals, ir aizplīvurotas polemikas pi Ins un viss piesātināts ar ..mazākuma" uzskatiem. Gļebovs pret Dana referātu neprotestēja un tādējādi netieši piedalījās starptautiskās sociāldemokrātijas krāpšanā.

6) Trīs CK locekļiem nebija nekādas tiesības noraidīt manu prasību par mana īpašā viedokļa paziņošanu un publicēšanu svarīgā partijas dzīves jautājumā. Jūlija deklarācija tika nosūtīta СО iespiešanai, pirms man bija dota iespēja izteikties par to. 24. augustā es nosūtīju Centrālajam Organam protestu pret šo deklarāciju. СО paziņoja, ka iespiedīs to tikai tai gadījumā, ja Centrālās Komitejas locekļi, kas deklarāciju sarakstījuši, to gribēs. Viņi to negribēja, un manu protestu viņi no partijas noslēpa.

7) Viņiem nebija nekādas tiesības atteikties paziņot man Padomes protokolus un, neizslēdzot mani formāli no CK, liegi man visas un visādas ziņas par lietu gaitu CK, par jaunu aģentu iecelšanu Krievijā un ārzemēs, par sarunām ar „mazākumu", par kases lietām u. t. jpr., u. t. jpr.

«) Viņiem nebija tiesības kooptēt CK trīs jaunus biedrus (samierinātājus), neizdarot kooptaciju caur Padomi, kā to prasa partijas statūti gadījumā, ja nav vienprātības, bet vienprātības nebija, jo cs protestēju prot šo kooptaciju.

Pielikums

Sakara ar GK pozīcijas svarīgo nozīmi partijas iekšējā konfliktā uzskatu par vajadzīgu publicēt vispārējai zināšanai šādus dokumentus:

I. Biedra Gļehova vēstules „kolēģijas" locekļiem.

a) Septembris.

„Ar СО un lāgu attiecības vēl nav noskaidrojušās. Pēc mūsu paziņojuma viņi. jāsaka, kļuvuši nekaunīgi un viņu apclite aug. Mūsu stā voklis šeit ir visai grūts: ārzemes ir Ligas rokās, privātie avoti ir C.O rokās, un tāpēc mēs esam galīgi parādos. Trūkuma spiestam (man uz kakla ir parāds ap 0 000), man jādomā par kaut kādu izeju. Tāpēc es griezos pie mazākuma ar priekšlikumu uzmest man to reformu projektu, kādas viņi vēlas".

b) 7. septembrī.

„Vakar vakarā S. klātbūtnē man bija lietišķa satikšanās ar trīs pilnvarotajiem no mazākuma: Popovu, Hlumenfeldu un Martovu".

No jautājumiem, ko apsprieda šai sapulcē, kura, pēc Gļe-bova vārdiem, pārvērtusies par „iepriekšēju sapulci miera līguma sagatavošanai'1, atzīmēsim šādus:

I. Organizatoriskās attiecības ārzemēs.

„Kūpēs par kustību Krieviju uzņēmās CK, СО un Liga. Lai novērstu savstarpējo rīvēšanos, lai panāktu lielāku ieinteresētību darbā un pilnīgu uzticēšanos, lietu vispārējā vadošā veikšana liek atdota CK, СО un Ligas pārstāvju komisijai. CK ir divas balsis un veto^188 liesibus ..

LI. Transports.

„СО pakļaujas CK kontrolei, saglabājot zināmu autonomiju. Proli: ekspedīcija ārzemēs var būl tikai viena — CK ekspedicija. Savas robežas pārvaldīšana paliek СО rokās. Literatūras izplatīšana Krievijā pieder CK. СО autonomākai pastāvēšanai ierādīti dienvidi. Paskaidrošu. СО ir transports. СО baidās, ka gadījumā, ja mainās pārvalde, vigiem nealgem ceļu. Tāpēc СО lūdz organizatoriskā ziņā garantēt viņiem ceļu".

c) 7. septembrī.

„Par līgumu, ko vakar noslēdza lielu vadīšanai, šeit briesmīgi saniknots Dans un varbūt arī citi. Ir gan rijīga publika. Viņiem gribas šeit ierīkot ārzemju komiteju no СО. CK un Ligas pārstāvjiem, komiteju, kas ārzemēs visu izšķir; protams, katram ir tikai viena balss. Nav slikti, vai ne?"

d) Septembris.

„Vēršu uzmanību uz Padomes izteikto vēlēšanos par papildināšanu (runa ir par CK pārstāvniecības papildināšanu Padomē). Būs jāievēlē kāds cits Ļeņina vietā, ko viņš, protams, pasludinās par nelikumīgu. Ks ieteiktu icvēlēl Padomē Danu vai Deiēu, pie kam precīzi noteikt, ka viņi pilnvaroti tikai sēdēm Padomē. Man šķiet, ka nav neviena cita, ko vēlēt".

//. CK aģenta (kas pašlaik oficiāli kooptēts Centrālajā Komitejā) vēstule b. Gļebovam:

4. septembrī.

„Sakarā ar deklarāciju iznāca bīda putra, ka grūti saprast. Viens ir skaidrs: visas komitejas, izņemot Charkovas, Krimas, Kalnrūpniecības un Donas, ir vairākuma komitejas. Donas, šķiet, ir neitrālā, bet precīzi par to nav zināms. No „vairākuma" komitejām — Itīgas, Maskavas, Pēterburgas un Ziemeļu komiteja izteikušas CK neuzticību par deklarāciju, kā es jau iepriekš tev to ziņoju. Pilnīgu uzticību CK saņēmusi no ļoti nenozīmīga komiteju skaita, liet pārējās izteikušas tai uzticību pēc samierināšanās — ar noteikumu, ka neveiksmes gadījumā tūdaļ jāsasauc ārkārtējs kongress. Pēdējo skaitā ir dažas, kas izvirza kā samierināšanās noteikumu, lai mazākums atteicas uzskatīt sevi par „vienu pusi" un atteicas kā „viena puse" (?) no kooptaeijas prasības. Lūk, kāda aina. Samierināšanās neveiksmes gadījumā CK zaudē komiteju vairākuma uzticību uu tātad tai. lai noliktu pilnvaras, būs pašai jāa&itc par kongresu. Turpretim pēc komiteju noskaņojuma skaidri redzams, ka kongress pieņems lēmumus 22-u garā, t. i., par redakcijas atcelšanu nn nodošanu vairākuma rokās, par partijas Padomes maiņu uti. Bet, lai samierināšanās apmierinālu komitejas, nepieciešams noteikums, par kuru es tev jau rakstīju. — tas ir, ka mazākums pieņem deklarāciju un atsakās uzskatīt sevi par „vienu pusi". Ja viņi to izdarīs, es domāju, ka Ļeņins tad Krievijā zaudēs pamatu un mieru atjaunot varēs. Tava frāze par to, ka lieta ar Martovu „pamazām" nokārtojas, mani pārsteidza. Redakcijas locekļu ietiepība sāk tieši saniknot, un es, neraugoties uz visām idejiskajām un cilām simpātijām pret viņiem, sāku zaudēt pret viņiem kā politiskiem „vadoņiem" uzticību. Organizatorisko jautājumu tie jau pilnīgi noskaidrojuši, un viņu turpmākā ieliepiba, ja nav atbalsta no Krievijas (te mazākums Ir bezspēcīgs), paradis, ka viņi iet cīņā tikai vielu dēļ".

Tāds ir tirdznieciskā līguma sākums, bet le būs tā finals: (Ж izsūta komitejām vēstuli, kurā paziņo komitejām, ka

„Sarunas beigsies vistuvākajā nākotnē (vislielākais, pēc nedēļām divām), liet pagaidām varam paziņot, ka 1) CK savā sastāvā nekādu mazākumu nav kooptējusi (šinī ziņā klīst kāda palaistas tenkas);... 3) Sarunas ar mazākumu notiek tādā pašā garā, par kādu jums ziņoja Valentins, t. i., ja runājam par piekāpšanos, tad tā var tiūt tikai no mazākuma puses un tai jāsatur — СО atteikšanās no frakcionaras polemikas, mazākuma slepenās organizācijas likvidēšana, alleikšanās no locekļu kooptacijas CK. visu uzņēmumu (technikas, transporta, sakaru) nodošana Centrālajai Komitejai. Tikai pastāvot šiem noteikumiem, iespējama miera atjaunošana partijā. Ir pamats cerēt, ka tā tas arī notiks. Katrā gadījumā, ja tagad mazākums parādīs vēlēšanos turpināt savu veco politiku, tad CK nekavējoties pārtrauks sarunas un ķersies pie ārkārtējā kongresa sasaukšanas".

Tā CK mierina komitejas, kas izteikušas lai neuzticību, bcl le būs ,,izcilu“ mazākuma darbinieku vēstules. Vēstules saņemtas 1904. g. decembra vidū pēc vecā stila.

„Beidzot taču mēs satikāmies ar salašņām. Viņu atbilde bija šāda: viņi ir ar mieru, ka mūsu techniskūs iestādes ir autonomas; kas atliecas uz aģitācijas komisiju, tad viņi ir pret, uzskatīdami, ka tā ir tieša CK funkcija (aģitācijas vadība) un ka viņi priekšroku dod CK reformai un nevis širu plānam, bet oficiāli kooptēt pašlaik tie nevar un piedāvā faktisku (neoficiālu) knoplaeiju trīs personām no mazākuma (Popovain, Fomiuam un Fi.šeram). Protams, mēs ar X. tūliņ pat bijām ar mieru, un no .šā brīža mazākuma opozīcija oficiāli ir likvidētu. Gluži kā kalns novēlās no pleciem. Šinīs dienās notiks visas CK sapulce kopā ar mums, tin pēc ta m mēs sasauksim vistuvāko komiteju konferenci.

... Mēs, protams, esam pilnīgi pārliecināti, ka gūsim savā varā CK nu virzīsim to pēc savas patikas. Tas ir jo vieglāk tāpēc, ka daudzi no viņiem jau atzīst mazākuma principiālo kritiku par pareizu ... Visās konsekventi akmenscietajās komitejās (Bakū, Odesā, Ņižņij-Novgorodā un Pēterburgā) strādnieki prasa vēlēšanu sistēmu. Tas ir acīm redzams akmenscieto agonijas simptoms".

Reizē ar to saņemta vēl kāda cita vēstule:

„Notika „mazākuma" pilnvaroto vienošanās ar CK. Pilnvarotie deva parakstu. Bet sakarā ar to. ka ,.mazākuma" iepriekšēja aptauja nav nolikusi, tad, dabiski, ari pats paraksts nav visai izdevies, jo tajā liek izteikta „iizliciha" Centrālajai Komitejai, bet nevis tās apvienošanās politikai; tur ir runa gan par saplūšanu ar partiju, gan par nošķirtas pastāvēšanas likvidēšanu, bet pa tam pietiekams ir tikai otrais. Beidzot, šajā parakstā nav „mazākuma" „credo^1'*. Sakarā ar to nolemts vēl pieņemt visās ,,mazākuma" organizācijās rezolūciju ar „credo" un noradītajiem labojumiem, protams, atzīstot vienošanos starp mūsu pilnvarotajiem un CK par notikušu".

* *

*

Visai ticams, ka nozieguma vieta pieķertas personas, kas ar šiem dokumentiem atmaskotas, ar vigam piemītošo „morālisko smalkjūtību" darīs visu. lai partijas uzmanību novērstu no dokumentu satura uz morālisku jautājumu par tiesību tos publicēt. Es esmu pārliecināts, ka partija neļaus muļķot sevi ar šo acu apmānīšanu. Es paziņoju, ka uzņemos visu morālisko atbildību par šo atmaskošanu un sniegšu visus vajadzīgos paskaidrojumus šķīrējtiesai, kas izmeklēs visu lietu vispār.

ticības simbols, program», pasaules uzskata iztirzājums, lied.

PAZIŅOJUMS PAR ORGANIZĀCIJAS KOMITEJAS NODIBINĀŠANU UN PAR KRIEVIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTISKĀS STRĀDNIEKU PARTIJAS III KARTĒJA KONGRESA SASAUKŠANU^1”®

Smagā krize, ko pārdzīvo mūsu parlija jau pusotra gada, kopš 2. kongresa, novedusi pie neizbēgama un sen jau paredzēta rezultātā, pie centrālo iestāžu pilnīgas sakaru saraušanas ar partiju. Mēs šeit neatkārtosim smago krizes vēsturi un neatgādināsim laktus, kas pieliekami apgaismoti partijas literatūrā vispār un it īpaši daudzās Krievijas komiteju un komiteju konferenču rezolūcijās un paziņojumos. Pietiek aizrādīt. ka pēdējā no šīm konferencēm-—Ziemeļu konference, kurā piedalījās Pēterburgas, Rīgas, Tveras, Maskavas. Ziemeļu un Ņižņij-Novgorodas komiteja, ievēlēja biroju un uzdeva tam rīkoties kā Organizācijas Komitejai, lai nekavējoties sasauktu Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas 3. kārtējo kongresu.

Pašlaik birojs ir nogaidījis visus tos termiņus, ko komitejas noteica tā sauktās Centrālās Komitejas atbildei, un vienojies ar tris dienvidu (Odesas, Jekaterinoslavas un Nikolajevas) un četru Kaukazijas komiteju pilnvarotajiem. Birojs tagad uzstājas kā Organizācijas Komiteja un sasauc Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas 3. kārtējo kongresu bez centru piekrišanas, kuriem jādod pārskats partijai un kuri izvairījušies no atbildības parti jas priekšā.

•Krievija pārdzīvo vel nepieredzētus politiskos uzplūdus, un uz proletariātu gulstas milzīgi vēsturiski uzdevumi cīņa pret patvaldību. Visi Krievijā strādājošie sociāldemokrāti zina, kādu milzīgu ļaunumu nodarījis mūsu partijas juceklis proletariāta spēku organizēšanas un saliedēšanas darbam, kādu neizmērojamu zaudējumu cietis propagandas, aģitācijas nu strādnieku apvienošanas darbs Krievijā ārzemju pulciņu

savrupības postošās ietekmes dēļ. Un, ja nav iespējas apvienot ārzemju pulciņus un to ielikteņus, tad vismaz lai apvienojas visi sociāldemokrātiskie Krievijas darbinieki, visi revolucionārās sociāldemokrātijas izturēta virziena piekritēji. Šāda apvienošanās ir vienīgais pareizais ceļš uz turpmāku pilnīgu un stipru visu Krievijas sociāldemokrātu vienību.

Lai dzīvo Krievijas, lai dzīvo starptautiskā revolucionārā sociāldemokrātijā!

Attiecībā uz kongresa sasaukšanas noteikumiem Organizācijas Komiteja uzskata par vajadzīgu publicēt vispārējai zināšanai sekojošo:

1) Organizācijas Komiteja atzīst, ka neapšaubāma tiesību piedalīties 3. kārtējā kongresā ar lēmēja balss tiesībām ir visām Krievijas komitejām un organizācijām, ko apstiprinājis Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas 2. kongress (Pēterburgas, Maskavas, Clmrkovas, Kijevas. Odesas, Nikolajevas, Donas, Jekaterinoslavas, Saratovas, Uralu, Ziemeļu, Tulas, Tveras, Ņižņij-Novgorodas, Baku. Balumas, Tillisas, Kalnrūpniecības, Sibīrijas un Krimas komiteja).

2) Organizācijas Komiteja atzīst, ka nosacīta tiesība piedalīties kongresā ir komitejām, ko apstiprinājusi Centrālā Komiteja pēc otrā kongresa (Mingrelijas, Aslrachaņas, Orlas-Brjanskas, Samaras, Smoļenskas, Rīgas, Kurskas, Voroņežas komitejai, kā arī Ārzemju ligai). Visas šīs komitejas apstiprinājuši centri, kas zaudējuši partijas uzticību. Mums ir pienākums aicināt tās uz 3. kongresu, bet tikai pats kongress var galīgi izlemt jautājumu par viņu piedalīšanos (vai komiteja patiešām pastāv, par padomdevēja vai lēmēja balss tiesību uti.).

3) Organizācijas Komiteja Krievijas komiteju vairākuma vārdā izsaka vēlēšanos, lai Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas 3. kārtējā kongresā piedalītos visas tiklab ārzemju, kā arī tās Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas organizācijas, kas ir Krievijā, un it īpaši visas strādnieku organizācijas, kurās uzskata sevi par piederošām pie Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas. Šo pēdējo piedalīšanās šķiet mums sevišķi vēlama tāpēc, ka partijas krize, vēlēšanu principa un rabocedjeļcu demokra-

tisnia demagoģiskā sludināšana radījusi jau daudzas šķelšanās. Jāizmanto kongress, lai ar Krievi jas komiteju vairākuma pārstāvju piedalīšanos mēģinātu novērst šis šķelšanās vai samazinātu viņu ļaunumu.

4) Organizācijas Komiteja tāpēc uzaicina visus, kas vēlas piedalīties kongresā, nekavējoties atsaukties un nodibināt ar viņu sakarus (izmantojot kā starpnieci vienu no 13 iepriekš minētajām komitejām).

