Uļjanovs Vladimirs Iiļjičs

Ļeņins. Raksti-5

Vladimirs Iiļjičs Uļjanovs (Ļeņins)

5 Sējums Ļeņins. Raksti-5

PRIEKŠVĀRDS

Piektajā sējumā ietilpst V. I. Ļeņina darbi, kas sarakstīti no 1901. gada maija līdz 1902. gada februārim.

Sējumā ievietoti Ļeņina raksti un piezīmes, kas publicēti ,,Iskrā“: „Ar ko sākt?“, „Jauna kauja", „Vērtīga atzīšanās", „Krizes mācība", „Dzimtkungi darbā", „Cīņa pret bada cietējiem", „Ārzemju lielas", „Saruna ar ekonomisma aizstāvjiem", „Demonstrāciju sākums", ..Politiskā aģitacija un „šķiras viedoklis" “ un citi. Šais rakstos Ļeņins atsau cas uz visiem svarīgākajiem Krievijas iekšējās dzīves jautājumiem, apgaismo partijas celtniecības un proletariāta šķiras cīņas konkrētos uzdevumus.

1901. gada decembrī žurnālā „Zarja" publicētais raksts „Zemstes vajātāji un liberālismā Hanibali" veltīts proletariāta marksistiskās partijas taktikas izstrādāšanai attiecībā pret liberālo buržuāziju.

Darbs „Agrārais jautājums un „Marksa kritiķi" " veltīts marksistiskās aģrarā jautājuma teorijas iztirzājumam un attīstīšanai, kā arī Krievijas un starptautisko revizionistu kritikai.

Šai sējumā ietilpst arī Ļeņina darbs „Ko darīt?", kura teorētiskās tezes liktas bojševistiskās partijas ideoloģijas pamatā.

Sējumā ievietoti septiņi Ļeņina darbi, kas V. 1. Ļeņina bakstos ietilpināti pirmoreiz. No tiem trīs piezīmes no ,.lskras": „Zemstu kongress", „Par vēstuli no „Strādniekiem dienvidos" “ un ...Atbilde „Lasītājam"". Šādi četri dokumenti: „Runa 21. septembrī (4. oktobrī)" (Ļeņina runa KSDSP ārzemju organizāciju „apvienošanās" kongresā 1901. gada 21. septembrī (4. oktobrī)). ..Par žurnālu ,,Svoboda“ “ („Brīvība"), ,,G. V. Pļechanova revolucionārās darbības divdesmit piecu gadu jubilejā^11 un „Anarchisms un socialisms", — to sarakstīšanas laikā nelika publicēti un ieraudzīja dienas gaismu tikai pēc Oktobra revolūcijas.

AR KO SĀKT?

Iespiests pēc avīzes „Iskra" teksta

Sarakstus 1901. g. maijā Iespiests 1901. g. maijā avīzē ,Iskra", 4. nr-ā

Jautājums; „ко darīt?" pēdējos gados ar sevišķu sparu izvirzās Krievijas sociāldemokrātu priekšā. Runa ir nevis ļiar ceļa izvēli (kā tas bija 80. gadu beigās un 90. gadu sākumā), bet par to, kādi praktiski pasākumi un kā tieši mums tie veicami zināmā vir2?ienā. Runa ir par praktiskās darbības sistēmu un plānu. Un jāatzīst, ka šis praktiskās partijas pamatjautājums par cīņas raksturu un veidiem paliek pie mums vēl joprojām neatrisināts, tas vēl joprojām izraisa nopietnas domstarpības, kas atklāj nožēlojamu domas nepastāvību un svārstību. No vienas puses, vēl nebūt nav miris „ekonomistiskais" virziens, kas cenšas apcirpt un sašaurināt politiskās organizācijas un aģitācijas darbu. No otras puses, tāpat kā agrāk lepni ceļ galvu bezprincipu eklektisma virziens, kas pielāgojas katrai jaunai „vēsmai" un kas neprot atšķirt acumirkļa prasības no visas kustības pamatuzdevumiem un pastāvīgajām vajadzībām. Kā zināms, tāds virziens ieperinājies avīzē „Rabočeje Djelo"2. Tās pēdējais „programas" paziņojums — skaļš raksts ar skaļu virsrakstu „Vēsturisks pagrieziens" („Ļistok „Rabo-ēevo Djela"", 6. nr-ā) — sevišķi uzskatāmi apstiprina minēto raksturojumu. Vēl vakar mēs koķetējām ar „ekonomismu", bijām sašutuši par avīzes „Rabočaja Misļ"3 no-leiklo nosodīšanu, „mīkstinājām" Pļechanova nostādni jautājumā par cīņu pret patvaldību, — bet šodien mēs jau citējam Libknechla vārdus: „Ja apstākļi mainīsies 24 stundās, lad arī taktika jāmaina 24 stundās", mēs jau runājam par „stipru, kaujiniecisku organizāciju" tiešam uzbrukumam, triecienuzbrukumam patvaldībai, par „plašu, revolucionāru, politisku (lūk, cik enerģiski: gan revolucionāru.

gan politisku!) aģitāciju masās", par „nemitīgu aicināšanu uz protestu ielās", par ,,krasi (sic!*) politiska rakstura ielu manifestāciju rīkošanu" u. t. jpr., u. tini., ult.

Mēs varētu varbūt izteikt savu prieku sakarā ar to, ka avīze ,,Rab. Djelo" tik ātri apguvusi mūsu jau pirmajā „īskras"4 numurā izvirzīto programu par stipras, organizētas partijas radīšanu, kuras mērķis — iekarot ne vien atsevišķas piekāpības, bet arī pašu patvaldības cietoksni, bet tas, ka apguvējiem trūkst jebkāda stingra viedokļa, var sabojāt visu prieku.

Libknechta vārdu „Rab. Djelo", protams, min velti. ‘24 stundās var mainīt aģilacijas taktiku kaut kādā speciālā jautājumā, kaut kādas detaļas realizēšanas taktiku partijas organizācijā, bet mainīt ne vien ‘24 stundās, bet kaut vai 24 mēnešos savus uzskatus par to, vai vispār, vienmēr un bez vārda runas ir vajadzīga kaujinieciska organizācija un politiska aģitacija masās, var tikai cilvēki, kam nav itin nekādu pamatu. Smieklīgi ir atsaukties uz to. ka situācijā kļuvusi citāda, ka laiki mainījušies: lai radītu kaujiniecisku organizāciju un lai veiktu politisku aģitāciju, obligati jāstrādā kuras katras ,.pelēkas, mierīgas" situācijās apstākļos, vienalga, kādā „revolucionārā gara atplūdu" periodā — vēl vairāk: tieši tādā situācijā un tādos periodos it sevišķi nepieciešams minētais darbs, jo eksploziju un uzliesmojumu brīžos ir jau par vēlu dibināt organizāciju; tai jābūt gatavai, lai nekavējoties izvērstu savu darbību. „Mainīt 24 stundās taktiku"! Bet mainīt taktiku var tikai tad, ja jau ir kāda taktika, bet. ja nav stipras organizācijas, kas norūdīta politiskā cīņā dažādās situācijās un dažādos periodos, tad nevar būt ne runas par to sistemātisko, stingru principu apgaismoto un negrozāmi realizējamo darbības plānu, kas vienīgais pelna taktikas nosaukumu. Paskatieties, tiešām: mums jau saka. ka ..vēsturiskais moments" izvirzījis mūsu partijai „gluži jaunu" jautājumu — par teroru. Vakar „gluži jauns" bija jautājums par politisko organizāciju un aģitāciju, šodien — jautājums par teroru. Vai nav dīvaini dzirdēt, kā cilvēki, kas tik lielā mērā neatceras ne tēva. nedz mātes, spriedelē par radikālu taktikas maiņu?

- tā! Red.

Par laimi avīzei ,.Rab. Djelo" nav taisnība. Jautājums par teroru nebūt nav jauns jautājums, un pietiks, ja mēs 1*1 atgādināsim Krievijas sociāldemokrātijas nodibinājušos Uzskatus.

Principiāli mēs nekad neesam atteikušies un nevaram atteikties no terora. Tas ir viens kara darbības veids, kas \ar būt pilnīgi noderīgs un pat nepieciešams zināmā kaujas momentā, zināmā karaspēka stāvokli un zināmos apstākļos. Bet lietas būtība ir tieši tā, ka šobrīd teroru izvirza nevis kā vienu no aktivās armijas operācijām, kas cieši saistīta un saskaņota ar visu cīņas sistēmu, bet kā patstār ' igu un ne no vienas armijas neatkarīgu individuālā uzbrukuma līdzekli. Un, kad nav centrālās un kad vājas ir v ietējās revolucionārās organizācijas, tad terors jau arī nevar būt nekas cits. Lūk, tāpēc mēs arī noteikti pasludinām šādu cīņas līdzekli pašreizējos apstākļos par nesavlaicīgu un nelietderīgu, kas atrauj aktīvākos cīnītājus no viņu īstā, visas kustības interesēm vissvarīgākā uzdevuma, tā dezorganizējot nevis valdības, bet revolūcijas spēkus. Atcerieties pēdējos notikumus: mūsu acu priekšā plašas pilsētas strādnieku un pilsētas „vienkāršās tautas" masas laužas uz cīņu. bet revolucionāriem nav vadītāju un organizatoru Staba. Vai šādos apstākļos pašu enerģiskāko revolucionāru aizraušanās ar teroru nedraud vājināt tās' kaujas vienības, uz kurām vienīgi var likt nopietnas cerības? Vai tas nedraud ar sakaru saraušanu starp revolucionārām organizācijām un tām izkliedētajām neapmierināto masām, kas protestē un ir gatavas cīņai un kas ir vājas tieši ar savu izkliedētību? Bet šie sakari taču ir vienīgā mūsu sekmju ķīla. Mēs nebūt nedomājam apgalvot, ka atsevišķiem varonīgiem triecieniem nebūtu nekādas nozīmes, bet mūsu pienākums — jo enerģiski brīdināt no aizraušanās ar teroru, no tā atzīšanas par cīņas galveno un pamata līdzekli, uz ko tik stipri tiecas šobrīd ļoti ļoti daudzi. Terors nekad nevar kļūt par parastu kara darbības veidu: labākā gadījumā tas noder tikai kā viens no izšķirošā triecienuzbrukuma paņēmieniem. Jājautā, vai pašreizējā momentā mēs varam aicināt tādā triecienuzbrukumā? „Rab. Djelo", redzams, domā, ka var. Vismaz tā uzsauc: „Stājieties triecienuzbrukuma kolonās!" Bet tur nu atkal ir vairāk centības nekā saprāta. Mūsu militāro spēku galvenā masa ir brīvprātīgie un nemiernieki. Pastāvīgā karaspēka mums ir tikai dažas nelielas vienības, un arī tās nav mobilizētas, nav savstarpēji saistītas, nav pieradinātas stāties kaujas darbības kolonās vispār un kur nu vēl triecienuzbrukuma kolonās. Tādos apstākļos katram, kas spēj pārredzēt mūsu cīņas vispārējos nosacījumus, neaizmirstot par tiem katrā notikumu vēsturiskās gailas „pagriezienā:, — jābūt skaidrībā, ka par mūsu lozungu pašreizējā momentā nevar būt lozungs „iet triecienuzbrukumā", bet tam jābūt: „organizēt ienaidnieka cietokšņa pareizu aplenkšanu^11. Citiem vārdiem: par mūsu partijas tiešo uzdevumu nevar būt aicinājums, lai visi mūsu rīcībā esošie spēki tūlīt pat dotos uzbrukumā, bet gan aicinājums izstrādāt revolucionāru organizāciju, kas spēj apvienot visus spēkus un vadīt kustību ne vien vārda pēc, bet arī reāli, t. i., lai tā būtu vienmēr gatava atbalstīt jebkuru protestu un jebkuru uzliesmojumu, izmantojot tos, lai pavairotu un stiprinātu militāros spēkus, kas būtu derīgi izšķirošai kaujai.

Februāra un marta notikumu^6 mācība ir tik pārliecinoša, ka nezin vai tagad vairs varēs sastapt principiālus iebildumus pret šādu secinājumu. Bet no mums prasa šobrīd nevis jautājuma principiālu, bet praktisku atrisinājumu. Prasa ne tikvien noskaidrot sev, tieši kāda organizācija, tieši kādam darbam nepieciešama, — prasa izstrādāt zināmu organizācijas plānu, lai tās izveidošanu varētu sākt no visām pusēm. Jautājuma neatliekamā svarīguma dēļ mēs no savas puses uzdrošināmies ieteikt biedru uzmanībai plāna uzmetumu, ko mēs sīkāk attīstām iespiešanai gatavojamā brošūrā.

Pēc mūsu domām darbības izejas punktam, pirmajam praktiskajam solim, lai radītu vēlamo organizāciju, bet-dzot galvenajam 'pavedienam, pie kā turoties, mēs varētu neatlaidīgi attīstīt, padziļināt un paplašināt šo Organizāciju, — jābūt Viskrievijas politiskās avīzes nodibināšanai. Vispirms mums vajadzīga avīzē, —~ bez tās nav iespējama tā sistemātiskā, principiāli izturētā un vispusīgā propaganda un aģitacija, kas ir sociāldemokrātijas pastāvīgais un galvenais uzdevums vispār un jo sevišķi svarīgs uzdevums pašreiz, kad interese par politiku, par sociālismā jautājumiem modināta visplašākajos iedzīvotāju slāņos. Un nekad tik stipri kā tagad nav izjusta vajadzība pēc tā, lai sadrumstaloto aģitāciju, ko veic ar personīgo iedarbi, vietējām lapiņām, brošūrām u. c., papildinātu ar to vispājri-nāto un regulāro aģitāciju, ko var veikt vienīgi ar periodiskās preses palīdzību. Nez vai būs pārspīlējums, ja teiksim, ka avīzes iznākšanas (un izplatīšanas) biežuma un regularitātes pakāpe var noderēt par visprecizāko mērauklu tam, cik solīdi pie mums nostādīta šī pali vispirmā un visneatliekamākā mūsu kara darbības nozare. Tālāk, mums vajadzīga tieši Viskrievijas avīze. Ja mēs nepratīsim un kamēr mēs nepratīsim apvienot mūsu iedarbi uz tautu un valdību ar iespiestā vārda palīdzību, tikmēr doma par cilu, sarežģītāku, grūtāku, bet toties arī noteiktāku iedarbes veidu apvienošanu — būs utopija. Mūsu kustība gan idejiskā, gan praktiskā un organizatoriskā ziņā visvairāk cieš no tā, ka tā sadrumstalota, no tā, ka sociāldemokrātu lielum lielais vairākums gandrīz pilnīgi iegrimis tīri vietējā darbā, kas sašaurina ir viņu redzes loku, ir viņu darbības vērienu, ir viņu konspirativo veiksmi un sagatavotību. Tieši šai sadrumstalotībā jāmeklē dziļākās saknes lai nepastāvībai un tai svārstībai, par ko mēs runājām iepriekš. Un Viskrievijas avīzes nodibināšanai jābūt pirmajam solim ceļā uz atbrīvošanos no šā trūkuma, ceļā uz vairāku vietējo kustību pārvēršanu par vienotu Viskrievijas kustību, beidzot, mums vajadzīga katrā ziņā politiska avīze. Bez politiska organa tagadējā Eiropā nav domājama kustība, kas pelnītu politiskas kustības nosaukumu. Bez tā absolūti nav veicams mūsu uzdevums — sakoncentrēt visus politiskās neapmierinātības un protesta elementus, apaugļot ar tiem proletariāta revolucionāro kustību. Mēs esam spēruši pirmo soli. mēs esam pamodinājuši strādnieku šķirā „ekonomisko", fabrikas dzīves atmaskojumu kaisli. Mums jāsper nākošais solis: jāmodina visos kaut cik apzinīgos tautas slāņos politisko atmaskojumu kaisle. Nav jāsamulst no tā, ka politiski atmaskojošas balsis šobrīd tik klusas, retas un kautras. Iemesls tam nebūt nav vispārēja samierināšanās ar policijas patvarību. Iemesls ir tas, ka cilvēkiem, kas spēj un grib atmaskot, nav tribines, no kuras viņi varētu runāt, — nav auditorijas, kas kāri klausās un uzmundrina oratorus, — ka viņi neredz nekur tautā tāda spēka, pie kura būtu vērts griezties ar sūdzību pret „visvareno" Krievijas valdību. Un tagad viss tas mainās ar milzīgu ātrumu. Tāds spēks ir. tas ir revolucionārais proletariats, viņš jau pierādījis savu gatavību ne tikai uzklausīt un atbalstīt aicinājumu uz politisku cīņu. bet arī droši mesties cīņā. Mēs tagad varam un mūsu pienākums ir radīt tribini cara valdības atmaskošanai visas tautas priekšā; — par tādu tribīni jābūt socialdemokratlškai-avīzeirTCrievijas strādnieku šķira atšķirībā no citām Krievijas sabiedrības šķirām un slāņiem pastāvīgi interesējas par politiskām zināšanām, tā nemitīgi un ne tikai sevišķa satraukuma periodos) lielā mērā pieprasa nelegālo literatūru. Kad ir tāds masveidīgs pieprasījums, kad ir jau sākusies pieredzes bagātu revolucionāru vadītāju izveidošanās, kad ir jau tāda strādnieku šķiras koncentrēšanās, kas padara viņu par faktisko kungu lielpilsētas strādnieku kvartālos, rūpnīcu ciematos, fabriku miestiņos, — tad politiskas avīzes nodibināšana ir proletariātam pilnīgi pa spēkam. Un ar proletariāta starpniecību avīze iespiedīsies pilsētas sīkpilsoņu, lauku mājrūpnieku un zemnieku rindās un kļūs par īstu politisku tautas avīzi.

Avīzes loma tomēr neaprobežojas vienīgi ar ideju izplatīšanu, vienīgi ar politisku audzināšanu un politisku sabiedroto piesaistīšanu. Avīze — ne vien kolektivs propagandists un kolektivs aģitators, bet arī kolektivs organizators. Sājā pēdējā nozīmē to var salīdzināmi sasla+nēm. kuras ceļ visapkārt jaunbūvei, kuras iezīmē celtnes kontūras, atvieglo satiksmi atsevišķo cēlēju starpā, palīdz tiem sadalīt darbu un pārredzēt vispārējos rezultātus, kas sasniegti organizētā darbā. Ar avīzes palīdzību un sakarā ar to pati par sevi izveidosies pastāvīga organizācija, kas nodarbināta ne tikai ar vietējo, bet arī ar regulāru kopīgo darbu, kurš pieradina savus biedrus uzmanīgi vērot politiskos notikumus, vērtēt to nozīmi un to ietekmi dažādos iedzīvotāju slāņos, izstrādāt mērķtiecīgus veidus, kā revolucionārai partijai jāiedarbojas uz šiem notikumiem. Jau viens pats techniskais uzdevums — rūpēties, lai avīzi regulāri apgādātu ar materiāliem un lai to regulāri izplatītu — liek radīt vienotas partijas vietējo aģentu tīklu, aģentu, kam vienam ar otru ir rosīgi sakari, kas zina lietu vispārējo stāvokli, kas paraduši regulāri izpildīt Viskrievijas darba daļējās funkcijas, kas izmēģina savus spēkus tādu vai citādu revolucionāru akciju organizēšanā. Sis aģentu tīkls^1 būs tieši tādas organizācijas skelets, kāda mums vajadzīga: kas pietiekami liela, lai aptvertu visu zemi; kas pietiekami plaša un vispusīga, lai panāktu stingru un' sīku darba dalīšanu; kas pieliekami izturēta, lai prastu visos apstākļos, visos „pagriezienos" un nejaušībās nelokāmi darīt savu darbu; kas pietiekami elastīga, lai, no vienas puses, prastu izvairīties no kaujas atklātā laukā pret spēkos daudz pārāku ienaidnieku, kad tas savācis visus spēkus vienā punktā, bet. no otras puses, lai prastu izmantot šā ienaidnieka tūļību un uzbrukt viņam tur un tad. kur uzbrukumu vismazāk gaida. Šodien mūsu priekšā samērā viegls uzdevums — atbalstīt studentus, kas demonstrē lielpilsētu ielās. Rīt radīsies varbūt daudz grūtāks uzdevums. — piem., atbalstīt bezdarbnieku kustību zināmā rajonā. Parīt mums būs jābūt savā postenī, lai revolucionāri piedalītos zemnieku dumpī. Šodien mums jāizmanto tā saasināšanās politiskajā stāvoklī, ko radījusi valdība ar karagājienu pret zemstēm. Rīt mums būs jāatbalsta iedzīvotāju sašutums pret vienu vai otru apskurbušu cara bašibuzuku un jāpalīdz, — sarīkojot boikotu, vajāšanu, manifestāciju u. tini., — pārmācīt viņu tā, ka tas būtu spiests atklāti atkāpties. Tādu kaujas gatavības pakāpi var iegūt, tikai pastāvīgi darbojoties, kā to dara regulārais karaspēks. Un. ja mēs apvienosim savus spēkus kopējas avīzes izdošanai, tad šāds darbs sagatavos un izvirzīs ne vien prasmīgākos propagandistus, bet arī izveicīgākos organizatorus, spējīgākos partijas politiskos vadoņus. kas var vajadzīgā brīdī dot lozungu izšķirošai kaujai un vadīt to.

Noslēgumam — pāris vārdus, lai novērstu iespējamo pārpratumu. Mēs visu laiku runājām tikai par sistemātisku, plānveidīgu sagatavošanos, bet mēs ar to nebūt negribējām teikt, ka patvaldība var krist vienīgi no pareiza aplenkuma vai organizēta triecienuzbrukuma. Tāds uzskats būtu nejēdzīgs doktrinarisms. Gluži otrādi, ir pilnīgi iespējams un vēsturiski daudz vairāk ticams, ka patvaldība kritīs no kāda to stichisko eksploziju vai neparedzēto politisko sarežģījumu spiediena, kuri pastāvīgi draud no visām pusēm. Bet neviena politiska partija, ja tā negrib ieslīgt avanturismā, nevar plānot savu darbību, paļaujoties uz tādām eksplozijām un sarežģījumiem. Mums jāiet savs ceļš, neatlaidīgi jādara savs sistemātiskais darbs, un, jo mazāk mēs cerēsim uz nejaušībām, jo lielāka būs varbūtība, ka mūs nepārsteigs nekādi ,,vēsturiski pagriezieni".

JAUNĀ KAUJA

Kā liekas, mēs pārdzīvojam brīdi, kad mūsu strādnieku kustība atkal ar nevaldāmu spēku noved pie tām asajām sadursmēm, kas tā biedē valdību un mantīgo šķiras, tā iedrošina un ielīksmo sociālistus. Jā, šīs sadursmes mūs iedrošina un ielīksmo, lai gan bruņotās izrēķināšanās upuru skaits ir liels, jo ar savu pretošanos strādnieku šķira pierāda, ka tā nesamierinās ar savu stāvokli, negrib palikt verdzībā, nepakļaujas, klusu ciešot, varmācībai un patvaļai. Tagadējā kārtība vienmēr un nenovēršami, pat vismierīgākajā notikumu gaitā, liek strādnieku šķirai nest neskaitāmus upurus. Tūkstoši un desmiti tūkstoši ļaužu, kas visu savu mūžu strādā, lai sagādātu citiem bagātību, aiziet bojā no bada un pastāvīga izsalkuma, mirst nelaikā no slimībām, kuru cēlonis ir riebīgi darba apstākļi, nabadzīgi, nehigieniski dzīvokļi, atpūtas trūkums. Un simtkārt pelna varoņa nosaukumu tas, kas nolēmis labāk mirt tiešā cīņā pret šās riebīgās iekārtas sargātājiem un glabātājiem nekā mirt lēnā nāvē, kā mirst nodzīts, pārmocīts, truli padevīgs kleperis. Mēs nebūt negribam teikt, ka kautiņš ar policiju ir labākā cīņas forma. Taisni otrādi, mēs vienmēr esam strādniekiem aizrādījuši, ka viņu pašu intereses prasa padarīt cīņu mierīgāku un izturētāku, censties katru neapmierinātību ievirzīt revolucionārās partijas organizētās cīņas atbalstam. Bet galvenais avots, kur spēkus smeļ revolucionārā sociāldemokrātijā, ir tieši tas protesta gars strādnieku masās, kam strādnieku dzīves spaidu un varmācības apstākļos laiku pa laikam jāizlaužas uz āru kā. izmisuma pilniem uzliesmojumiem. Šie uzliesmojumi modina apzinīgai dzīvei visplašākos, trūkumā un tumsībā nospiestos strādnieku slāņus, saceļ viņos cēla naida jūtas pret apspiedējiem un brīvības ienaidniekiem. Un, lūk, kāpēc ziņa par tādu kauju, kāda notikusi, piemēram, 7. maijā Obuchova rūpnīcā, liek mums izsaukties: „Strādnieku sacelšanās apspiesta, lai dzīvo strādnieku sacelšanās!".

Bija laiks, un tas bija samērā nesen, kad strādnieku sacelšanās bija reta, kaut kādu sevišķu apstākļu izraisīta parādība. Tagad tā vairs nav. Pirms dažiem gadiem mēs pārdzīvojām rūpniecības uzplaukuma periodu, kad tirdzniecībā valdīja rosība, kad pieprasījums pēc strādniekiem bija liels. Tomēr strādnieki sarīkoja veselu rindu streiku, cenzdamies pēc labākiem darba apstākļiem: strādnieki saprata, ka nedrīkst palaist garām momentu, ka jāizmanto tieši tas laiks, kad fabrikantu peļņa sevišķi augsta un kad viņus vieglāk var piespiest piekāpties. Bet, lūk, uzplaukumu nomainīja krize: fabrikantu precēm nav noņēmēju, viņu peļņa samazinās, pieaug bankrotu skaits, fabrikas samazina ražošanu, atlaiž strādniekus, kas veselām masām nokļūst uz ielas bez gabala maizes. Strādniekiem nu izmisīgi jācīnās ne vairs par sava stāvokļa uzlabošanu, bet par vecā saglabāšanu, par to zaudējumu samazināšanu, ko viņiem uzveļ fabrikants. Tā strādnieku kustība padziļinās un top plašāka: sākumā cīņa atsevišķos izņēmuma gadījumos, vēlāk neatlaidīga un nepārtraukta cīņa rūpniecības atdzīvošanās un tirdzniecības rosības laikā, beidzot — tāda pati nepārtraukta un neatlaidīga cīņa krizes laikā. Tagad mēs jau varam teikt, ka strādnieku kustība kļuvusi par mūsu dzīves pastāvīgu parādību, ka tā attīstīsies kuros katros apstākļos.

Bet rūpniecības atdzīvošanos nomainījusī krize iemācīs strādniekiem ne tikvien to, ka vienota cīņa ir kļuvusi viņiem par pastāvīgu nepieciešamību. Šī maiņa izjauks arī tās kaitīgās ilūzijas, kādas sāka parādīties rūpniecības uzplaukuma laikā. Šur tur strādniekiem izdevās ar streiku palīdzību samērā viegli izspiest no uzņēmējiem piekāpšanos, un šās „ekonomiskās" cīņas nozīmi nu sāka pārspīlēt, sāka aizmirst, ka strādnieku aroda (cechu) biedrības un streiki vislabākā gadījumā var panākt tikai nedaudz izdevīgākus savas preces — darba spēka — pārdošanas noteikumus.

C.echu biedrības un streiki ir bezspēcīgi palīdzēt, kad šai ..precei" krizes apstākļos pietrūkst noņēmēju, tie ir bezspēcīgi, lai grozītu tos apstākļus, kas darba spēku padara par preci, kas nospiež darba ļaužu masas vissmagākajā I rukumā un bezdarbā. Lai grozītu šos apstākļus, nepieciešama revolucionārā cīņa pret visu tagadējo sabiedrisko un politisko iekārtu, un rūpniecības krize piespiedīs daudzus jo daudzus strādniekus pārliecināties par šās patiesības parcizumu.

Atgriezīsimies pie 7. maija kaujas. Mūsu rīcībā esošās ziņas par maija streikiem un strādnieku nemieriem Pēterburgā* mēs minēsim turpmāk. Tagad ieskatīsimies policijas ziņojumā par 7. maija kauju. Pēdējā laikā esam kaut cik jau pieraduši pie valdības (arī policijas) ziņojumiem par streikiem, demonstrācijām, sadursmēm ar karaspēku; mums jau tagad ir krietns materials, lai spriestu, cik šādi ziņojumi ticami; pēc policijas melu dūmiem mēs reizēm varam noģist tautas sašutuma uguni.

„Šā gada 7. maijā, — skan oficiālais ziņojums, — pēc pusdienas pārtraukuma Obuchova tēraudlietuvē Aleksand-rovskas ciemā pie Šliselburgas trakta ap 200 strādnieku no dažādām rūpnīcas nodaļām pārtrauca darbu un, paskaidrodami savu rīcību rūpnīcas priekšnieka palīgam apakšpulkvedim Ivanovam, iesniedza dažādas nepamatotas prasības".

Ja strādnieki pārtrauc darbu, nebrīdinot divi nedēļas iepriekš — pieņemot, ka darba pārtraukšanas iemesls nav uzņēmēja nelikumīga rīcība, kā tas visai nereti gadās, — lad lo pat Krievijas likumdošana (ko pēdējā laikā sistemātiski papildina un pastiprina par ļaunu strādniekiem) kvalificē kā vienkāršu policejisku pārkāpumu, kas iztiesājams miertiesā. Bet Krievijas valdība ar savu stingrību nonāk aizvien smieklīgākā stāvoklī: no vienas puses, izdod likumus, kas nosaka jaunus noziegumus (piemēram, patvaļīgu atteikšanos no darba vai piedalīšanos barā, kas bojā cita mantu vai ar varu pretojas bruņotam spēkam), paaugstina sodu par streikošanu u. c., — no otras puses, zūd iespēja — kā fiziskā, tā arī politiskā — piemērot šos likumus un uzlikt likumam atbilstošus sodus. Nav fiziskas iespējas saukt pie atbildības tūkstošiem un desmit tūkstošiem cilvēku par atteikšanos no darba, par streikošanu, par sapulcēšanos ,,barā“. Nav politiskas iespējas katrā tādā gadījumā rīkot tiesas izmeklēšanu, jo, lai kā kombinētu tiesas sastāvu, lai kā kastrētu atklātību, — kaut ēna no tiesas tomēr paliks un, protams, nevis „tiesas" pār strādniekiem, bet pār valdību. Un, lūk, krimināllikumus, kas izdoti, lai tieši atvieglotu valdības politisko cīņu pret proletariātu (un lai tai pašā laikā aizsegtu tās politisko raksturu ar „valstiskiem" apsvērumiem par „sabiedrisko kārtību" u. tml.), nesaudzīgi nobīda otrajā vietā tieša politiska cīņa, atklāta ielu sadursme. „Taisnā tiesa" norauj sev objektivitātes un cēluma masku un metas bēgt, atļaujot brīvu rīcību policijai, žandarmiem un kazakiem, kurus tad pacienā ar akmeņiem.

Un patiesi, atcerieties šo valdības atsaukšanos uz strādnieku „prasībām". No likuma viedokļa darba pārtraukšana ir pārkāpums neatkarīgi no tā, kādas ir bijušas strādnieku prasības. Bet valdība ir jau tieši zaudējusi iespēju balstīties uz to pašu likumu, ko tā nesen izdevusi, un izrēķināšanos „saviem līdzekļiem" tā cenšas attaisnot, teikdama, ka strādnieku prasības bijušas nepamatotas. Bet kas bija tiesnesis šai jautājumā? Apakšpulkvedis Ivanovs, rūpnīcas priekšnieka palīgs, t. i., tā pati priekšniecība, par kuru strādnieki sūdzējās! Nav brīnums, ka uz tādiem varasvīru paskaidrojumiem strādnieki atbild ar akmeņiem!

Un, lūk, kad visi strādnieki bija izgājuši uz ielas, apturot zirgu tramvaja kustību, sākās jau īstena kauja. Strādnieki acīm redzot cīnījās visiem spēkiem, jo viņiem izdevās divreiz atsist policijas, žandarmu, jātnieku sardzes un rūpnīcas bruņotās komandas^2 uzbrukumu — un viss tas varēja notikt, lai gan strādnieku vienīgais ierocis bija akmeņi. Taisnība, „daži šāvieni^11 atskanējuši arī no pūļa, — ja var ticēt policijas ziņojumam, — bet ievainots no šiem šāvieniem netika neviens. Toties akmeņi lidoja „kā krusa“, pie kam strādnieki parādīja cīņā ne tikvien neatlaidību, bet arī apķērību, prasmi ātri pielāgoties apstākļiem un izvēlēties labāko cīņas veidu. Viņi ieņēma apkārtējo māju pagalmus un pāri sētām apbēra akmeņiem cara baši-buzukus tā, ka pat pēc trijām zalvēm, kas nonāvēja vienu (it kā tikai vienu?) strādnieku un ievainoja astoņus (?) (viens nomira otrā dienā), ka pat tad, lai gan pūlis metās bēgt, kauja vēl turpinājās, un izsauktajām Omskas kājnieku pulka rotām vajadzēja „iztīrīt no strādniekiem*1 apkārtējo māju pagalmus.

Valdība uzvarēja. Bet ikviena tāda uzvara nelokāmi tuvinās tās galīgo sakāvi. Ikviena kauja ar tautu pavairos sašutuma pārņemto un cīņai gatavo strādnieku skaitu, izvirzīs vadoņus, kam lielāka pieredze, kas labāk apbruņoti un drosmīgāki rīcībā. Pēc kāda plāna vadoņiem jācenšas rīkoties, par to mums jau bija runa. Ne vienu reizi vien mēs esam norādījuši, ka stingra revolucionārā organizācija ir absolūti nepieciešama. Bet sakarā ar tādiem ч, nolikumiem kā 7. maijs jāievēro arī sekojošais.

Pēdējā laikā daudz runāts par to, ka ielu cīņa pret .moderno karaspēku ir neiespējama un veltīga; to it sevišķi ' apgalvoja tie „kritiskie" gudrinieki, kas buržuāzijas zināt-•hiskuma vecās grabažas kvalificēja kā objektivās zinātnes jaunos secinājumus, sagrozot pie tam Engelsa vārdus, kurš, turklāt ar atrunām, izteicās tikai par Vācijas sociāldemokrātu^7 pagaidu taktiku. Pat atsevišķas sadursmes piemērs mums rāda, ka visas šīs valodas ir pilnīgi aplamas. Ielu cīņa ir iespējama, bezcerīgs ir nevis cīnītāju, bet valdības stāvoklis, ja tai būs darīšana ne tikai ar vienas rūpnīcas iemītniekiem vien. 7. maija sadursmē strādniekiem nebija nekā cita kā vienīgi akmeņi, — un katrā ziņā ne pilsētas priekšnieka aizliegums būs tas, kas traucēs viņiem nākošreiz iegādāties citus ieročus. Strādnieki nebija sagatavoti, un viņu bija tikai 3Va tūkstoša, un tomēr viņi atsita vairākus simtus jātnieku sardzes, žandarmērijas, gorodovoju un kājnieku. Atcerieties, vai viegli izdevās policijai ieņemt triecienā vienu pašu 63. nr-a namu Šliselburgas traktā!’’ Padomājiet, vai viegli būs „iztirīt no strādniekiem“ ne pāris trīs pagalmus un namus, bet veselus Pēterburgas strādnieku kvartālus! Vai nevajadzēs, kad liela nonāks līdz izšķirošai cīņai, „iztīrīt^11 arī galvaspilsētas namus un pagalmus ne tikvien no strādniekiem, bet arī no visiem tiem, kas nav aizmirsuši 4. marta neķītro slaktiņu^9, kas nav samierinājušies ar policejisko valdību, bet tikai tās iebiedēti un netic vēl saviem spēkiem.

Biedri 1 Pacentieties savākt visu 7. maijā kritušo un ievainoto vārdus. Lai visi galvaspilsētas strādnieki godina viņu piemiņu un gatavojas jaunai izšķirošai cīņai pret policejisko valdību par tautas brīvību!

,.lskra'\ 5. nr.. 1901. о. jūnijā Iespiests pēc avīzes ,.lskra" teksta

ZEMSTES VAJĀTĀJI UN LIBERĀLISMA HAN1BALI^10

Sarakstīts 1901. о■ jūnijā l'irmoreiz iespiests 1901. q. decembrī arnalā ,,Zarja“ 2.un$. лг-й Paraksts: T. P.

Iespiests pēc iurnala teksta, kas salīdzināts ar tekstu krājumā: VI. Iļjins. ..12 gados", 1907. g.

Vāks žurnālā „Zarja" 1901. g. 2. un 3. nr-am, kur bija iespiesti V. I. Ļeņina darbi: „Zemstes vajātāji un liberālismā Hajiibali", darba „Agrārais jautājums un „Marksa kritiķi" " (ar virsrakstu „ „Kritiķu" kgi agrarajā jautājumā") piimās četras, nodaļas un „Iekšējais apskats"

Ja par krievu zemnieku tika sacīts, ka viņa vislielākā nabadzība ir savas nabadzības neapzināšanās, tad par krievu vienkāršo iedzīvotāju vai pavalstnieku var sacīt, ka viņš, būdams visai nabadzīgs savās pilsoņa tiesībās, ir sevišķi nabadzīgs ar to, ka neapzinās sava beztiesīguma. Kā zemnieks ir apradis ar savu bezcerīgo nabadzību, pieradis dzīvot, nedomājot par nabadzības cēloņiem un iespējām atbrīvoties no tās, tā arī krievu vienkāršais iedzīvotājs vispār ir apradis ar valdības visvarenību, pieradis dzīvot, nedomājot par to, vai šī visvarenība spēs noturēties arī turpmāk un vai tai līdzās nav tādu parādību, kas pamazām grauž novecojušos politisko iekārtu. Sevišķi laba „pretinde^11 šim politiskajam neapzinīgumam un miegainībai parasti ir „slepenie dokumenti'1^3, kas rāda, ka ne tikai kaut kādi drosmīgi pārgalvji vai noteikti valdības ienaidnieki, bet arī valdības locekļi paši, ieskaitot ministrus un caru, apzinās patvaldnieciskā valdības veida nedrošību un meklē dažādus līdzekļus, lai uzlabotu savu stāvokli, kas viņus nemaz neapmierina. Pie tādiem dokumentiem pieder Vites iesniegums. Saķildojies ar iekšlietu ministru Goremikinu jautājumā par zemstes iestāžu nodibināšanu malienēs, Vite nolēmis sevišķi izcelt savu tālredzību un padevību patvaldībai, sastādot apsūdzības aktu pret zemsti^4.

Zemsti apsūdz par to, ka tā nav savienojama ar patvaldību, ka tā pēc sava rakstura ir konstitucionālā, ka lās pastāvēšana nenovēršami rada valdības un sabiedrības pārstāvju rīvēšanos un sadursmes. Apsūdzības akts sastādīts, balstoties uz ļoti (samērā) plašu un gluži labi apstrādātu materiālu, bet, tā kā tas ir apsūdzības akts politiskā lietā (un pie tam diezgan savdabīgā), tad nav ko šaubīties, ka to lasīs ar ne mazāku interesi un ne mazāk lietderīgi kā mūsu avīzēs kādreiz iespiestos apsūdzības aktus politiskās prāvās.

Tad nu pamēģināsim apskatīt, vai fakti attaisno apgalvojumu, ka mūsu zemste esot konstitucionālā, un, ja tas tā ir, tad kādā mērā un kādā tieši nozīmē.

Šai jautājumā sevišķi svarīga nozīme ir zemstes nodibināšanas laikmetam. Dzimtbūšanas krišana bija tik liels vēsturisks lūzums, ka tam bija jāsaplēš arī politiskais aizkars, kas aizsedza šķiru pretrunas. Visvairāk saliedētā, visvairāk izglītotā un pie politiskās varas visvairāk pieradusī šķira — muižniecība — pilnīgi noteikti parādīja savus centienus ierobežot patvaldības varu ar pārstāvniecības iestādēm. Šā fakta atgādinājums Vites iesniegumā ir gauži pamācošs. „Aizrādījumi par to, ka nepieciešama kopēja muižniecības „pārstāvniecība", ka „krievu zemei ir tiesības, lai tai būtu savi vēlēti pārstāvji augstākās varas padomei", tika izteikti jau 1859. un 1860. gada muižnieku sapulcēs". „Tika minēts pat „konstitūcijas" vārds"[5]. -Iz nepieciešamību aicināt sabiedrību piedalīties pārvaldīšanā norādīja arī dažas zemnieku lielu guberņas komitejas un redakcijas komisijās pieaicinātie šo komiteju locekli. „Deputāti atklāti tiecas pēc konstitūcijas", tā 1859. g. savā dienas grāmatā rakstīja Ņikitenko".

„Kad pēc 1861. g. 19. februāra Nolikuma publicēšanas šis ceribas uz patvaldību nebija ne 1uvu realizējušās un kad turklāt vēl no šā Nolikuma izpildīšanas atstūma pašas administrācijas „sarkanākos" elementus (kā N. Miļulinu), tad kustība „pārstāvniecības" labā k|uva vienprātīgāka. Tā izpaudās priekšlikumos, ko iesniedza daudzās 1862. g. muižnieku sapulcēs un veselās šo sapulču adresēs Novgorodā, Tillā, Smoļenskā, Maskavā, Pēterburgā, Tverā. No adresēm visievērojamākā ir Maskavas adrese, kas lūdza vietēju pašvaldību, atklātu tiesu, zemnieku zemes obligātu izpirkšanu, budžeta publicēšanu, preses brīvību un Zemes domes sasaukšanu Maskavā no visām šķirām viendabīga reformu projekta sagatavošanai. Visasākie bija Tveras muižniecības 2. februāra lēmumi un adrese par daudzu civilu un ekonomisku reformu nepieciešamību (piemēram, kārtu tiesību nolīdzināšanu, zemnieku zemes obligātu izpirkšanu) un „visas krievu zemes ievēlēto pārstāvju sasaukšanu kā vienīgo līdzekli, lai apmierinoši atrisinātu tos jautājumus, ko izvirzīja, bet neatrisināja 19. februāra Nolikums"[6].

Lai gan Tveras adreses^7 iniciatoriem uzlika administratīvus un tiesas sodus, — turpina Dragomanovs, — (starp citu, ne tieši adreses pēc, bet tāpēc, ka asi bija motivēta kolektivā aiziešana no zemnieku lielu starpnieku amata) iesniegumi tādā pašā garā turpinājās dažādās muižnieku sapulcēs 1862. gadā un 1863. g. sākumā, kur tai pašā laikā izstrādāja arī vietējās pašvaldības projektus.

Šai laikā konstilucionalā kustība izplatījās arī „raznočincu" vidū, izpaužoties te slepenās biedrībās un vairāk vai mazāk revolucionārās proklamācijās: „Veļikoruss" („Lielkrievs") (no 1861. g. augusta līdz novembrim; izdošanā piedalījās oficieri, piem., Obručevs u. c.), ,.Zemskaja dūma" („Zemes dome'1) (1862. g.), „Zemļa i voļa“ („Zeme

un brīvība") (1862. un 1863. g.).....Veļikoruss’a" pielikumā iespieda

arī adreses projektu, kura bija jāiesniedz ķeizaram, kā daudzi runāja, Krievijas 1000 gadu jubilejas svētkos 1862. g. augustā". Šajā adreses projektā, star]) citu, bija teikts: „Atļaujieties, valdniek, sasaukt kādā no mūsu krievu dzimtenes galvaspilsētām, Maskavā vai Pēterburgā, krievu nācijās pārstāvjus, lai tie sastādītu Krievijai konstitūciju .. .“[8].

Ja mēs atcerēsimies vēl proklamāciju „Molodaja Rost sija**11, daudzos „politisko^1* noziedznieku (Obruēeva, Mi-chailova u. c.) arestus un drakoniskos sodus, kurus vainagoja Cerniševska nelikumīgā un netaisnā notiesāšana katorgā, tad mums būs skaidra tā sabiedriskā situācijā, kas radīja zemstes reformu. Teikdams, ka „nodoms dibināt zemstes iestādes bija, bez šaubām, politisks**, ka ar sabiedrības liberālo un konstitucionalistisko noskaņojumu valdības aprindās, „bez šaubām, rēķinājās**, Vites „Iesniegums** pasaka tikai pusi taisnības. Ierēdnie-ciskais kroņa uzskats par sabiedriskām parādībām, kād# visur parāda „Iesnieguma** autors, redzams arī te, redzams revolucionārās kustības ignorēšanā, to drakonisko represijas līdzekļu notušēšanā, ar kādiem valdība aizsargājās no revolucionārās „partijas** spiediena. Taisnība, pēc mūsu šālaika uzskatiem liekas dīvaini runāt par revolucionāru „partiju** un tās spiedienu 60. gadu sākumā. Četrdesmit gadu ilgā vēsturiskā pieredze ir stipri palielinājusi mūsu prasības attiecībā uz to, ko var saukt par revolucionāru kustību un revolucionāru spiedienu. Bet nevajag aizmirst, ka tai laikā, pēc Nikolaja trīsdesmit gadu ilgā režima, neviens nevarēja vēl paredzēt notikumu turpmāko gailu, neviens nevarēja noteikt īsteno valdības pretošanās spēku, īsteno tautas sašutuma spēku. Demokrātiskās kustības atdzīvošanās Eiropā, poļu nemieri, neapmierinātība Somijā, visas preses un visas muižniecības prasība pēc politiskām reformām, žurnālā „Kolokol** izplatīšanās visā Krievijā, Cerniševska varenā propaganda, kurš arī ar cenzūrai pakļautiem rakstiem prata audzināt īstus revolucionārus, proklamāciju rašanās, satraukums zemniekos, kurus „ļoti bieži*** vajadzēja piespiest ar bruņotu spēku un asins izlie- [9] [10] sanu pieņemt „Nolikumu^4*, kas viņus dīrā kā jērus, inuižnieku-zemnieku lietu starpnieku kolektīvā atteikšanās lietot tādu „Nolikumu^44, studentu nekārtības — tādos apstākļos pat uzmanīgākajam un reālākajam politiķim būtu bijis jāatzīst, ka revolucionārais uzliesmojums ir pilnīgi iespējams un zemnieku sacelšanās — visai nopietnas briesmas. Tādos apstākļos patvaldnieciskā valdība, kas savu augstāko uzdevumu redzēja, no vienas puses, galma kama-riļas un ierēdņu, šo izsūcēju, armijas visvarenības un neatlaidības aizstāvēšanā par katru cenu, bet, no otras puses, ekspluatatoru šķiru sliktāko pārstāvju atbalstīšanā, — tāda valdība nevarēja rīkoties citādi kā vienīgi nesaudzīgi iznīcināt atsevišķas personas, apzinīgos un nelokāmos tirānijas un ekspluatācijas ienaidniekus (t. i., „revolucionārās partijas^44 „barvežus^44), iebiedēt un ar nelielām piekāpībām uzpirkt neapmierināto masu. Katorga tam, kas atzina par labāku klusēt nekā izplūst stulbās un lišķīgās slavas dziesmās „lielajai atbrīvošanai^44; reformas (patvaldībai un ekspluatatoru Šķirām nekaitīgas reformas) tiem, kas aizrijās no sajūsmas par valdības liberālismu un jūsmoja par progresa eru.

iekārtu un attaisnoja visādus līdzekļus, uzskatīja kā apstiprinājumu baumām par dedzināšanu ar nodomu. „Pēc 28. maija Pēterburgā izsludināja kaut ko līdzīgu kara stāvokIim“. Nodibinātai īpašai komitejai uzdeva lietot ārkārtējus līdzekļus galvaspilsētas aizsardzībai. Pilsētu sadalīja trijos iecirkņos ar kara gubernaloriem priekšgalā. Ugunsgrēku lietās tika nodibināta lauku kara tiesa. Uz 8 mēnešiem tika apturēti žurnāli „Sovremeņņik"14 un „Russkojc Slovo“15, tika slēgta Aksakova avīze ,,Djeņ“le, izsludināti bargi pagaidu noteikumi par presi (apstiprināti jau 12. maijā, t. i., pirms ugunsgrēkiem. Tātad „dzīves gaita" krasi virzījās uz reakcijas pusi arī neatkarīgi no ugunsgrēkiem, pretēji Panteļcjeva kga domām), noteikumi par tipogrāfiju uzraudzību, sekoja daudzi politiska rakstura aresti (Cerniševska, N. Serno-Solov-jeviča, Rimarenko u. c.), tika slēgtas svētdienas skolas un tautas lasītavas, apgrūtināta atjauja publisku lekciju rīkošanai S.-Peter-hurgā, slēgta Literatūras fonda 2. nodaļa, tika slēgts pat Šacha klubs.

Izmeklēšanas komisija neatklāja nekādu sakaru starp ugunsgrēkiem un politiku. Komisijas loceklis Stolbovskis stāstījis Panteļejcva kgm, ,,kū viņam izdevies komisijā atmaskot galvenos viltus lieciniekus, kuri, kā liekas, bijuši vienkārši ieroči policijas aģentu rokās" (325. un 326.). Tātad ir svarīgs pamats domāt, ka baumas par studentiem kā par dedzinātājiem izplatīja polieija. Tātad tautas tumsonības nekrietna izmantošana revolucionāru un protestētāju apmelošanai bija izptatila arī pašā „lielo reformu laikmeta" uzplaukuma periodā.