5) Noteikumus par uzaicināšanu kongresā strīdīgos gadījumos nosacīs ar divu tuvāko komiteju un trešās personas, kas nāk no Organizācijas Komitejas, lēmumu.

(>) Noteikumus par piedalīšanos kongresā (ar padomdevēja vai lēmēja balsi) komitejām un cilām organizācijām, ko nav apstiprinājis partijas otrais kongress, nosacīs 3. kongress pats.

7) Kongresa sanākšanas laiku un vietu noteiks Organizācijas Komiteja.

Sarakslits Ш4. o. decembrī

Iespiests pēc rokraksta

Pirmoreiz iespiests 10%. p. Ļeņina raksi n un malarial и krājumā V

PIEZĪMES

1 „Stāstu par KSDSP II kongresu“ Ļeņins sarakstījis periodā, kad pēc partijas II kongresa saasinājās boļševiku cīņa pret meņševiku šķeltniecisko, dezorganizējošo darbību. Līdz kongresa protokolu publicēšanai (1904. gada jahvarī) ,,Stāsts“ bija vienīgais dokuments, kas apgaismoja II kongresa rezultātus un KSDSP sašķelšanās cēloņus. — 1.

2 Ļeņins izmanto datus par KSDSP II kongresa delegātiem ar lēmēju balsīm, kuri 1903. gada 18. (31.) jūlijā bija kongresa otrajā sēdē brīdī, kad mandatu komisija nolasīja ziņojumu. Kongresā tad bija ieradušies 42 delegāti: 33 delegāti — ar vienu balsi, 8 delegāti — ar divām balsīm un viens delegāts, pagaidām līdz otrā pārstāvja atbraukšanai, no Bunda ārzemju komitejas — arī ar divām balsīm Kad 22. jūlijā (4. augustā) atbrauca Bunda otrais delegāts, kongresā piedalījās 43 delegāti ar lēmēja balss tiesībām, no kuriem 35 delegāti — ar vienu balsi un 8 delegāti — ar divām balsīm. — 5.

3 T — boļševiks P. A. Krasikovs (pēc KSDSP II kongresa protoko liem — Pavlovičs, P.). — 6.

* ,,Borba“ (,,Cīņa“) — literārā ārzemju grupa, kas uzskatīja sevi par piederošu pie KSDSP; noformējās kā patstāvīga grupa Parizē 1901. gadā. Sakarā ar atkāpšanos no sociāldemokrātijas uzskatiem un taktikas, dezorganizējošās darbības dēļ un sakaru trūkuma dēļ ar Krievijas sociāldemokrātiskajām organizācijām — grupai neatļāva piedalīties partijas II kongresā. Ar II kongresa lēmumu grupu ,,Borba“ likvidēja. — 7.

5 N (NN) — meņševičkas J. M. Aleksandrovas pseidonims (pēc KSDSP II kongresa protokoliem — Šteine). — 7.

e „Pārbēdzējs“ — I. V. Černiševs; sākumā bija „ekonomists*1, pēc tam pārgāja ,,Iskras“ ārzemju organizācijā, 1903. gada aprilī no jauna pārbēga pie „ekonomistiem". —7.

7 Par komentāriem pie Tagesordnung‘a Ļeņins nosauc savas piezīmes pie partijas otrā kongresa dienas kārtības un reglamenta projekta, kam viņš licis virsrakstu „KSDSP II kārtējā kongresa pro-grama". — 15.

8 Starovers — meņševika A. N. Polresova pseidonims. — 15.

31 7. sēj.

9 „Zarja“ („Ausma") — marksistisks zinātniski politisks žurnāls, ko ,,Iskras“ redakcija 1901. un 1902. gadā izdeva Štutgartē. Iznāca četri numuri.

Žurnālā ,,Zarja“ iespiesti šādi Ļeņina raksti: „Gadījuma piezīmes", „Zemstes vajātāji un liberālismā Hanibali", darba „Agrārais jautājums un „Marksa kritiķi" “ pirmās četras nodaļas (ar virsrakstu „ „Kritiķu" kgi agrarajā jautājumā"), „Iekšējais apskats", „Krievijas sociāldemokrātijas agrarā programa". Žurnālā „Zarja" tika iespiesti arī Pļechanova teorētiskie raksti. — 16.

10 „Rcvoļucionnaja Rossijct“ („Revolucionārā Krievija") — eseru avīze, iznāca no 1900. gada beigām līdz 1905. gadam. No 1902. gada jan-vara — eseru partijas centralorgans. — 20.

11 „Otra aprīļa notikums“ — domātā iekšlietu ministra Sipjagina nogalināšana, ko izdarīja students Balmaševs 1902. gada 2. (15.) ap-rilī. — 20.

12 Petraševcu pulciņš radās Pēterburgā XIX gadsimta 40. gadu vidū. Tajā ietilpa Krievijas progresivās raznočincu inteliģences pārstāvji: literati, skolotāji, studenti, sīkie ierēdņi, oficieri u. c. Pulciņu vadīja M. V. Butaševičs-Petraševskis — franču utopiskā sociālistā Š. Furjē sekotājs.

Petraševcu politiskie uzskati nebija viendabīgi, tomēr viņu vairākums vērsās pret cara patvaldību un dzimtbūšanu.

Ar petraševcu pulciņu bija saistīti rakstnieki M. J. Saltikovs-Ščed-rins, F. M. Dostojevskis un dzejnieki A. N. Pļeščejevs, A. N. Maikovs, T. G. Ševčenko u. c. — 24.

13 Rakstam „Revolucionārās jaunatnes uzdevumi“ ir apakšvirsraksts „Pirmā vēstule". Turpmākās vēstules tomēr neparādījās. Raksts tika iespiests arī atsevišķā brošūrā uz mimeografa ar virsrakstu „Studentiem. Revolucionārās jaunatnes uzdevumi (Sociāldemokrātijā un inteliģence)".

Policijas departamenta 1904. un 1905. gada dokumentos atzīmēts, ka, izdarot arestus un kratīšanas, Ļeņina brošūra atrasta Jekatcrino-slavā, Ņ.-Novgorodā, Kazaņā, Odesā, Arzamasā, Smoļenskas un Minskas guberņā. — 26.

14 ,,Student(< („Students") — revolucionāro studentu avīze. Iznāca trīs numuri: 1. nr. — 1903. gada aprilī, 2. un 3. nr. — septembrī. — 26.

16 ,,Osvobo:deņije“ („Atbrīvošana") — liberāli monarchistiskās buržuāzijas divnedēļu žurnāls; tika izdots ārzemēs no 1902. līdz 1905. gadam P. B. Struves redakcijā. „Osvoboždenci" vēlāk bija Krievijas galvenās buržuāziskās partijas — kadetu partijas kodols. — 26.

16 Ļeņina raksts, ka.s sarakstīts pēc šā plāna, nav uziets. Plāna pēdējo rindkopu — par Bundu — Ļeņins attīstīja rakstā „Nekautrības maksimums un loģikas minimums" (sk. šā sējuma 41.—46. Ipp.).—39.

„ ,,Nomadu“ perioda gals“ —- sociāldemokrātisko organizāciju idejiskās un organizatoriskās sadrumstalotības gals. — 39.

18 „Posļedņije lzvestijct‘ („Pēdējas Vēstis“) — periodisks biļetens, ko izdeva Bunda ārzemju komiteja no 1901. līdz 1906. gadam. — 41.

lw Cionisms — reakcionāri nacionālistisks ebreju buržuāzijas virziens. — 45.

20 CK loceklis — F. V. Lengniks (pseidonimi — Vasiļjevs, Kols). — 47.

21 „Krievijas revolucionārās sociāldemokrātijas ārzemju ligas“ otrais kongress notika 1903. gadā no 13. līdz 18. (26.—31.) oktobrim Ženevā; to sasauca pēc neatlaidīga meņševiku pieprasījuma. Kongresā bija 15 vairākuma piekritēju delegāti (18 balsis) ar Ļeņinu priekšgalā, 18 mazākuma piekritēju delegāti (22 balsis) un viens delegāts (2 balsis), kas nepievienojās ne boļševikiem, ne meņševikiem.

Kongresa dienas kārtībā galvenais jautājums bija Ļeņina — Ligas delegātā KSDSP II kongresā referāts. Pēc Ļeņina runāja Martovs, aizstāvēdams meņševiku oportunismu un ar melu uzbrukumiem vērsdamies pret boļševikiem. Ļeņins un viņa piekritēji aizgāja no Ligas kongresa. Ligas kongress atsacījās padoties partijas II kongresa lēmumiem, un tāpēc partijas CK un Padome Ligas kongresu pasludināja par nelikumīgu. — 49.

22 Referātu par nacionālo jautājumu Ļeņins vēlāk sagatavoja ,,Iskrai“ kā rakstu: „Nacionālais jautājums mūsu programā“ (sk. Rakstu 4. izd., 6. sēj., 394.—402. lpp.). — 54.

23 PPS (Poļu sociālistiskā partija) — sīkburžuaziska nacionālistiska partija, dibināta 1893. gadā — 54.

„Ziņojumu sakarā ar Martova referatu“ Ļeņins nolasīja „Krievijas revolucionārās sociāldemokrātijas ārzemju ligas^14 II kongresa trešaja sēdē un iesniedza to kongresa birojam. Šķīrējtiesa, kam vajadzēja skatīt cauri Martova melīgos kongresā raidītos apvainojumus, nenotika, jo Martovs savā 1903. gada 16. (29.) novembrī rakstītajā VĒSTULE bija spiests paziņot, ka viņš nešaubās par Ļeņina godīgumu un taisnīgumu. — 63.

25 „Neiesniegto paziņojumu“ Ļeņins sarakstīja iesniegšanai „Krievijas revolucionārās sociāldemokrātijas ārzemju ligas^11 II kongresam. Ligas kongresa sēdē 1903. gada 16. (29.) oktobrī Ļeņins aprobežojās ar īsu mutvārdu paziņojumu. — 65.

20 „Paziņojumu par atteikšanos no partijas Padomes locekļa un СО redakcijas locekļa amata“ Ļeņins iesniedza pēc tam, kad Pļechanovs atklāti bija pievērsies meņševikiem un ieros:nājis priekšlikumu kooptēt „Iskras" redakcijā visus KSDSP II kongresa noraidītos agrākos ,,Iskras“ redaktorus.

5. (18.) novembrī Ļeņins lūdza Pļechanovu iespiest ,,Iskrā“ paziņojumu par izstāšanos no „Iskras^1' redakcijas (sk. šā sējuma 88. lpp.). Redakcijas paziņojums par tās sastāva maiņām tika iespiests jaunās, meņševistiskās „Iskras^11 53. nr-ā 1903. gada 25. novembrī. — 69.

31*

27 Bunds — „Vispārējā ebreju strādnieku savienība Lietuvā, Polijā un Krievijā^41 — tika organizēts 1897. gadā un apvienoja galvenokārt Krievijas rietumapgabalu ebreju amatniekus. KSDSP I kongresā 1898. gada martā Bunds iestājās KSDSP. KSDSP II kongresā bun-disti nāca klajā ar prasību atzīt Bimdu par ebreju proletariāta vie nīgo pārstāvi. Pēc tam kad kongress noraidīja Bunda organizato risko nacionālismu, Bunds izstājās no partijas.

1906. gadā pēc IV („Apvienošanās'4) kongresa Bunds atkal iestājās KSDSP. Bundisti pastāvīgi atbalstīja meņševikus un nepārtraukti cīnījās pret boļševikiem. Formāli ietilpdams KSDSP sastāvā, Bunds bija buržuāziski nacionālistiska rakstura organizācija. — 70.

28 „Die Arbeiterstimme“ („Strādnieku Balss^44) — avīze, Bunda central-organs, iznāca no 1897. līdz 1905. gadam. — 70.

22 Ļeņins domā manifestu, ko KSDSP I kongress pieņēma Minskas pilsētā 1898. gada martā. — 70.

30 Epizodu Bunda cīņā pret KSDSP Jekaterinoslavas komiteju Ļeņins apskatīja rakstā „Vai ebreju proletariātam vajadzīga „patstāvīga politiskā partija^44 “ (sk. Rakstu 4. izd., 6. sēj., 283.—288. lpp.). — 75.

31 „Die Neue Zeit<( („Jaunais Laiks^44) — Vācijas sociāldemokrātijas žurnāls, iznāca Štutgarlē no 1883. līdz 1923. gadam. No 1885. līdz 1895. gadam žurnālā „Die Neue Zeit“ publicēja dažus F. Engelsa rakstus. Viņš bieži vien deva žurnālā redakcijai norādījumus un asi kritizēja to par atkāpšanos no marksisma. No 90. gadu otrās puses, pēc F. Engelsa nāves, žurnāls kā Kautska uzskatu paudējs sistemātiski iespieda revizionistu rakstus. Pasaules imperiālistiskā kara gados (1914.—1918.) ieņēma centra poziciju, faktiski atbalstīdams socialšovinistus. — 76.

32 Ļeņins min paša tulkotu citātu no franču filologa un vēsturnieka Renana darba ,,Le judaīsme comme race et comme religion^44 („Judaisms kā rase un kā reliģija^44), kas iespiests grāmatā: Discours et Conferences par Ernest Renan. Paris, 1887, p. 373 (Ernests Renans. Runas un publiskas lekcijas, Parizē, 1887., 373. lpp.). — 77.

33 V. V. un Nikolajs — ons — XIX gadsimta 80. un 90. gadu liberālā narodņicisma ideologu V. P. Voroncova un N. F. Danielsona psei-donimi. — 80.

34 Miljerans — franču „socialists^44 reformists, 1899. gadā iestājās reakcionārā buržuāzijas valdībā. — 82.

35 „Neizdotais paziņojums“ — 1903. gada 14. (27.) novembra CK sēdē Ļeņina ierosinātais partijas Centrālās Komitejas lēmuma projekts. Lēmumu par šo paziņojumu nepieņēma, jo daži CK locekļi samierinoši izturējās pret meņševikiem. — 89.

36 Centrālās Komitejas ultimātu iesniedza meņševikiem 1903. gada 12. (25.) novembri. Jau 1903. gada 22. oktobrī (4. novembrī) Ļeņins nosūtīja Centrālajai Komitejai vēstuli, kurā ierosināja priekšlikumu iesniegt meņševikiem šādus noteikumus: 1) kooptēt redakcija trīs agrākos redaktorus; 2) atjaunot Ārzemju ligā agrāko stāvokli; 3) piešķirt meņševikiem partijas Padomē vienu balsi. Šos sākotnējos noteikumus CK locekļi samierinātāji neatbalstīja. Tai pašā VĒSTULE Ļeņins norādīja un ierosināja, lai CK tanī pašā reizē apstiprina, bet pagaidām meņševikiem nepaziņo galvenos ultimata punktus, t. i., pieļaujamo praktisko CK piekāpšanos pret meņševikiem: 1) kooptēt „Iskras^44 redakcijā četrus agrākos redaktorus; 2) kooptēt Centrālajā Komitejā divus cilvēkus pēc CK izvēles; 3) atjaunot Ārzemju ligā agrāko stāvokli; 4) piešķirt meņševikiem partijas Padomē vienu balsi. „Ja ultimātu nepieņems, — norādīja Ļeņins, — tad karš līdz galam. Papildu noteikums: 5) visu pārrunu, strīdu un valodu izbeigšana par ķildām partijas II kongresā un pēc tā“. Šie Ļeņina priekšlikumi (izņemot papildu noteikumu) ietilpa CK 12. (25.) novembra ultimātā, bet tos mazliet mīkstināja samiernieciski noskaņotie CK locekļi.

Meņševiki noraidīja CK ultimātu un nostājās uz kara ceļa pret partijas vairākumu.

CK ultimata novērtējumu Ļeņins deva grāmatā „Solis uz priekšu, divi soļi atpakaļ^14 (sk. šā sējuma 327. lpp.). — 89.

37 „Vēstuli ,,Iskras“ redakcijai“ Ļeņins uzrakstīja kā atbildi uz Pļecha-nova rakstu „Ko nedarīt^44, kas iespiests „Iskras^44 52. nr-ā 1903. gada 7. novembrī. — 90.

38 Ļeņina vēstule „Iskras^44 redakcijai „Kāpēc es izstājos no ,,Iskras“ redakcijas?<c tika iespiesta atsevišķā lapiņā ārzemēs un nelegāli pārdrukāta Krievijā. Policijas 1904. un 1905. gada dokumentos atzīmēts, ka, izdarot kratīšanas un arestus, „Vēstule^44 atrasta Maskavā, Charkovā, Tulā, Tomskā, Rīgā, Nikolajevā, Poltavā, Astrachaņā, Donbasā. — 94.

30 Runa ir par Ļeņina grāmatu „Solis uz priekšu, divi soļi atpakaļ (Krize mūsu partijā)“ (sk. šā sējuma 175.—370. lpp.). — 104.

40 1903. gada 13. (26.) novembrī Pļcchanovs kooptēja „Iskras^44 redakcijā meņševikus Martovu, Akselrodu, Zasuļiču un Potresovu. — 110.

41 Vēstules autors ir KSDSP Jekaterinoslavas komitejas loceklis strādnieks N. .T. Vilonovs. Atbildi uz viņa vēstuli Ļeņins nosūtīja 1903. gada 9. (22.) decembrī. — 113.