Mēs negribam teikt, ka šo aprēķināto policejiski reakcionāro taktiku skaidri apzinājās un sistemātiski ieturēja visi vai kaut arī daži valdošās kliķes locekļi. Atsevišķiem tās locekļiem viņu aprobežotības dēļ ši taktika vispār varēja, protams, ari neierosināt pārdomas, un tie varēja naivi jūsmot par „liberālismu^11, nepamanot tā policejisko futrāli. Bet vispār nav apšaubāms, ka varasvīru kolektivā pieredze un kolektivais prāts lika viņiem nelokāmi ieturēt šādu taktiku. Ne velti galma vīru un augstmaņu vairākums bija beidzis ilgo Nikolaja dienesta un policejiskās dresūras kursu, bija, tā sakot, izgājis caur uguni un ūdeni. Viņi atcerējās, kā monarehi drīz koķetēja ar liberālismu, drīz bija Radiščevu^17 bendes un „rīdīja virsū^11 uzticīgajiem pavalstniekiem Arakčejevus^18; viņi atcerējās 1825. g. 14. decembri^10 un piedalījās tai Eiropas žandarmērijas funkcijā, kādu (funkciju) izpildīja Krievijas valdība 1848. un 1849. gadā^20. Patvaldības vēsturiskā pieredze ne tikvien lika valdībai lietot iebiedēšanas un samaitāšanas taktiku, bet pamudināja arī daudzus liberāļus ieteikt valdībai šo taktiku. Lūk, Košeļeva un Kaveļina prātojumi kā pierādījums šās^1 domas pareizumam. Savā brošūrā: „Konstitūcija, patvaldība un Zemes dome^11 (Leipciga, 1862. g.) A. Košeļevs izsakās pret konstitūciju, par padomdevēju Zemes domi un paredz tādu iebildumu:

„Sasaukt Zemes domi — nozīmē vest Krieviju pretī revolūcijai, t. i., atkārtot pie mums Ētats gēnēraux^11, kas pārvērtās par Konventu un izbeidza savu darbību ar 1792. gada notikumiem, ar proskripci-jām, gi|otinu, noyadcs^12 u. c.“. „Nē! kungi, — atbild Košeļevs, — ne Zemes domes sasaukšana atklāj, sagatavo darba lauku revolūcijai, kā jūs to saprotat; drīzāk un tiešāk to dara valdības nedrošā un pretrunīgā rīcība, solis uz priekšu un solis atpakaļ, grūti izpildāmās pavēles un likumi, važas, kas uzliktas domai un vārdam; policijas (atklāta un, vēl jo ļaunāk, slepena) sekošana kārtu un privāto ļaužu rīcībai, dažu personu sīkumaina vajāšana, valsts naudas izšķiešanu, valsts ārkārtējie un neprātīgie izdevumi un balvas, valstsvīru nemākulība un atrautība no Krievijas u. c., u. c. Vēl drošāk var novest pie revolūcijas (atkal jūsu nozīmē) zemi, kas tikko pamodusies no ilgo gadu jūga, militārās eksekūcijas, kazemati un trimda: jo sasāpējušas brūces ir nesalīdzināmi jutīgākas un ātrāk sakairi-nāmas nekā jaunas brūces. Bet nebīstieties: tādas revolūcijas, kādu

Francijā, pēc jūsu domām, izdarīja žurnālisti un citi rakstnieki, — pie mums nebūs. Cerēsim ari, ka Krievijā nenodibināsies (lai gan par to galvot ir grūtāk) karstgalvju, pārgalvju biedrība, kas izvēlēsies slepkavību par līdzekli savu mērķu sasniegšanai. Het daudz iespējamāk un bīstamāk ir tas, ka, — zemstes, pilsētas un slepenai policijai nemanot, — šķelšanās ietekmē var rasties saprašanās starp zemniekiem un sīkpilsoņiem, kam pievienosies jauni un vecāki (audis, ,,Ve|ikoruss“, „Molodaja Rossija“ u. c. sacerētāji un piekritēji. Tāda saprašanās, kas iznīcina visu un sludina vienlīdzību nevis likuma priekšā, bet pretēji tam (kāds nesalīdzināms liberalisms! Mēs, protams, esam par vienlīdzību, bet par vienlīdzību ne pretēji likumam, — likumam, kas iznīcina vienlīdzību!), ne tautisku, vēsturisku obščinu, bet tās slimīgu izdzimumu, ne prāta varu, no kuras tā baidās daži valstsvīri, bet rupja spēka varu, pie kura viņi paši tik labprāt ķeras, — tāda saprašanās, es saku, ir pie mums daudz iespējamāka, un tā var būt daudz spēcīgāka nekā mērenā, labi domājošā un patstāvīgā opozicija valdībai, opozicija, kas tik pretīga mūsu birokrātiem un ko tic visādi māc un cenšas nožņaugt. Nedomājiet, ka iekšējās, slepenās, anonīmās preses partija ir skaitā maza un vāja, un neiedomājieties, ka esat satvēruši tās zarus un saknes; nēl liegdami jaunatnei beigt mācības, uzskatīdami nebēdnības par valsts noziegumiem, ar dažādu sīkumainu vajāšanu un novērošanu jūs šās partijas spēku esat desmitkārt pavairojuši, izsējuši un izplatījuši visā impērijā. Pie kā ķersies mūsu valstsvīri šās saprašanās uzliesmojuma gadījumā? — Pie bruņota spēka? Bet vai uz to varēs droši paļauties?*1 (49.—51 Ipp.).

Vai no šās tirades krāšņajam frāzēm neizriet acīm redzama taktika: iznīcināt „pārgalvjus" un „zemnieku un sīkpilsoņu saprašanās" piekritējus, bet „labi domājošo mēreno opoziciju" apmierināt un sašķelt ar piekāpību? Bet izrādījās, ka valdība ir gudrāka un veiklāka, nekā to iedomājās Košeļevu kgi, un tā tika cauri ar mazāku piekāpību nekā „padomdevēja" Zemes dome.

Bet te, lūk, K. D. Kaveļina privātā vēstule Hercenam 1862. gada 6. augustā: „ . . . Ziņas no Krievijas, manuprāt, nav tik ļaunas. Arestēts nevis Nikolajs, bet Aleksandrs Solovjevičs. Aresti mani nepārsteidz un, atzīstos, neliekas man tik netaisnīgi. Revolucionārā partija uzskata par derīgiem visus līdzekļus valdības gāšanai, un valdība aizsargās visiem līdzekļiem. Cita lieta bija aresti un izsūtīšanas neģēļa Nikola ja laikā. Cilvēki gāja bojā par savām domām, pārliecību, ticību un vārdiem. Es gribētu, lai tu būtu valdības vietā, tad es paskatītos, kā tad tu rīkotos ar partijām, kas strādā tev pretim ir atklāti, ir slepeni. Es mīlu Cerniševski, ļoti ļoti mīlu, bet tādu „brouillon" (ķildīga, saīgušu, nesaticīgu cilvēku, kas visur sēj naidu), „tik netaktisku, pašapzinīgu cilvēku neesmu nekad vēl redzējis. Iet bojā par neko, gluži par neko! Ka ugunsgrēkiem ir sakars ar proklamācijām, par to tagad vairs nav ko šaubīties1^13. Lūk, profesoriski sulainiskas dziļdomības paraudziņšl Visās lietās vainojami šie revolucionāri, kas ir tik pašapzinīgi, ka izsvilpj frāžu varoņus liberāļus, tik pārgalvīgi, ka atklāti un slepeni strādā pret valdību, tik netaktiski, ka nokļūst Petropavlovkā. Ar tādiem cilvēkiem arī viņš, liberālais profesors, izrēķinātos" „visiem līdzek-ļiem“, ja būtu pie varas.

II

Tātad zemstes reforma bija viena no tām piekāpībām, ko patvaldnieciskai valdībai izrāva sabiedrības satraukuma un revolucionārā spiediena vilnis. Mēs pakavējāmies sevišķi sīki pie šā spiediena raksturojuma, lai papildinātu un izlabotu „Iesnieguma^13 saturu, kur birokrātiskais autors notušējis cīņu, kas radīja šo piekāpību. Bet šās piekāpības nepilnīgais, bailīgais raksturs visai skaidri attēlots arī „Iesniegumā^13:

„Sākumā, kad tikko kā ķērās pie zemstes reformas, neapšaubāmi bija nodomāts spert pirmo soli pārstāvniecības iestāžu dibināšanā^13; bet vēlāk, kad grafu Lanski un N. A. Milutinu nomainīja grafs Valu-jevs, ļoti skaidri izpaudās vēlēšanās, ko nenoliedza arī bijušais iekšlietu ministrs pats, rīkoties „samierināšanas^14^1 garā, „mīksti un izvairīgi". „Valdība pati nebija skaidrībā par saviem nodomiem", teica viņš toreiz. Vārdu sakot, izdarīja mēģinājumu, ko, diemžēl, visai bieži atkārto valstsvīri un kas vienmēr dod negativus rezultātus visiem, — mēģinājumu rīkoties izvairīgi starp diviem pretējiem uzskatiem un, apmierinot liberālos centienus, saglabāt esošo kārtību".

Visai jocīgs te ir varizejiskais „diemžēl"! Policejiskās valdības ministrs izvirza te kā nejaušību taktiku, ko valdība nevar nelietot, ko viņa lietoja, izdodot likumus par fabriku inspekciju, likumu par darba dienas saīsināšanu (1897. g. 2. jūnijā), — ko tā lieto arī tagad (1901. g.), ģenerālim Vanovskim koķetējot ar „sabiedrību"22.

„No vienas puses, paskaidrojumā pie nolikuma par zemstes iestādēm bija teikts, ka projektētā likuma uzdevums — vietējās pašvaldības principu iespējami pilnīga un konsekventa attīstīšana, ka „zemstes valde ir tikai vienas un tās pašas valsts varas īpašais organs'*... Toreizējais iekšlietu ministrijas organs „Severnaja Počta" savos rakstos deva visai skaidrus mājienus par to, ka organizējamās iestādes būs pārstāvniecības iestāžu skola.

No otras puses... paskaidrojumā zemstes iestādes tiek sauktas par privātām un sabiedriskām, kas pakļaujas kopējiem likumiem uz tā paša pamata kā atsevišķas biedrības un privātpersonās ...

Kā 186-1. gada Nolikuma noteikumi paši, tā it īpaši visi turpmākie iekšlietu ministrijas pasākumi attiecībā pret zemstes iestādēm diezgan skaidri liecina, ka no zemstes iestāžu „patstāvības" visai bijās un šīm iestādēm baidījās dot attiecīgo attīstību, pilnīgi saprotot, kurp tā novedīs". (Kursivs visur mūsu.) . . . „Neapšaubāmi, ka tic, kam nācās nobeigt zemstes reformu, realizēja šo reformu, tikai piekāpjoties sabiedriskās domas priekšā, lai, kā minēts paskaidrojumā, „darītu galu veltīgām gaidām un dažādu kārtu brīviem centieniem, kas radušies sakarā ar zemstes iestāžu dibināšanu"; tai pašā laikā šīs personas skaidri saprata to (? reformu?) un centās nedot zemstēm vajadzīgo attīstību, centās piešķirt tām privātu raksturu, ierobežot viņu kompetenci u. c. Mierinot liberāļus ar solījumiem, ka pirmais solis nebūs pēdējais, runājot vai, pareizāk sakot, atkārtojot liberālā virziena piekritēju domas, ka nepieciešams piešķirt zemstes iestādēm īstenu un patstāvīgu varu, grafs Valujevs jau pāžā 1864. g. Nolikuma izstrādāšanas laikā visādi centās ierobežot šo varu un pakļaut zemstes iestādes stingrai administrativai aizbildnībai...

Izrādījās, ka bez vienojošas vadošas domas, būdamas divu pretēju virzienu kompromiss, zemstes iestādes tādā veidā, kādā tās radīja 1864. g. Nolikums, kad sākās to piemērošana, neatbilda ne pašvaldības galvenai idejai, kas bija likta to pamatā, ne arī tai administrativai iekārtai, kurā tās bija mcchaniski ievietotas un kura pie tam palika nereforinēta un nepiemērota jaunajiem dzīves apstākļiem. 1864. gada Nolikums centās saskaņot nesaskaņojamas lietas un vienā laikā apmierināt ar to zemstes pašvaldības piekritējus un pretiniekus. Pirmajiem piedāvāja ārieni un cerības uz nākotni, par patiku otrajiem-zemstes iestāžu kompetence bija noteikta visai elastīgi".

Cik zīmīgus vārdus reizēm nejauši izmel mūsu ministri, kad viņi grib palikt kāju priekšā kādam kolegam un parādīt savu dzi)domIbu, un cik derīgi būtu visiem ar cēlu dvēseli apveltītiem Krievijas mietpilsoņiem un visiem „lielo"

reformu pielūdzējiem piekārt pie savas sienas zelta ietvaros policejiskās gudrības dižos baušļus: „mierināt liberāļus ar solījumiem, ka pirmais solis nebūs pēdējais", „piedāvāt" viņiem „ārieni un. cerības uz nākotni"! Sevišķi tagadējā laikā būtu derīgi atkārtot šos baušļus, lasot katru avīzes rakstu vai piezīmi par ģenerāļa Vanovska „sirsnīgo gādību".

Tātad zemstei jau pašā sākumā bija lemts, lai tā kļūtu par Krievijas valsts pārvaldes ratu piekto riteni, riteni, ko birokrātijā cieš tikai tiktāl, ciktāl tas netraucē tās visspēcību, bet iedzīvotāju deputātu loma aprobežojas ar kailu praksi, vienkārši techniski veicot tos uzdevumus, ko viņiem norādījusi tā pati ierēdniecība. Zemstēm nebija savu izpildorgānu, tām vajadzēja darboties caur policiju, zemstes nebija saistītas viena ar otru, zemstes uzreiz tika pakļautas administrācijas kontrolei. Un, izdarījusi tādu sev nekaitīgu piekāpšanos, valdība jau otrajā dienā pēc zemstu dibināšanas uzsāka tās sistemātiski apspiest un ierobežot: visspēcīgā ierēdņu kliķe nevarēja sadzīvot ar visu kārtu vēlēto pārstāvniecību un sāka to visādi vajāt. So vajāšanu pārskats, lai gan acīm redzami nepilnīgs, ir ļoti interesanta vieta „Iesniegumā".

Mēs redzējām, cik bailīgi un nesaprātīgi rīkojās liberāļi attiecībā pret revolucionāro kustību 60. gadu sākumā. Viņi ne tikvien kā neatbalstīja „sīkpilsoņu un zemnieku saprašanos ar „Vefikoruss’a“ piekritējiem", bet bijās no šās „saprašanās" un biedēja ar to valdību. Viņi ne tikvien kā necēlās valdības vajāto demokrātiskās kustības lideru aizstāvēšanai, bet varizejiski mazgāja rokas nevainībā un attaisnoja valdību. Un viņi saņēma taisnīgu sodu par šo nodevīgo fražainās daiļrunības un apkaunojošās nevarības politiku. Izrēķinājusies ar cilvēkiem, kas spēj ne tikai pļāpāt, bet arī cīnīties par brīvību, valdība jutās pietiekami stipra, lai izspiestu liberāļus arī no tām pieticīgajām un otrās šķiras pozicijām, ko tie „ar priekšniecības atļauju" bija ieņēmuši. Kamēr nopietni draudēja „sīkpilsoņu un zemnieku saprašanās" ar revolucionāriem, pati iekšlietu ministrija murmināja par „pārstāvniecības iestāžu skolu", bet, kad „netaktiskie un iedomīgie" svilpēji un „ķildnieki" bija aizvākti, — „skolas puikas" bez kādām ceremonijām saņēma ežādas cimdos. Sākas traģikomiska epopeja: zemste lūdz

fl>6c tiesību paplašināšanas, bet zemstei nelokāmi atņem vienu tiesību pēc otras un uz lūgumiem atbild ar „tēvišķīgām" pamācībām. Bet lai runā vēsturiskie datumi, kaut vai tie, kas minēti „Iesniegumā".

1866. g. 12. oktobrī iekšlietu ministrijas cirkulārs padara zemstes kalpotājus pilnīgi atkarīgus no valdības iestādēm. 18615. g. 21'. novembrī izdod likumu, kas ierobežo ! zemstu tiesības aplikt ar nodevām tirdzniecības un rūpniecības uzņēmumus. Pēterburgas zemstes sapulcē 1867. gadā f šo likumu asi kritizē un pieņem (pēc grafa А. P. Suvalova priekšlikuma) lēmumu — lūgt valdību, lai jautājumus, ko skar šis likums, apspriestu „ar centrālās administrācijas un zemstu kopējiem spēkiem un vienlaicīgu sadarbību". I Uz šo lūgumu valdība atbild ar Pēterburgas zemstes iestāžu j slēgšanu un ar represijām: S.-Peterburgas zemstes valdes E priekšsēdētāju Krūzi izsūta uz Orcnburgu, grafu Šuva-lovu — uz Parizi, senatoram Ļuboščinskim pavēl iesniegt ļ atlūgumos. Iekšlietu ministrijas organs „Severnaja Počta" ļ nāk klajā ar rakstu, kurā „tik stingru soda mēru izskaid-I roja ar to, ka arī zemstes sapulces kopš savu sēžu atklā-I Sanas dienas rīkojās neatbilstoši likumam" (kādam likumam? un kāpēc likuma pārkāpējus nevajāja tiesas ceļā? ļ jo patlaban bija nodibināta ātra, taisnīga un žēlīga tiesa?)

..un viņi nevis atbalstīja zemstes sapulces citās guberņās,

I izlietojot ar visaugstāko pavēli viņiem dāvātās tiesības patiesi rūpēties par viņiem uzticētām vietējām zemstu saimnieciskām interesēm" (t. i., nevis padevīgi paklausīja un sekoja ierēdniecības „nodomiem"), bet „nepārtraukti pauda cenšanos ar nepreciziem lietas paskaidrojumiem un likumu nepareizu iztulkošanu radīt neuzticības un necienības jūtas pret valdībuNav brīnums, ka pēc tādas pamācības ,.citas zemstes neatbalstīja Pēterburgas zemsti, lai gan 1866. g. 21. novembra likums it visur sacēla stipru neapmierinātību: sapulcēs daudzi nosauca to par līdzīgu zemstu iznīcināšanai".

1866. g. 16. decembrī parādās senātā „paskaidrojums", kas piešķir gubernatoriem tiesības atteikties apstiprināt ikkatru zemstes sapulces ievēlētu personu, ko viņš — gubernators — atzīst par neuzticamu. 1867. g. 4. maijā — otrs sēnala paskaidrojums: neatbilst likumam tas, ka zemstes nodomus dara zināmus visām citām guberņām, jo zemstes iestādēm jāpārzina vietējās lietas. 1867. g. 13. jūnijā izdeva  augstākās varas apstiprinātu Valsts padomes atzinumu,  kas aizliedz bez vietējās guberņas priekšniecības atļaujas  iespiest zemstu, pilsētu un kārtu sabiedriskās sapulcēs pie- ja ņemtos lēmumus, sēžu pārskatus, sēžu debates u. с. Tālāk tas pats likums paplašina zemstes sapulču priekšsēdētāju varu, piešķir tiem tiesības slēgt sapulces un,  piedraudot ar sodu, uzliek tiem par pienākumu slēgt sapulces, kur apspriešanai izvirzīti jautājumi, kas nesaskan ar  likumu. So rīkojumu sabiedrība uzņēma visai naidīgi un  uzskatīja to par nopietnu zemstes darbības ierobežojumu.  „Visi zina, — rakstīja Ņikitenko savā dienas grāmatā, — ka ar jauno rīkojumu, kas dod sapulču priekšsēdētājiem  un gubernatoriem gandrīz neierobežotu varu pār zemstēm,  zemstei liek saistītas rokas un kājas'1. 1868. g. 8. oktobra  cirkulārs pakļauj gubernatoru atļaujai pat zemstu valžu pārskatu iespiešanu un ierobežo zemstu savstarpējos sakarus. 1869. g. ieceļ tautskolu inspektorus ar nolūku atbīdīt  zemstes no tautas izglītības faktiskās pārzināšanas. 1869. g.  19. septembrī viņa augstības apstiprinātais Ministru komi- а tējas nolikums atzīst, ka „zemstu iestādes ne pēc sava  sastāva, ne pēc saviem pamatprincipiem nav atzīstamas par valdības varu". 1870. g. 4. jūlija likums un 1870. g.  22. oktobra cirkulārs apstiprina un pastiprina zemstes kalpotāju atkarību no gubernatora. 1871. gada instrukcija tautskolu inspektoriem piešķir tiem tiesības atcelt no amata par neuzticīgiem atzītos skolotājus un apturēt ikvienu skolas padomes lēmumu, nododot lietu kuratora izlemšanai. 1873. g. 25. decembrī Aleksandrs 11 savā i reskriptā tautas izglītības ministram izsaka bažas, ka tautskola ar nepietiekamu kuratoru uzraudzību var tikt pārvērsta „par ieroci tautas tikumu samaitāšanai, ka tamlīdzīgi mēģinājumi ir jau atklāti“, un pavēl muižniecības maršaliem ar viņu tuvāko līdzdalību sekmēt morālās ietekmes nodrošināšanu šīm skolām. Tālāk 1874. g. iznāk jauns Nolikums par tautskolām, kurš visu skolas pārzināšanu nodod tautskolu direktora rokās. Zemste „protestē", ja var bez ironijas nosaukt par protestu lūgumu skatīt cauri likumu zemstes pārstāvju klātbūtnē (Kazaņas zemstes lūgums 1874. g.). Lūgumu, protams, noraidīja. Utt., utt.

III

Tāds bija pirmais mācību kurss, ko Krievijas pilsoņiem pasniedza iekšlietu ministrijas ierīkotajā „pārstāvniecības iestāžu skolā". Laime, ka bez politiskajiem skolas puikām, kas sakarā ar 60. gadu konstitucionāliem ierosinājumiem rakstīja: „Laiks atmest muļķības un sākt darbu darīt, bet darbs tagad darāms zemstes iestādēs un nekur citur"[15], Krievijā bija arī „ķildnieki", kurus tāds „taktiskums" neapmierināja un kuri gāja tautā ar revolucionāru vārdu. Lai gan viņi gāja zem tādas teorijas karoga, kura savā būtībā bija nerevolucionara, — viņu propaganda tomēr modināja neapmierinātības un protesta jūtas plašajos izglītotās jaunatnes slāņos. Pretēji utopiskajai teorijai, kas noliedza politisko cīņu, kustība izvērtās varoņu pulciņa drosmīgā sadursmē ar valdību, cīņā par politisko brīvību. Šās cīņas un tikai tās rezultātā lietu stāvoklis vēlreiz mainījās, valdība vēlreiz bija spiesta piekāpties, un liberālā sabiedrība pierādīja vēlreiz savu politisko negatavību, nespēju atbalstīt cīnītājus un izdarīt uz valdību īstenu spiedienu. Zemstes konstitucionālie centieni atklājās pavisam skaidri, bet izrādījās par pilnīgi bezspēcīgu „cenšanos". Un tā tas bija, lai gan pats par sevi zemstu liberalisms bija spēris prāvu soli uz priekšu politiskā ziņā. Sevišķi ievērojams bija tā mēģinājums nodibināt nelegālu partiju un izdot savu politisku orgānu. Vites „Iesniegumā" minēti dati par dažiem nelegāliem rakstiem (Kenana, Dra-gomanova, Tichomirova), lai raksturotu to „slideno ceļu" (98. lpp.), uz kura stājušās zemstes. 70. gadu beigās nolika vairāki zemstes liberāļu kongresi. Liberāļi nolēma „darīt visu, lai kaut uz laiku apturētu galējās kreisās revolucionārās partijas postošo darbību, jo viņi bija pārliecināti, ka miera ceļā nevarēs nekā panākt tik ilgi, kamēr teroristi ar draudiem un varmācības aktiem joprojām kaitinās un neliks mierā valdību" (99. lpp.). Tātad liberāļi nerūpējās vis paplašināt cīņu, atbalstīt atsevišķus revolucionārus ar vairāk vai mazāk plašu sabiedrības slāni, kā arī organizēt kaut kādu kopēju spiedienu (demonstrācijās formā vai arī zemstēm atteicoties segt obligatos izdevumus u. c.), bet viņi algriezās atkal pie tā paša „taktiskuma": „nekaitināt" valdībuI panākt „ar mierīgiem līdzekļiem", lai gan šie mierīgie līdzekļi tik spoži bija pierādījuši savu niecīgumu (50. gados 1^16. Protams, ka revolucionāri neielaidās ne uz kādu — pilnīgu vai pagaidu — kara darbības pārtraukšanu. Tad zemstieši nodibināja „opozicionāro elementu ligu", kas vēlāk pārvērtās par „Zemstu savienības un pašvaldības biedrību" jeb „Zemstu savienību". Zemstu savienības pro-grama prasīja: 1) vārda un preses brīvību; 2) personas garantijas un 3) satversmes sapulces sasaukšanu. Mēģinājums izdot Galicijā nelegālās brošūras neizdevās (Austrijas policija arestēja kā manuskriptus, tā arī personas, kas mēģināja tos iespiest), un par „Zemstu savienības" orgānu no 1881. g. augusta kļuva žurnāls „Voļnoje Slovo" („Brīvais Vārds"), kas iznāca Ženevā Dragomanova (bijušā Kijevas universitātes profesora) redakcijā. „Galu galā, — rakstīja pats Dragomanovs 1888. gadā, —... mēģinājumu izdot zemstu orgānu žurnālā „Voļnoje Slovo" veidā nevar uzskatīt par izdevušos kaut vai tāpēc, ka tieši pašu zemstu materiālus redakcija regulāri sāka saņemt, tikai sākot ar 1882. g. beigām, bet 1883. g. maijā izdošana jau tika pārtraukta" (min. raksts, 40. Ipp.). Liberālā organa neveiksme bija vājās liberālās kustības dabiskais rezultāts. 1878. g. 20. novembrī Aleksandrs II sacīja Maskavā kārtu pārstāvjiem runu, izteikdams cerību, ka viņi „palīdzēs atturēt nomaldījušos jaunatni no posta ceļa, kurp to cenšas aizvilināt neuzticami ļaudis". Vēlāk arī avīzē „Praviteļstvennij Vestņik“2a (1878. g., 18(5. nr.) parādījās uzaicinājums, lai sabiedrība nāk palīgā. Par atbildi uz to piecas zemstu sapulces (Charkovas, Poltavas, Čerņigovas, Samaras un Tveras) paziņoja, ka nepieciešams sasaukt Zemes sapulci. „Var arī domāt", — raksta „Iesnieguma" autors Vite, sīki iztirzājis šo adrešu saturu, no kurām tikai 3 iekļuva presē nesaīsinātas, — „ka zemstu iesniegumu par Zemes sapulces sasaukšanu būtu skaitā daudz vairāk, ja iekšlietu ministrija nebūtu laikā rīkojusies šādu iesniegumu aizliegšanai: muižniecības maršaliem, guberņu zemstu sapulču priekšsēdētājiem, izsūtīja cirkulāru — nepieļaut pat šādu adrešu nolasīšanu sapulcēs. Dažās vietās arestēja un izsūtīja domniekus, bet Cerņigovā sēžu zālē ieveda pat žandarmus, kas to iztīrīja ar varu“ (104.).

Liberālie žurnāli un avīzes atbalstīja šo kustību, „25 ievērojamāko Maskavas pilsoņu» peticija Lorisam-Meļiko-vam norādīja par neatkarīgas sapulces sasaukšanu no zemstu pārstāvjiem un par šās sapulces uzaicināšanu piedalīties nācijās pārvaldīšanā. Ar Lorisa-Meļikova iecelšanu par iekšlietu ministru valdība šķietami piekāpās. Bet tikai šķietami, jo ne tikvien nekas izšķirošs netika darīts, bet pat nekādi pozitivi paziņojumi, kas nepieļautu pārpratumus, netika izdarīti. Loriss-Meļikovs sasauca Pēterburgas periodisko izdevumu redaktorus un paskaidroja viņiem „programu»: izzināt iedzīvotāju vēlēšanos, vajadzības u. t. jpr., dot zemstēm u. t. jpr. iespēju izlietot likumīgās tiesības (liberālā programa garantē zemstēm tās „tiesības», ko likums tām sistemātiski apcērp!) u. tml. „Iesnieguma» autors raksta:

„Caur viņa sarunu biedriem — šai nolūkā viņus arī aicināja — ministra programu pasludināja visai Krievijai. Būtībā tā nesolīja nekā noteikta. Katrs varēja no tās izlasīt, ko vien vēlējās, t. i., visu vai neko. Taisnība bija savā ziņā (tikai „savā ziņā», nevis kategoriski „katrā ziņā»?) kādai tā laika pagrīdes lapiņai, kas par šo programu izteicās, ka tajā vienlaikus pavīd „lapsas aste» un klabina zobus „vilka rīkle». Tāda izturēšanās pret programu un tās autoru ir jo vairāk saprotama, ja ievēro, ka. paziņojot to preses pārstāvjiem, grafs neatlaidīgi ieteica viņiem „nemulsināt un neuztraukt veltīgi sabiedrības prātus ar savām fantastiskajām ilūzijām» “. Bet liberālie zemstieši nepaklausīja šās pagrīdes lapiņas taisnībai un „lapsas astes» kustināšanu uzskatīja par „jauno kursu», kuram drīkst uzticēties. „Zemste ticēja un simpatizēja valdībai», — atkārto Vites „Iesniegums» vārdus no nelegālās brošūras „Zemstu sapulču domas par tagadējo Krievijas stāvokli», — „tā it kā baidījās aizsteigties priekšā baidījās iesniegt valdībai pārmērīgus lūgumus». Raksturīga zemstes piekritēju brīvi izteiktā atzīšanās: 1880. gada kongresā Zemstu savienība bija nupat kā nolēmusi „censties panākt centrālu tautas pārstāvniecību ar obligātu nosacījumu: viena palata un vispārēja balsošana», — un, lūk, šis lēmums censties panākt tiek realizēts ar taktiku ,,ne-aizsteiijties priekšā", „ticēt un simpatizēt" divdomīgajiem paziņojumiem, kas neuzliek nekādu pienākumuI Ar kādu nepiedodamu naivumu zemstieši iedomājās, ka iesniegt peticijas — nozīmē censties „panākt», — un peticijas „bira no zemstes pārpilnībā». 1881. g. 28. janvarī Loriss-Meļikovs nāca ar vispadevīgu ziņojumu par komisijās nodibināšanu no zemstu ievēlētiem pārstāvjiem — bet tikai ar padomdevēju tiesībām — lai izstrādātu „augstākās gribas» norādītos likumprojektus. Aleksandra II ieceltā īpašā Padome piekrita šim pasākumam, Padomes lēmumu 1881. g. 17. februārī apstiprināja cars, kas pieņēma arī Lorisa-Meļikova iesniegto valdības paziņojuma tekstu.

„Nav šaubu, — raksta „Iesnieguma» autors Vite, — ka tādas tīri padomdevējas komisijas nodibināšana vēl neradīja konstitūciju». Bet, — turpina viņš, — nez vai var noliegt, ka tas bija nākošais solis (pēc (50. gadu reformānņ uz konstitūciju un nevis uz ko citu. Un autors atkārto ārzemju preses ziņojumu, ka Aleksandrs II sakarā ar Lorisa-Meļikova iesniegumu izteicies: „Bet tas taču ir Ētats gēnēraux“... „Mums ieteic neko citu kā Ludviķa XVI notabļu sapulci»2*.

Mēs no savas puses atzīmēsim, ka Lorisa-Meļikova projekta realizēšana būtu varējusi zināmos apstākļos būt solis uz konstitūciju un būtu varējusi arī nebūt tāds: viss bija atkarīgs no tā, kas ņems virsroku — revolucionārās partijas un liberālās sabiedrības spiediens vai visai varenās, saliedētās un līdzekļos neizvēlīgās nelokāmo patvaldības piekritēju partijas pretspiediens. Ja runāsim nevis par to, kas būtu varējis būt, bet par to, kas bija, tad nāksies konstatēt neapšaubāmo valdības svārsfīšanās faktu. Daži aizstāvēja noteiktu cīņu pret liberālismu, citi — piekāpību. Bet — un tas ir sevišķi svarīgi — arī šie pēdējie svārstījās, jo tiem nebija nekādas pilnīgi noteiktas pro-gramas un viņi nepacēlās pāri birokrātisku veikalnieku līmenim.

„Grafs Loriss-Meļikovs, — saka „Iesnieguma" auloj-s Vile, — il kā baidījās skatīties lietai tieši acīs, baidījās pilnīgi precizi noteikt savu programu, bet turpināja — liesa gan, citā virzienā — agrāko izvairīgo politiku, ko attiecībā pret zemstu iestādēm bija pieņēmis jau grafs Valujevs.

Kā pareizi atzīmēja arī tā laika legālā prese, pati Lorisa-Meļikova iesniegtā programs bija visai nenoteikta. Sī nenoteiktība redzama arī visā turpmākajā grata rīcībā un vārdos. No vienas puses, viņā paziņo, ka patvaldība ir „atrauta no iedzīvotājiem", ka ..sabiedrības atbalstu viņš uzskata par galveno spēku...", projektēto reformu „neuzskatījis kā kaut ko nobeigtu, bet redzējis lajā tikai pirmo soli" uti. No otras puses, lai pašā laikā grafs izleicās preses pārstāvjiem, ka „...sabiedrībā pamodinātās cerības nav nekas cits kā fantastiskas ilūzijas...", bet vispadevīgajā ziņojumā valdniekam kategoriski pateica, ka Zemes sapulce būtu „bīstams mēģinājums atgriezties pagātnē...", ka viņa projektētajam pasākumam nebūs nekādas nozīmes patvaldības ierobežošanas ziņā, jo tam nav nekā kopēja ar konstitūcijas formām Rietumos. Vispār, kā pareizi aizrādīja L. Tichomirovs, šis ziņojums izceļas ar savu Sevišķi juceklīgo formu" (117. lpp.).

Bet attiecībā pret brīvības cīnītājiem šis daudzinātais „sirds diktatūras^17” varonis, Loriss-Meļikovs, parādīja lādu „cietsirdību, kas nebija dzirdēta ne agrāk, ne vēlāk, piespriežot nāves sodu 17 gadu vecam zēnam par to, ka pie viņa atrada iespiestu lapiņu. Loriss-Meļikovs neaizmirsa Sibīrijas attālākās nomales, lai tur pasliktinātu stāvokli cilvēkiem, kas cieta propagandas dē|“ (V. Zasuļiča, avīzes „Social-Demokrat"” 1. nr-ā, 84. lpp.). Tādos valdības svārstības apstākļos konstitūciju panākt varēja tikai nopietns, cīņai spējīgs spēks, bet tāda spēka nebija: revolucionāri bija savus spēkus izsmēluši 1. martā, strādnieku šķirā nebija ne plašas kustības, ne stingras organizācijas, liberālā sabiedrība arī šoreiz izrādījās politiski tik neatlīstīla. ka arī pēc Aleksandra II nogalināšanas tā aprobežojās tikai ar lūgumiem. Lūgumi nāca no zemstēm un pilsētām, lūgumi nāca no liberālās preses [„Porjadok" („Kārtība"), „Strana^17 („Zeme"), „Golos" (,,BaIss“)ļ, nāca sevišķi labvēlīgā, viltīgi smalkā un aizplīvurotā veidā — no rakstisko ziņojumu liberāliem autoriem (marķiza Veļepolska, prof. Cičerina un prof. Gradovska —Vites „Iesniegums" iztirzā to saturu pēc Londonas brošūras^18: „Grafa Lorisa-Meļikova konstitūcija".

brīvās krievu preses fonda izd. Londonā, 1893. g.), izdomājot „asprātīgus mēģinājumus pārvest monarchu pāri liktenīgajai robežai tā, lai viņš pats to nepamanītu". Visiem šiem bailīgajiem lūgumiem un gudri viltīgajiem izgudrojumiem, protams, nebija revolucionārā spēka, tie bija nulle, un patvaldības partija uzvarēja, uzvarēja, kaut arī 1881. g. 8. martā ministru padomes vairākums (7 pret 5) izteicās par Lorisa-Meļikova projektu. (Tā ziņots tai pašā brošūrā, bet „Iesnieguma" autors Vite, kas centīgi noraksta no šās brošūras, te nez kāpēc paziņo: „Kas notika šajā — 8. marta — padomes sēdē un kāds bija tās iznākums, nav droši zināms; bet paļauties uz baumām, kas iespiedušās ārzemju presē, būtu vieglprātīgi", 124.) 1881. g. 29. aprilī iznāca manifests, ko Katkovs nosauca par „debess mannu", — par patvaldības nostiprināšanu un apsardzību.

Otrreiz pēc zemnieku brīvlaišanas revolucionārā paisuma vilni atsita, un liberālo kustību pēc visa tā un tā dēļ otrreiz nomainīja reakcija, ko Krievijas progresivā sabiedrība sāka, protams, rūgti apraudāt. Mēs jau esam meistari apraudāšanā: mēs apraudam revolucionāru netaktiskumu un pašapzinīgumu, kad viņi kaitina valdību; mēs apraudam valdības neuzņēmību, kad tā, neredzēdama savā priekšā īstenu spēku, viltīgi piekāpjas un, ar vienu roku dodama, ar otru atņem; mēs apraudam „laikmetu bez idejām un ideāliem", kad valdība, izrēķinājusies ar tautas neatbalstītiem revolucionāriem, pūlas atgūt zaudēto un nostiprinās jaunai cīņai.

IV

„Sirds diktatūras" laikmets, kā nosauca Lorisa-Meļikova ministriju, parādīja mūsu liberāļiem, ka pat viena ministra, pat premjerministra „konstitucionālisms", valdībai pilnīgi svārstoties, ministru padomes vairākumam izsakoties par labu „reformu pirmajam solim", negarantē itin nekā, ja nav nopietna sabiedriska spēka, kas var piespiest valdību padoties. Interesanti, ka arī Aleksandra III valdība, pat pēc uzstāšanās ar patvaldības nostiprināšanas novērtējumu" (91. Ipp.). Mācītajam krievu „valstsvīram" oriģināls izrādās tikai viens otrs neapstrādāts materials, bet viss pamatviedoklis Krievijas politiskajos jautājumos viņam jāaizgūst no pagrīdes literatūras.

manifestu, parādīja visus savus nagus ne uzreiz, bet uzska-tija par vajadzīgu mēģināt kādu laiku pamuļķot „sabied-nbu“. Sacīdami „pamuļķot", mēs nedomājam piedēvēt valdības politiku kādam tā vai cita ministra, augstmaņa u. tml. makiaveliskam” plānam. Noteikti jāuzsver tas, ka viltus piekāpība un dažu šķietami svarīgu, sabiedrības domai „pretimnākošu" soļu sistēma ir katrai mūslaiku valdībai, lai skaitā arī Krievijas valdībai, pārgājusi miesā un asinīs, jo ari Krievijas valdība daudzu paaudžu gaitā ir atzinusi nepieciešamību tā vai citādi ievērot sabiedrības domu, daudzu paaudžu gaitā ir audzinājusi iekšējās diplomātijas mākslā izsmalcinātus valsts darbiniekus. Tāds diplomats, kura uzdevums bija aizsegt valdības atkāpšanos tiešas reakcijas pozicijās, bija Lorisu-Meļikovu nomainījušais iekšlietu ministrs grafs Ignatjevs. Ignatjevs ne vienreiz vien uzstājās kā īsts demagogs un krāpnieks, tā ka „Iesnieguma" autors Vite parāda ne mazumu „policejiskas labvēlības", nosaukdams viņa ministrijas periodu par „neizdevušos mēģinājumu nodibināt zemi, kas vietēji pati sevi pārvalda, ar patvaldnieku caru priekšgalā". Taisnība, tieši tādu „formulu" tai laikā izvirzīja I. S. Aksakovs, to savā koķetēšanā lietoja valdība, to izplatīja Katkovs, pamatīgi cenzdamies pierādīt nepieciešamo sakaru starp vietējo pašvaldību un konstitūciju. Bet būtu tuvredzība izskaidrot zināmo policejiskās valdības taktiku (taktiku, kas lai nepieciešami piemīt jau pēc dabas) ar tā vai cita politiska uzskata pārsvaru zināmā momentā.

Ignatjevs nāca klajā ar cirkulāru, apsolot, ka valdība „neatliekami darīs visu, lai noteiktu pareizus līdzekļus, kā nodrošināt vislielākās sekmes vietējo darbinieku rosīgai līdzdalībai visaugstāko priekšrakstu realizēšanā". Uz šo „aicinājumu" zemstes atbildēja ar lūgumu „sasaukt tautas ievēlētus pārstāvjus" (no Čerepovecas zemstes domnieka iesnieguma; Kirilovas zemstes domnieka uzskatus gubernators neatļāva pat iespiest). Valdība uzaicināja gubernatorus atstāt tādus lūgumus „bez tālākas virzības", „un tai pašā laikā, kā liekas, lika darīts nepieciešamais, lai līdzīgi lūgumi neliktu iesniegti citās sapulcēs". Tiek izdarīts bēdīgi slavenais mēģinājums sasaukt ar ministru izvēli „lietpratīgus cilvēkus" (lai apspriestu jautājumu par izpirkšanas maksas pazemināšanu, par pārceļošanas nokārtošanu, par vietējās pašvaldības reformu u. c.). „Ekspertu komisijas darbs neradīja simpātijās sabiedrībā, bet zemstēs tas, lai gan piesardzībai tika darīts viss iespējamais, sacēla pat tiešu protestu. Divpadsmit zemstu sapulces iesniedza lūgumu, lai likumdošanas darbā pieaicinātu zemstu cilvēkus ne atsevišķos gadījumos un ne valdības ieceltus, bet pastāvīgi un zemstu vēlētus". Samaras zemstē līdzīgu priekšlikumu aizturēja priekšsēdētājs, ,,pēc šādas rīcības sapulce protestējot izklīda" (Dragomanovs, m. r., 29. lpp.; „Iesniegums", 131. lpp.). Ka grafs Ignatjevs krāpis zcmstiešus, tas redzams, piemēram, no tāda fakta: „Poltavas muižniecības maršals Ustimoviča kgs, 1879. gada konstitucionālās adreses projekta autors, atklāti paziņoja guberņas muižnieku sapulcē, ka viņš dabūjis no grafa Ignatjeva apstiprinošu apgalvojumu (sic![19]), ka valdība uzaicinās zemes pārstāvjus piedalīties likumdošanas darbā" (Dragomanovs, turpat).

Tā fakta maskēšana, ka valdība pāriet uz pilnīgi jaunu kursu, ar šiem Ignatjeva stiķiem beidzās, un 1882, g. 30. maijā ieceltais iekšlietu ministrs D. A. Tolstojs ne velti izpelnījās „cīņas ministra" pavārdu. Zemstu lūgumus pat par kaut kādu privātā rakstura kongresu sasaukšanu noraidīja bez kādām ceremonijām, un bija gadījums, kad sakarā pat ar gubernatora sūdzību par zemstes (Cerepovecas) „sistemātisko opoziciju" zemstes valdi nomainīja valdības komisija un valdes locekļus izsūtīja administrativā kārtā. D. A. Tolstojs, Katkova uzticīgais skolnieks un sekotājs, nolēma uzsākt jau tiešu zemstes iestāžu „reformu", balstoties uz to pamatdomu (ko vēsture, kā mēs redzējām, patiesi apstiprināja), ka „opozicija valdībai ir savijusi sev drošu lizdu zemstēs" („Iesnieguma" 139. lpp.: no zemstes reformas pirmprojekta). D. A. Tolstojs projektēja zemstu valdes aizstāt ar gubernatoram pakļautām komisijām un atzīt, ka visi zemstu sapulču lēmumi apstiprināmi gubernatoram. Tā būtu bijusi tiešām „radikala" reforma, bet augstākā mērā interesants ir tas, ka pat šis Katkova skolnieks, „cīņas ministrs", „neatkāpās — pēc paša „Iesnieguma" autora izteiciena — no iekšlietu ministrijas parastās politikas attiecībā pret zemstu iestādēm. Savu

domu — būtībā atcelt zemstes — viņš savā projektā neizteica tieši; rādīdams, it kā pareizi attīstot pašvaldības principus, viņš gribēja tai atstāt tikai ārējo formu, atņemot tai katru iekšējo saturu“. Valsts padomē šo gudro, valstisko „lapsas astes“ politiku vēl papildināja un attīstīja, un rezultātā zemstu 1890. g. nolikums „bija jauns puspa-sākums zemstes iestāžu vēsturē. Tas neatcēla zemstes, bet padarīja tās pilnīgi neatbildīgas un nenozīmīgas; neiznīcināja arī visu kārtu principu, bet piešķīra tam kārtu nokrāsu; . .. nepadarīja zemstes iestādes par īsteniem varas orgāniem, ...bet pastiprināja gubernatora aizbildnību pār tām, ...pastiprināja gubernatora protesta tiesības". „1890. g. 12. jūlija nolikums bija — saskaņā ar tā sastādītāja nodomu — solis uz priekšu zemstes iestāžu atcelšanā, bet nekādā ziņā ne radikāls zemstu pašvaldības pārveidojums".

Jaunais „puspasākums", — kā stāsta tālāk „Iesniegums", — neiznīcināja opoziciju valdībai (opoziciju reakcionārai valdībai nevarēja, protams, iznīcināt ar šās reakcijas pastiprināšanu), tikai dažas šās opozicijas izpausmes padarīja aizklātas. Opozicija izpaudās, pirmkārt, tā, ka daži antizemstu, ja tā var izteikties. likumi sastapa pretestību un de facto^20 netika realizēti; otrkārt, atkal konstitucionālos (vai vismaz ar konstitucionālismā piegaršu) lūgumos. Pirmā veida opoziciju sagaidīja, piemēram, 1893. g. 10. jūnija likums, kas pakļāva sīkai reglamentācijai zemstu ārstniecības organizāciju. „Zemstu iestādes izrādīja iekšlietu ministrijai vienprātīgu pretestību, un ministrija atkāpās. Nācās apturēt jau izstrādātu statutu piemērošanu, atlikt tos sāņus pilnīga likuma krājuma sakopošanai un izstrādāt jaunu projektu, kas bija celts uz pilnīgi pretējiem (I. i., zemstēm labvēlīgākiem) principiem".

1893. g. 8. jūnija likumu par nekustamā īpašuma novērtēšanu, kurš ari ieveda reglamentācijas principu un ierobežoja zemstu tiesības nodevu uzlikšanā, arī saņēma visai vēsi, un daudzos gadījumos to „praksē nemaz nelieto". Izrādījās, ka to ārstniecības un statistisko iestāžu spēks, kuras dibināja zemstes un kuras iedzīvotājiem atnesa ievērojamu labumu (salīdzinot, protams, ar birokrātiju), bija

pietiekams, lai paralizētu Pēterburgas kancelejās safabricētos statūtus.

Otra veida opozicija izpaudās ari jaunajā zemstē 1894. gadā, kad zemstu adreses Nikolajam II atkal atgādināja pilnīgi noteikti viņu prasības paplašināt pašvaldību un radīja „ievērojamos*1 vārdus par bezjēdzīgo sapņošanu.