42 „Partijas biedriem. Aicinājuma projektu“ — Ļeņins sarakstīja sakarā ar „Iskras^44 56. nr-ā 1904. gada 1. janvarī iespiesto Martova rakstu „Dienas kārtībā (Pulciņš vai partija?)44. — 114.

43 KSDSP Padomes sēde notika 1904. gadā no 15. līdz 17. (28.—30.) janvārim. Padomi sasauca pēc Pļechanova priekšlikuma, lai „saskaņotu CK un СО darbību partijas literatūras izdošanā”. Padomes sēdē piedalījās Ļeņins, Pļechanovs, Lengniks, Martovs un Akselrods.

CK vārdā Ļeņins ierosināja kā pirmo apspriest jautājumu „par pasākumiem, kā partijā atjaunot labu mieru un normālās attiecības”, un otro — par partijas III kongresa sasaukšanu. Šo Ļeņina izvirzīto principiālo jautājumu apspriešanai tad arī bija veltīta partijas Padomes janvara sesija. Padome pieņēma lēmumu par meņševiku kooptēšanu Centrālajā Komitejā, izsacījās pret partijas III kongresa sasaukšanu, kā arī atzina par labu meņševistiskās „Iskras” dezorganizējošo darbību. Pēc Padomes janvara sesijas Ļeņins Centrālajai Komitejai 18. (31.) janvarī rakstītā VĒSTULE kā CK galveno uzdevumu izvirzīja — nekavējoties sasaukt partijas 111 kongresu. — 119.

44 Travinskis — KSDSP CK locekļa G. M. Kržižanovska pseido-nims. — 133.

45 1903. gada 12. (25.) novembra ultimata trešajā punktā Centrālā Komiteja ierosināja kooptēt Centrālajā Komitejā divus mazākuma locekļus. Centrālajā Komitejā toreiz bija Ļeņins, Kržižanovskis, Lengniks, Noskovs, Gusarovs, Zemļačka, Krasins, Esene un Galperins. — 137.

4tt Ru — L. J. Galperina pseidonīms. — 140.

47 „СК raksts“, „CK akts“ un „25. novembra dokuments“ — CK 1903. gada 12. (25.) novembra ultimāts, ko pēc Ļeņina ieteikuma iesniedza meņševikiem. — 142.

48 Centrālās Komitejas locekļa Lengnika (Vasiļjeva) 1903. gada 29. novembrī (12. decembrī) „Iskras” redakcijai nosūtīto vēstuli sarakstīja Ļeņins. — 144.

49 Ļeņins domā 1903. gada 31. augustā (13. septembrī) Potresovam rakstīto vēstuli. Mazliet saīsinātu Ļeņins to publicēja grāmatā „Solis uz priekšu, divi soļi atpakaļ” (sk. šā sējuma 305. un 306. lpp.). — 144.

50 Centrālā Komiteja sūtīja uz ārzemēm Lengniku pastāvīgu sakaru uzturēšanai ar Centrālā Organa redakciju un Kržižanovski", kas 1903. gada novembrī bija atbraucis vest sarunas ar meņševikiem. —* 145.

51 Ļeņins domā Saratovas, Odesas un citas komitejas. Saratovas un Odesas komitejas rezolūcijas tika publicētas N. Šachova brošūrā „Cīņa par kongresu”, Ženeva, 1904., 28 lpp. — 148.

82 Zagorskis — meņševika V. N. Krochmaļa pseidonims. — 154.

Ļeņins citē I. Ch. Lalajanca 1903. gada 24. decembrī (1904. g. 6. janvarī) N. K. Krupskajai rakstīto vēstuli. — 154.

54 Mārtiņš — meņševika V. N. Rozanova pseidonims. — 154.

55 Ļeņins citē Krasina 1904. gada 1. (14.) janvarī Centrālās Komitejas ārzemju nodaļai rakstīto vēstuli. — 155.

56 Pirmajā VĒSTULE Centrālās Komitejas ekspedīcijas pārzinis lūdza meņševistiskās ,,Iskras“ redakciju paziņot viņam — uzrādīšanai pārskatā Centrālajai Komitejai, — uz kurieni nosūta redakcijā saņemamos 50 ,,Iskras“ eksemplārus. Otrajā VĒSTULE viņš atteicas izsniegt martoviešiem bez Centrālās Komitejas atļaujas ,,Iskru“ virs tiem 50 eksemplāriem, kas piešķirti redakcijai. — 156.

87 Ļeņins citē Centrālās Komitejas ārzemju pārstāvja Lengnika 1903. gada 14. (27.) decembrī Centrālā Organa redakcijai rakstīto vēstuli. Vēstuli bija uzrakstījis Ļeņins. — 156.

58 „V orwarts“ („Uz priekšu") — Vācijas sociāldemokrātijas central-organs. Avīze sāka iznākt no 1876. gada V. Libknechta u. c. redakcijā. Avīzes slejās F. Engelss cīnījās pret oportunisma daždažādām izpausmēm. Sākot ar 90. gadu otro pusi, pēc F. Engelsa nāves „Vor-warts‘ā" sistemātiski iespieda Vācijas sociāldemokrātijā un II Internacionālē valdošo oportunistu darbus. — 156.

59 Ļeņins citē Centrālās Komitejas ārzemju pārstāvja Lengnika 1903. gada 26. decembrī (1904. gada 8. janvarī) „Iskras" redakcijai rakstīto vēstuli. Citējamo vēstules daļu sarakstījis Ļeņins. — 157.

<5W Z — V. N. Krochmaļs. — 158.

61 Grāmatu „Solis uz priekšu, divi soli atpakaļ (Krize mūsu partijā)“ Ļeņins gatavoja vairākus mēnešus, rūpīgi pētījot KSDSP II kongresa sēžu protokolus un rezolūcijas, katra delegātā runas un kongresa izveidojušos politiskos grupējumus, CK un partijas Padomes dokumentus.

Ļeņina grāmata radīja niknumu meņševiķos. Pļechanovs pieprasīja, lai CK norobežojas no Ļeņina grāmatas. Centrālajā Komitejā esošie samierinātāji pūlējās aizkavēt šās grāmatas iespiešanu un izplatīšanu.

Partijas organizatoriskos principus, ko Ļeņins attīstīja gramata „Solis uz priekšu, divi soļi atpakaļ", aizstāvēja biedrs Staļins. Šim jautājumam viņš veltīja rakstu „Proletāriešu šķira un proletāriešu partija", kas publicēts 1905. gada janvarī (sk. J. V. Staļina Rakstu 1. sēj., 56.—66. lpp.), un vairākus citus darbus, tai paša laika realizēdams Ļeņina organizatoriskos principus praksē.

Ļeņina grāmata „Solis uz priekšu, divi soļi atpakaļ", ko_ izdeva ārzemēs, plaši izplatījās apzinīgāko Krievijas strādnieku vidu. Izdarot arestus un kratīšanas, to atrada Maskavā, Pēterburgā, Rīgā, Saratovā, Tulā, Orlā, Ufā, Permā, Kostromā, Ščigros, Šauļos (Kauņas gub.) u. c. Šo darbu Ļeņins no jauna izdeva krājuma „12 gados" 1907. (titullapā 1908.) gadā. Jaunajā izdevumā Ļeņins svītroja j, k, 1, m, o, p punktu, izdarīja dažus saīsinājumus citos punktos, kā arī pierakstīja dažas papildu piezīmes.

Šajā Rakstu izdevumā iespiests pilnīgs teksts pēc grāmatas 1904. gada pirmā izdevuma, paturot 1907. gada otrajā izdevumā autora izdarītos papildinājumus.

Grāmatas „Solis uz priekšu, divi soļi atpakaļ^44 novērtējumu sk. .,VK(b)I> Vēsture. īsais kurss^44, latv. tulk., 50.—56. lpp. — /75.

62 ,,Praktiķis“ (Paņins) meņševika M. S. Makadzjuba pseidonīmi. — 181.

es 1002. gada konference — KSDSP komiteju pārstāvju konference notika Belostokā 1902. gadā no 23. līdz 28. martam (no 5. līdz 10. aprilim). „Ekonomisti^44 un bundisti gribēja pasludināt konferenci par partijas kongresu. Referātā, ko sastādīja Ļeņins un konferencē nolasīja „Iskras^44 pārstāvis, tika pierādīts, ka šāds kongress ir nesagatavots un nepilntiesīgs. Konference nodibināja Organizācijas Komiteju KSDSP II kongresa sasaukšanai, kuras locekļu lielāko daļu drīz arestēja. Jaunu Organizācijas Komiteju KSDSP II kongresa sasaukšanai nodibināja Pleskavas apspriedē tā paša gada novembrī. Belostokas konferences novērtējumu Ļeņins deva „ „Iskras^44 redakcijas ziņojumā KSDSP komiteju apspriedei (konferencei)44 (sk. Rakstu 4. izd., 6. sēj., 76.—84. lpp.). — 181.

M Pavlovičs. „Vēstule biedriem par KSDSP otro kongresu^44, Ženevā, 1904. — 188.

e6 Sorokins — boļševika N. E. Baumaņa pseidonims; Lange — boļševika A. M. Stopani pseidonims. — 188.

M „Rabočaja misl“ („Strādnieku doma^44) — „ekonomistu^44 grupa, kura izdeva šāda paša nosaukuma avīzi. Avīze iznāca no 1897. gada oktobra līdz 1902. gada decembrim. Iznāca 16 numuru. Avīzi rediģēja К. M. Tachtarevs u. c.

Grupas „Rabočaja misļ^44 kā starptautiskā oportunisma paveida uzskatus Ļeņins kritizēja rakstos „Iskras^44 slejās un grāmatā „Ko darīt?44. — 195.

"7 Kostrovs — Kaukazijas meņševika N. N. Žordanijas pseidonims. — 206.

"8 Sk. ,,VK(b)P kongresu, konferenču un CK plēnumu rezolūcijās un lēmumos^44, I d., 1940., 23. lpp. —207.

ee Domāts incidents, kas izcēlās Hamburgā 1900. gadā sakarā ar „Brīvās mūrnieku savienības^44 biedru grupas rīcību, kuri streika laikā strādāja akorda darbu pretēji centrālās apvienības aizliegumam. Vietējā partijas organizācijā llambu.rgas mūrnieku savienība izvirzīja jautājumu par grupas biedru sociāldemokrātu rīcību streika laušanā. Vācijas sociāldemokrātijas CK sasauktā partijas Šķīrējtiesa nosodīja „Brīvās mūrnieku savienības^44 biedru sociāldemokrātu rīcību, bet priekšlikumu — izslēgt viņus no partijas — noraidīja. — 230.

70 KSDSP II kongresā bija 16 ,,Iskras“ organizācijas biedru, no kuriem 9 vairākuma piekritēji ar Ļeņinu priekšgalā un 7 mazakuma piekri tēji ar Martovu priekšgalā. — 2U3.

71 Sabfina — N. K. Krupskajas pseidonims. — 246.

72 Hercs — D. I. Uļjanova pseidonims. — 252.

73 Osipovs — KSDSP CK locekles boļševičkas R. S. Zemļačkas pseido nims. — 286.

74 Ļeņins domā runu, ko KSDSP 11 kongresā teica „ekonomists*1 Akimovs, kurš, noraidīdams „Iskras** iesniegto partijas programu, kā vienu no argumentiem izvirzīja to, ka programā vārds „proletariats^11 nav teikuma priekšmets, bet papildinātājs. — 200.

76 Kalns un Zironda — divu politisku buržuāzijas grupējumu nosaukums franču buržuāziskās revolūcijas laikā XVIII gadsimta beigas. Par kalnu — jakobiņiem — sauca sava laika revolucionārās šķiras — buržuāzijas — noteiktākos pārstāvjus, kas atzina, ka absolutisms un feodālisms nepieciešami jāiznīcina. Žirondisti atšķirībā no jakobiņiem svārstījās starp revolūciju un kontrrevolūciju un centās izlīgt ar monarchiju.

Par „Sociālistisko Žirondu** Ļeņins dēvēja oportunistisko virzienu sociāldemokrātijā; par proletāriskiem jakobiņiem, „Kalnu** — revolucionāros sociāldemokrātus. — 299.

76 Voroņežas komiteja un Pēterburgas „Strādnieku organizacija<( atradās „ekonomistu** rokās un ieņēma naidīgu poziciju attiecībā pret Ļeņina ,,Iskru“ un tās sastādīto marksistiskās partijas uzbūves organizatorisko plānu. — 301.

77 Jaunais CK loceklis — F. V. Lengniks. — 308.

78 Ortodokss — meņševičkas L. I. Akselrodes pseidonims. — 323.

79 Bazarovs — I. S. Turgeņeva romānā „Tēvi un dēli** galvenā persona. — 325.

80 „Iskras** 53. nr-ā 1903. gada 25. novembrī reizē ar Ļeņina „Vēstuli „Iskras** redakcijai** (sk. šā sējuma 90.—93. lpp.) lika iespiesta Pļechanova sarakstīta redakcijas atbilde. VĒSTULE Ļeņins ierosināja apspriest avīzes slejās boļševiku un meņševiku principiālās domstarpības. Pļechanovs turpretim atbildēja noraidoši, nosaukdams šīs domstarpības par „pulciņu dzīves ķildām**. — 326.

81 Igrcks — CK locekļa samierinātāja L. J. Galperina pseido nims. — 328.

82 Domāti „legālā marksisma** pārstāvja P. B. Struves uzskati, pret kuru Ļeņins 1894. gada rudenī nolasīja referātu ar nosaukumu „Marksisma atspoguļojums buržuāziskā literatūrā**. — 332.

83 Ļeņins domā Martova rakstu ,,Iskrā“ „Vai tā mēs gatavojamies kurā Martovs nostājās pret Viskrievijas bruņotās sacelšanās gatavošanu, uzlūkodams sacelšanās gatavošanu par utopiju un sa-zvērniecību. — 334.

M Vācijas sociāldemokrātijas Drezdenes kongress notika 1903. gadā no 31. augusta līdz 7. septembrim (13.—20. septembrim). Drezdenes kongress nosodīja revizionistus Bernšteinu, Braunu, Geri, Dāvidu un citus, tomēr no partijas viņus neizslēdza, un viņi netraucēti turpināja savu oportunistisko uzskatu propagandu. — 346.

86 Djedovs — KSDSP II kongresa vairākuma piekritējas L. M. Knipo-vičas pseidonims. — 365.

m Boriss, Zirgs, Valentins, Mitrofans — samierinātāju V. A. Noskova, L. В. Krasina, L. J. Galperina un F. V. Gusarova pseidonimi. — 371.

87 Zverevs — KSDSP CK locekles bojševičkas M. M. Esenes pseidonims. — 375.

88 Ņikitičs — L. B. Krasina pseidonims. — 375.

80 K. Kaut skis .„Iskras" 66. nr-ā 1904. gada 15. maijā iespiestā VĒSTULE ierosināja nesasaukt partijas kongresu boļševiku un meņševiku domstarpību apspriešanai, iekām partijā nebūs iestājies „pamiers^41.— 377.

80 Partijas Padomes sēdes notika Ženevā 1904. gada 31. maijā un 5. jūnijā (13. un 18. jūnijā), un tajās piedalījās Ļeņins, Pļechanovs, Noskovs, Akselrods un Martovs. Pirmajā sēdē Padome apsprieda jautājumus par visu Krievijas revolucionāro un opozicionāro partiju starppartiju konferences sasaukšanu un par gaidāmo starptautisko Amsterdamas kongresu. Otrajā sēdē apsprieda partijas iekšējos jautājumus: 1) par partijas cenlralo iestāžu (СО un CK) tiesību atsaukt no partijas Padomes savus pārstāvjus; 2) par balsu skaitu, kāds pēc statūtiem vajadzīgs kooptēšanai vietējā komitejā; 3) par kooptēšanu komitejās un par CK tiesību iecelt tajās jaunus locekļus; 4) par partijas organizāciju balsošanas kārtību partijas III kongresa sasaukšanas jautājumā u. c.

Svarīgākajos partijas iekšējos jautājumos partijas Padome pieņēma meņševistiskus lēmumus. — 379.

91 Poļu sociālistiskā partija „Proletariats“ radās 1900. gadā. Atzīdama sociāldemokrātisko programu, partija „Proletariats" reizē ar to aizstāvēja arī individuālā terora nepieciešamību. — 382.

02 Rezolūciju partijas Padome pieņēma vienbalsīgi. — 387.

03 ,,Rassvet“ („Ausma") — sociāldemokrātiskā lapiņa sektantiem; tika izdota, pamatojoties uz KSDSP II kongresa lēmumu. Pirmais nu-murs iznāca 1904. gada janvarī. Lai gan partijas Padome 1904. gada jūnija nolēma lapiņas izdošanu pārtraukt, pēdējās iznākšana turpinājās līdz 1904. gada septembrim. Iznāca pavisam 9 numuri. — 388.

M Domāta KSDSP Pēterburgas komitejas 1904. gada 23. jūnijā (6. jūlijā) pieņemtā rezolūcija, kurā PK pieprasīja, lai drīz jo drīz sasauc partijas III kongresu. — 594.