Ministru kgiem par šausmām zemstu ,.politiskās tendences** neizzuda. „Iesnieguma** autors atstāsta Tveras gubernatora rūgto žēlošanos (viņa pārskatā par 1898. g.) par „cieši saliedēto liberālā virziena cilvēku pulciņu**, kas koncentrējis savās rokās visu guberņas zemstes lietu pārzināšanu. „No tā paša gubernatora pārskata par 1895. g. redzams, ka ciņa ar zemstu opoziciju ir vietējai administrācijai grūts uzdevums un ka no zemstu sapulču priekšsēdētājiem — muižniecības maršaliem — tiek reizēm prasīta „pilsoņa vīrišķība** (lūk, kā!), lai izpildītu iekšlietu ministrijas konfidenciālos cirkulārus par lietām, kam zemstu iestādes nedrīkst pieskarties**. Un tālāk risinās stāsts par to, kā guberņas muižniecības maršals pirms sapulces nodevis sava amata pienākumus (Tveras) apriņķa maršalam, Tveras maršals — Novotoržskas maršalam, bet pēdējais arī saslimis un nodevis priekšsēdētāja amatu Starickas maršalam. Tātad pat muižniecības maršali laižas lapās, nevēlēdamies uzņemties policijas pienākumus! „Ar 1890. g. likumu, — gaužas „Iesnieguma** autors, — zemstēm piešķirta kārtu nokrāsa, sapulcēs pastiprināts valdības elements, zemstu guberņas sapulču sastāvā ieskaitīti visi muižniecības apriņķu maršali un zemes priekšnieki, un, ja tāda neatbildīga birokrātiskā kārtu zemste tomēr vēl joprojām pauž politisku tendenci, tad par to derētu padomāt**... „Pretdarbība nav iznīcināta: apslēpta neapmierinātība, klusa opozicija nav, bez šaubām, izzudusi un neizzudīs, kamēr vien pastāvēs visu kārtu zemste**. Tāds ir birokrātiskās gudrības pēdējais vārds: ja apcirpta pārstāvniecība rada neapmierinātību, tad katras pārstāvniecības atcelšana — saskaņā ar vienkāršu cilvēka loģiku — vēl vairāk pastiprinās šo neapmierinātību un opoziciju. Vites kgs iedomājas: ja slēgs kaut vienu no tām iestādēm, kas parāda uz āru kaut da|u neapmierinātības, tad neapmierinātība izzudīs! Bet vai jūs domājat, ka Vite tā visa dēļ piesola ko izšķirošu, līdzīgu zemstu atcelšanai? Nekā tam līdzīga. Skaistu vārdu dēļ graudams izvairīgu politiku, Vite pats neieteic nekā cila kā lādu pasu politiku, — un nevar arī ieleikt, kamēr nav izlīdis no savas patvaldnieciskās valdības ministra ādas. Vite murmina kaut ko pavisam bez satura par „trešo ce|u“: ne biro-kratijas kundzība un ne pašvaldība, bet administrative reforma, „kas pareizi organizē*1 „sabiedrības elementu līdzdalību valdības iestādēs**. Pateikt tādu aplamību ir viegli, bet tagad — pēc visādiem mēģinājumiem ar „lietpratīgiem cilvēkiem** — šī izdoma nepiemānīs gluži nevienu: ir pārāk acīm redzams, ka bez konstitūcijas ikkatra „sabiedrības elementu līdzdalība** būs fikcija, būs sabiedrības (jeb to vai cilu sabiedrības „izredzēto**) pakļaušana birokrātijai. Kritizēdams iekšlietu ministrijas konkrēto pasākumu — zemstu dibināšanu malienēs, — Vite sava paša izvirzītajā vispārējā jautājumā nevar dot gluži nekā jauna, bet uzsilda tikai vecos paņēmienus ar puspasāku-miem, šķietamu piekāpību, dažādu labumu solīšanu un neviena solījuma neizpildīšanu. Stingri jo stingri jāuzsver, ka vispārējā jautājumā par „iekšējās politikas virzienu** Vite un Goremikins ir viens un tas pats, un viņu strīds ir pašu cilvēku strīds, vienas un tās pašas bandas mājas ķilda. No vienas puses, arī Vite steidzas paziņot, ka „neesmu ieteicis un neieteicu ne atcelt zemstu iestādes, ne kaut kādā veidā lauzt nodibināto kārtību ... par viņu (pastāvošo zemstu) atcelšanu nez vai var runāt tagadējos ap-stāk|os“. Vite „no savas puses domā, ka, nodibinot uz vietām spēcīgu valdības varu, varēs zemstēm dāvāt lielāku uzticību** utt. Radot pašvaldībai spēcīgu birokrātisku pretsvaru (t. i., padarot nespēcīgu pašvaldību), var tai vairāk „uzticēties**. Tā ir veca dziesmiņa! Vitos kgs baidās tikai no „visu kārtu iestādēm**, viņš „nemaz nedomāja un neuzskatīja patvaldībai par bīstamu dažāda veida korporāciju, biedrību, kārtu savienību vai arodbiedrību darbību**. Piemēram, attiecībā uz „sādžu obščinām** Vitos kgs nebūt nešaubās, ka tās nav bīstamas patvaldībai savas „atpali-eības“ dē|. „Ar zemi saistīto attiecību un no tās izrietošo interešu pārsvars piešķir lauku iedzīvotājiem tādas garīgas īpatnības, kuras tos padara vienaldzīgus pret visu, kas ir ārpus viņu pašu māju politikas... Sanāksmēs mūsu zemnieku nodarbina nodokļu sadalīšana ... zemes gabalu sadalīšana u. tml. Bez tam viņš ir analfabēts vai pusanal-fabets, — kāda gan te var būt potītika?“ Kā redzat, Vites kgs spriež visai saprātīgi. Par kārtu savienībām viņš saka, ka attiecībā uz to bīstamību centrālai varai „būtiska nozīme ir to interešu nevienādībai. Izmantojot šo nevienādību, valdība pret vienas kārtas prasībām var vienmēr atrast atbalstu un pretsvaru citās kārtās". Nekas cits kā viens no neskaitāmiem policejiskas valsts mēģinājumiem „saskaldīt" iedzīvotājus ir arī Vites „programa": „pareizi organizēta sabiedrības elementu līdzdalība valdības iestādēs". No otras puses, arī Goremikina kgs, ar kuru Vites kgs tik nikni polemizē, piekopj arī pats to pašu sistemātisko skaldīšanas un apspiešanas politiku. Viņš pierāda (savā iesniegumā, uz kuru atbild Vite), ka nepieciešams dibināt jaunas ierēdņu amatu kategorijas uzraudzībai pār zemstēm, viņš ir pat pret zemstu darbinieku vienkāršu vietēju kongresu atjaušanu, viņš ar visu krūti aizstāv 1890. g. nolikumu, šo soli uz zemstu atcelšanu, viņš baidās, ka zemstes neuzņemtu „tendenciozus jautājumus" novērtēšanas darbu pro-gramās, baidās no zemstu statistikas vispār, viņš ir par to, ka tautskola jāizņem no zemstu rokām un jānodod valdības iestāžu pārziņā, viņš grib pierādīt, ka zemstes nespēj vadīt pārtikas lietas (jo, redziet, zemstu darbinieki rada „pārspīlētus priekšstatus par neražā cietušo iedzīvotāju postu un vajadzibām“ll), viņš aizstāvēja noteikumus par zemstu uzliekamo nodevu ierobežošanu, „lai pasargātu zemturību no zemstu uzlikto nodevu pārmērīgas palielināšanas". Tādā kārtā Vitem ir pilnīga taisnība, kad viņš saka: „Visa iekšlietu ministrijas politika attiecībā pret zemstēm ir lēna, bet nelokāma tās orgānu graušana, to nozīmes pakāpeniska mazināšana un to funkciju pakāpeniska koncentrēšana valdības orgānu pārzināšanā. Nemaz nepārspīlējot, var teikt, ka tad, kad (Goremikina) iesniegumā norādītie „pasākumi, kas pēdējā laikā pieņemti zemstu saimniecības un pārvaldes atsevišķu nozaru savešanai kārtībā", būs novesti līdz laimīgam galam, tad patiesībā mums nebūs nekādas pašvaldības, — no zemstu iestādēm paliks pāri tikai ideja un ārējā čaula bez kāda lietišķa satura". Goremikina (un vēl vairāk Sipjagina) politika un Vites politika virzās tātad uz vienu un to pašu, un saplēšanas jautājumā par zemsti un konstitucionālismu ir, atkārtojam, ne vairāk kā mājas strīds. Mīļie ķīvējas — tikai jokojas. Tāds ir Vites un Goremikina kga ..cīnās" rezultāts. Kas attiecas uz mūsu kopsavilkumu vispārējā jautājumā par patvaldību un zemsti, tad to visērtāk rezumēt saistībā ar R. N. S.[21] kga priekšvārda iztirzāšanu.

V

R. N. S. kga priekšvārds satur sevī daudz interesanta. Te skarti visplašākie jautājumi par Krievijas politisko pārveidošanu, par šās pārveidošanas dažādiem veidiem, par to vai citu šo pārveidošanu veicinošu spēku nozīmi. No otras puses, R. N. S. kgs, kam acīm redzot ir tuvas attiecības ar liberālām aprindām vispār un zemstu liberālām aprindām it sevišķi, ir savā personā, bez šaubām, kaut kas jauns mūsu „pagrīdes" literatūras korī. Tāpēc gan principiālā jautājuma noskaidrošanai par zemstu politisko nozīmi, gan lai iepazītos ar vēsmām un ... neteikšu: virzieniem, bet noskaņojumiem liberāļiem tuvās aprindās — ir ļoti lietderīgi sīkāk pakavēties pie šā priekšvārda, noskaidrot — pluss vai minuss, ciktāl pluss, ciktāl un kur ir minuss šai jaunajā?

R. N. S. kga uzskatu pamatīpatnība ir šāda. Kā no ļoti daudzām, tālāk še citētām viņa raksta vietām redzams, viņš ir mierīgas, pakāpeniskas, stingri legālās attīstības piekritējs. No otras puses, viņš ar visu sirdi saceļas pret patvaldību un alkst pēc politiskās brīvības. Bet patvaldība tāpēc arī ir patvaldība, ka tā apkaro un vajā ikkatru „attīstību" brīvības virzienā. Šī pretruna aužas cauri visam R. N. S. kga rakstam, padarot viņa spriedumus visai nekonsekventus, nedrošus, svārstīgus. Savienot konstitucionālismu ar rūpēm par stingri legālu patvaldnieciskās Krievijas attīstību var, tikai pieņemot vai kaut pieļaujot to, ka patvaldnieciskā valdība pati sapratīs, pagurs, piekāpsies u. tml. Un R. N. S. kgm no viņa pilsoniskā sašutuma augstumiem patiesi gadās reizēm nokrist pat līdz šādam vulgārām vismazāk attīstītā liberālismā viedoklim. Lūk,

piemērs. R. N. S. kgs saka par sevi: .. . „mēs, kas cīņā par politisko brīvību redzam Krievijas apzinīgo mūslaiku cilvēku Hanibala zvērestu, tikpat svētu, kāda reiz četrdesmito gadu cilvēkiem bija cīņa par zemnieka atbrīvošanu ...“ un vēl: .. .„lai cik grūti mums, cilvēkiem, kas ar „Hanibala zvērestu" zvērējuši cīnīties piet patvaldību" utt. Labi teikts, spēcīgi teikts! Šie spēcīgie vārdi būtu varējuši derēt kā šā raksta izgreznojums, ja visam šim rakstam piemistu tas pats nelokāmas, nesamierināmas cīņas gars („Hanibala zvērests"!). Šie spēcīgie vārdi — tieši tāpēc, ka tie tik spēcīgi — skanēs kaut kā neīsti, ja blakus tiem ieskanēsies mākslīgas samierināšanās un apmierināšanās tonis, mēģinājums aizstāvēt, kaut arī ar dažādiem līdzekļiem, mierīgas, stingri legālās attīstības koncepciju. Bet R. N. S. kgm šādu toņu un šādu mēģinājumu, diemž.ēl, ir vairāk, nekā vajag. Viņš ziedo, piemēram, veselas pusotras lappuses, lai sīki „pamatotu" domu, ka „valsts politika Nikolaja II valdīšanas laikā pelna vēl daudz (mūsu kursivs) bargāku nosodīšanu no morālā un politiskā viedokļa nekā Aleksandra II reformu vispārējā pārgrozīšana Aleksandra III laikā". Kāpēc tad daudz bargāku nosodīšanu? Izrādās, tāpēc, ka Aleksandrs III cīnījies pret revolūciju, bet Nikolajs II — pret „krievu sabiedrības legālajiem centieniem", pirmais — pret politiski apzinīgajiem, otrais — „pret pilnīgi miermīlīgiem sabiedriskiem spēkiem, kas reizēm darbojoties bez kādas skaidras politiskas domas" („kas pat maz apzinājās, ka viņu apzinīgais kulturālais darbs satricina valsts iekārtas balstus"). Tas ir ievērojamā mērā faktiski nepareizi, — par to būs runa tālāk. Ref arī bez tā nevar neatzīmēt pašas autora domu gaitas dīvainību. Viņš nosoda patvaldību, un no diviem patvaldniekiem viņš vairāk nosoda vienu ne politikas rakstura dē|, kura palikusi agrākā, bet tādēj, ka patvaldības pretiniekos nav (it kā) „ķildnieku", kas „dabiski" rada krasu pretestību, nav tātad iemesla vajāšanām. Vai pašā šāda argumenta lietošanā jau nepavīd acīm redzama piekāpšanās tā uzticamā pavalstnieka argumenta priekšā, ka mūsu cara tētiņam, sak’, nav jābīstas sasaukt izredzētos ļaudis, jo visi šie izredzētie ļaudis nav nekad prātojuši par kaut ko tādu, kas neiekļautos mierīgo centienu un stingras legalitātes ietvaros? Mēs nebrīnāmies, lasot lādu „domu gailu" (jeb

tādu melu gaitu) Vites rakstos, kurš raksta savā iesniegumā: „Liekas, it kā tur, kur nav ne politisko partiju, ne revolūciju, kur neviens neapstrīd augstākās varas tiesības, — tur administrāciju nevar nostādīt pretim tautai vai sabiedrībai . . utt. Mūs nepārsteidz Čičerina kga tāda domu gaita, kurš grafam Miļutinam pēc 1881. g. 1. marta iesniegumā pasludināja, ka „varai nepieciešams vispirms parādīt savu enerģiju, pierādīt, ka viņa nav atkāpusies draudu priekšā", ka „monarehistiskā kārtība ir savienojama ar brīvām iestādēm tikai tad, kad tās rodas kā mierīgas attīstības augļi, kā pašas augstākās varas mierīgās iniciatīvas augļi", un viņš ieteica dibināt „stipru un liberālu" varu, kas darbojas ar „likumdevēja organa" palīdzību, „kurš pastiprināts un atjaunots ar vēlētiem elementiem"**. Lūk, būtu pilnīgi dabiski, ka tāds Čičerina kgs atzītu Nikolaja II politiku par tādu, kas pelna lielāku nosodīšanu tāpēc, ka viņa valdīšanas laikā mierīgā attīstība un pašas augstākās varas mierīgā iniciativa būtu varējusi novest pie brīvām iestādēm. Bet vai tāda veida spriešana ir dabiska, piedienīga tāda cilvēka mutē, kas ar Hanibala zvērestu zvērējis cīnīties?

Arī faktiski R. N. S. kgm nav taisnība. „Tagad, — saka viņš, salīdzinādams tagadējo valdīšanu ar iepriekšējo, — ... par to vardarbīgo apvērsumu, kāds tēlojās „Narodnajas voļas"28 darbiniekiem, neviens nopietni nedomā". Pariez pour vous, monsieur! Runājiet tikai par sevi! Ret mums ir skaidri zināms, ka revolucionārā kustība Krievijā pēdējās valdīšanas laikā nav ne tikvien mirusi un atslābusi, salīdzinot ar iepriekšējo valdīšanu, bet, taisni otrādi, ir atdzimusi un daudzkārt pieaugusi. Un kas gan tā būtu par „revolucionāru" kustību, ja no tās dalībniekiem neviens nopietni nedomātu par vardarbīgu apvērsumu? Mums varbūt iebildīs, ka minētajās rindās R. N. S. kgs nav domājis vardarbīgu apvērsumu vispār, bet specifisku „narodo-voļcu" apvērsumu, t. i., ir politisko, ir sociālo apvērsumu vienā un tai pašā laikā, apvērsumu, kas noved ne tikvien

* 205. Ipp. „Tas nav pat gudri'*, piebilst R. N. S. kgs attiecīgā piezīmē pie Jās vietas. Pilnīga taisnība. Bet vai no tiem pašiem māliem nav veidoti iepriekš minētie R. N. S. kga spriedumi viya priekšvārda XI un XII lappusē?

** Vites „Iesniegums*', 122. un 123. Ipp. „Grafa Lorisa-Mieļikova konstitūcija'*, 24. Ipp.

4 5. sēj.

pie patvaldības gāšanas, bet arī pie varas sagrābšanas. Tāds iebildums nebūtu pamatots, jo, pirmkārt, patvaldībai kā tādai (t. i., patvaldnieciskai valdībai, bet ne „buržuāzijai" vai „sabiedrībai") nebūt nav svarīgs tas, kālab viņu grib gāzt, bet tas, ka viņu grib gāzt. Bet, otrkārt, arī „Narodnajas voļas" darbinieki Aleksandra III valdīšanas pašā sākumā „pasniedza" valdībai tieši tādu alternativu, kādu Nikolajam II izvirza sociāldemokrātijā: vai nu revolucionārā cīņa, vai atteikšanās no patvaldības. (Sk. „Narodnajas voļas" Izpildu komitejas vēstuli Aleksandram III 1881. g. 10. martā, kur izvirzīti divi noteikumi:

1. vispārēja amnestija visos politiskos noziegumos un

2. visas krievu lautas pārstāvju sasaukšana pie vispārējām vēlēšanu tiesībām un preses, vārda un sapulču brīvības.) R. N. S. kgs arī pats labi zina, ka par vardarbīgu apvērsumu „nopietni domā" daudzi ne tikvien no inteliģences, bet arī no strādnieku šķiras vidus: palūkojieties XXXIX un turpm. lappusēs viņa rakstā, kur ir runa par „revolucionāro sociāldemokrātiju", kurai nodrošināta ir „masu bāze, ir intelektuālie spēki" un kura virzās pretim „izšķirošai politiskai cīņai", pretim „asiņainai revolucionārās Krievijas cīņai pret patvaldnieciski birokrātisko režimu" (XLI). Tātad nav nekādu šaubu, ka R. N. S. kga „labi domātās runas" ir tikai īpašs paņēmiens, mēģinājums ietekmēt valdību (vai „sabiedrisko domu") ar apgalvojumiem par savu (vai citu) pieticību.

R. N. S. kgs, starp citu, domā, ka cīņas jēdzienu var iztulkot visai plaši. „Zemstes atcelšana, — raksta viņš, — dos lielu trumpi revolucionārai propagandai —- mēs sakām to pilnīgi objektivi (siel), nesajūtot nekāda pretīguma pret to, ko parasti sauc par revolucionāro darbību, bet arī nejūsmojot un neaizraujoties tieši ar šo cīņas formu (sic!) cīņā par politisko un sabiedrisko progresu". Šī tirade visai zīmīga. Ja palūkosimies aiz quasi^22 zinātniskā formulējuma, kas pilnīgi nevietā lepojas ar „objektivitāti" (ja pats autors izvirza jautājumu par tās vai citas darbības formas vai cīņas formas atzīšanu par labāku, tad runāt pie tam par viņa izturēšanās objektivitāti ir tas pats kā divi reiz divi pielīdzināt slearina svecei), — tad ieraudzīsim vecum veco

argumentāciju: man jūs, valdības kungi, varat ticēt, kad es jūs biedēju ar revolūciju, jo mana sirds nebūt nesaistās pie tās. Atsaukšanās uz objektivitāti nav nekas cits kā vīģes lapiņa, kas aizsedz subjektivo antipātiju pret revolūciju un revolucionāro darbību. Bet aizsegs R. N. S. kgm nepieciešams tāpēc, ka tāda antipātija nebūt nav savienojama ar Hanibala cīņas zvērestu.

Starp citu, vai mēs nekļūdāmies attiecībā uz šo pašu Ilanibalu? Vai viņš patiesi deva zvērestu cīnīties pret romiešiem vai tikai cīnīties par Kartagas progresu, kas galu galā, protams, kaitētu Romai? Vai vārdu — cīņa — nevarētu saprast ne tik ,,šauri“? R. N. S. kgs domā, ka varētu. Cīņa pret patvaldību — tā iznāk, salīdzinot Hanibala zvērestu ar minētās tirades tekstu, — izpaužas dažādās ,,formās“: viena forma — tā ir revolucionārā, nelegālā cīņa, otra forma — tā ir vispār „cīņa par politisku un sabiedrisku progresu", t. i., citiem vārdiem, mierīga, legālā darbība, kas ievieš kulturu patvaldības atļautās robežās. Mēs nemaz nešaubāmies par to, ka arī patvaldības apstākļos iespējama legālā darbība, kas virza uz priekšu Krievijas progresu: dažos gadījumos tā visai ātri virza uz priekšu technikas progresu, nedaudz gadījumos visai maz — sabiedrisko progresu, pilnīgi izņēmuma gadījumos un pilnīgi miniatūros apmēros — politisko progresu. Var strīdēties par to, cik tieši liels un ciktāl iespējams šis miniatūrais progress, ciktāl tāda progresa atsevišķie gadījumi spēj paralizēt iedzīvotāju masveida politisko samaitāšanu, kuru visur un nemitīgi piekopj patvaldība. Bet iekļaut, kaut arī netieši, mierīgo, legālo darbību jēdzienā par cīņu pret patvaldību — nozīmē veicināt šo samaitāšanu, nozīmē novājināt arī bez tam bezgalīgi niecīgo krievu pilsoņa apziņu par savu pilsonisko atbildību par visu, ko dara valdība.

Diemžēl, R. N. S. kgs nav viens pats nelegālo rakstnieku vidū, kas mēģina izdzēst starpību starp revolucionāro cīņu un mierīgu kulturniecību. Viņam ir priekštecis, R. M. kgs, raksta „Mūsu īstenība" autors slavenajā avīzes „„Rabočaja Misļ"29 Atsevišķajā pielikumā" (1899. g. septembris). Iebilstot pret revolucionārajiem sociāldemokrātiem, viņš rakstīja: „Jo gan cīņa par zemstu un pilsētu sabiedrisko pašvaldību, gan cīņa par sabiedrisko skolu, gan cīņa par sabiedrisko tiesu, gan cīņa par sabiedrisko palīdzību bada cietējiem iedzīvotājiem utt. taču ir cīņa pret patvaldību ... Šo sabiedrisko cīņu, kas kaut kāda dīvaina pārpratuma dēļ nepievērš sev daudzu krievu revolucionāro rakstnieku labvēlīgo uzmanību, kā mēs redzējām, jau izcīna krievu sabiedrība un ne ar vakardienu sākot... īstenais jautājums ir tas, kā šie atsevišķie sabiedrības slāņi ... varētu cik iespējams sekmīgāk cīnīties pret patvaldību . .. Bet galvenais jautājums mums ir: kā jāizcīna Si sabiedriskā cīņa pret patvaldību mūsu strādniekiem, kuru kustību mūsu revolucionāri uzskata par labāko līdzekli patvaldības gāšanai^11 (8. un 9. lpp.). Kā redzat, R. M. kgs neuzskata par vajadzīgu pat slēpt savas antipātijas pret revolucionāriem; legālo opozīciju un mierīgo darbu viņš tieši pasludina par cīņu pret patvaldību un pat par galveno uzskata jautājumu, kā strādniekiem jāveic j,št“ cīņa. R. N. S. kgs ne tuvu nav ne tik primitive un ne tik atklāts, bet politisko tendenču radniecība mūsu liberālim un tīri strādnieciskās kustības galējam piekritējam spīd cauri diezgan skaidri^23.

Kas atliecas uz R. N. S. kga ,,objektivismu“, tad mums jāatzīmē, ka reizēm viņš to tieši atmet. Viņš paliek „objektīvs", kad runā par strādnieku kustību, par tās organisko augšanu, par neizbēgamo revolucionārās sociāldemokrātijas cīņu pret patvaldību nākotnē, par to, ka liberāļu organizēšanās nelegālā partijā būs zemstu atcelšanas neizbēgamais rezultāts. Viss tas pateikts ļoti lietišķi un ļoti skaidri, tik skaidri, ka var priecāties par Krievijas strādnieku kustības pareizās izpratnes izplatīšanos liberāļu aprindās. Bet, kad R. N. S. kgs sāk runāt ne par cīņu pret ienaidnieku, bet par iespējamo ienaidnieka „nomierināšanu", — viņš tūlīt zaudē savu „objektivismu", izpauž savas jūtas, pāriet pat no īstenības izteiksmes uz pavēles izteiksmi.

„Tikai lai gadījumā lieta neaizies līdz galīgai un asiņainai revolucionārās Krievijas cīņai pret patvaldnieciski birokrātisko režimu, ja varasvīru vidū atradīsies personas, kam pietiks vīrišķības —

samierināties ar vēsturi un samierināt ar to patvaldnieku___ Nav

šaubu, ka augstākās birokrātijas vidū ir personas, kas nesimpatizē reakcionārai politikai... Tās, vienīgās personas, kam ir pieeja tronim, nekad neuzdrošinās skaļi izteikt savus uzskatus... Var būt, ka neizbēgamās vēsturiskās atmaksas milzīgā ēna, lielo notikumu ēna radīs tomēr svārstības valdības vidū un īstā laikā sagraus reakcionārās politikas dzelžaino iekārtu. Tagad tam vajag samērā maz... Var būt, ka viņa (valdība) ne pārāk vēlu sapratīs arī, cik falali bīstami ir apsargāt patvaldības režimu ar visiem līdzekļiem. Var būt, ka viņa, vēl nesastapusies ar revolūciju, pali nogurs no savas cīņas pret dabisko, vēsturiski nepieciešamo brīvības attīstību un sāks svārstīties savā „nesamierināmā" politikā. Nebūdama vairs konsekventa cīņā pret brīvību, tā būs spiesta arvien plašāk un plašāk atvērt tai durvis. Var būt... nē, ne tikvien var būt, bet lai tā būtu!“ (Autora kursīvs.) .

Āmen! mums atliek tikai teikt sakarā ar šo labi domāto un augstā stila monologu. Mūsu Hanibals tik ātri progresē, ka nostājas mūsu priekšā jau trešajā formā: pirmā forma — cīņa pret patvaldību, otrā — kultūras ieviešana, trešā — aicinājumi, lai ienaidnieks samierinās, un mēģinājumi iebiedēt viņu ar ,,ēnu“. Kādas briesmas! Mēs esam pilnīgi vienis prātis ar godājamo R. N. S. kgu, ka no ,,ēnāin“ gan krievu valdības svētuli nobīsies par visu vairāk pasaulē. Un tieši pirms šo ēnu izsaukšanas mūsu autors, norādījis uz revolucionāro spēku augšanu un uz nākošo revolūcijas uzliesmojumu, iesaucās: „Ar dzijām skumjām mēs, paredzam tos šausmīgos upurus — cilvēku un kulturālo spēku upurus, — ko prasīs šī neprātīgā agresīvi konservativā politika, kurai nav ne politiskās jēgas, ne morālā attaisnojuma ēnas“. Kādu doktrinarisma un salkanības bezdibeni paver tāds noslēgums spriedumam par revolucionāro uzliesmojumu! Autoram nav ne kripatiņas izpratnes, kāda tam būtu milzīga vēsturiska nozīme, ja lauta Krievijā kaut reizi labi pārmācītu valdību. Kur, norādot uz „briesmīgiem upuriem^11, ko tauta nesusi un nes absolūtismam, vajadzētu modināt naidu un sašutumu, iekvēlināt gatavību un kaisli uz cīņu, — tur jūs atsaucaties uz nākošajiem upuriem, lai atbaidītu no cīņas. Ak kungi! Labāk nemaz nespriedelēt par „revolucionāro uzliesmojumu^11 nekā bojāt šo spriedumu ar līdzīgu finālu. Darīt „lielus notikumus^11 jūs acīm redzot negribat, bet gribat tikai runāt par „lielo notikumu ēnu“ un tad arī runāt tikai ar „personām, kam ir pieeja tronim".

Ar līdzīga veida sarunām ar ēnām un par ēnām ir, kā zināms, pilnum pilna arī mūsu legālā prese. Un, lai ēnām piešķirtu reālu veidu, ir pieņemts atsaukties piemēra dēļ uz „lielajām reformām" un dziedāt tām liekulīgu melu pilnu aleluja. Cenzūrai pakļautam rakstniekam reizēm jāpiedod šādi meli, jo citādi viņš nevar izpaust savus centienus pēc politiskām pārveidībām. Bet R. N. S. kgs nebija pakļauts cenzūrai. „Lielās reformas, — raksta viņš, — tika izdomātas ne lielāka birokrātijas triumfa dēļ". Palūkojieties, cik izvairīga ir šī apoloģetiskā frāze. Kā „izdomātas"? Hercena, Černiševska, Unkovska un to, kas gāja viņiem līdzi? Bet šie ļaudis prasīja nesalīdzināmi vairāk par to, ko deva „reformas", un par viņu prasībām viņus vajāja valdība, kas izdarīja „lielās" reformas. — Vai valdības izdomātas un to, kas tai sekoja, akli slavinādami to un uzbrukdami „ķildniekiem"? Bet valdība darīja visu iespējamo un neiespējamo, lai piekāptos, cik maz vien var, lai apcirptu demokrātiskās prasības un apcirptu tieši „lielāka birokrātijas triumfa dēļ". R. N. S. kgs lieliski zina visus šos vēsturiskos faktus un notušē tos tikai tāpēc, ka tie pilnīgi apgāž viņa patīkamo teoriju par patvaldnieka iespējamo „samierināšanos". Politikā samierināmībai nav vietas, un tikai bezgalīga vientiesība (gan svētā, gan blēdīgā vientiesība) var uzskatīt par samierināšanos mūžseno policejisko paņēmienu: divide et impera, skaldi un valdi, piekāpies nesvarīgajā, lai saglabātu svarīgo, dod ar kreiso roku un atņem ar labo. „ .. .Aleksandra II valdība, izdomājot un realizējot „lielās reformas", neizvirzīja tai pašā laikā sev apzinātu mērķi — par katru cenu nogriezt krievu tautai ikkatru legālu ceļu uz politisko brīvību, neapsvēra no šā viedokļa katru savu soli, katru likuma pantu". Nav taisnība. Aleksandra II valdība, tiklab „izdomājot" reformas, kā realizējot tās, jau pašā sākumā izvirzīja sev pilnīgi apzinātu mērķi: nepiekāpties jau tad izteikto politiskās brīvības prasību priekšā. Viņa jau no paša sākuma līdz pašam galam nogrieza katru legālu ceļu uz brīvību, jo pat uz vienkāršiem lūgumiem atbildēja ar represijām, jo nekad neatļāva pat brīvi runāt par brīvību. Lai atspēkotu R. N. S. kga slavas dziesmas, pietiek atsaukties kaut vai uz

mūsu iepriekš minētajiem faktiem, kas iztirzāti Vites „Iesniegumā*1. Bet par personām, kas bija Aleksandra II valdībā, pats Vite izsakās, piemēram, tā: „Nepieciešams atzīmēt, ka 60. gadu laikmeta izcilie valsts darbinieki, kuru slavenos vārdus saglabās arī pateicīgie pēcteči, ir veikuši savā laikā tik daudz lielu darbu, ka nez vai tik daudz veica viņu pēcteči, un pūlējušies atjaunot mūsu valsts un sabiedrības iekārtu pēc savas patiesās pārliecības ar bezgalīgu uzticību savam valdniekam un ne pretēji viņa centieniem** („Iesnieguma** 67.1pp.). Lūk, kas taisnība, tas taisnība: pēc patiesas pārliecības, ar bezgalīgu uzticību pret policejiskās bandas priekšgalā stāvošo ķeizaru ...

Pēc iepriekš minētā mums nav vairs jābrīnās par to, ka R. N. S. kgs dod visai maz pašā svarīgākajā jautājumā par zemstu lomu cīņā par politisko brīvību. Bez parastās atsaukšanās uz zemstu „praktisko** un „kulturālo** darbu viņš pavirši norāda uz zemstu „politiski audzinošo nozīmi**, saka, ka „zemstei ir politiska nozīme**, ka zemste, kā Vites kgs skaidri redz, „bīstama (pastāvošai iekārtai) tikai savas attīstības vēsturiskās tendences dēļ — kā konstitūcijas dīglis**. Un noslēgumā šīm, it kā nejauši izmestām piezīmēm izlēciens pret revolucionāriem: „Mēs cienām Vites kga rakstu ne tikvien tāpēc, ka tur patiesība par patvaldību, bet arī tāpēc, ka tas ir vērtīgs politisks atestāts, ko zemstei izsniegusi pati birokrātijā. Šis atestāts noder par lielisku atbildi visiem tiem, kas, nepietiekamas politiskas izglītības dēļ vai aizraudamies ar revolucionāru frāzi (sic!), nav gribējuši un negrib redzēt krievu zemstes un tās legālās kulturālās darbības lielo politisko nozīmi**. Kas tad 1e parādījis izglītības trūkumiu vai aizraušanos ar frāzi? kur un kad? Ar ko un kādēļ nav vienis prātis R. N. S. kgs? Uz to nav atbildes, un autora izlēciens neizsaka nekā cita kā vienīgi varbūt viņa antipātijas pret revolucionāriem, kuras mēs pazīstam arī no citām vietām rakstā. Necik nepaskaidro jautājumu vēl dīvaināka piezīme: „Ar šiem vārdiem mēs nepavisam negribam (?!) aizskart revolucionāros darbiniekus, kuros vispirms jāvērtē morālā vīrišķība cīņā pret patvaļu**. Kam tas? kādēļ tas? Kāds sakars ir moralai vīrišķībai ar neprasmi novērtēt zemsti? R. N. S. kgs patiesi izlabojis sevi, apmainīdams maisu pret tarbu: sākumā viņš „aizskāra** revolucionārus ar nedibinātu un „anonimu**

/

(t. i., nav zināms, pret ko vērstu) apsūdzību tumsonībā un frāžu kalšanā, bet tagad vēl „aizskar^11 viņus ar pieņēmumu, ka viņus var piespiest norīt rūgto pilienu par apvainojumu tumsonībā, ja to apzeltī ar viņu morālās vīrišķības atzīšanu. Lai neskaidrība būtu pavisam pilnīga, R. N. S. kgs runā pats sev pretī, pasludinādams, — it kā vienā balsī ar tiem, kas „aizraujas ar revolucionāru frāzi^11, — ka „mūslaiku Krievijas zemste.. . nav politisks lielums, kas ar savu tiešo spēku varētu kādam imponēt, varētu kādu iebiedēt... Tā tik tikko spēj aizsargāt savu pieticīgo poziciju^11... „Tādas iestādes (kā zemste) ... pašas par sevi var draudēt šai (patvaldnieciskai) iekārtai tikai tālākā nākotnē un tikai sakarā ar visas kultūras attīstību šai zemē^11.

VI

Pamēģināsim noskaidrot šo jautājumu, par kuru R. N. S. kgs runā tik pikti un tik nesaturīgi. Mūsu iepriekš minētie fakti rāda, ka zemstes „politiskā nozīme^11, t. i., viņas kā faktora nozīme cīņā par politisko brīvību, ir galvenokārt šāda. Pirmkārt, šī mūsu mantīgo šķiru (it īpaši agrarās muižniecības) pārstāvju organizācija nemitīgi nostāda vēlētas iestādes pretim birokrātijai, rada pastāvīgus konfliktus starp tām, ik uz soļa parāda neatbildīgās cara ierēdniecības reakcionāro raksturu, uztur neapmierinātību un sekmē opoziciju pret patvaldniecisko valdību^24. Otrkārt, kā piektais ritenis pie birokrātijas ratiem piesietās zemstes tiecas nostiprināt savai stāvokli, paplašināt savu nozīmi, tiecas — un pat pēc Vites izteiciena „neapzinīgi virzās^11 — uz konstitūciju, iesniedzot lūgumus pēc tās. Izrādās, ka šā iemesla dēļ zemstes ir valdībai nederīgi sabiedrotie tās cīņā pret revolucionāriem, zemstes ietur draudzīgu neitralitāti pret revolucionāriem un izdara tiem lai gan netiešu, bet neapšaubāmu pakalpojumu, kritiskā momentā radot svārstības valdības represivos pasākumos. Protams, nevar saskatīt ne „lielu^11, ne kaut cik patstāvīgu cīņas faktoru iestādē, kuras līdzšinējās spējas labākajā gadījumā bija

līkai liberāli lūgumi un draudzīga neitralitale, bet viena pa-/Ь/faktora lomu zemstei nevar noliegt. Šai nozīmē mēs esam gatavi, ja gribat, pat atzīt, ka zemste ir gabaliņš no konstitūcijas. — Lasītājs droši vien teiks: jūs tātad esat vienis prālis ar R. N. S. kgu, kas arī neapgalvo vairāk. Nebūt nē. Te mūsu domstarpības tikai sākas.

Zemste ir konstitūcijas gabaliņš. Lai būtu tā. Bet 1as ir tieši tāds gabaliņš, ar kura palīdzību krievu „sabiedrību” atvilināja no konstitūcijas. Tā ir tieši tāda, samērā ļoti mazsvarīga, pozicija, kuru patvaldība atdevusi augošajam demokrātismam, lai saglabātu sev galvenās pozicijas, lai sašķeltu un izšķirtu tos, kas prasīja politiskus pārveidojumus. Mēs redzējām, kā šī sašķelšana, balstoties uz „uzticēšanos” zemstei („konstitūcijas dīglim”), izdevās tiklab 00. gados, kā ari 1880. un 1881. gadā. Jautājums par zemstes attiecībām pret politisko brīvību ir atsevišķs gadījums no vispārējā jautājuma par reformu attiecībām pret revolūciju. Un no šā atsevišķā gadījuma mēs varam redzēt, cik gauži šaura un aplama ir modē nākusī bernšteinisma teorija, kas aizstāj revolucionāro cīņu ar cīņu par reformām, kas pasludina (piemēram, ar Berdjajeva kga muti), ka „progresa princips ir — jo labāk, toties labāk”. Šis princips vispārējā formā ir tikpat nepareizs kā pretējais — jo sliktāk, jo labāk. Revolucionāri, protams, nekad neatteiksies no cīņas par reformām, no ienaidnieka pozicijas — kaut arī mazsvarīgas un atsevišķas — sagrābšanas, ja šī pozicija pastiprinās viņu spiedienu un atvieglos pilnīgu uzvaru. Bet viņi arī nekad neaizmirsīs, ka mēdz būt gadījumi, kad zināmu poziciju atdod ienaidnieks pats, lai uzbrucējus sašķeltu un vieglāk sakautu. Viņi nekad neaizmirsīs, ka, tikai vienmēr orientējoties uz „gala mērķi”, tikai no kopējās revolucionārās cīņas viedokļa novērtējot katru „kustības” soli un katru atsevišķu reformu, var garantēt kustību no nepareiziem soļiem un apkaunojošām kļūdām.

Lūk, tieši šo jautājuma pusi — kāda nozīme zemstei kā ierocim patvaldības nostiprināšanai ar mazvērtīgu piekāpību, kā ierocim liberālās sabiedrības zināmas daļas piesaistīšanai pie patvaldības, — R. N. S. kgs nepavisam nav sapratis. Viņam labāk paticis izgudrot sev doktrināru schemu, kas taisnā līnijā savieno zemsti ar konstitūciju pēc „formulas”: jo labāk, toties labāk. „.Ja jūs vispirms

atcelsit zemsti Krievijā, — saka viņš, griezdamies pie Vites, — bet pēc tam paplašināsit personības tiesības, tad izrādīsies, ka jūs esat zaudējis vislabāko gadījumu dot zemei mērenu konstitūciju, kas vēsturiski izaugusi uz vietējās pašvaldības bāzes ar kārtu nokrāsu. Konservatīvisma lietai jūs katrā ziņā būsit izdarījis ļoti sliktu pakalpojumu". Kāda harmoniska un skaista koncepcija! Vietējā pašvaldība ar kārtu nokrāsu — gudrs konservatīvais, kam ir pieeja tronim, — mērena konstitūcija. Žēl tikai, ka īstenībā gudrie konservatīvie ne vienu reizi vien ar zemstes palīdzību atrada „vislabāko gadījumu" „nedot" zemei konstitūciju.

R. N. S. kga miermīlīgā „koncepcija" izpaudusies arī viņa lozunga formulējumā, ar kuru tas nobeidz rakstu un kurš iespiests — tieši kā lozungs — atsevišķā rindā un trekniem burtiem: „Tiesības un valdonīgu Viskrievijas zemsti!". Atklāti jāatzīst, ka tā ir tāda pali necienīga koķetēšana ar plašās krievu liberāļu masas politiskajiem aizspriedumiem, kādu, kā mēs redzam, piekopj avīze „Rabočaja Misļ", koķetēdama ar plašās strādnieku masas politiskiem aizspriedumiem. Mūsu pienākums ir uzstāties pret šo koķetēšanu kā pirmā, tā otrā gadījumā. Tas ir aizspriedums, it kā Aleksandra II valdība neesot nogriezusi legālo ceļu uz brīvību, — it kā zemstes pastāvēšana esot vislabākais gadījums dot zemei mērenu konstitūciju, — ka par karogu — neteikšu revolucionārai, bet kaut vai konstitucionālai kustībai — varot noderēt lozungs: „tiesības un valdonīgu zemsti". Tas nav karogs, kas palīdz atšķirt ienaidniekus no sabiedrotiem, kas spēj virzīt kustību un vadīt to, tā ir lupata, kura palīdzēs tikai visneuzlicamākiem ļaudīm piesmērēties kustībai, kura vēlreiz atvieglos valdības mēģinājumu tikt vaļā ar skaļiem solījumiem un pus-reformām. Jā, nav jābūt pravietim, lai to pareģotu: ja mūsu revolucionārā kustība sasniegs savus kalngalus, tad desmitkāršosies liberāļu kurnēšana sabiedrībā, radīsies valdībā jauni Lorisi-Meļikovi un Ignatjevi, kuri rakstīs savā karogā: „tiesības un valdonīgu zemsti". Vismaz Krievijai tā būtu pali neizdevīgākā, valdībai — pati izdevīgākā izeja. Ja kaut cik ievērojama liberāļu daļa noticēs šim karogam un, ar to aizrāvusies, no aizmugures uzbruks „ķildniekiem" revolucionāriem, tad var izrādīties, ka pēdējie ir izolēti, un valdība pamēģinās nodrošināt sev minimālu piekāpību, aprobežojoties ar kaut kādu padomdevēju un muižnieciski aristokrātisku konstitūciju. Vai tāds mēģinājums izdosies, — tas būs atkarīgs no tā, kā beigsies izšķirošā sadursme starp revolucionāro proletariātu un valdību, — bet, ka liberāļus piekrāps, par to var noteikti galvot. Ar lozungu, līdzīgu tam, kādu izvirzījis R. N. S. kgs („valdonīgu zemsti" vai ,,zemstību“ u. tml.), valdība viņus kā kucēnus aizvilinās no revolucionāriem un aizvilinājusi saķers aiz apkakles un pērs ar tā sauktās reakcijas rīksti. Bet, mēs, kungi, tad nevilcināsimies teikt: tā jums arī vajag!

Un kā labad absolūtisma iznīcināšanas prasības vietā liek izvirzīts kā gala lozungs šāda mērena un akurata vēlēšanās? Pirmkārt, filistriska doktrinarisma labad, kas gribēja izdarīt „pakalpojumu konservatīvismam" un kas ticēja, ka valdību šāda mērenība aizkustinās un ka tā „nomierināsies" tās priekšā. Otrkārt, tā labad, lai „apvienotu liberāļus". Patiesi, lozungs: „tiesības un valdonīgu zemsti" apvienos, jādomā, visus liberāļus, — līdzīgi tam, kā lozungs „kapeika pie rubļa" apvienos (pēc „ekonomistu" domām) visus strādniekus. Bet vai Sūda apvienošana nebūs tikai zaudējums un nevis ieguvums? Apvienība ir pluss, kad tā apvienojamos paceļ līdz apvienotāja apzinīgās un noteiktās programas līmenim. Apvienība ir minuss, kad tā apvieno-tājus nospiež līdz masu aizspriedumu līmenim. Bet krievu liberāļu masā, bez šaubām, ir ļoti ļoti izplatīts aizspriedums, ka zemste ir paliesi „konstitūcijas dīglis"[25], ko tikai nejauši viņas „dabiskajā", mierīgā un pakāpeniskā augšanā aiztur kaut kādu netikumisku favoritu intrigas, — ka pietiek dažu lūgumu patvaldnieka „nomierināšanai", — ka legālajam kultūras darbam vispār un konkrēti zemstes darbam ir „liela politiska nozīme", atbrīvojot tos, kas vārdos naidīgi patvaldībai, no pienākuma tādā vai citādā veidā aJktivi atbalstīt revolucionāro cīņu pret patvaldību u. t. jpr., u. tml., utt. Liberāļu apvienošana ir, bez šaubām, derīgs un vēlams darbs, bet tikai tāda apvienošana, kas izvirza sev par mērķi cīņu pret novecojušiem aizspriedumiem, bet nevis koķetēšanu ar tiem, mūsu politiskās attīstības (pareizāk: neattīstības) vidējā līmeņa pacelšanu, bet nevis tā sankcionēšanu, — vārdu sakot, apvienība nelegālās cīņas atbalstam, bet nevis oportunistiskai salmu kulšanai par legālās darbības lielo politisko nozīmi. Ja nevar attaisnot politiska lozunga: „streika brīvību" u. tml. izvirzīšanu strādnieku priekšā, tad tāpat nav attaisnojama arī lozunga: „valdonīgu zemsti" izvirzīšana liberāļu priekšā. Patvaldības apstākļos katra zemste, kaut arī pār- un vis- „valdonīga", neizbēgami būs kroplītis, kas nav spējīgs attīstīties, bet konstitūcijas apstākļos zemste uzreiz zaudēs savu tagadējo „politisko" nozīmi.

Liberāļu apvienošana iespējama divās formās: dibinot patstāvīgu (protams, nelegālu) liberālu partiju un organizējot liberāļu atbalstu revolucionāriem. R. N. S. kgs pats norāda uz pirmo iespēju, bet ... ja uzskata šos norādījumus par liberālismā cerību un izredžu patieso izpausmi, tad sevišķu optimismu tie neizraisa. „Bez zemstes, — raksta viņš, — zemstes liberāļiem būs jādibina liberālā partija vai arī kā organizētam spēkam jānoiet no vēstures skatuves. Mēs esam pārliecināti, ka liberāļu organizēšanās nelegālā, kaut arī pēc visas programas un pēc paņēmieniem visai mērenā partijā būs neizbēgams zemstes atcelšanas rezultāts". Ja tikai „atcelšanas", tad uz to vēl ilgi jāgaida, jo pat Vite nevēlas atcelt zemstes, bet krievu val-dnmnieku mēmām sanāksmēm". Tātad pat toreiz, 60. gadu plaukumā, Dolgorukovs neļāvās pārmērīgam optimismam, liet kopš tā laika pagājušos 40 gados esam daudz ko mācījušies, un šis laiks mums rādījis, ka zemstēm „liktenis" (un daļēji arī valdība) bija lēmis būt par pamalu veselai rindai pasākumu, kas apmāj konstilucionalistus.

dība vispār ļoti rūpējas saglabāt ārieni pat tad, ja saturs pilnīgi izskausts. Ka liberāļu partija būs visai mērena, tas ir pilnīgi dabiski, un no kustības buržuāzijas vidū (tikai uz tādas kustības var turēties liberālā partija) nekā cita arī nevar gaidīt. Bet kādai tad tomēr jābūt šās partijas darbībai, tās „paņēmieniem"? R. N. S. kgs to nepaskaidro. Viņš saka, — „pati par sevi nelegālā liberālā partija kā organizācija, kas sastāv no vismērenākajiem un visnekustīgākajiem opozicijas elementiem, nevar attīstīt ne sevišķi plašu, ne sevišķi inlensivu darbību^11.. . Mēs domājam, ka zināmā, kaut arī vietējo un galvenokārt zemstes interešu ierobežotajā sfērā liberālā partija pilnīgi varētu attīstīt ir plašu, ir intensivu darbību — norādīsim, piemēram, uz politisko atmaskojumu organizēšanu ... „Bet, pastāvot tādai citu partiju, sevišķi sociāldemokrātiskās vai strādnieku partijas, darbībai, liberālā partija — pat nestājoties tiešā apvienībā ar sociāldemokrātiem — var izrādīties visai nopietns faktors"... Pilnīgi pareizi, un lasītājs dabiski gaida, lai autors kaut tikai vispārīgās līnijās nospraustu šā „faktora" darbu. Bet R. N. S. kgs tai vietā attēlo revolucionārās sociāldemokrātijas augšanu un nobeidz: „Spilgti izpaustas politiskas kustības apstākļos... kaut cik organizētai liberālai opozicijai var būt ļoti liela politiska loma: ar prasmīgu taktiku mērenās partijas vienmēr iegūst no asās cīņas starp galējiem sabiedriskiem elementiem"... Un tikai! „Faktora" (kas jau no partijas paguvis pārvērsties par „opoziciju") „loma" ir, lai „iegūtu" no cīņas saasināšanās. Par liberāļu piedalīšanos cīņā — ne vārda, bet par liberāļu ieguvumu minēts. Pārteikšanās, var teikt, providenciala . ..

Krievijas sociāldemokrāti nekad nav aizvēruši acis tā fakta priekšā, ka politiskā brīvība, par kuru viņi vispirms cīnās, atnesīs labumu vispirms buržuāzijai. Uz šā pamata noraidīt cīņu pret patvaldību varētu tikai tāds socialists, kas iestidzis utopisma vai reakcionārā narodņicisnva sliktākajos aizspriedumos. Buržuāzijā izlietos brīvību, lai atdusētos uz tauriem, — proletariātam nepieciešami vajadzīga brīvība, lai jo plaši izvērstu savu cīņu par sociālismu. Un sociāldemokrātijā neatlaidīgi vedīs atbrīvošanas cīņu, lai kāda būtu to vai cilu buržuāzijas slāņu izturēšanās pret šo cīņu. Politiskās cīņas interesēs mums jāatbalsta ikkatra opozicija pret patvaldības jūgu, vienalga, kāda iemesla dēļ un kādā sabiedrības slānī tā rastos. Šā iemesla dēļ mums nekādā ziņā nav vienaldzīga mūsu liberālās buržuāzijas opozicija vispār un konkrēti mūsu zemstiešu opozicija. Ja liberāļi pratīs organizēties nelegālā partijā, — jo labāk, mēs apsveiksim politiskās pašapziņas pieaugšanu mantīgajās šķirās, mēs atbalstīsim viņu prasības, mēs pacentīsimies, lai liberāļu un sociāldemokrātu darbība savstarpēji viena otru papildinātu^26. Ja viņi nepratīs — mēs arī šajā (iespējamākā) gadījumā „neatmetīsim ar roku“ liberāļiem, mēs pacentīsimies stiprināt sakarus ar atsevišķām personām, iepazīstināt viņas ar mūsu kustību, atbalstīt tos, atmaskojot strādnieku presē ikvienu un ikkatru valdības neģēlību un vietējo varas orgānu machina-ciju, pacentīsimies iesaistīt viņus revolucionāru atbalstīšanā. Šāda veida pakalpojumu apmaiņa starp liberāļiem un sociāldemokrātiem notiek arī tagad, tā tikai jāpaplašina un jānostiprina. Bet, būdami vienmēr gatavi uz šādu pakalpojumu apmaiņu, mēs nekad un nekādā gadījumā neatteiksimies no noteiktas cīņas pret tām ilūzijām, kuru tik daudz politiski neattīstītajā krievu sabiedrībā vispār un konkrēti krievu liberālajā sabiedrībā. Būtībā mēs varam, pārveidojot zināmo Marksa izteicienu par 1848. gada revolūciju, arī par Krievijas revolucionāro kustību teikt, ka šās kustības progress ir nevis kaut kādu pozitivu ieguvumu iekarošana, bet atbrīvošanās no kaitīgām ilūzijām^31. Mēs esam atbrīvojušies no anarchisma un narodņiku sociālismā ilūzijām, no politikas noniecināšanas, no ticības Krievijas savdabīgai attīstībai, no pārliecības, ka tauta jau gatava revolūcijai, no teorijas par varonīgās inteliģences vienas pašas cīņu pret patvaldību un varas sagrābšanu.