95 Ļeņins domā partijas Padomes 1904. gada 5. (18.) jūnija rezolūciju par Centrālās Komitejas tiesību ierobežošanu, ieceļot jaunus locekļus partijas vietējās komitejās. — 5.94.

99 22 boļševiku apspriede Ļeņina vadībā notika Šveicē 1904. gada augustā (pēc j. st.). Apspriedē piedalījās 19 cilvēku, vēlāk apspriedes lēmumiem pievienojās vēl 3 cilvēki. Apspriede pieņēma šo aicinājumu „Partijai", kurš boļševikiem kļuva par cīņas programu KSDSP III kongresa sasaukšanai. — 597.

97 Koņagins — L. J. Galperina pseidonims. — 404.

98 Domāta CK „jūlija deklaracija“ — Centrālās Komitejas locekļu samierinātāju Krasina, Noskova un Galperina 1904. gada jūlijā CK vārdā pieņemtais lēmums. Tas tika publicēts „Iskras" 72. nr-ā 1904. gada 25. augustā ar virsrakstu „Centrālās Komitejas paziņojums". Šai lēmumā samierinātāji atzina Pļechanova kooptēto „Iskras" meņševistiskās redakcijas sastāvu par likumīgu un aizstāvēja meņševiku oportunismu. Viņi kooptēja CK sastāvā vēl trīs samierinātājus: Ļubimovu, Karpovu un Dubrovinski. Samierinātāji nostājās pret partijas III kongresa sasaukšanu un likvidēja CK

. Dienvidu biroju, kas aģitēja par kongresa sasaukšanu. Viņi atņēma Ļeņinam partijas Centrālās Komitejas ārzemju pārstāvja tiesības un aizliedza iespiest viņa darbus bez CK kolēģijas atļaujas.

„Jūlija deklarācijas" pieņemšana nozīmēja CK locekļu samierinātāju pilnīgu nodevību pret KSDSP II kongresa lēmumiem un viņu atklātu pāriešanu meņševiku pusē. — 404.

99 Mitrofanovs — F. V. Gusarova pseidonims. — 404.

100 No Ļeņina nosauktiem dokumentiem — vēstule CK locekļiem, līgums starp trim CK locekļiem un protests pret CK lēmuma likumīgumu publicēti šajā sējumā (sk. 371.—374. un 404. un 405. lpp.). CK lēmums ir samierinātāju Krasina, Noskova un Galperina 1904. gada jūlijā pieņemtais lēmums („jūlija deklarācija"). — 400.

101 Ļeņina raksts „Solis uz priekšu, divi soļi atpakaļ“ (atbilde uz Rozas Luksemburgas rakstu „Krievijas sociāldemokrātijas organizatoriskie jautājumi") tika nosūtīts Kautskim publicēšanai Vācijas sociāldemokrātijas orgānā „Die Neue Zeit", bet Kautskis atteicās to ievietot. — 415.

102 „Rabočaja Gazeta“ („Strādnieku Avīze") — sociāldemokrātu Kije-

. vas grupas nelegāls organs. Iznāca divi numuri: 1. nr. — 1897. gada

augustā un 2. nr. — tā paša gada decembrī (datēts ar novembri). KSDSP I kongress atzina avīzi „Rabočaja Gazeta" par partijas oficiālo orgānu. Pēc kongresa, kad policija tipogrāfiju sagrāva un Centrālās Komitejas locekļus arestēja, avīze neiznāca. Par mēģinājumu atjaunot lās izdošanu 1899. gadā sk. Rakstu 4. izd., 4. sēj., 181.—183. Ipp. — 4/9.

103 Izņēmuma likums pret sociālistiem tika ievests Vācijā 1878. gadā. Ar šo likumu aizliedza visas sociāldemokrātiskās partijas organizācijas, strādnieku masu organizācijas, strādnieku presi, konfiscēja sociālistisko literatūru, sāka izsūtīt sociāldemokrātus. Strādnieku masu kustības spiediena ietekmē likumu 1890. gadā atcēla. — 422.

io4 partijas otrajā kongresā Centrālajā Komitejā ievēlēja Lengniku, Kržižanovski un Noskovu. 1903. gada oktobrī (pēc j. st.) Centrālajā Komitejā kooptēja Zemļačku, Krasinu, Eseni un Gusarovu. Tā paša gada novembrī Centrālajā Komitejā iestājās Ļeņins un tika kooptēts Galperins. 1904. gadā laikā no jūlija līdz septembrim Centrālās Komitejas sastāvā notika jaunas pārmaiņas: Ļeņina piekritējus — Lengniku un Eseni arestēja. Samierinātāji Kržižanovskis un Gusarovs atteicās no amata. Samierinātāji Krasins, Noskovs un Galperins, kaut gan Ļeņins protestēja, nelikumīgi izslēdza no CK Zemļačku, vairākuma piekritēju, un kooptēja Centrālajā Komitejā trīs samierinātājus — Ļubimovu, Karpovu un Dubrovinski. Šo pārmaiņu rezultātā vairākums Centrālajā Komitejā bija samierinātājiem. —424.

,rt5 Ļeņins domā CK lēmumu — likvidēt CK Dienvidu biroju, kas aģitēja par partijas 111 kongresa sasaukšanu. — 424.

'oe Gaļorka — boļševiks M. S. Oļminskis (Aleksandrovs). — 425.

107 V. Bonča-Brujeviča un N. Ļeņina sociāldemokrātiskās partijas literatūras izdevniecību boļševiki nodibināja pēc tam, kad ,,Iskras“ meņševistiskā redakcija slēdza tiem avīzes slejas un atteicās iespiest partijas organizāciju un biedru paziņojumus, kuri aizstāvēja II kongresa lēmumus un pieprasīja partijas III kongresa sasaukšanu. Izdevniecība izdeva vairākus pret meņševikiem un samierinātājiem vērstus darbus: N. Ļeņins, „Zemstes kampaņa un ,,Iskras“ plāns“; Gaļorka, „Nost ar bonapartismu!44; Orlovskis, „Padome pret partiju^44, un citus. — 425.

108 Bjadovojs — A. A. Maļinovska pseidonims, vairāk pazīstams ar uzvārdu Bogdanovs. — 426.

,0® „Rahočeje Djelo‘( („Strādnieku Lieta^44) — „ekonomistu^44 žurnāls, neperiodisks „Krievijas sociāldemokrātu savienības ārzemēs^44 organs. Žurnālu izdeva Ženevā no 1899. gada apriļa līdz 1902. gada februārim. Iznāca 12 numuru — deviņas grāmatas.

„Rabočeje Djelo^44 10. nr-ā (1901. gada septembris), par kuru runā Ļeņins, iespieda Martinova rakstu „Atmaskojošā literatūra un proletariāta cīņa^44 un Kričevska rakstu „Principi, taktika un cīņa^44, kas atklāti aizstāvēja „ekonomismu^44. — 428.

110 „Paziņojums par Vairākuma Komiteju Biroja nodibināšanu“ tika nosūtīts uz Krieviju 1904. gada 20. oktobri (2. novembrī) Bogda-novam rakstītā VĒSTULE; iespiests nelika. — 430.

1.1 ,,19-tu deldaraciju“ ar virsrakstu „Aicinājums KSDSP biedriem' izdeva KSDSP Maskavas komiteja 1904. gada oktobrī. Tā bija atsaukšanās uz aicinājumu „Partijai^44, ko pieņēma 22 boļševiku apspriede Ļeņina vadībā. — 430.

1.2 Ļeņina brošūra „Zemstes kampaņa un „Iskras“ plāns“ veltīta meņ ševistiskās „Iskras^44 redakcijas 1904. gada novembrī izdotās vēstules kritikai. Atbildot uz Ļeņina brošuru, redakcija izlaida partijas organizācijām otru vēstuli. Uz abām VĒSTULEm bija uzraksts: „Tikai par lijas biedriem^44. Tas, ka meņševistiskā redakcija izplatīja otro vēstuli vienīgi starp meņševikiem, pamudināja Ļeņinu nākt klajā ar brošūras papildinājumu, kura bija jau iespiesta un izplatīta starp komitejām. Papildinājumu iespieda atsevišķi uz krāsainas lapas un ielīmēja tajos brošūras eksemplāros, kas vēl bija palikuši boļševis tiskās izdevniecības noliktavā. Datums „1904. g. 22. decembrī^44 attie cas tikai uz papildinājuma tekstu (sk. šā sējuma 454. lpp., divas noslēguma rindkopas).

Ļeņina brošūra „Zemstes kampaņa un „Iskras^44 plāns^44 bija plaši izplatīta partijas vietējās organizācijās: izdarot arestus un kratīšanas, tā atrasta Smoļenskā, Batumā, Rīgā, Saratovā, Suvalkos un citās pilsētās. — 435.

113 Ugrjums-Burčejevs — M. .1. Saltikova-Sčedrina darbā „Kādas pilsē tas vēsture^44 tēlotais trula, aprobežota augstmaņa tips. Par „mūsu Ugrjumiem-Burēejeviem^44 Ļeņins dēvē Nikolaja II galma kliķes pārstāvjus. — 440.

,M „Novoje Vremja“ („Jaunais laiks'4) — avīze, kas iznāca Pēterburgā no 1868. gada līdz 1917. gada oktobrim. Sākumā mēreni liberālā, no 1876. gada tā kļuva par muižnieku un ierēdņu birokrātisko, reakcionāro aprindu orgānu. Avīze cīnījās ne tikai pret revolucionāro, bet arī pret liberāli buržuāzisko kustību. Kopš 1905. gada kļuva par vienu no melnsimtnieku orgāniem. — 44/.

116 Rostovas demonstrācijā sākās ar ekonomisku streiku 1902. gada 2. (15.) novembrī. Streiks drīz pēc tam izauga par politisku demonstrāciju, kurā piedalījās līdz 30 tūkstoš cilvēku. Streiku vadīja KSDSP iskriskā Donas komiteja. Ļeņins veltīja Rostovas streikam rakstu „Jauni notikumi un veci jautājumi^44 (sk. Rakstu 4. izd., 6. sēj., 236.—241. lpp.). — 449.

1.6 Balalaikins — persona M. J. Saltikova-Ščedrina darbā „Mūslaiku idile^44. Liberals balamute, avantūrists un melis. Par meņševistiskās „Iskras^44 „redakcijas Balalaikinu^44 Ļeņins dēvē Trocki. — 459.

1.7 Ļeņins domā „ekonomistu^44 („rabočedjeļcu^44) avanturistiskos aicina

jumus 1901. gada pavasarī — nekavējoties doties trieciena pret „despotisma cietoksni^44! — 452. u

118 Referātu par partijas iekšējo stāvokli Ļeņins drīz pēc tam, kad bija sarakstījis brošuru „Zemstes kampaņa un ,,Iskras“ plāns“, nolasīja Krievijas politisko emigrantu sapulcēs: Parizē — 1904. gada 19. novembrī (2. decembrī), Cirichē — 23. un 24. novembrī (6. un 7. decembrī) un Bernē — tā paša gada 25.novembrī (8. decembrī). — 457.

119 Orlovska (V. V. Vorovska) brošūra „Padome pret partiju“ iznāca Ženevā 1904. gada novembrī sociāldemokrātiskās partijas literatūras V. Bonča-Brujeviča un N. Ļeņina boļševistiskajā izdevniecībā. — 459.

120 1904. gadā no septembra līdz decembrim notika trīs vietējo boļ-ševistisko komiteju konferences: 1) dienvidu (Odesas. Jekaterinosla-vas un Nikolajevas komiteja); 2) Kaukazijas (Baku, Batumas, Tiflisas un Imeretijas-Mingrelijas komiteja); 3) ziemeļu (Pēterburgas, Maskavas, Tveras, Rīgas, Ziemeļu un Ņižņij-Novgorodas komitejai.

Pēc Ļeņina priekšlikuma KSDSP III kongresa sagatavošanai un sasaukšanai konferences ievēlēja Vairākuma Komiteju Biroju, kurā ietilpa Gusevs, Zemļačka, Ļadovs, Ļilvinovs un citi. Vairākuma Komiteju Birojs, kurā ietilpa Ļeņins, galīgi noformējās 1904. gada decembrī. — 460.

521 Sapulci Ženevā 1904. gada 20. augustā (2. septembrī) meņševiki sasauca nolūkā atbalstīt Centrālās Komitejas tā saukto „jūlija deklarāciju^1*. Uz sapulci tika aicināti meņševiki un boļševiki. Tomēr boļševiki atteicās piedalīties sapulcē, un boļševiku pārstāvis, nolasījis paziņojumu, ka sapulce nav pilntiesīga pieņemt rezolūcijas vairākuma un mazākuma vārdā, aizgāja no sapulces. Sapulcē meņševiki bija spiesti atzīt, ka partijas komitejas Krievijā ir nostājušās pret Centrālās Komitejas samierniecisko politiku un ka komiteju lielum lielais vairākums pilnīgi atteicies uzturēt sakarus ar meņ-ševistiskās ,,Iskras“ redakciju. — 460.

122 Ļeņins domā meņševistiskās ,,Iskras“ 1904. gada novembrī izdoto „Vēstuli partijas organizācijām**. „Vēstules** kritiku sk. Ļeņina brošūrā „Zemstes kampaņa un ,,Iskras“ plāns** (šā sējuma 435.— 454. lpp.). — 461.

123 Ļeņins domā Vairākuma Komiteju Biroju. — 461.

124 N _ KSDSP CK locekle R. S. Zemļačka. — 467.

125 p _ p. a. Krasikovs. — 468.

126 Ļidins — M. N. Ļadova pseidonims. — 468.

127 CK 4 locekļi: V. I. Ļeņins, F. V. Lengniks, M. M. Esene un R. S. Zemļačka. — 469.

128 Deklarācijas saturu sk. šā sējuma 375. un 376. lpp. 469.

120 II Internacionāles Amsterdamas kongress notika 1904. gadā no 1. līdz 7. (no 14. līdz 20.) augustam. Meņševiki iesniedza kongresam savu „Krievijas soc.-dem. strādnieku partijas delegācijās ziņojumu Amsterdamas starptautiskajam sociālistiskajam kongresam^44. Pretstatā meņševistiskajain ziņojumam boļševiki iesniedza kongresam īpašu ziņojumu brošūrā „Materiāli partijas krizes noskaidrošanai Krievijas sociāldemokrātiskajā strādnieku partijā^44. Brošūras sastādīšanā un rediģēšanā piedalījās Ļeņins. — 469.

130 „Paziņojumu par Organizācijas Komitejas nodibināšanu un par Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas III kārtējā kongresa sasaukšanu“ sarakstīja Ļeņins 1904. gada decembrī, un tad pat tas tika piesūtīts Vairākuma Komiteju Biroja locekļiem. Šis Ļeņina dokuments bija likts pamatā oficiālajam „Paziņojumam par trešā partijas kongresa sasaukšanu^44, kas ar Vairakuma Komiteju Biroja parakstu tika publicēts avīzes „Vperjod^44 („Uz priekšu“V 8. nr-ā 190o. gada 28. (15.) februārī. — 475.

V. JL Ļ E Ņ I N Л DZĪVES UN DARBĪBAS DATI

(1903. gada septembris — 190i. gada decembris)

Я2 7. sēj.

Septembra pirmā puse.Septembris, 12.—15 (25—28.).Septembris, 21.(oktobris, 4.).

1903V. I. Ļeņins raksta „Stāstu par KSDSP II kongresu"..Ļeņins un Pļechanovs kopīgi ved sarunas ar Danu par izlīgšanas noteikumiem ar mazākumu. Sarunas beidzās bez rezultātā.Ļeņins, Pļechanovs un Lengniks kopīgi ved sarunas ar Martovu, Akselrodu, Polresovu im Zasuļiču izlīgšanas jautājumā. Sarunas beidzās bez rezultātā.

Septembris.

Ļeņina raksts „Revolucionārās jaunatnes uzdevumi" publicēts avīzes „Student^1* 2. un 3. nr-ā.

Oktobris, 1. (14.).

Ļeņina raksts „Nekautrības maksimums un loģikas minimums" publicēts „Iskras" 49. nr-ā.

Oktobris, 13.—17. (26.—30.).

Ļeņins piedalās „Krievijas revolucionārās sociāldemokrātijas ārzemju ligas" II kongresa sēdēs Ženevā.

Oktobris, 14. (27.).

Ļeņins Ligas kongresa otrajā sēdē nolasa referātu par partijas II kongresu.

Oktobris, 15. (28.).

Ļeņins Ligas kongresa trešajā sēdē protestē pret necienīgajiem Martova cīņas paņēmieniem, pēc kam Ļeņins im vairākuma piekritēji aiziet no kongresa sēdes.

Oktobris, 16. (29.).

Ļeņins Ligas kongresa ceturtajā sēdē nolasa paziņojumu, ka atsakās piedalīties debatēs sakarā ar referātu par partijas II kongresu un no gala vārda.

Oktobris, 19. (novembris, 1.).

Ļeņins izstājas no „Iskras" redakcijas, lai nostiprinātos partijas Centrālajā Komitejā un sistu opor-tunistus no šās pozīcijas.