Laiks būtu arī mūsu liberāļiem atbrīvoties no pašas teorētiski, šķiet, nesaturīgākās un praktiski pašas dzīvot spējīgākās ilūzijas, it kā vēl būtu iespējams parlamentārisms ar Krievijas patvaldību, it kā kaut kāda zemste būtu konstitūcijas dīglis, it kā šās pēdējās patiesie piekritēji varētu izpildīt savu Hanibala zvērestu ar pacietīgu legālu darbību un pacietīgiem aicinājumiem ienaidniekam samierināties.

vērtīga atzīšanas

Strādnieku nemieri pēdējā laikā alkal visur liek pastiprināti runāt par sevi. Norūpējušās arī valdošās aprindas, norūpējušās ne pa jokam: tas redzams no tā, ka uzskati- j juši par nepieciešamu ,,sodīt“ ar apturēšanu uz vienu nedēļu pat tādu pārāk labi domājošu, priekšniecībai vienmēr iztopošu avīzi kā „Novoje Vremja"32 par tās rakstu 9051. numurā (11. maijā) „Sakarā ar strādnieku nemieriem". Sods piespriests, protams, ne raksta satura dēļ, jo tas pauž vislabākās jūtas pret valdību, vispatiesākās rūpes par tās interesēm. Par bīstamu atzīta katra šo „sabiedrību satraucošo" notikumu apspriešana, katrs atgādinājums par to izplatīšanos un svarīgumu. Tālāk citētais slepenais cirkulārs (arī 11. maija)33 par to, ka iespiest rakstus par nekārtībām mūsu fabrikās un rūpnīcās un par strādnieku attiecībām pret uzņēmējiem drīkst tikai ar policijas departamenta atļauju, pierāda labāk par visām spriedelēšanām, ciktāl pašai valdībai jāatzīst strādnieku nemieri par svarīgu valsts notikumu. Un avīzes „Novoje Vremja" raksts ir sevišķi interesants tāpēc, ka lajā ir uzmetums veselai valsts programai, kuras būtība visumā ir — nomākt neapmierinātību ar dažām sīkām un pa daļai mānīgām dāvaniņām, kas pasniegtas ar gādības, sirsnības u. tini. skaļo izkārtni un kas dod iemeslu pastiprināt ierēdniecisko uzraudzību. Ret šī ne jaunā programa ietver sevī, var teikt, mūslaiku valstsvīru gudrības „pēdējo robežu" un pat ne Krievijā vien, bet arī Rietumos: sabiedrībā, kas dibināta uz privātīpašumu, uz trūcīgo un darba ļaužu miljonu atdošanu verdzināšanā saujiņai bagātnieku, valdība var būt tikai ekspluatatoru uzticamākais draugs un sabiedrotais,

viņu kundzības uzticamākais sargs. Bet, lai būtu drošs sargs, mūsu laikos nepietiek ar lielgabaliem, durkļiem un nagaikām vien: vajag pacensties iestāstīt ekspluatētiem, ka valdība stāv pāri šķirām, ka viņa kalpo nevis muižnieku un buržuāzijas interesēm, bet taisnības interesēm. ka viņa rūpējas par vārgo un trūcīgo aizstāvēšanu pret bagātajiem un stiprajiem u. tml. Napoleons III Francijā, Bismarks un Vilhelms II Vācijā pielikuši ne mazums pūļu, lai tā koķetētu ar strādniekiem. Bet Eiropā, pastāvot lielākai vai mazākai preses brīvībai un tautas pārstāvniecībai, vēlēšanu cīņai un noorganizētām politiskām partijām, visi šie liekulīgie stiķi tika pārāk ātri atmaskoti. Āzijā, un tai skaitā arī Krievijā, tautu masas ir tik apspiestas un neizglītotas, tik spēcīgi ir aizspriedumi, kas uztur ticību cara tētiņam, ka tamlīdzīgiem stiķiem ir lieli panākumi. Un, lūk, kā viena no visai raksturīgām pazīmēm, kas liecina, ka arī Krievijā sāk iespiesties Eiropas gars, ir tādas politikas neveiksme pēdējos 10—20 gados. Šāda politika laista darbā daudz jo daudz reižu, un vienmēr izrādījās, ka jau dažus gadus pēc kaut kāda „aizgādības" (it kā aizgādības) likuma izdošanas par strādniekiem notikumi atkal norisinājās pa vecam — pieauga neapmierināto strādnieku skaits, pastiprinājās kurnēšana, auga nemieri—atkal trokšņaini un skaļi laiž darbā „aizgādības" politiku, dārd krāšņas frāzes par sirsnīgām rūpēm par strādniekiem, izdod kādu likumu, kurā par grasi — labums strādniekiem, bet par rubli — tukši un melīgi vārdi, — un pēc dažiem gadiem atkārtojas vecais stāsts. Valdība griežas kā vāvere ritenī, tā lien vai no ādas ārā, lai ar kādu lupateli gan te. gan tur mēģinātu apslāpēt strādnieku neapmierinātību. — bet neapmierinātība izlaužas citā vietā un vēl spēcīgāk.

Un patiesi, atcerieties svarīgākos notikumus, kas iezīmē ..strādnieku likumdošanas" vēstures gailu Krievijā. 70. gadu beigās notiek ļoti lieli streiki Pēterburgā, sociālisti mēģina izmantot gadījumu aģitācijas pastiprināšanai. Aleksandrs IĪI uzņem savā tā sauktajā „tautas" (bet patiesībā muižnieciski policejiskajā) politikā fabriku likumdošanu. 1882. gadā nodibina fabriku inspekciju, kas sākumā publicēja pat savus pārskatus. Valdībai, protams, pārskati nepatika, un viņa pārtrauca to iespiešanu. Izrādījās, ka likumi par fabriku uzraudzību patiesi ir lupatele. Sākās

5 5. sCj.

1884.—1885. gads. Rūpniecības krize radīja varenu strādnieku kustību un veselu rindu visvētraināko streiku centrālajā rajonā (sevišķi ievērojams bija Morozova fabrikas streiks). Atkal laiž darbā „aizgādības^11 politiku, — šoreiz to ar sevišķu spēku izvirzīja Katkovs avīzē „Mos-kovskije Vedomostji“34. Katkovs met zibeņus un pērkonus par to. ka Morozova streikotāji nodoti zvērināto tiesai, simt vienu jautājumu, ko liesa nodeva zvērināto izlemšanai, viņš nosauc par „simt vienu salūta šāvienu par godu strādnieku jautājumam, kas parādījies Krievzemē^14, bet tai pašā laikā viņš prasa, lai „valsts^44 aizstāvētu strādniekus, lai aizliegtu tos nejēdzīgos naudas sodus, kuri beidzot laupīja pacietību Morozova audējiem. Tiek izdots 1886. g. likums, kas daudzkārt pastiprina fabriku uzraudzību un aizliedz patvarīgus naudas sodus par labu fabrikantiem. Paiet desmit gadu, — atkal jauns strādnieku nemieru uzliesmojums. 1895. gada streiki un sevišķi 1896. gada lielais streiks liek valdībai bailēs nodrebēt (sevišķi tāpēc, ka kopā ar strādniekiem tagad jau sistemātiski roku rokā iet sociāldemokrāti), un tā ar agrāk neredzētu ātrumu izdod . aizgādības^44 likumu (1897. g. 2. jūnijā) par darba laika saīsināšanu; šā likuma apspriešanas komisijā iekšlietu ministrijas ierēdņi, to skaitā arī policijas departamenta direktors, skaļā balsī sauca: nepieciešams, lai fabriku strādnieki redzētu, ka valdība pastāvīgi ir viņu aizsargātāja, taisnīga un žēlsirdīga aizstāvētāja (sk. brošūru „1897. g. 2. jūnija likuma slepenie dokumenti^4485). Bet aizgādības likums pa to laiku paklusām liek visādi apcirpts un ar tās pašas valdības cirkulāriem atcelts. Sākas jauna rūpniecības krize, — strādnieki jau simto reizi pārliecinās, ka nekāda policejiskās valdības „aizgādība^44 nevar dot viņiem nopietnu atvieglojumu un brīvību rūpēties pašiem par sevi,— jauni nemieri un ielu cīņas, — jaunas rūpes valdībai, — jaunas policejiskas runas par „valsts aizgādību^44, kuras šoreiz pauž avīze ,.Novoje Vreinja^44. Kungi, vai jums tiešām neapniks ar sietu ūdeni smelt?

Nē, valdībai, protams, nekad neapniks atkārtot savus mēģinājumus iebiedēt nesamierināmos strādniekus un ar kaut kādu dāvaniņu pievilināt sev tos, kas vājāki, muļķīgāki un bailīgāki. Bet arī mums nekad neapniks atmaskot šo mēģinājumu palieso saturu, atmaskot tos „valstsvīrus^44,

kas šodien klaigā par aizgādību, pēc tam kad vakar viņi pavēlējuši zaldātiem šaut uz strādniekiem, — kas vakar pasludināja, ka viņi esot taisnīgi un gādīgi pret strādniekiem, bet šodien tvarsta un tvarsta labākos ļaudis gan no strādniekiem, gan no inteliģences, lai policejiski bez tiesas izrēķinātos ar tiem. Un tāpēc mēs uzskatām par nepieciešamu pakavēties pie avīzes „Novoje Vremja“ ,,valsts pro-gramas“, pirms vēl radies kāds jauns „aizgādības" likums. Ievērības cienīga ir arī tā atzīšanās, ko turklāt izsaka tik ..autoritalivs" organs iekšējās politikas laukā.

Avīze „Novoje Vrernja" ir spiesta atzīt, ka „bēdīgās parādības strādnieku jautājuma sfērā" — nav nejaušība. Protams, te vainojami arī sociālisti (avīze izvairās no šā briesmīgā vārda, atzīdama par labāku mīklaināku valodu par „kaitīgām viltus mācībām", par „prelvalstisku un pretsabiedrisku ideju propagandu"), bet.. . bet kāpēc tad tieši sociālistiem ir panākumi strādnieku vidū? „Novoje Vrernja", protams, izmanto gadījumu, lai nolamātu strādniekus: viņi tik „neattīstīti un neizglītoti", ka viņiem labāk tīk klausīties policejiskai labklājībai tik kaitīgos sociālistu sprediķus. Vainīgi tātad gan sociālisti, gan strādnieki, — ar šiem vainīgajiem žandarmi izmisīgi karo jau no senseniem laikiem, pārpildīdami cietumus un trimdas vietas. Nepalīdz. Acīm redzot ir tādi apstākfi fabriku un rūpnīcu strādnieku stāvoklī, kas „rada un uztur neapmierinātību ar savu tagadējo stāvokli" un tādējādi ..labvēlīgi ietekmē" sociālismā „panākumus". „Smagais fabriku un rūpnīcu strādnieka darbs visai nelabvēlīgos dzīves apstākļos nedod viņam vairāk kā vienīgi iztiku, kamēr viņš spēj strādāt, bet katrā nejaušā gadījumā, kad viņš uz ilgāku vai īsāku laiku paliek bez darba, viņš nonāk tai bezizejas stāvoklī, kādu, piemēram, šais dienās aprakstīja avīzēs par Baku naftas rūpniecības strādniekiem". Tādā kārtā valdības piekritējiem jāatzīst, ka sociālismā panākumi patiesi izskaidrojami ar strādnieku slikto stāvokli. Bet tas tiek atzīts ļoti nenoteikti un izvairoties, ar tādām atrunām, kas skaidri parāda, ka šādiem cilvēkiem arī nevar būt ne vismazākā nodoma aizskart kapitālistu „svēto īpašumu", kas nomāc strādniekus. „Diemžēl, — raksta ..Novoje Vrernja", — mēs pārāk maz zinām par lietu faktisko stāvokli strādnieku jautājuma sfērā pie mums

Krievijā". Jā. diemžēl! Un maz „mēs" zinām tieši tāpēc, ka atļaujam policejiskai valdībai verdzināt visu presi, aizbāzt muti katram mūsu godīgam nejēdzību atmaskojumam. Bet toties ,,mēs“ cenšamies, lūk, novirzīt darba cilvēka naidu ne uz aziatisko valdību, bet uz „cittautiešiem": „Novoje Vremja" norāda uz „cittautiešu rūpnīcu administrācijām", nosauc tās par „rupjām un rijīgām". Ar tādu izlēcienu var uzķert uz makšķeres tikai vismazāk izglītotos un tumšos strādniekus, kas domā, ka visa nelaime nāk „no vācieša" vai „no žīda", kas nezina, ka ir vācu, ir ebreju strādnieki savienojas cīņai pret saviem vācu un ebreju ekspluatatoriem. Un pat tie strādnieki, kas to nezina, no tūkstošiem gadījumu redz, ka „rijīgāki" un nekautrīgāki par visiem citiem ir krievu kapitālisti, ka „rupjāka" par visām ir Krievijas policija un Krievijas valdība.

Interesantas ir arī avīzes „Novoje Vremja" žēlabas par to, ka strādnieks nav vairs tik tumšs un tik pazemīgs kā zemnieks. „Novoje Vremja" raud par to, ka strādnieks „tiek atrauts no savas sādžu lizdas", ka „fabriku un rūpnīcu rajonos sablīvējas salasīta masa", ka „laucinieks atraujas no sādžas ar tās pieticīgajām (lūk, kas par lietu), bet patstāvīgajām sabiedriski ekonomiskām interesēm un attiecībām". Patiešām, kā lai te neraud? „Laucinieks" pieķēries savai lizdai, un aiz bailēm zaudēt šo lizdu viņš neuzdrošinās uzstādīt prasības savam muižniekam, pabaidīt to ar streiku u. tml.; laucinieks nezina kārtību citās vietās, viņš interesējas tikai par savu sādžiņu (valdības piekritēji to arī nosauc: laucinieka „patstāvīgās intereses"; circenis zina savu aizkrāsni, nebāž degunu politikā — kas var būt tīkamāks priekšniecībai?) — bet šajā sādžiņā vietējā dēle, muižnieks vai kulaks, pazīst visus pēc kārtas, tin visi tic vēl no tēviem un vectēviem ir mantojuši padevības verdzisko mācību, un nav neviena, kas modinātu viņos apziņu. Bet fabrikā ļaudis ir „salasīti", lizdai nepieķērušies (vienalga, kur strādā), daudz ko redzējuši, drosmīgi, kas interesējas par visu ko pasaulē.

Lai gan notikusi šī pieticīgā zemes rūķa bēdīgā pārvēršanās par apzinīgu strādnieku, mūsu policejiskie gudrinieki vēl cer piešmaukt strādnieku masu ar „valsts aizgādību par strādnieku sadzīves labierīcību". „Novoje

Yrremja“ stiprina šo cerību ar šādu novazātu prātojumu: ,,Lepns un visspēcīgs Rietumos, pie mums kapitālisms pagaidām vēl kusls, pie rokas vedams bērns, un to ved pie rokas valdība^1'... Nu, šai vecajai dziesmiņai par varas visspēcību noticēs varbūt vienīgi pieticīgais zemnieks! Strādnieks turpretim pārāk bieži redz, kā kapitālisti „ved pie rokas" policijas un garīdzniecības, kara un civilos ierēdņus. Un, lūk, — turpina „Novoje Vremja", — galvenais te ir tas, lai valdība „pastāvētu“ uz strādnieku stāvokļa uzlabošanu, t. i„ lai viņa pieprasītu no fabrikantiem šo uzlabošanu. Redziet, cik vienkārši: pavēlēt — un liela darīta! Bet vienkārši to ir tikai pateikt, turpretim priekšniecības pavēles, pat „vispieticīgākās", lādas kā slimnīcu ierīkošana pie fabrikām, kapitālisti nepilda gadu desmitiem ilgi. Un valdība arī neiedrošināsies kaut ko nopietnu pieprasīt no kapitālistiem, neapdraudot ar to „svēto" privātīpašumu. Un valdība arī negribēs nopietni uzlabot strādnieku stāvokli, jo viņa pati tūkstošiem gadījumos ir uzņēmēja lomā, krāpj un apspiež gan Obuchova rūpnīcas, gan simtiem citu rūpnīcu strādniekus, gan desmitiem tūkstošiem pasta, dzelzceļa kalpotāju u. t. jpr., u. t. jpr. ,.Novoje Vremja" arī pati jūt, ka mūsu valdības pavēlēm neviens neticēs, un tā mēģina atrast sev atbalstu cēlos piemēros no vēstures. Tas jādara, — saka viņa attiecībā uz strādnieku stāvokļa uzlabošanu, — „līdzīgi tam, kā pirms pusgadsimta valdība ņēma savās rokās zemnieku jautājumu, sekojot gudrai pārliecībai, ka ir labāk ar reformām no augšas aizsteigties priekšā līdzīgām prasībām no apakšas nekā gaidīt pēdējās".

Lūk, tā ir tiešām vērtīga atzīšanās! Pirms zemnieku atbrīvošanas cars deva mājienus muižniekiem par tautas sacelšanos, teikdams: labāk atbrīvot no augšas nekā gaidīt, kamēr paši sāks sevi atbrīvot no apakšas. Un, lūk, tagad valdībai pakalpīgā avīze atzīstas, ka strādnieku noskaņojums iedveš viņai ne mazākas bailes kā zemnieku noskaņojums „pirms brīvības". „Labāk no augšas nekā no apakšas"! Dziļi maldās patvaldības avīžnieciskie sulaiņi, saskatīdami „līdzību" tā laika un mūsdienu prasībās pēc pārveidojumiem. Zemnieki prasīja dzimtbūšanas atcelšanu, nekā neiebilstot pret cara varu un ticot caram. Strādnieki ir noskaņoti vispirms un visvairāk pret valdību, strādnieki redz, ka viņu beztiesigums policejiskās patvaldības priekšā saista viņiem rokas un kājas cīņā pret kapitālistiem, un strādnieki tāpēc prasa, lai tos atbrīvo no valdības patvarībām un no valdības nelietībām. Arī strādniekos ir satraukums „pirms brīvības", — bet tā būs brīvība visai tautai, kas izraus sev politisko brīvību no despotisma nagiem.

❖ Ф

*

Vai zināt, ar kādu dižu reformu grib nomāki strādnieku neapmierinātību un parādīt „valsts aizgādību" pār tiem? Ja var ticēt diezgan neatlaidīgām baumām, — notiek cīņa starp finanču un iekšlietu ministriju: pēdējā pieprasa, lai fabriku inspekciju nodotu viņas zināšanā, apgalvodama, ka tad inspekcija mazāk izdabās kapitālistiem un vairāk rūpēsies par strādniekiem, tā novēršot nemierus. Lai strādnieki ir gatavi saņemt jaunu cara žēlastību: fabriku inspektori apģērbs jaunus mundierus un tiks ieskaitīti citā resorā (droši vien ar algas paaugstinājumu) un pie tam tai pašā resorā, kas tik sen jau un ar lādu mīlestību (sevišķi policijas departaments) gādā par strādniekiem.

„tekra". (>. nr.. 1901. (j. iitlijs

Iespiests i>ēc avizes ..Iskra“ teksta

krīzes mācībā

Lūk, jau gandrīz divi gadi turpinās tirdzniecības un rūpniecības krize. Un tā, acīm redzams, vēl pieaug, aptverot arvien jaunas rūpniecības nozares, izplatās jaunos rajonos, paasinās ar jauniem banku krachiem. Mūsu avīze, sākot ar pagājušā gada decembri, katrā numurā tā vai citādi atzīmēja krizes attīstību un tās postošo darbību. Ir laiks izvirzīt vispārēju jautājumu par šās parādības cēloņiem un nozīmi. Krievijai tā ir samērā jauna parādība, tāpat kā jauns ir arī viss mūsu kapitālisms. Turpretim vecās kapitālistiskās zemēs, t. i., tādās zemēs, kur produktu vairākumu ražo pārdošanai, kur strādnieku vairākumam nav ne zemes, ne darba rīku un kur tie pārdod savu darba spēku, strādājot kā algādži citu saimniecībās, strādājot pie īpašniekiem, kam pieder zeme, fabrikas, mašinas u. t. jpr. — kapitālistiskās zemēs krize ir veca parādība, kas laiku pa laikam atkārtojas kā chroniskas slimības lēkme. Tādēļ krizes var paredzēt, un, kad Krievijā kapitālisms sāka sevišķi ātri attīstīties, — sociāldemokrātu literatūrā tika paredzēta arī tagadējā krize. Brošūrā: ,,Krievijas sociāldemokrātu uzdevumi^1', kas sarakstīta 1897. g. beigās, bija teikts: „Šobrīd mēs acīm redzot pārdzīvojam to kapitālistiskā cikla (aprites, kas atkārto vienus un tos pašus notikumus, kā atkārtojas ziema un vasara) periodu, kad rūpniecība „uzplaukst", tirdzniecība norit rosīgi, fabrikas strādā ar pilnu jaudu un kā sēnes pēc lietus rodas neskaitāmas jaunas rūpnīcas, jauni uzņēmumi, akciju sabiedrības, dzelzceļu būves utt., utt. Nav jābūt pravietim, lai pareģotu kracha (vairāk vai mazāk barga) nenovēr-šamību, kas noteikti sekos šim rūpniecības „uzplaukumam". Šāds krachs izputinās ļoti daudz sīko uzņēmēju.

iedzīs joti daudz strādnieku bezdarbnieku rindās11^27... Un krachs pienāca — tik bargs krachs, kādu Krievija nekad vēl nebija redzējusi. No kā tad ir atkarīga šī briesmīgā kapitālistiskās sabiedrības chroniskā slimība, kas atkārtojas tik pareizi, ka to var paredzēt?

Kapitālistiskā ražošana nevar attīstīties citādi kā lēcieniem, divi soļi uz priekšu un soli (reizēm veselus divus) atpakaļ. Kā mēs jau minējām, kapitālistiskā ražošana ir ražošana pārdošanai, preču ražošana tirgum. Bet ražošanas rīkotāji ir atsevišķi kapitālisti, katrs par sevi, un neviens nevar noteikti zināt, tieši cik un tieši kādus produktus pieprasa tirgus. Ražo uz labu laimi, rūpējoties tikai par to, lai cits citam aizsteigtos priekšā. Pilnīgi saprotams, ka saražotā daudzums var arī neatbilst tirgus vajadzībām. Un šī varbūtība kļūst sevišķi liela, kad lielais tirgus pēkšņi paplašinās, aptverot jaunus, neizpētītus un plašus apgabalus. Tieši tā tas notika, kad nesen sākās mūsu piedzīvotais rūpniecības „uzplaukums^11. Visas Eiropas kapitālisti izstiepa ķetnas pēc Āzijas, pēc pasaules daļas ar simtiem miljoniem iedzīvotāju, kurā līdz šim tikai Indija un neliela pierobežas josla bija cieši saistīta ar vispasaules tirgu. Aizkaspijas dzelzceļš sāka „atvērt^11 kapitalam Vidusāziju, „Lielais Sibirijas dzelzceļš^11 (liels ne tikai garuma ziņā, bet ari tā kroņa naudas daudzuma ziņā, ko bez mēra laupīja būvētāji, un bezgalīgās ceļa strādnieku ekspluatācijas ziņā) atvēra Sibiriju, Japana sāka pārvērsties par rūpniecības nāciju un mēģināja izsist robu Ķinas mūrī, atverot tik kairinošu kumosu, ka tajā uzreiz iecirta zobus Anglijas, Vācijas, Francijas, Krievijas un pat Itālijas kapitālisti. Milzu dzelzceļu būve, vispasaules tirgus paplašināšanās un tirdzniecības attīstība — viss tas radīja negaidītu atdzīvināšanos rūpniecībā, jaunu uzņēmumu pieaugumu, ārprātīgu dzīšanos pēc preču pārdošanas tirgiem, dzīšanos pēc peļņas, jaunu biedrību dibināšanu, pievelkot ražošanā milzum daudz jaunu kapitālu, kuri radās daļēji arī no sīko kapitālistu nelielajiem iekrājumiem. Nav jābrīnās, ka šī ārprātīgā visas pasaules dzīšanās pēc jauniem, nezināmiem tirgiem ir novedusi pie milzīga kracha.

Lai mums būtu skaidrs priekšstats par šo dzīšanos, jāievēro, kādi milži te piedalījās. Kad saka: ,.atsevišķi uzņēmumi^11, „savrupi kapitālisti^11, tad bieži vien piemirst, ka šie izteicieni būtībā ir neprecizi. Būtībā atsevišķa un savrupa palikusi tikai peļņas piesavināšanās, bet pati ražošana kļuvusi sabiedriska. Milzu krachi tikai tāpēc arī kļuva iespējami un nenovēršami, ka bagātnieku banda, kas kāro tikai iedzīvoties, tur savās rokās varenus sabiedriskus ražošanas spēkus. Paskaidrosim to ar piemēru no Krievijas rūpniecības. Pēdējā laikā krize pārņēmusi arī naftas nozari. Bet šajā rūpniecībā darbojas tādi uzņēmumi kā, piemēram, ,,Br. Nobeļu naftas ražošanas sabiedrība^11. 1899. g. šī sabiedrība pārdeva 163 milj. pudu naftas produktu par 53Vs milj. rbļ. lielu sumu, bet 1900. g. jau 192 milj. pudu par 72 milj. rbļ. lielu sumu. Vienā gadā ražošanas pieaugums vienā uzņēmumā par I8V2 milj. rubļu! Tāds „viens uzņēmums^11 pastāv no desmitiem un simtiem tūkstošiem strādnieku vienota darba, kuri iegūst naftu, pārstrādā to, transportē to pa naftas vadiem, dzelzceļiem, jūrām un upēm, kuri būvē šim nolūkam vajadzīgās mašīnas, noliktavas, materiālus, liellaivas, tvaikoņus u. t. jpr. Visi šie desmiti tūkstoši strādnieku strādā visas sabiedrības vajadzībām, bet noteicēja par viņu darbu ir saujiņa miljonāru, kas piesavinās visu peļņu, ko dod šis organizētais masu darbs. (Nobeļu sab-ba guva tīru peļņu 1899. g. — 4 milj. rbļ., bet 1900. g. — 6 milj. rbļ., no kuriem akcionāri dabūja pa 1 300 rbļ. no 5 000 rbļ. pajas, bet pieci valdes locekļi dabūja balvas 528 000 rbļ. apmērā!) •Та vairāki tādi uzņēmumi uzsāk ārprātīgu skriešanos, lai iegūtu vietas nezināmā tirgū, vai tad jābrīnās par krizes iestāšanos?