Oktobris, 22. (novembris, 4.).

Ļeņina raksts „Bunda stāvoklis partijā" publicēts „Iskras" 51. nr-ā.

Oktobris, 24. vai 25. Ļeņins piedalās boļševiku Ženevas grupas sapulcē, (novembris, 6. kurā liek nosodīta Pļechanova pāriešana pie шерпа/ 7.). ševikiem.

Novembris, 5. (18.). Ļeņins pabeidz un nosūta Pļechanovam rakstu „Narodņicismu tēlotāja buržuāzijā un apmulsušais narodņicisms“. Raksts publicēts ,,Iskras“ 54. nr-ā 1903. gada 1. decembrī.

Novembris, 6.— 8. (19,—21.).

Ļeņins tiek kooptēts Centrālajā Komiteja.

Novembris, 12. ('25./).Ļeņins piedalās Centrālās Komitejas sēdē Ženevā.Pēc viņa priekšlikuma CK izstrādā ultimātu meņ-ševikiem par noteikumiem, ar kādiem partijā nodibināms miers.

Novembris, 14. (^.^.Ļeņins iesniedz Centrālajai Komitejai paziņojumu ar protestu pret to, ka Pļechanovs kooptē ,,Iskras“ redakcijā agrākos redaktorus — meņševikus.

Novembris, 16. (29.)JĻeņins kā Centrālās Komitejas loceklis iestājas partijas Padomē.

Starp 25. un 29. novembri (8. un 12. decembri.).

Ļeņins raksta meņševisliskās ,,Iskras“ redakcijai atklātu vēstuli — „Kāpēc es izstājos no „Iskras" redakcijas?'4, kura tiek iespiesta atsevišķā lapiņā un nosūtīta uz Krieviju.

Novembris, 27.(decembris, 10.).

Ļeņins vēstulē Centrālās Komitejas locekļiem Krievijā izvirza prasību — sasaukt partijas trešo kongresu.

Decembris, 9. (22.).

Ļeņins protestē pret CK izsūtīto paziņojumu komitejām, ka nodibinājies miers ar meņševikiem.

Decembris, 17. (30.).

Ļeņins vēstulē Centrālajai Komitejai prasa noskaidrot CK locekļu poziciju partijas kongresa sasaukšanas jautājumā.

Pirms 31. decembra (1904. g. 13. jan- . vara ).

Ļeņins raksta priekšvārdu un pēcvārdu savai brošūrai „Vēstule biedram par mūsu organizatoriskajiem uzdevumiem^44.

Gada beigas.

V. I. Ļeņins raksta J. V. Staļinam vēstuli uz trimdu Sibirijā. No šā laika sākās Ļeņina un Staļina pazīšanās, kaut gan viņi vēl nebija tikušies.

1904

Janvāris, pēc 4.(17.).

Ļeņins raksta aicinājuma .projektu „Partijas biedriem'4, kurā kritizē meņševistiskās „īskras^44 opor-tunistiskos uzskatus.

Janvāris, 15.—17. (28.—30.).

Ļeņins piedalās partijas Padomes sēdēs Ženevā. Uzstājas jautājumā par pasākumiem, kā atjaunot mieru partijā un par partijas III kongresa sasaukšanu.

Starp 20. un 25. janvari(2. un 7. februāri).Janvara otrā puse (februāra sākums).

Ļeņins vēstulē CK loceklim Kržižanovskim brīdina, ka meņševiki draud sagrābt Centrālo Komiteju, un prasa, lai vietējās komitejas sāk sagatavošanos partijas III kongresa sasaukšanai.Ļeņins sāk sagatavot iespiešanai grāmatu „Solis uz priekšu, divi soļi atpakaļ*4.

Janvara beigas (februāra pirmā puse).

Ļeņins raksta aicinājuma projektu „Partijai** par krizi partijā un par meņševiku šķeltniecisko darbību.

Janvāris.

Ļeņins apspriežas ar boļševiku grupu Ženevā par propagandas nostādni partijas programas jautājumos.

Februāris, 7. (20.).

Ļeņins raksta vēstuli biedriem, kas sastādījuši „Komentārus pie Krievijas revolucionārās sociāldemokrātijas Ārzemju ligas otrā kongresa proto-koliem'*, attēlodams apstākļus, kādos viņš aizgājis no „Iskras** redakcijas.

Marts, 1. (U.).

Ļeņins paziņo, ka pagaidām izstājas no partijas Padomes.

Marts, 9. (22.).Marta beigas (apriji pirmā puse).

Ļeņins teic runu Ženevā sociāldemokrātu sapulcē, kas veltīta Parizes Komūnas gadadienai.iĻeņins raksta pirmā maija lapiņas projektu, kura iznāca ar partijas CK un СО parakstu.

Marts —: apriti s.

Ļeņins Ženevā vada sociāldemokrātisko pulciņu, kas studē partijas statūtus.

Mjiijs, 6. (19.).

Nāk klajā Ļeņina grāmata „Solis uz priekšu, divi soļi atpakaļ (Krize mūsu partijā)

Maijs, 13. (26.). Maijs, pēc 15. (28.).

Ļeņins nosūta Centrālās Komitejas locekļiem vēstuli sakarā ar domstarpību saasināšanos Centrālajā Komitejā. Paziņo par savu atgriešanos partijas Padomē.Ļeņins raksta aicinājuma plānu „Partijai**, kurā lūdz komitejas izlemt jautājumu par partijas III kongresa sasaukšanu.

Maijs, 31. un jūnijs, 5. (jūnijs, 13. un 18.).

Ļeņins piedalās partijas Padomes sēdēs.

Maijs vai jūnijs.

Ļeņins raksta Bogdanovam vēstuli, kura kritizē viņa grāmatu „Empiriomonisms".

Jūnijs, 11.—12. (24.-25.).

Ļeņins noraida CK locekļa un samierinātāja Noskova priekšlikumu iestāties „Iskras" redakcijā un piekrist divu meņševiku kooptēšanai Centrālajā Komitejā.

Starp 22. un 30. juliju(4. un 12. augustu).

Ļeņins rediģē boļševiku ziņojumu II Internacionāles Amsterdamas kongresam.

Jūlija beigas (augusta pirmā puse).

Šveicē Ļeņina vadībā notiek 22 boļševiku apspriede. Apspriede pieņem Ļeņina sarakstīto aicinājumu „Partijai", kas kļuva par boļševiku programu cīņā par partijas III kongresa sasaukšanu.

Augusts, 5. (1S.).

Ļeņins vēstulē CK locekļiem protestē pret CK locekļu samierinātāju pieņemto „jūlija deklarāciju".

Augusts.

Ļeņins vada sociāldemokrātiskās partijas literatūras boļševistiskās izdevniecības organizēšanas darbu.Ļeņins vēstulē vairākuma komitejām rekomendē uzsākt korespondenču vākšanu boļševiku ārzemju izdevniecībai.

Septembra pirmā puse (otrā puse).Pēc 22. septembra (5. oktobra).Pēc 2. (15.) oktobrc

Ļeņins saraksta rakstu „Solis uz priekšu, divi soļi atpakaļ. N. Ļeņina atbilde Rozai Lukseinburgai".Ļeņins vēstulē CK Dienvidu birojam ieteic nosaukt Organizācijas Komiteju III kongresa sasaukšanai par Vairākuma Komiteju Biroju.r. Ļeņins saraksta rakstu „Pakalpīgais liberālis".

Pirms 20. oktobra(2. novembra).

Ļeņins raksta projektu „Paziņojumam par Vairākuma Komiteju Biroja nodibināšanu".

Starp 1. un 8. (14. un 21.) novembri.

Iznāk Ļeņina brošūra „Zemstes kampaņa un „Iekrās" plāns".

Pirms 19. novembra

Ļeņins nolasa Ženeva referātu partijas biedriem par

(2. decembra).

tematu „Zemstes kampaņa un „Iskras" plāns".

Novembris, 19.

Ļeņins KSDSP biedru sapulcē Parizē nolasa referātu

un 21. (decembris,

par partijas iekšējo stāvokli un piedalās debatēs

2. un 4.).

sakarā ar referātu.

Novembris, 20.

Ļeņins vēstulē Vairākuma Komiteju Biroja locek

(decembris, 3.).

ļiem ieteic nekavējoties nodibināt ārzemēs bojše-vistisku orgānu.

Novembris, 23. un 2U. (decembris, (i. un 7.).

Ļeņins Cirichē nolasa referātu par partijas iekšējo stāvokli.

Novembris, 23. (decembris, 8.).

Ļeņins nolasa referātu par to pašu tematu Bernē.

Novembris, 2(i. (decembris, 9.).

Ļeņins atgriežas Ženevā.

Novembris, 27.(decembris. 10.).

Ļeņins vēstulē Vairākuma Komiteju Biroja loceklei Zemļačkai prasa, lai Krievijā drīz vien izdotu iespiestu paziņojumu par Vairākuma Komiteju Biroja nodibināšanu.

Novembris, 29. (decembris, 12.).

Ļeņins vada boļševiku sapulci, kas pieņem lēmumu par partijas vairākuma organa — avīzes „Vperjod" („Uz priekšu^41) izdošanu.

Ļeņins raksta „Vēstuli biedriem (Sakarā ar partijas vairākuma organa iznākšanu)41.

Pēc 29. novembru (12. decembra).

Ļeņins saņem Kaukazijas komiteju konferences rezolūciju par partijas III kongresa sasaukšanu. Konference notika pēc Staļina iniciatīvas.

•

Ļeņins vēstulē Kaukazijas savienības komitejai ieteic nodibināt Vairākuma Komiteju Biroju.

Decembris, 7. (20.).

Ļeņins uz Kaukazijas savienības komitejas lūgumu dod savu piekrišanu piedalīties KSDSP Kaukazijas savienības orgānā — avīzē ,.Proletarians Brdzola^4' („Proletariāta Cīņa“), kas iznāca Staļina, Culuki-dzes un Šaumjana vadībā.

Decembris, 9. (22.).

Ļeņins raksta brošuru „Paziņojums un dokumenti par sakaru saraušanu starp centrālajām iestādēm un partiju".

Pirms 13. (26. ) decembra.

Ļeņins saņem ziemeļu komiteju konferences rezolūciju par partijas Ш kongresa sasaukšanu un par Vairākuma Komiteju Biroja ievēlēšanu.

Decembris.

Ļeņins nosūta Vairākuma Komiteju Biroja locekļiem Krievijā projektu „Paziņojumam par Organizācijas Komitejas nodibināšanu un par KSDSP ПТ kārtējā kongresa sasaukšanu".

SATURS

3. PAZIŅOJUMS SAKARA AR MARTOVA REFERĀTU

KĀPĒC ES IZSTĀJOS NO „ISKRAS" REDAKCIJAS? Vēstule .,1skras“ redakcijai ................................................................................................... 94--100

KSDSP CK VĒSTULE ĀRZEMJU LIGAS ADMINISTRĀCIJAI, PARTIJAS ATBALSTĪTĀJU GRUPĀM UN VISIEM PARTIJAS BIEDRIEM, KAS ATRODAS ĀRZEMĒS 101—103

4

PARTIJAI. Aicinājuma projekts ......................................................... 159—163

PAR IZSTĀŠANĀS APSTĀKĻIEM NO „ISKRAS” REDAKCIJAS 164—169

PIRMAIS MAIJS. Lapiņas projekts ............................................................... 170—173

SOLIS UZ PRIEKŠU, DIVI SOĻI ATPAKAĻ (Krize mūsu partijā) ...!................................................................................................................................ 175—370

4

VĒSTULE CK LOCEKĻIEM .......................................................................... 371 -374

TRĪS CK LOCEKĻU PAZIŅOJUMS 375-376

PARTIJAI. Vēstījuma plāns ........................................................................ 377—378

KSDSP PADOME 1904. g. 31. maijā (13. jūnijā) un

5. (18.) jūnijā ........................................................................................... 379—388

1. RUNAS PAR STARPPARTIJU KONFERENCI 31. MAIJĀ

KO MĒS GRIBAM PANĀKT? (Partijai) ................................................ 389—396

PARTIJAI ................................................................................ 397—403

PIECIEM CENTRĀLĀS KOMITEJAS LOCEKĻIEM. Krievijā 404—405

VĒSTULE CK AĢENTIEM UN KSDSP KOMITEJU LOCEKĻIEM, KAS IZTEIKUŠIES PARTIJAS II KONGRESA VAIRĀKUMA LABA ............................................................................................................... 400—407

VĒSTULE GĻEBOVAM (V. A. NOSKOVAM) ................................... 408—414

SOLIS UZ PRIEKŠU, DIVI SOĻI ATPAKAĻ. N. Ļeņina atbilde Rozai Luksemburgai .............................................................................................. 415—-425

PAKALPĪGAIS LIBERĀLIS .......................................................................... 426—428

REFERĀTĀ TEZES PAR PARTIJAS IEKŠĒJO STĀVOKLI.

Mana referātā tezes ................................................................................................ 457—458

VĒSTULE BIEDRIEM. (Sakarā ar partijas vairākuma organa iznākšanu) ........................................................................................................................... 459—464

PAZIŅOJUMS UN DOKUMENTI PAR SAKARU SARAUŠANU STARP CENTRĀLAJĀM IESTĀDĒM UN PARTIJU ........................ 465—474

Pielikums ......................................... 471

PAZIŅOJUMS PAR ORGANIZĀCIJAS KOMITEJAS NODIBINĀŠANU UN PAR KRIEVIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTISKĀS /STRĀDNIEKU PARTIJAS III KĀRTĒJA KONGRESA SASAUKŠANU ....................................................................................................................... 475—477

Piezīmes ............................................................................................................................... 479—495

V. I. Ļeņina dzīves un darbības dati ........................................................ 497—503

ILUSTRĀCIJAS

%

V. I. Ļeņina rokraksts „Referātā tezes par partijas iekšējo stāvokli". — 1904. g.

1

— cl celcra — un lā Ifilāk. tied.

2

— vēlāk. licd.

3

— lā! Red.

4

Sk. Ilakslu 4. izet., <>. sēj., 421. Ipp. Red.

5

— dienas kārtības. Reti.

6

Ir joli svarīgi ievērot, ka kongresa Tagesordnung’ā, ko pēc mana ziņojuma pieņēma OK-jā un ko apstiprināja kongress, bija divi atsevišķi punkti: 3. p. „Partijas СО nodibināšana vai tā apstiprināšana" un 24. p. „Partijas centrālo iestāžu vēlēšanas". Kad viens „Rabočeje Djclo" pārstāvis jautāja (attiecībā uz 3. p.), ko gan mēs apstiprinām, vai virsrakstu? redakciju mēs pat nezinām! — lad Martovs ņēma

7

Viens inartovietis pie tam teicis tādu runu, ka kāds (telega ts pēc tās' uzsaucis sekretāram: punkta vietā liec protokolā asaru! Veco redakciju sevišķi dedzigi aizstāvēja visvairāk „purvainie“ ļaudis.

8

Sk. Rakstu 4. izd.

2 7 sCj.

9

— tā! Ke<l.

10

— visai pasaulei. /?<;</.

11

— atbilstoši. Red.

12

Ne „pēdējo dienu" (radījums — sociālistiskā inteliģence), bet pusgadsimta radījums, sākot, piemēram, ar pelraševcu^12 pulciņu.

13

— Kas tas ir? lieti.

14

— „pārgudru". lieci.

15

Pats par sevi saprotams, ka leze par sociālistu revolucionāru pro-gramas un taktikas nekonsekvenci un iekšējo pret run ību prasa īpašu, pamatīgu izskaidrojumu. Mēs ceram sīki aplūkot šo jautājumu vienā no nākamajām VĒSTULEm.

16

Ja var ticēt dažām ziņām, tad pēdējā laikā arvien stiprāk izpaužas arī turpmākā studentu neviendabīgo elementu šķelšanās, proti, sociālistu nošķiršanās no politiķiem revolucionāriem, kas ne dzirdēt negrib par sociālismu. Runā, ka uz Sibiriju izsūtīto studentu vidū šis pēdējais virziens esot visai noteikti izpaudies. Redzēsim, vai šīs ziņas apstiprināsies.

17

—- el cetera — un tā tālāk. Hed.

18

— lāl Лес/.

19

Pie reizes. Bundistu polemikai ir ārkārtīgi raksturīgi tas, ka par

20

So izteicienu biļetens „Posļedņije Izveslija“18 mums sevišķi uzbruka.

21

Kāpēc pēdējais vārds, kad tā (federācijās prasība) ir jau izteikta vairāk

22

,,Šiin vārdam nav nozīmes", apgalvo mums Lagad Bunds. Dīvaini! Kādēļ gan tiklab minimumā, kā maksimumā spraust vārdus, kam nav nozīmes? Krievu valodā šim vārdam ir pilnīgi noteikta nozīme. Šai gadījumā tas sevī satur tieši gan federalisma, gan nacionālisma „deklarāciju". Ieteicam padomāt par to bundistiem, kas neredz nacionālisma sakaru ar federāciju.

23

Sk. Rakstu 4. izd., 6. sēj., 424. lpp. Red.

24

—• plašas, brīvas organizācijas. Red.

25

Sk. linkslu 4. izd., (>. sēj., 421. Ipp. lied.

26

— dienas kārtības, lieti.

27

— par kuru ir runa. Red.

28

— par kuru ir runa. Red.

29

— dienas kārtības. Red.

30

— lāll Red.

31

— Mans dārgais draugs, tāpēc ieteicu jums vispirms izstudēt

32

loģikuI lied.

33

— „Mazā Republika", 24. septembrī. Red.

34

Mūsdienu zinātniskie pētījumi, kas pirmajā vietā izvirza ebreju vēstures īpatnības, noliedz ne tikai ebreju nacionālās, bet pat arī viņu rasiskās īpatnības. „Vai ebreju īpatnība izriel no viņu rases rakstura?" jautā K. Kautskis un atbild, ka mēs pat noteikti nezinām, kas īsti rase ir. „Mums nav nekādas vajadzības lietot rases jēdzienu, kas nedod īstu atbildi, bet tikai izvirza jaunus jautājumus. Pietiek izpētīt ebreju tautas vēsturi, lai varētu noskaidrot tās rakstura cēloņus". Arī tads 5ās vēstures lietpratējs kā Renans saka: „Ebreju īpašas pazīmes un viņu dzīves veids ir daudz vairāk sociālo apstākļu (nēcessitēs sociales) rezultāts, kuri gadu simteņu laikā viņus ietekmējuši, nekā rases atšķirība (phēnomēne dc race)"32.

35

— tā! Iteil.

36

— visiem tiem līdzīgiem. Ked.

37

Skaties Pļechanova paziņojumu žurnālā ,,Zarja“ 4. nr-ā un manu atbildi Iksam (sk. Rakstu 4. izd., 0. sēj., 387. un 388. Ipp lied.).

38

Šo vēstuli redakcijai es nosūtīju ,,Iskrai“ tūliņ pat pēc 53. nr-a iznākšanas. Redakcija atteicās to ievietot 54. nr-ā, un es esmu spiests nākt klajā ar atsevišķu lapiņu.

39

Sakarā ar neskaitāmām valodām un aplamiem tulkojumiem, ko izraisījis šis daudzinātais „trijnieks", tūliņ pat aizrādīšu, ka jau ilgi pirms kongresa visiem kaut cik tuvu stāvošiem biedriem bija zināmi mani komentāri kongresa Tagesordnung’a (dienas kārtības. Red.) projektam. Šajos komentāros, kas kongresā gāja no rokas rokā, ir teikts: ,.Kongress ievēlē trīs personas СО redakcijā un trīs CK. Šīs sešas personas kopā ar [39]/s balsu vairākumu papildina, ja tas ir nepieciešams, СО redakcijas un CK sastāvu kooptacijas ceļā un iesniedz par to attiecīgu ziņojumu kongresam. Pēc tam kad kongress ir šo ziņojumu apstiprinājis, turpmāko kooptaciju izdara СО redakcija un CK atsevišķi".

40

— tā! Red.

41

— „No pasaules politikas^42, V gada gājums. Red.

42

— partijas tenkas. Red.

43

— šķietami. Red.

44

Tad mēs palūgsim ari paskaidrot, ko nozīmē raksta „Mūsu kongress” norādījumi uz nepelnītu neuzmanību pret neiskriešiem, uz to, ka slatutu stingrie punkti neatbilst realajam spēku samēram partijā. Uz ko attiecas šie norādījumi?

45

— ot cetera — un tā tālāk. lied.

46

Pēc tam kad mani oponenti ne vienu vien reizi izteikuši velē

47

šanos izlietot šo vēstuli kā dokumentu, es uzskatītu tieši. . . kā lai

48

Sk. Makstu 4. izd., 0. sēj., H)5. 213. lpp. tied.

49

to maigāk pasaka? ... par neveiklu izdarīt no savas puses kaut kādus grozījumus, šo vēstuli pārdrukājot.

50

Sk. Rakstu 4. izd., 5. sēj., oli.—470. Ipp. Hed.

51

Sk. Sā sējuma 514. 100. Ipp. tied.

52

Pie reizes. Pievēršu redakcijas uzmanību, ka mana brošūra iznāk ar „iepriekš noteiktu virsrakstu^1'. Kā pārliecināts centralists es pakļaujos mūsu СО „principiālajiem^11 norādījumiem, kurš 55. nr-ā nodibinājis nodaļu, kas apskata partijas izdevumus no „virsrakstu^11 viedokļa (lai cīnītos pret formālismu).

53

Sk. šā sējuma 308. Ipp. lied.

54

Sk. ša sējuma 121.—123. Ipp. Hed.

55

— aplamība. Red.

56

— purvs. Red.

57

— iepriekšējā stāvokļa. Red.

58

— „Jaunais Laiks”, tied.

59

Biedrs Pļechanovs savā tieksmē pēc precizitātes ir mazliet pārspīlējis, piezīmēdams: Pļechanovam nebija tiesības izlemt par kooplaciju, jo kooptacija pēc statūtiem ir vienbalsīga. Tas nav labojums, bet pie-

60

A propos (Pie reizes, lieti.). Tieši Pļechanovs neatlaidīgi un sevišķi enerģiski prasīja nepublicēt Ugas protokolus un partijas kongresa

61

protokolu beigas, tās beigas, kur Pļechanovs paziņo, ka uzņemas visu morālisko atbildību par liešu balsošanu pret veco lā saukto redakciju, tās beigas, kur viņš izsaka cerību, ka partijas literārie spēki nav izsi-kuši, — paziņojums, ko kāds mazākuma pārstāvis nosauca par parades frāzi pseidokla.siskā stilā.

62

Sk. olrā kongresa protokolus, 20. lpp.

63

Sk. Rakstu 4. izd., 6. sēj., 26ā. Ipp. Red.

64

Sk. otrā kongresa protokolus, 22., 23. un 380. Ipp.

65

— šķietami, licit.

66

— iepriekš. licit.

67

Par šo sēdi sk. OK locekļa un pirms kongresa par redakcijas uzticības personu, tās septīto locekli, vienbalsīgi ievēlētā Pavloviēa^04 „Vēstuli" (Ligas prot., 44. lpp.).

68

—- ticības apliecinājums, programs, pasaules uzskata iztirzājums. tied.

69

Mums tagad partijā ir ļaudis, kurus, dzirdot šo vārdu, pārņem šausmas, un viņi kliedz par nebiedrisku polemiku. Dīvains nojautas izkropļojums... nevietā lietota oficialisma ietekmē! Nez vai atradīsies kaut viena politiska partija, kas, pazīdama iekšējo cīņu, būtu iztikusi bez šā termina, ar kuru vienmēr apzīmē svārstīgus elementus, kas svārstās starp cīnītājiem. Arī vācieši, kuri prot ievirzīt iekšējo cīņu lieliski ieturētās sliedēs, neapvainojas no vārda „versumpft" („purvains". Hed.), uu viņus nepārņem šausmas, viņi neizrāda smieklīgu oficiālu pruderie (pārspīlētu inoralilati. Hed.).

70

— starpsauciens oratora runas laikā. tied.

71

Martovs piebilst: ,,.šai gadījumā mums stipri kaitēja Pļechanova asprātība par ēzeļiem^70' (kad runāja par valodas brīvību, liekas, kāds bundisls pieminēja starp iestādēm zirgu audzēšanas iestādi un Pjecha-novs izmeta pie sevis: „zirgi nerunā, bet, lūk, ēzeļi dažreiz sarunājas").

72

Sk. Rakstu 4. izd.. 4. sēj., 381.—388. Ipp. lieil.

73

Sal. Gorina runu, 213. Ipp.

74

Savā runā par ,,lskras“ atzīšanu par Centrālo Orgānu b. Popovs, starp citu, teica: „Es atceros rakstu „Ar ko sākt?" ,,Iskras“ 3. vai 4. numurā. Daudzi no Krievijā strādājošiem biedriem atzina to par netaktisku; ciliem šis plāns likās fantastisks, un vairums (? droši vien ap b. Popovu esošo personu vairums) izskaidroja to vienīgi ar godkārību" (140. lpp.). Kā lasītājam redzams, man vairs nav jāpierod pie šā manu politisko uzskatu izskaidrojuma ar godkārību, izskaidrojuma, kuru tagad uzsildījuši b. Akselrods un b. Martovs.

75

Sk, Rakstu 4. izd., 5. sēj., 1.—12. lpp. Red.

76

Sk. Rakstu 4. izd., 5. sēj., 311.—479. lpp. Red.

77

Sk. Rakstu 4. izd., 6. sēj., 195,—2t3. lpp. Red.

78

Sk. Sā sējuma 100. un 107. lpp. Red.

79

— ta! Hed.

80

Starp cilu. Protokolu komisija publicējusi XI pielikumā statulu projektu, „ko kongresā iesniedzis Ļeņins“ (393. lpp.). Protokolu komisija ari šeit drusku sajaukusi. Viņa sajaukusi manu visiem delegātiem (un ļoti daudziem pirms kongresa) parādīto pirmprojektu ar kongresā iesniegto projektu (sk. Rakstu 4. izd., 6. sēj., 414. un 415. lpp. tied.) un publicējusi pirmo kā olro. Man, protams, nav nekādu iebildumu pret manu projektu publicēšanu, kaut arī visās viņu sagatavoSanas studijās, bet jucekli radīt tomēr nevajag. Bet juceklis iznācis, jo Popovs un Martovs kritizē (154. un 157. lpp.) tādus manis paliesi kongresā iesniegtā projekta formulējumus, kādu nav projektā, ko publicējusi protokolu komisija (sal. 394. lpp., 7. un 11. §). Uzmanīgāk rīkojoties, nebija grūti ievērot kļūdu, vienkārši salīdzinot manis atzīmētās lappuses.

81

Piezīmēšu, ka es, diemžēl, nevarēju alrast Martova projekta pirmo variantu, kas sastāvēja laikam no 48 paragrāfiem un vēl vairāk cieta no tukša formālismā „hiperlrofijas".

82

Vēršam b. Akselroda uzmanību uz šo vārdiņu. Tas taču kaut kas briesmīgs! Lūk, kur īsti saknes „jakobinismam", kas noiet pat.. . pat līdz redakcijas sastāva maiņai.. .

83

Sk. Rakstu 4. izd., 6. sēj., 438. Ipp. lied.

84

Vārdu „organizācija" parasti lieto divās nozīmēs, plašā un šaurā. Šaurā nozīmē tas apzīmē kauču minimāli noformēta ļaužu kolektiva atsevišķu šūniņu. Plašā nozīmē tas apzīmē tādu šūniņu sumu, sakļautu vienā veselā vienībā. Piemēram, flote, armija, valsts ir vienā un tai pašā laikā organizāciju (vārda šaurā nozīmē) suina un sabiedriskas organizācijas (vārda plašā nozīmē) paveids. Skolu resors ir organizācija (vārda plašā nozīmē), skolu resors sastāv no daudzām organizācijām (vārda šaurā nozīmē). Gluži tāpat arī partija ir organizācija, tai jābūt organizācijai (vārda plašā nozīmē); tai pašā laikā partijai jā-sastāv no veselas rindas visādu organizāciju (vārda šaurā nozīmē). Tāpēc b. Akselrods, runādams par jēdzienu — partija un organizācija — norobežošanu, pirmkārt, nav ievērojis šo starpību vārda organizācija plašajā un šaurajā nozīmē un, otrkārt, nav ievērojis to, ka viņš pats sajaucis organizētos un neorganizētos elementus vienā kaudzē.

85

Sk. Rakstu 4. izd., 5. sēj., 41(i. lp|>. lied.

86

— līdz ar to; būtībā, tied.

87

Sk. Rakstu 4. izd., j. sēj., 40-1. )|>p. lied.

88

Sk. Rakstu 4. izd., 5. sēj., 411). Ipp. Red.

89

Sk. Rakstu I. izri., 5. sēj.. 421. lpp. /[89]<■</.

90

Sk. Rakstu 4. i/(l.. 0. sēj., 24Xi., 208. Ipp. tied.

91

Sk. Rakstu 4. izd., 0. sēj.. 209. Ipp. lieti.

92

Starp cilu, 1). Martinovs grib atšķirties no b. Akimova, grib pierādīt, ka sazvērniecisks it kā nenozīmējot konspiratīvs, ka aiz šo vārdu atšķirības slēpjoties jēdzienu atšķirība. Kāda šī atšķirība, to ne b. Martinovs, ne tagad viņa pēdās staigājošais b. Akselrods tā ir nav paskaidrojuši. Biedrs Martinovs „liek manīt1^92, it kā es, piem., grāmatā „Ko darīt?" nebūtu izteicies kategoriski, (tāpat kā „Uzdevumos" (sk. Rakstu 4. izd., 2. sēj., 287.—3t2. Ipp. Red.) ) pret „politiskās cīņas .sašaurināšanu. līdz sazvērestībai". Biedrs Martinovs grib piespiest klausītājus aizmirst, ka tie, pret kuriem es karoju, neredzēju, ka būtu vajadzīga revolucionāru organizāciju, lāpai kā tagad to neredz b. Akimovs.

93

Ligas kongresā b. Martovs izvirzīja par labu savam formulējumam vēl vienu argumentu, par kuru vērts pasmieties. „Mēs, — viņš saka, — varētu aizrādīt, ka Ļeņina formula, burtiski saprasta, izslēdz no partijas CK aģentus, jo pēdējie nesastāda organizāciju" (59. Ipp.). Sis arguments ari Ligas kongresā, kā atzīmēts protokolos, uzņemts ar smiekliem. Biedrs Martovs domā, ka viņa aprāditā „grūtība" atrisināma tikai tā, ka CĶ aģenti ietilpst „СК organizācijā". Bet tas nav galvenais, (ialvenuis ir tas, ka ar savu piemēru b. Martovs uzskatāmi parādījis savu pilnīga I. § idejas neizpratni, parādījis tīru burta kalpa kritikas paraudziņu, kas paliesi pelna izsmieklu. Formāli pietiktu nodibināt ,,CK aģentu organizāciju", uzrakstīt lēmumu par lās ieskaitīšanu partijā, un „grūtība", par kuru b. Martovs tik daudz lauzījis galvu, uz vietas pazustu. Bet 1. § ideja manā formulējumā ir stimula „organizējieties!", reālās kontroles un vadības nodrošināšanā. No lietas būtības viedokļa smieklīgs pats jautājums par lo, vai CK aģenti ietilps partijā, jo reala kontrole pār viņiem nodrošināta pilnīgi un neapšaubāmi jau ar lo, ka vipi iecelti par aģentiem, jau ar to, ka viņus atstāj aģentu amatā. Tātad par organizētā un neorganizētā sajaukšanu (galvenā kļūda b. Martova formulējumā) še nav ne runas. Biedra Martova formulas nederīgums ir tas, ka ikviens un kairs var pasludināt sevi par partijas biedru, kurš katrs oportunists, kurš katrs tukšs pļāpa, kurš katrs „profesors" uu kurš katrs „ģimnāzists". Šo sava formulējuma Achilg papēdi b. Martovs velti pūlas aizrunāt ar tādiem piemēriem, ka nevar būt ne runas par sevis pašieskaitīšanu biedros, par sevis pasludināšanu par biedru.

94

Pie šādiem spriedelējumiem, kas neizbēgami rodas, ja mēģina pamatot Martova formulu, pieskaitāma sevišķi b. Troeka frāze (248. un lpp.), ka „oportunismu rada komplicētāki (jeb: nosaka dzi|āki) cēloņi nekā viens vai otrs statulu punkts, — to rada buržuāziskās demokrātijās un proletariāta relatīvais attīstības līmenis"... N'c par to ir runa, ka statulu punkti var radīt oportunismu, bet par to, lai ar to palīdzību izkaldinātu vairāk vai mazāk asu ieroci pret oportunismu. •to dziļāki tā cēloņi, jo asākam jābūt šim ierocim. Tāpēc attaisnot ar .,dzi|iem‘‘ oporlunisma „cēloņiem" formulējumu, kas atver tam durvis, ir vistīrākās sugas astē vilkšanās. Kad b. Trockis bija pret b. Liberu. viņš saprata, ka statūti ir veselā „organizēta neuzticība" pret daļu, priekšpulka „organizēta neuzticība" pret atpalikušu pulku; bet, kad b. Trockis izrādījās b. Libera pusē, viņš jau bija to aizmirsis un pat sāka attaisnot vāju un svārstīgu šās neuzticības (t. i., neuzticības pret oportunismu) organizēšanu pie mums ar „sarežģītiem cēloņiem", „proletariāta attīstības līmeni" u. tml. Cils Troeka arguments: „inteliģentajai jaunatnei, kas šā vai tā organizēta, daudz vieglāk ierakstīt sevi (kurs. mans) partijas sarakstos". Tieši tā. Tāpēc ar inteliģentisku izplūdumu sirgst tas formulējums, uz. kura pamala pat neorganizēti elementi pasludina sevi par partijas biedriem, un nevis mans formulējums, kurš noraida tiesību „ierakstīt sevi“ sarakstos. Trockis saka: ja CK

95

Par to nodotas 28 balsis, pret 22. No astoņiem antiiskriešiem septiņi bija par Marlovu, viens par mani. Bez oportunistu palīdzības b. Martovs nebūtu panācis savas oportunistiskās formulas pieņemšanu. (Ligas kongresā b. Martovs ļoti neveikli mēģināja šo neapšaubāmo laktu atspēkot, nezin kāpēc aprobežodamies tikai ar bundistu balsīm un aizmirsdams b. Akimovu un viņa draugus, — pareizāk sakot, atcerēdamies viņus vieniyi tad, kad tas varēja liecināt pret mani — b. Brukera piekrišana man.)

96

Es jau Ligas kongresā centos atstāstīt iespējami šaurās robežās to, kas notika atsevišķās sapulcēs, lai izvairītos no neizšķiramiem strīdiem. Galvenie fakti atstāstīti arī manā „VĒSTULE „Iskras" redakcijai" (4. lpp.). Biedrs Martovs savā „Atbildē" pret tiem neprotestēja.

97

Iedomājieties tikai labi šo „tikumu ainu": „Iskras" organizācijas delegāts kongresā apspriežas tikai ar to un pat neieminas par apspriešanos ar OK. Turpretim pēc savas sakāves kā šajā organizācijā, tā arī kongresā vipš sāk nožēlot OK neapstiprināšanu, pēc notikušā sāk to

98

Es ari centos ieteikt ,,lskras“ organizācijā un ari līdzīgi Marlovnm nedabūju piekrišanu vienam kandidalitin CK sastāvā, par kura lielisko, ar izciliem faktiem pierādāmo reputāciju pirms kongresa un kongresa sākumā es arī varētu pastāstīt. Bet man tas nenāk prātā. Šim biedram pieliek pašcieņas, lai nevienam neļautu izvirzīt pēc. kongresa presē viņa kandidatūru vai žēloties par politisku apbedīšanu, par reputācijas graušanu ult.

99

Sk. šā sējuma 95. Ipp. Red.

100

Pēc mana aprēķina, VĒSTULE pieminētais datums — otrdiena. Sapulce notika otrdienas vakarā, t. i., pēc kongresa 28. sēdes. Šī ('hronoloģiskā izziņa ļoti svarīga. Tā dokumentāli atspēko b. Martova domas, it kā mēs izšķīrāmies jautājumā par centru organizēšanu uu nevis jautājumā par to personālo sastāvu. Tā dokumentāli pierāda mana atstāstījuma pareizību Ligas kongresā un „VĒSTULE redakcijai". Pēc kongresa 28. sēdes b. Martovs un b. Starovers pastiprināti spriedelē par nepatiesu apsūdzību oportunismā un ne vārda nesaka par domstarpībām jautājumā par Padomes sastāvu vai ari par kooptaciju centros (par ko mēs strīdējāmies 25., 26. un 27. sēdē).

101

Iepriekšējās rindas bija jau saliktas, kad mēs saņēmām ziņu par b. Guseva incidentu ar b. Deiču. Mēs šo incidentu apskatīsim atsevišķi pielikumā (sk. šā sējuma ПОЛ.—370. lpp. Tied.).

102

Arī b. Starovers, redzams, tuvojās b. Paņina uzskatiem, tikai ar to starpību, ka pēdējais zināja, ko grib, un pilnīgi konsekventi iesniedza rezolūcijas, kas pārvērš Padomi par tīru šķīrējtiesas, samierināšanas iestādi, kamēr b. Starovers nezināja, ko grib, teikdams, ka pēc projekta Padome sapulcējas „tikai uz parlu vēlēšanos" (2GG. tpp.). Tas tieši nepareizi.

103

Biedru Akimovu ne b. Popovs, ne 1). Marlovs nekautrējās saukt par oporlunistu, viņi sāka apvainoties un sašust vienīgi tail, kad -šo nosaukumu attiecināja un dibināti attiecināja uz viņiem paSiem par „valodu tiesību vienlīdzību" vai par 1. §. Taču b. Akimovs, kura pēdās sāka staigāt b. Martovs, prata izturēties ar lielāku cieņu un vīrišķību partijas kongresā nekā b. Martovs un Ko Ligas kongresā. „Šeit mani, — sacīja b. Akimovs partijas kongresā, — sauc par opor-tunistu; es personīgi uzskatu šo vārdu par lamu vārdu, apvainojošu vārdu un domāju, ka nepavisam neesmu to pelnījis; tomēr es pret to neprotestēju" (290. Ipp.). Varbūt b. Martovs tin b. Starovers likuši b. Akimovam parakstīties zem viņu protesta pret nepatiesu apsūdzību oportunismā, bet b. Akimovs atteicies?

104

— aizlieguma, noraidījuma, tied.

17 7. sēj.

105

Sk. Rakstu 4. izti.. (i. sēj., 415. Ipp. Rerl.

106

Runu ir par manu pirmējo kongresa Tagesordnung'a (dienas kār-lības. tied.) projektu un komentāriem pie tā, ko zināja visi delegāti. Šā projekta 22. § runāja taisni par divu trijnieku ievēlēšanu СО un CK ar tiesībām šim sešniekam izdarīt „savstarpēju kooptaciju" ar 2/a vairākumu, par šās savstarpējās kooptacijas apstiprināšanu kongresā un par patstāvīgu tālāku kooptaciju СО un CK.

107

Burti M nu 1. iekavās rāda, kurā pusē slavēju es (I.) un Mar

108

Skaties manu „Vēstuli „lskras" redakcijai", 5. Ipp., un Ligas protokolus, 53. Ipp.

109

Sk. protokolu 140. Ipp., Akimova runu: ...„man saka, ka par <’,<) vēlēšanām mēs runāsim beigās^11, Muravjevu runu pret Akimovu, „kuram ļoli tuvu pie sirds ir jautājums par nākamo СО redakciju^11 (111. Ipp.), Pavloviča runu par to, ka, noteicot orgānu, mēs esam ieguvuši „konkrētu materiālu, ar kuru mēs varam izdarīt lās operācijās, par kurām tā rūpējas b. Akimovs^1', un par to, ka nevar būt ne mazāko šaubu par „Iskras^11 „pakļautību" „partijas lēmumiem^11 (142. Ipp.); Trocka runu; ..ja mēs neapstiprinām redakciju, ko lad mēs „Iskrā" apstiprinām? ... Ne vārdu, bet virzienu ... ne vārdu, bet karogu" (142. lappuse); Mitrlinova runu: ...„Es domāju, tāpat kā daudzi citi biedri, ka, apspriežot jautājumu par „Iskras" kā zināma virziena avīzes atzīšanu par mūsu Centrālo Orgānu, mums patlaban nav jāaizskar lās redakcijas ievēlēšanas vai apstiprināšanas veids; par to būs runa vēlāk attiecīgā dienas kārtības vietā..." (143. Ipp.).

110

Kādu īsti „negtudumu" domājis l>. Posadovskis, mēs kongresā tā ir neuzzinājām. Turpretim b. Muravjevs tai paša sēdē (322. lpp.) apstrīdēju viņa domas atstāstījuma pareizību, bet pie protokolu apstiprināšanas tieši paziņoja, ka viņš „runājis par tiem negludumicm, kuri izpaudušies dažādos jautājumos kongresa debatēs, principiālā rakstura >negluduiuiem, kuru pastāvēšana šobrīd, diemžēl, jau ir fakts, ko neviens neņemsies noliegt" (353. lpp-.).

111

— galu galā. Red.

112

Kā izpaudās kongresā iskriešu mazākumu svārstlgums, nenoteiktība un izplūdums? Pirmkārt, oportunistiskās frāzēs par slalutu 1. §; otrkārt, koalicijā ar b. Akimovu un Liberu, kura ātri auga kongresa otrajā pusē; treškārt, spējā noniecināt jautājumu par СО amatpersonu izvēli tīdz mielpilsoniskuniam, līdz nožēlojamiem vārdiem un pat līdz līšanai cita dvēselē. Pēc kongresa turpretim visas šīs jaukās īpašības no pumpuriem nogatavojās par ziediem un augļiem.

113

Tam juceklim, kuru visos organizatoriskajos jautājumos radījuši mūsu martovieši, visai raksturīgi tas, ka, pievērsušies Akimovam un demokrātismam nevietā, viņi tai pašā laikā saniknoti par demokrātisku redakcijas ievēlēšanu, ievēlēšanu kongresā, ko jau iepriekš visi noteikuši! Varbūt tas ir jūsu princips, kungi?

114

— kā, piemēram, lied.

115

Karl Kautsky: „Franz Mchring", „Ncuc Zeit", XXII, I, S. 101-ЮЗ, 1903, № 4. (Kārlis Kautskis: „Francis Merings", „Jaunais Laiks", XXII, I, 101.—103. 1pp., 1903., 4. nr. lied.).

116

Sk. kongresa protokolu 337., 338., 340., 352. u. c. 1pp. lied.

117

342. lpp. Runa ir par piektā locekļa vēlēšanu Padomē. Nodotas 24 zīmītes (pavisam 44 balsis), no tām divas baltas.

118

Ligas kongresā b. Martovs izvirzīja vēl šādu argumentu pret b. Pļeclianova rezolūciju: „Galvenais apsvērums pret to, galvenais šās rezolūcijas trūkums ir tas, ka tā pilnīgi ignorē to, ka mūsu pienākums ir cīņā pret patvaldību nevairīties no savienības ar liberāli demokrātiskiem elementiem. Hiedrs Ļeņins nosauktu līdzīgu tendenci par marti-novisku. Jaunajā „Iskrā" šī tendence jau izpaužas" (88. lpp.).

Šis passus savā bagātībā reta ,,pēr|u“ virkne. 1) Divkāršs juceklis ir vārdi par savienību ar liberāliem. Neviens nav runājis par savienību, b. Martov, bet vienīgi par pagaidu un daļēju vienošanos. Tā ir liela starpība. 2) Ja P|echanovs rezolūcijā ignorē neiedomājamo „savienību" un runā vienīgi par „atbalstīšanu" vispār, tad tas nav vis viņa rezolūcijas dpfekts, bet priekšrocība. 3) Vai b. Martovs nepapūlēsies mums izskaidrot, ar ko vispār raksturīgas „martinoviskās tendences"? Vai viņš nepastāstīs mums par šo tendenču attiecībām pret oporlunisinu? Vai viņš nepasekos šo tendenču attiecībām pret slatutu pirmo paragrāfu? 4) Es vārda tiešā nozīmē degu aiz nepacietības dzirdēt no b. Martova, kā izpaudušās „martinoviskās tendences" „jaunajā" ,,lskrā“? Lūdzu, b. Martov, atpestījiet mani ātrāk no gaidīšanas mokām!

119

Kāpēc, attēlošanai diagramā ņemta taisni nobalsošana jautājumā par Bunda slalutu 2. §? Tāpēc, ka balsošanas jautājumā par ,,lskras“ atzīšanu mazāk pilnīgas, bet balsošanas par programu un par federāciju zīmējas uz mazāk noteiktiem konkrēti politiskiem lēmumiem. Vispār vienas vai otras nobalsošanas izvēle no vienveidīgu balsojumu rindas nemaz nemainīs ainas pamatvilcienus, kā par to katrs viegli pārliecināsies, izdarīdams attiecīgus grozījumus.

120

Tieši šī nobalsošana attēlota diagramā 15: iskriešiem bija 32 balsis, par bundistu rezolūciju 16. Atzīmēsim, ka šā tipa balsošanās nav nevienas vārdiskas balsošanas. Uz delegātu sadalīšanos ar ļoti lielu varbūtības pakāpi norāda vienīgi divējāda veida dati: 1) debatēs abu iskriešu grupu oratori izsakās par, antiiskriešu un centra oratori — pret; 2) ,,par“ nodoto balsu skaits vienmēr ļoti tuvs skaitlim 33. Nav jāaizmirst arī, ka, analizējot debates kongresā, mēs atzīmējām arī ārpus balsošanām veselu rindu gadījumu, kad „centrs" gājis kopā ar antiiskriešiem (ar oportunistiem) pret mums. Šeit pieskaitāmi jautājumi par demokrātisko prasību absolūto vērtību, par opozicionāro elementu atbalstīšanu, par centralisma ierobežošanu utt.

121

Pēc visām pazīmēm spriežot, pie tā paša tipa pieskaitāmas vē) ietras balsošanas par statūtiem, 278. Ipp. — 27 balsis par Fominu pret 2t mūsējo; 279. Ipp. — 20 par Martovu pret 24 par mums; 280. Ipp. — 27 pret mani, 22 par; un turpat — par Martovu 24 pret 23 par mums. Tās manis jau agrāk apskatītās nobalsošanas jautājumā par kooplaciju centros. Vārdisku balsošanu nav (viena bijusi, bet atzīmes nozaudētas). Bundisli (visi vai da|a), redzams, glābj Martovu. Martova kļūdainie apgalvojumi (Ligā) attiecībā uz šā tipa nobalsojumiem izlaboti iepriekš.

• [122] Septiņi oportunisti, kas aizgāja no II kongresa, bija — pieci

122

bundisti (Bunds izstājās no partijas otrajā kongresā pēc federācijās principa noraidīšanas) un divi „raboēedjeļci", b. Martinovs un b. Akimovs. Šie pēdējie aizgāja no kongresa pēc tam, kad par partijas ārzemju organizāciju bija atzīta vienīgi iskriešu Liga, t. i., bija slēgta raboēe-djeļcu ārzemju „Krievijas sociāldemokrātu savienība". (Autora piezīme 1907. g. izdevumam. Red.) [121]

123

Turpmāk mēs redzēsim, ka pēc kongresa gan b. Akimovs, gan b. Akimovam visvairāk radniecīgā Voroņežas komiteja arī tieši izteica savu līdzjūtību „mazākumam".

124

Piezīme b. Martovam zināšanai. Ja b. Martovs tagad aizmirsis, ka iskrietis nozīmē virziena piekritēju un nevis pulciņa biedru, tad mēs ieteicam viņam izlasīt kongresa protokolos, kā Trockis šo jautājumu izskaidroja b. Akimovam. Iskriešu pulciņi kongresā (attiecībā pret partiju) bija trīs pulciņi: „Darba atbrīvošanas" grupa, „lskras" redakcija, „lskras" organizācija. Divi pulciņi no šiem trim bija tik saprātīgi, ka paši sevi likvidēja; trešajam pietrūka partejiskuma izpratnes, lai izdarītu to pašu, un to likvidēja kongress. Visplašākajam iskriešu pulciņam — „lskras" organizācijai (kas ietvēra sevī ir redakciju, ir „Darba atbrīvošanas" grupu) kongresā skaitījās pavisam 16 cilvēku, no kuriem tikai vienpadsmitiem bija lēmēja balss. Turpretī iskriešu pēc virziena, kas nepiederēja ne pie kāda iskriešu „pulciņa", kongresā pēc mana aprēķina bija 27 ar XI balsīm. Tātad mazāk nekā puse iskriešu piederēja pie iskriešu pulciņiem.

125

Sk. .šā sējuma 356. un 357. lpp. Red.

126

Sai sakarībā neviļru neatcerēties vienu savu sarunu kongresā ar kādu „centra" delegātu. „Kūda mums kongresā valda smaga atmosfērai" viņš man žēlojās. — ,,Ši niknā cīņa, šī citam pret cilu vērstā

aģilacija, šī asā polemika, šī nebiedriskā izturēšanāsI___“ „Kāda jauka

lieta mūsu kongress!" — es viņam atbildēju. — „Atklāta, brīva cīņa. Domas izteiktas. Nianses noskaidrojušās. Grupas iezīmējušās. Rokas paceltas. Lēmums pieņemts. Posms noiets. Uz priekšu! — lūk, to es saprotu. Tā ir dzīve. Tas nav tas, kas bezgalīgās, garlaicīgās inteliģentu polemikas, kuras beidzas ne tāpēc, ka cilvēki jautājumu izšķīruši, bet vienkārši tāpēc, ka noguruši runāt...“

„Centra" biedrs skatījās uz mani ar izbrīnu acis un raustīja plecus. Mēs runājām dažādās valodās.

127

— visaugstākā mērā. /{ai.

128

— neatkarīgi. Red.

129

Šī vēstule (vēstule A. N. Potresovam 1903. g. 31. augustā (13. septembrī). Red.) rakstīta jau septembri (j. sl.). Izlaists no viņas tas, kas man šķiet neattiecamies uz lielu. Ja vēstules adresāts tieši izlaisto uzskata par svarīgu, tad viņam būs viegli šo robu aizpildīt. Turklāt izmantoju šo gadījumu, lai reiz par visām reizēm piešķirtu visiem saviem oponentiem tiesību publicēt visas manas privātās vēstules, ja viņi uzskata, ka tas nāk lietai par labu.

130

Sis CK loceklis^77 bez tam speciāli rīkoja vairākas privātās un kolektīvas pārrunas ar mazākumu, atspēkodams nejēdzīgos nostāstus un apelēdams pie partijas biedru pienākuma.

131

VĒSTULE b. Martovam bija pievienota vēl viena vieta ar jautājumu par kādu brošūru un šāda frāze: „Beidzot, lietas labā mēs vēlreiz vēršam Jūsu uzmanību uz to, ka mēs arī tagad esam ar mieru kooptēt Jūs СО redakcijas locek|u skaitā, lai dotu Jums pilnīgu iespēju oficiāli deklarēt un aizstāvēt savus uzskatus partijas augstākajā iestādē".

132

Biedrs Pļcchanovs, droši vien, šeit piebilstu: vai arī apmierināt ķildas iniciatoru visas un visādas pretenzijas. Mēs redzēsim, kāpēc tas nebija iespējams.

133

Izlaižu atbildi attiecībā uz Martova brošuru, kuru tai laikā izdeva par jaunu.

134

Kalnrūpnlcu rezolūcija („Aplenkuma stāvokļu" 38. Ipp.V.

135

Sk. šā sējuma 53.—62. lpp. lied.

136

Esmu jau aizrādījis, ka šis emigrācijās un izsūtīšanas atmosfērā parastās ķildas pat to viszemiskākās izpausmes formās būtu neprātīgi izskaidrot ar zemiskiem moliviem. Tā ir sava veida slimība, kas epidēmiski izplatās zināmos nenormālos dzives apstākļos, zināmam nervu satricinājumam pastāvot till. Man šeit nācās restaurēt šās cīņas sistēmas isto raksturu, jo b. Martovs pilnīgi visu to atkārtojis savā „Aplenkuma stāvoklī".

137

Pieliek aizrādīt, ka b. Pļeclianovs, izdarījis svētīto kooptaciju, mazākuma acīs nav vairs „birokrātiskā centralisma" piekritējs.

138

Nav nekā komiskāka kā šī jaunās „Iskras^1' aizvainotība par to, ka Ļeņins, lūk, negribot redzēt principiālās domstarpības vai tās noliedzot. Jo principiālāk jūs izturētos pret lielu, jo drīzāk jūs saskatītu manis atkārtotos aizrādījumus par pavērsienu uz oportunismu. Jo principiālākā būtu jūsu pozicija, jo mazāk jūs varētu noniecināt idejisku cīņu līdz karošanai par vietiņām. Jūsu pašu vaina, ka esat darījuši

139

Par piekāpību attiecībā pret b. Martinovu, I). Akiiuovu un b. Bru ķeru pēc partijas kongresa nebija ne runas. Neesmu dzirdējis, ka ari viņi būtu prasījuši „kooplaciju”. Es pat šaubos, vai 1). Starovers vai arī b. Martovs aprunājās ar b. Brukeru, kad viņi rakstīja mums savus papīrus un „notas" „pusparlijas" vārdā ... Ligas kongresā b. Martovs ar dziju nelokāma politiska cīnītāja sašutumu noraidīja jau pašu domu par „savienošanos ar Rjazanovu vai Martinovu", par „darījuma" iespējamību ar viņiem vai vismaz kaut kopīgu {redaktora amatā) „kalpošanu partijai" (Ligas prot. 53. tpp.). „Martinoviskās tendences" b. Martovs iiargi nosodīja Ligas kongresā (88. ipp.j, un, kad b. Ortodokss^78 asprātīgi lika saprast, ka, droši vien, Akselrods ar Martovu „atzīst arī b. Aki-inovam, b. Martinovam un citiem tiesību sapulcēties, izstrādāt sev statūtus un uz tāda pamata rīkoties, kā viņiem patīk" (99. lpp.), tad martovieši sāka to noliegt, tāpat kā Pēteris Kristu (100. lpp., ,,b. Ortodoksa bažām" „attiecībā uz Akimoviem, Marlinoviem uti." „nav pamata")

140

Biedrs Martovs par So lielu izteicies ļoti asprātīgi, sacīdams, ka es pārvācies avcc annes ct bagagcs (ar ieročiem un bagažu. Hed.). Itiedrs Martovs labprāt lieto militārus salīdzinājumus: kara gājiens pret Ligu, kauja, nedziedējamas brūces u. t. jpr., u. t. jpr. JSatzistas, arī man ir liela vājība uz militāriem salīdzinājumiem, sevišķi tagadējā laikā, kad ar lādu aizraujošu interesi nākas sekot vēstīm no Klusā okeānā. Bet taču, ja runā militāri, b. Martov, tad lieta bija, lūk, kāda. Partijas kongresā mēs ieņēmām divus fortus. Jūs tiem uzbrukāt Ligas kongresā. Jau pēc pirmās vieglās apšaudīšanās mans kolēģis, viena cietokšņa komandants, atver vārtus ienaidniekam. Es, protams, savācu savu mazo artilēriju un aizeju uz otru, gandrīz nenocietinātu fortu — lai „paglābtos" no skaiti ski pārākā pretinieka. Es pat lieku priekšā slēgt mieru: kā lai karo pret divām lielvalstīm? Bet jaunie sabiedrotie par atbildi uz miera priekšlikumu bombardē manu „atlikušo" fortu. Es atšaudos. Tad mans bijušais kolēģis — komandants — lieliskā sašutumā iesaucas: skatieties, labie (audis, kāds šim Cembericnam miermīlības trūkums!

141

Mēs dedzīgi un kaislīgi strīdējāmies kādās slēgtās telpās. Pēkšņi

142

viens no mums uzlec kājās, atver logu uz ielu uu sāk kliegt pret Sobakevičiem, anarehistiem individuālistiem, revizionistiem u. t. jpr. Dabiski, ka uz ielas salasījās ziņkārīgu slaistu pūlis un ka mūsu ienaidnieki sāka ļauni priecāties. Arī citi strīda tVdīhnicki pienāk pie loga, izteikdami vēlēšanos izstāstu lietu sakarīgi no paša sākuma un bez netiešiem norādījumiem uz to, kas nevienam nav zināms. Tad logu aizsit ciet: sak’, nav vērts runāt par ķildām (,,lskra‘\ 53. nr., 8. lpp., 2. sleja, 24. rinda no apakšas). Nebija vērts sūkt runāt ,,/sArā" par . ķildām", b. Pļechmmv““, — tas gan būs taisnība!

143

Es, protams, atstāju n(.‘iztirzātu to mudžekli, kuru Martovs savijis ap šo (IK ultimātu „Aplenkuma stāvoklī", atsaukdamies uz privātām sarunām etc. Tas ir manis iepriekšējā § raksturotais „otrais cīņas paņēmiens", kuru ar sekmēm iztirzāt varētu cerēt tikai specialists neiro-patoloģijā. Pietiek aizrādīt, ka 1». Martovs tur apgalvo, it kā pastāvētu vienošanās ar CK par sarunu nopublicēšanu, bet tāda vienošanās, neraugoties uz visu meklēšanu, līdz šim nav atrasta. Biedrs Travinskis, kas veda sarunas CK vārdā, rakstiski man paziņoja, ka atzīst man tiesību publicēt ārpus ,,1.skras" manu vēstuli redakcijai.

Tikai viens b. Martova vārdiņš man sevišķi patika, šis vārdiņš ir — „sliktākās markas bonapartisms". Es uzskatu, ka b. Martovs izvirzījis šo kategoriju visai savlaicīgi. Lai notiek, apskatīsim aukstasinīgi, ko šis jēdziens nozīmē. Pēc manām domām, tas nozīmē varas iegūšanu formāti likumīgā ceļā, bet pēc lietos būtības pretēji tautas (vai partijas) gribai. Vai ne tā, b. Martov? Bet, ja tā, tad es mierīgi atstāju publikai spriest, no kuras puses parādījies šis „sliktākās markas bonapartisms", no Ļeņina un Igreka^143^1 puses, kuri varēja izlielot savu formālo tiesību neielaist martoviešus, balstīdamies turklāt uz II kongresa gribu, bet neizlietoja šo tiesību; — vai arī no to puses, kuri formāli pareizi ieņēma redakciju („vienbalsīga kooptacija"), zinot, ka tas pēc būtības neatbilst II kongresa gribai, un baidoties no šās gribas pārbaudes III kongresā?

144

— ticības simbols, programs, pasaules uzskata iztirzājums, fled.

145

Sk. šā sējuma 90. -93. Ipp. lied.

146

Kā vēlāk izrādījās, „disonance" izskaidrojama ļoti vienkārši ar disonanci СО redakcijas sastāvā. Par ..ķildām" rakstījis Pļechanovs (sk. viņa atzīšanos „Bēdīgajā pārpratumā", oī. nr-ā), bet ievadrakstu „Mūsu kongress" — Martovs („Aplenkuma stāvoklis", 84. tpp.ļ. Katrs dzied savu dziesmu.

147

Sk. šā sējuma 94.—100. lpp. Red

148

Šie feļetoni ievietoti krājumā „ ,,Iskra“ divos gados", 11 <1., 122. un turpm. lpp. (S.-Peterburgā, 1900.). (Autora piezīme 1907. g. izdevumam. Red.)

149

Sk. P|echanova rakstu par „ekonomismu" „Iskras" 53. nr-ā. šā raksta apakšvirsraksta, redzams, iezagusies neliela iespiedkļūda. „Skaļas pārdomas sakarā ar parlijas otro kongresu" vielā acīm redzot jālasa: „sakarā ar Ligas kongresu" vai varbūt pat „sakarā ar kooptaciju“. Ciktāl zināmos apstākļos pieļaujama piekāpība personīgām pretenzijām, tikpat nepieļaujams (no partijas un nevis mietpilsoniskuma viedokļa! sajaukt partiju saviļņojušos jautājumus, — jautājumu par Martova un Aksclroda jauno k|ūdu, kuri no ortodoksijas sāk pievērsties oportunis-mam, — apmainīt pret jautājumu par Martinovu un Akimovu veco kļūdu (kuru tagad neviens, izņemot jauno „Iskru", vairs nepiemin), kuri pašreiz varbūt ir gatavi daudzos programas un taktikas jautājumos pavērsties uo oporlunisma uz ortodoksiju.

150

Sk. Itakslu 4. izd., •>. sēj., 195.—-213. lpp. Ked.

151

Es Soil, kā arī vispār šai paragrafS, atstāju pie malas šo vaimanu ,,kooptativo“ nozīmi.

152

Apskatīdams vienu pēc otra dažādos statutu §, b. Martovs izlaidis taisni to §, kas runā par veselā attiecībām pret daļu: CK „sadala partijas spēkus" (<>. §). Vai var sadalīt spēkus, nepārvietojot darbiniekus no komitejas uz komiteju? Patiesi, kaut kā neērti pie šās ābeces uzkavēties.

153

— attiecībā uz.

154

Gere lika ievēlēts reichstagā 1903. gada 115. jūnijā Saksijas 15. iecirknī, bet pēc Drezdenes kongresa^84 nolika savu mandātu; pēe Rozenova nāves vakantā 20. iecirkņa vēlētāji gribēja piedāvāt kandi-daluru atkal Gerem. Pret to uzstājās partijas centrālā valde un Saksi jas centrālā aģitācijas komiteja un, kaut formāli tām nebija tiesības aizliegt Geres kandidatūru, tomēr panāca to, ka Gere no kandidēšanas atteicās. Vēlēšanās sociāldemokrāti cieta neveiksmi.

155

„Trīs mēnešus fabrikas strādnieks", lieti.

156

Bannstralil — nolādēšana. Tas ir vācu ekvivalents krievu „aplenkuma stāvoklim" un „izņēmuma likumiem". Tas ir vācu oportunistu „briesmīgais vārds".

157

Kā piemēru K. Kautskis min Zoresu. Tādiem ļaudīm samērā ar viņu novirzīšanos uz oportunismu „partijas disciplīnai neizbēgami vajadzēja izlikties par nepieļaujamu viņu brīvās personības ierobežošanu".

158

Visai pamācoši salīdzināt šis K. Kaulska piezīmes ar klusu ciešot atzīto ieraduma tiesību apmaiņu pret formāli nostiprinātām statutu tiesībām ar visu to „nomaiņu", kuru mūsu partija vispār un redakcija it īpaši pārdzīvo kopš partijas kongresa. Sal. V. I. Zasuļičas runu (Ligas kongresā, 66. un turpm. lpp.), kura diez vai ir pati skaidrībā par notiekošās pārmaiņas nozīmi.

159

— „Frankfurtes Avīze", 1904. r. 7. apriti, 97. nr., vakara izlai

160

dums. tied.

161

Nevienam tagad vairs nebūs šaubu, ka vecā krievu sociāldemokrātu dalīšanās attiecībā uz taktikas jautājumiem ekonomistos un politiķos bija viendabīga ar visas starptautiskās sociāldemokrātijas dalīšanos oportunistos un revolucionāros, kaut gan atšķirība starp b. Martinovu un b. Akimovu, no vienas puses, un b. fon Folmaru un b. fon Elmu vai Žoresu un Miljeranu, no otras puses, ir ļoti liela. Tāpat neapšaubāma arī viendabīga pamaldalīšanās organizatoriskajā jautājumā, neraugoties uz milzīgo apslāk|u nevienādību politiski beztiesīgās un politiski brīvās zemēs. Visai raksturīgi, ka jaunās „Iskras“ principiālā redakcija, pavirši pieskardamās Kautska strīdam ar Heini (64. nr.), bailīgi apgājusi jautājumu par kaira oportunisma un katras -ortodoksijas principiālajām tendencēm organizācijas jautājumā.

162

Grūtais jautājums par robežu novilkšanu starp ķildām un principiālām domstarpībām tagad izšķiras pats no sevis: viss, kas attiecas uz kooptaciju, ir ķildas; viss, kas attiecas uz kongresa cīņas analizi, strīdiem par 1. § un par pavērsienu uz oportunismu un uz anarehismu, ir principiālās domstarpības.

163

Šai tīkamajai nodarbībai jau izveidojusies arī slereotipiska forma: mūsu speciālkorespondents X ziņo par vairākuma komiteju Y, ka tā slikti apgājušies ar mazākuma biedru Z.

164

— vēlāk. Red.

165

Skaties par to Ļeņina vēstuli, kam b. Gfcbous pievienojās un kas šeit pielikta klāt. (Sk. šā sējuma 37t.—374. Ipp. tied.)

166

— kā tāda. Red.

167

— par un pret. Red.

168

Sk. šā sējuma 121.-—12.3. lpp. Red.

169

— atkārtojums. Red.

170

— rīcības veidu. Red.

****** — tas pats. Red.

171

— PPS — Poļu sociālistiskā partija. lied.

172

.Sk. Sā sējuma 121.—123. lpp. fieri.

173

Tas vispirms attiecas uz b. Osipovu. Pēc tam, protams, ari uz mani, jo priekšlikums iestāties (X) reilakeijā ir līdzvērtīgs priekšlikumam izstāties no CK.

174

— „Jaunais I.aiks“. Red.

175

Sk. šā sējuma 175.—370. 1|)|>. Red.

176

Sk. šā sējuma 2Л8. Ipp. Red.

177

Biedrs Kaulskis izteicās par Martova redakciju, pie kam viņš raudzījās no lietderības viedokļa. Pirmkārt, šis punkts mūsu partijas kongresā tika iztirzāts nevis no lietderības viedokļa, bet no principiālā viedokļa. Tādā veidā jautājumu izvirzīja Akselrods. Otrkārt, 1). Kaulskis maldās, ja viņš domā, ka, pastāvot Krievijas policejiskam režimam,

178

ir tik liela atšķirība starp piederību pie partijas organizācijas un vienkāršu darini līdzīgas organizācijas kontrolē. Treškārt, sevišķi maldīgi ir salīdzināt tagadējo stāvokli Krievijā ar stāvokli Vācijā, kad tur darbojās izņēmuma likums pret sociālistiem^100.

179

— tāl Red.

180

Sk. šā sējuma 397.—403. Ipp. Red.

181

Sk. Rakstu 4. izd., 5. sēj., 19.—63. Ipp. Red.

182

Atgādināsim lasītājam, ka Starovera rezolūcijā, ko pieņēma kongress (pretēji manam un Pļeclianova ieskatam), bija uzstādīti 3 noteikumi par pagaidu vienošanos ar liberāļiem: 1) liberāļi „skaidri un nepārprotami pasludinās, ka savā cīņā pret patvaldniecisko valdību viņi noteikti nostājas sociāldemokrātijas pusē“; 2) „savās programās viņi neizvirzīs prasības, kas pretējas strādnieku šķiras un vispār demokrātijās interesēm vai aptumšo strādnieku šķiras apziņu"; 3) „par savas cīņas lozungu tic padarīs vispārēju, vienlīdzīgu, aizklātu un liešu vēlēšanu tiesības".

183

— Pret. Red.

184

Sk. šā sējuma 121.—123. lpp. Red.

185

'[184] — attiecībā uz. Red.

186

'[184] — et cetera — un tā tālāk. Red.

187

Sk. šā sējuma 397.—403. Ipp. Red.

188

— aizliegums, protests. Red.

Content

Uļjanovs Vladimirs Iļjičs Lenins Raksti-07

NEIESNIEGTAIS PAZIŅOJUMS2*

kapFx: es IZSTĀJOS NO ,,ISKRAS“ redakcijas?

J Ч

VĒSTULE CK LOCEKĻIEM

VĒSTULE GĻEBOVAM (V. А. NOSKOVAM)

1