Tas vēl nav viss. Lai gūtu peļņu no uzņēmuma, jāpārdod preces, jārod pircēji. L'n par pircēju jābūt visai iedzīvotāju masai, jo lielie uzņēmumi ražo produktus veseliem kalniem. Bet visās kapitālistiskajās zemēs deviņas desmitdaļas iedzīvotāju ir ubagi: strādnieki, kas saņem gauži niecīgu darba algu, zemnieki, kuri lielāko tiesu dzīvo vēl sliktāk nekā strādnieki. Un, lūk, kad lielrūpniecība uzplaukuma laikā ar plašu vērienu cenšas ražot cik iespējams vairāk, tad tā laiž tirgū tik daudz produktu, ka trūcīgais tautas vairākums nav spējīgs par tiem samaksāt. Mašīnu, rīku. noliktavu, dzelzceļu u. c. skaits vienmēr pieaug, bet šī augšupeja laiku pa laikam tiek pārtraukta, jo tautas masa, kurai galu galā domāti visi šie uzlabotie ražošanas veidi, paliek trūkumā, kas bieži līdzinās pat galīgai nabadzībai. Krīze rāda, ka mūslaiku sabiedrība varētu ražot nesalīdzināmi vairāk produktu visu darba ļaužu dzīves uzlabošanai, ja zemi, fabrikas, mašinas u. I. jpr. nebūtu sagrābusi saujiņa privātīpašnieku, kas no tautas nabadzības izsūc sev miljonus. Krize rāda. ' ka strādnieki nevar aprobežoties vienīgi ar ciņu par kapitālistu piekāpšanos kādos atsevišķos gadījumos: rūpniecības atdzīvošanās periodā tādu piekāpšanos var panākt (un Krievijas strādnieki ar savu enerģisko cīņu ne vienreiz vien panāca piekāpšanos 1894.—1898. g.). — bet pienāk krachs. un kapitālisti ne tikvien atņem atpakaļ to, ko piekāpdamies ir devuši, bet izmanto strādnieku bezizejas stāvokli vēl lielākai darba algas nosišanai. Un tā tas neizbēgami turpināsies tik ilgi, kamēr sociālistiskā proletariāta armija nenogāzīs kapitala un privātīpašuma kundzību. Krize rāda, cik tuvredzīgi ir bijuši tie sociālisti (kas sevi dēvē par „kritiķiem^11, laikam gan tāpēc, ka viņi bez kritikas pārņem buržuāzijas ekonomistu mācības), kas pirms diviem gadiem trokšņaini pasludināja, ka krachi kļūstot tagad mazāk ticami.

Krizes mācība, parādīdama, cik aplama ir sabiedriskās ražošanas pakļaušana privātajam īpašumam, ir tik ietekmīga, ka tagad arī buržuāzijas prese prasa pastiprināt uzraudzību — piemēram, pār bankām. Bet nekāda uzraudzība netraucēs kapitālistiem atdzīvošanās periodā dibināt tādus uzņēmumus, kas vēlāk neglābjami bankrotēs. Alčev-skis, bankrotējušo zemes un tirdzniecības banku dibinātājs Charkovā, sarausa ar taisniem un netaisniem līdzekļiem miljoniem rubļu, lai dibinātu un uzturētu kalnrūpniecības uzņēmumus, kas solīja zelta kalnus. Un mazs sastrēgums rūpniecībā pazudināja šīs bankas un kalnrūpniecības uzņēmumus (Doņecas-Jurjevas sabiedrību). Bet ko nozīmē šo uzņēmumu „bojā eja“ kapitālistiskā sabiedrībā? Tā nozīmē, ka vājākos kapitālistus, ,.otrā lieluma^11 kapitālistus, izspiež solidāki miljonāri. Charkovas miljonāru Alčevski aizstāj Maskavas miljonārs Rjabušinskis, kas, būdams vēl lielāka kapitala īpašnieks, vēl stiprāk spiedīs

slrādnieku. Otrās šķiras bagātniekus nomaina ar pirmās šķiras bagātniekiem, kapitala spēks pieaug, sīko īpašnieku masas izputina (piemēram, sīkos noguldītājus, kas ar bankas kraehu zaudē visu īpašumu), strādnieki noslīd briesmīgā nabadzībā — lūk, krizes sekas. Atgādināsim vēl ,,Iskrā“ aprakstītos gadījumus, ka kapitālisti pagarina darba dienu un, atlaižot no darba, cenšas apzinīgākos strādniekus nomainīt ar pazemīgākiem darba rūķiem.

Krievijā krizes darbība vispār neizmērojami spēcīgāka nekā kaut kādā citā zemē. Pie mums rūpniecības depresijai pievienojas vēl zemnieku bads. Bez darba palikušos strādniekus izsūta no pilsētām uz laukiem, bet kurp lai sūta bezdarbniekus zemniekus? Ar strādnieku izsūtīšanu grib iztīrīt pilsētas no nemierīgiem ļaudīm, bet varbūt izsūtītajiem izdosies pamodināt kaut daļu zemnieku no viņu mūžsenās padevības un ierosināt viņus ne tikai lūgumu, bet arī prasību iesniegšanai? Strādniekus un zemniekus tuvina tagad ne tikai bezdarbs un bads, bet arī tie policijas spaidi, kas atņem strādniekiem apvienošanās un aizsargāšanās iespēju, atņem zemniekiem pat to palīdzību, kuru tiem sniedz labvēlīgie ziedotāji. Smagā policijas ķetna top simtkārt smagāka tautas miljoniem, kas zaudējuši visus līdzekļus dzīves iztikai. Žandarmi un policija pilsētās, zemes priekšnieki un urjadņiki uz laukiem skaidri redz, ka ienaids pret viņiem aug, un viņi sāk bīties ne tikai no sādžu ēdnīcām, bet arī no avīžu sludinājumiem par ziedojumu vākšanu. Bailes no ziedojumiem! Un patiesi, ir taisnība: kas vainīgs, tas bailīgs. Kad zaglis redz. ka cilvēkam, ko viņš apzadzis, garāmgājējs pasniedz žēlastības dāvanu, — zaglim šķiet, ka tie sniedz roku viens otram, lai kopējiem spēkiem izrēķinātos ar viņu.

..iskra". 7. nr.. 1901. p. anpustā

Iespiests pēc avizes Iskra'* teksta

DZIMTKUNGI DARBĀ

Iznācis jauns 1901. g. 8. jūnija likums: par kroņa zemes piešķiršanu privātām personām Sibirijā. Kā piemēros jauno likumu, — to rādīs nākotne. Bet jau šā likuma raksturs vien ir tik pamācošs, tik spilgti parāda cara valdības īsto dabu un patiesos centienus, ka ir vērts pamatīgi iztirzāt šo likumu un parūpēties, lai jo plaši ar to iepazītos strādnieku šķira un zemniecība.

Jau sen mūsu valdība pasniedz dāvaniņas dižciltīgajiem muižniekiem-muižu īpašniekiem: viņa ierīkojusi tiem

muižnieku banku, devusi tūkstošiem atvieglinājumu aizdevumu dabūšanā un parādu nomaksas pagarināšanā, viņa palīdzējusi tiem sarīkot miljonaru-cukurrūpnieku streiku cenu paaugstināšanas un peļņas palielināšanas nolūkā, viņa parūpējusies par siltām zemes priekšnieku vietiņām muižnieku dēliņiem, kas uzdzīvojot paputējuši, tagad viņa dižciltīgajiem degvīna rūpniekiem dod iespēju ienesīgi pārdot degvīnu valstij. Bet ar zemes piešķiršanu viņa ne tikai dod dāvaniņas visbagātākajiem, visdižciltīgākajiem ekspluatatoriem, — viņa rada jaunu ekspluata-toru šķiru, dzen zemnieku un strādnieku miljonus pastāvīgā jauno muižnieku parādjūgā.

Aplūkosim jaunā likuma galvenos pamatus. Vispirms jāatzīmē, ka šo likumu — iekām zemkopības un valsts īpašumu ministrs to iesniedza Valsts padomei — apsprieda īpaša padome muižnieku kārtas lietās. Visiem zināms, ka tagadējā laikā Krievijā vislielākie trūkumcietēji ir nevis strādnieki un zemnieki, bet muižnieki-muižu īpašnieki, un, lūk, ,.īpašā padome^1' nekavējoties sāka meklēt paņēmienus, kā palīdzēt viņiem trūkumā. Kroņa zemi Sibirijā pārdos un izrentēs „privātām personām^1* kā „privātīpašnieku saimniecības**, pie kam personām, kas nav Krievijas pavalstnieki, kā arī cittautiešiem (cittautiešu skaitā ietilpst arī ebreji) tiek uz visiem laikiem aizliegta jebkāda šās zemes iegūšana, bet izrentēšana (šī, kā vēlāk redzēsim, nākošajiem muižniekiem visizdevīgākā operācijā) atļauta vienīgi muižniekiem, „kuri — tā skan likums — savas saimnieciskās uzticamības dēļ saskaņā ar valdības nodomiem ir visai vēlami zemes īpašnieki Sibirijā**. Tātad valdības nolūki ir tādi, lai iedzīvotāju darba ļaužu slānis nonāktu muižnieku-muižu īpašnieku verdzināšanā. Cik lielu muižu īpašnieku, — tas redzams no tā. ka pārdodamo zemes gabalu lielums pēc likuma nedrīkst pārsniegt trīs tūkstoš desetinu, izrentējamo zemes gabalu apmēri nemaz nav ierobežoti, bet rentēšanas laiks noteikts līdz 99 gadiem! Pēc mūsu valdības aprēķina trūkumcietējam muižniekam vajag divi simt reižu vairāk zemes nekā zemniekam, kam Sibirijā piegriež pa 15 des. uz ģimeni.

Un turklāt kādus tikai atvieglojumus un izņēmumus neparedz likums attiecībā uz muižniekiem! Pirmos piecos gados rentnieks neko nemaksā. Ja viņš pērk paša rentēto zemi (un viņam ir uz to tiesības pēc jaunā likuma), tad maksas kārtošana par pirkumu tam tiek paildzināta uz 37 gadiem. Ar īpašu atļauju var piešķirt pārdošanai vairāk nekā trīs tūkstoš desetinu zemes, pieļaujama pārdošana brīvā tirgū, nevis publiskā ūtrupē, un parādu nomaksas pagarināšana ne uz vienu, bet pat uz trim gadiem. Nevajag aizmirst, ka jauno likumu izmantos vispār tikai augstākie ierēdņi un personas, kam ir sakari galmā, u. tml., — tādām personām visus šos atvieglojumus un izņēmumus piešķir ļoti viegli, pāris vārdus parunājot ar gubernatoru vai ministru kādās viesībās.

Bet, — lūk, nelaime. Kādu labumu iegūs no šiem kaut vai trīs tūkstoš desetinu lieliem zemes gabaliņiem visi to īpašnieki ģenerāļi, ja neradīsies „zemnieks**, kas būs spiests šiem ģenerāļiem strādāt? Lai cik ātri aug tautas trūkums Sibirijā, tomēr turienes zemnieks nesalīdzināmi patstāvīgāks par „Krievijas** zemnieku un nav vēl īsti pieradis strādāt, spieķa mudināts. Jaunais likums cenšas viņu pieradināt. „Privātīpašnieku saimniecībām paredzēto zemi piegriež pēc iespējas pamīšus ar zemniekiem iedalītām platībām", — saka likuma 4. pants. Cara valdība rūpējas, lai nabaga zemnieki varētu „nopelnīt". Pirms desmit gadiem tas pats Jermolova kgs, kas tagad kā zemkopības un valsts īpašumu ministrs iesniedzis Valsis padomē likumu par kroņa zemes piešķiršanu privātām personām Sibirijā, izdeva (bez sava paraksta) grāmatu: „Neraža un tautas posts". Šajā grāmatā viņš tieši pasacījis, ka nav pamata atļaut pārcelties uz Sibiriju tiem zemniekiem, kas var „iet peļņā** pie vietējiem muižniekiem. Krievijas valstsvīri nekautrējas paust tīri dzimlbūlnieciskus uzskatus: zemnieki radīti, lai strādātu muižniekiem, un tāpēc zemniekiem nevajag pat „atļaut^1* pārcelties, kurp viņi vēlas, jo ar to muižnieki zaudēs lētu darba spēku. Bet, kad zemnieki, nevērodami visas grūtības, kavēkļus un pat tiešu aizliegumu, joprojām simtiem tūkstošiem izceļoja uz Sibiriju, — tad cara valdība, līdzīgi vecā lielkunga muižkungam, dzinās tiem pakaļ, lai tos vajātu arī jaunajā vietā. Ja „pamīšus** ar niecīgajiem iedalītās zemes gabaliem un zemnieku zemi (labākā no tās jau aizņemta) atradīsies dižciltīgo muižnieku zemes gabali pa trīs tūkstoš deselinu, — lad droši vien vistuvākā laikā pārcelšanās uz Sibiriju nebūs vairs tik vilinoša. Un jauno muižnieku zeme pieaugs cenā samērā ar to, kā pieaugs apkārtējo zemnieku dzīves grūtības: šie zemnieki būs spiesti gan līgt darbā par pusvelti, gan nomāt muižnieku zemi par trīskārtīgu cenu — pilnīgi tāpat kā „Krievijā**. Jaunais likums tieši par to rūpējas, lai jo ātrāk dibinātu jaunu paradizi muižniekiem un jaunu elli zemniekiem: tieši par zemes izrentēšanu uz vienas sējas laiku izdarīta īpaša piezīme. Vispār sakot, rentētās kroņa zemes tālākai izdošanai vajadzīga īpaša atļauja, bet izdošana uz vienas sējas laiku ir atļauta pilnīgi brīvi. Muižnieka vienīgās rūpes būs tikai salīgt muižas pārvaldnieku, kas tad pa desetinai izdos zemi tiem zemniekiem, kas dzīvo „pamīšus** ar muižnieka muižu, — un sūtīs kungam skaidru naudiņu.

Starp citu. ne vienmēr muižnieki gribēs vadīt pat tādu „saimniecību**. Viņi var uzreiz dabūt lielu naudas žūksni, pārdodot tālāk kroņa zemi īsteniem saimniekiem. Ne velti jaunais likums iznāk tieši tādā laikā, kad Sibirijā uzbūvēts dzelzceļš, kad liek atcelta izsūtīšana uz Sibiriju trimdā un kad izceļošana uz Sibiriju pieaugusi milzu apmēros: viss tas nenovēršami paaugstinās (un jau paaugstina) zemes cenu. Šā iemesla dēļ kroņa zemes piešķiršana privātām personām tagadējā laikā būtībā ir tikai tas, ka muižnieki aplaupa valsti: kroņa zemes cena ceļas, un kroņa zemi ar sevišķi izdevīgiem noteikumiem izdod un pārdod dažādiem ģenerāļiem, kas tad arī izmantos šo cenu celšanos. Piemēram, l'fas guberņā vienā pašā apriņķī muižnieki un ierēdņi izdarījuši tādu operāciju ar viņiem pārdoto (uz tāda paša likuma pamata) zemi: viņi samaksājuši valstij par zemi 150 tūkst, rbļ, bet pēc divi gadiem pārdevuši šo pašu zemi par 580 tūkst. rbļ.. t. i., ar vienkāršu alkalpārdošanu dabūjuši vairāk par pusmiljona rubļu! No šā piemēra var iedomāties, cik miljonu saplūdis trūcīgo muižnieku kabatās ar zemes piešķiršanu visā Sibīrijā.

Šās bezkaunīgās laupīšanas maskēšanai valdība un tās piekritēji izvirza dažādus cēlus prātojumus. Runā par kultūras attīstīšanu Sibirijā. par paraugsaimniecību svarīgo nozīmi. Īstenībā lielās muižas, kas kaimiņu zemniekus noved bezizejas stāvoklī, patlaban var stiprināt tikai pašus nekulturālākos ekspluatācijas paņēmienus. Paraugsaimnie-cības nerada ar valsts aplaupīšanu, un zemes piešķiršanas sekas būs vienkārši muižnieku un ierēdņu makle-riskie darījumi ar zemi vai ari verdzināšanas un augļošanas paņēmienu uzplaukums saimniecībā. Dižciltīgie muižnieki savienībā ar valdību tādēļ vien atstūmuši no Sibirijas kroņa zemes ebrejus un pārējos cittautiešus (kurus viņi cenšas tumšās tautas priekšā iztēlot par sevišķi nekautrīgiem ekspluatatoriem), lai paši netraucēti varētu nodarboties ar viszemākā veida kulacību.

Runā vēl arī par muižnieku-muižu īpašnieku kārtas politisko nozīmi Sibirijā: inteliģences aprindās tur sevišķi daudz bijušo trimdinieku — politiski neuzticamu cilvēku, un, lūk, atsvaram, sak’, jārada valsts varai uzticams balsts, drošs „zemstu"1 elements. Un šajās valodās ir daudz lielāka un dziļāka patiesība, nekā iedomājas avīze „Graždaņin^113® un „Moskovskije Vedomostji“. Policejiskā valsts tā saceļ pret sevi iedzīvotāju masu, ka tai nepieciešams mākslīgi radīt personu grupas, kas kalpotu par balstu tēvijai. Valdībai nepieciešams radīt lielekspluatatoru šķiru, kuriem par visu būtu jāpateicas valdībai, kuri būtu atkarīgi no viņas žēlastības, kuri gūtu milzu ienākumus ar viszemākajiem paņēmieniem (mākleru darījumi, kulacība) un kuri visa tā dēļ vienmēr būtu uzticami katras patvaļas un apspiešanas piekritēji. Aziatiskajai valdībai vajadzīgs atbalsts lielajos, aziatiskajos zemes īpašumos, dzimtbūtnieciskajā „muižu piešķiršanas" sistēmā. Un, ja tagad nevar piešķirt „apdzīvotas muižas", tad var piešķirt muižas pamīšus ar nabadzībā grimstošo zemnieku zemi; ja ir neērti tieši dāvāt tūkstošiem desetinu galma bļodlaižiem, tad piešķiršanu var aizsegt ar tūkstošiem atvieglojumu nosacīto pārdošanu un „rentēšanu" (uz 99 gadiem). Kā lai šo agraro politiku nenosauc par dzimtbūtniecisku, salīdzinot ar moderno attīstīto zemju, piem., Amerikas, agraro politiku? Tur neviens nedrīkst prātot par pārceļošanas atļaušanu vai neatļaušanu, jo katram pilsonim ir tiesības pārcelties, kurp vien tam tīk. Tur brīvo zemi valsts nomalēs pēc likuma ir tiesības saņemt katram, kas grib nodarboties ar lauksaimniecību. Tur top ne aziatisku satrapu šķira, bet enerģisku fermeru šķira, kuri attīsta visas zemes ražošanas spēkus. Tur brīvās zemes pārpilnības dēļ strādnieku šķira ieņēmusi pirmo vietu pēc sava dzīves līmeņa augstuma.

Un kādā laikā mūsu valdība ir nākusi klajā ar savu dzimtbūtniecisko likumu! Visspēcīgākās rūpniecības krizes laikā, kad desmiti un simti tūkstoši neatrod nodarbošanos, kad miljoniem zemnieku atkal cieš badu. Valdība visas savas rūpes veltījusi tam, lai tikai „netrokšņotu" par postu. Tā dēļ viņa izsūtījusi bezdarbniekus uz dzimteni, tā dēļ viņa pārtikas lietas izņēmusi no zemstu rokām un nodevusi policejisko ierēdņu rokās, tā dēļ viņa aizliegusi privātām personām ierīkot ēdnīcas bada cietējiem, tā dēļ viņa aizbāzusi muti avīzēm. Un, lūk, kad paēdušajiem netīkamais „troksnis" par badu aprima, — cara tētiņš sāka palīdzēt, palīdzēt trūcīgajiem muižniekiem un nelaimīgajiem galma ģenerāļiem. Atkārtojam: mūsu uzdevums tagad ir vienkārši izplatīt ziņas par jauno likumu. Iepazinušies ar to, vismazāk attīstītie strādnieku slāņi, vispelēkākie un visvairāk nomāktie zemnieki sapratīs, kam kalpo valdība un kāda valdība vajadzīga tautai.

,,Iskra“, 8. лг.. 1901. q. 10. septembri

Iespiests pēc avīzes .Jskra“ teksta

ZEMSTU KONGRESS

Sabiedriskā rosība, kas kā vilnis pārvēlās zemei pēc šā gada pavasara notikumiem, vēl turpinās; dažādos veidos tā izpaužas visos krievu sabiedrības slāņos, kura vēl šā gada janvarī šķita nedzirdīga un sveša Krievijas sociāldemokrātijas apzinīgajam darbam. Valdība lien vai no ādas ārā, lai satraukto sabiedrības sirdsapziņu ātrāk nomierinātu ar parastajiem ziepju burbuļiem, tādiem kā 25. marta manifests par „sirsnīgo gādību^1*, tādiem kā tā saucamās Vanovska reformas vai Sipjagina un Šachovskoja svinīgi ākstīgie braucieni pa Krieviju ... Viens otrs no naivajiem krievu iedzīvotājiem būs patiesi apmierināts ar šiem pasākumiem, bet nebūt ne visi. Pat mūslaiku zemstieši, no kuriem puse ir iebiedēti ierēdņi, sāk acīm redzot atžirgt no tā nemitīgo baiļu stāvokļa, kādam tie bija pakļauti vēsturē aizejošā „miera devēja — cara** posta un bēdu laikmetā.

No elementārākām kautrības segām atbrīvojusies, viņas augstība birokrātijā rada sašutuma un riebuma jūtas arī viņos, biklajos ļaudīs, ar gandrīz atrofējušos pilsoņa vīrišķību un pilsoņa tikumību.

Mums ziņo, ka jūnija beigās N. N. pilsētā (piesardzības dēļ neminam pilsētas nosaukumu) bijis sasaukts zemstu darbinieku kongress. Tajā piedalījušies, kā runā, 40—50 zemstiešu no vairākām guberņām.

Zemstieši sapulcējušies, protams, ne politisku jautājumu izšķiršanai, bet mierīgu, tīri zemstes uzdevumu atrisināšanai, sapulcējušies, „nepārkāpjot sava resora un varas ro-bežas“, kā gleznaini teikts zemstes nolikumā (87.pants); tomēr šī sapulce bija sasaukta bez administrācijas atļaujas un ziņas, un tātad, izsakoties tā paša nolikuma vārdiem,

G 5. sēj.

sapulce notika, „pārkāpjot zemstes iestāžu darbības kār-tību“, bet sanākušie zemslieši mierīgo, nevainīgo jautājumu vietā, paši to nemanot, sākuši apspriest lietu vispārējo stāvokli. Tāda ir dzīves loģika: godprātīgos zemsliešus, lai arī kā tie dažkārt vairītos no radikālisma un nelegālā darba, notikumu norise nenovēršami dzen nelikumīgi organizēties un noteiktāk rīkoties. Ne jau mēs, protams, nosodīsim šo dabisko un pilnīgi pareizo ceļu. Ir pienācis beidzot laikš arī zemstes darbiniekiem dot enerģisku un organizētu pretsparu satrakotajai valdībai, kas iznīcinājusi lauku pašvaldības, sakropļojusi pilsētu un zemstu pašvaldības un ar ēzeļa konsekvenci atvēzējusies ar savu cirvi pret zemstu iestāžu pēdējām atliekām. Runā, ka kongresā, apspriežot jautājumu, kā cīnīties pret likumu par zemstes nodevu ierobežošanu, kāds vecs un cienījams zemstietis izsaucies: „Zemstes ļaudīm vajag beidzot teikt savu vārdu vai arī viņi nekad vairs to neteiks!“ Mēs esam pilnīgi vienis prātis ar šā liberālā darbinieka vaimanām, kurš gatavs izsaukt uz atklātu cīņu ierēdniecisko patvaldību. Zemste ir iekšējā bankrota priekšvakarā. Un, ja labākie zemstieši nerīkosies tagad izšķiroši, ja viņi neatmetīs savu parasto maņilovismu, savus sīkos, mazsvarīgos jautājumus — „bļodu alvošanu“, kā izteicies kāds solids zemstietis, — zemste panīks un kļūs par parastu „kroņa iestādi". Šī bezslavas nāve neizbēgama, jo nevar nesodīti gadu desmitiem ilgi tikai to vien darīt kā baiļoties, pateikties un pazemīgi lūgties: vajag draudēt, prasīt un, veltīgi nešķiežot laiku, ķerties pie īstena darba.

,ylskra"f H. nrM 1001. y. 10. septembri

Iespiests pēc avīzes „īsiem” tekstu

AGRARAIS JAUTĀJUMS UN „MARKSA KRITIĶI*87

Sarakstīts 1901. g. no jūnija līdz septembrim

1—IV nodala pirmoreiz iespiesto 1901. 1). decembrī žurnālā ,.Zarja", 2. tin 3. nr-ā, paraksts: N. Ļ e ņ i n s: V—JX nodaļa — 1906. g. februārī žurnālā Obrazovaņije"88, 2. пг-ā, jm-raksts: N. Ļeņins

Iespiests pēc žurnālu „Zarja“ un ..Obrazovaņije" teksta, kas salīdzināts ar tekstu krājumā: VI. Iļjins — „Agrārais jautājums", 1908. g.

Žurnālā ..Obrasovaņije" 1!К)6. g. 2. nr. titullapa. Žurnālā bija iespiesta V. 1. Ļeņina (tarba „Agrārais jautājums un „Marksa kritiķi" “ V—IX nodeja

. Mēģināt pierādīt... ka agraro jautājumu laukā dogmatiskais marksisms ir izsists no pozīcijām, — nozīmētu lauzties vaļējās durvīs". .. Tā pagājušajā gadā pasludināja „Russkoje Bogatstvo"39 V. Cernova kga personā (1900. g., 8. nr., 204, lpp.). Dīvaina īpašība ir šim „dogmatiskajam marksismam"! Lūk, jau ilgus gadus Eiropas mācītie un dziļi mācītie vīri svarīgi sludina (bet avīžnieki un žurnālisti atkārto un atstāsta), ka „kritika" jau esot izsitusi marksismu no pozicijām, — un tomēr katrs jauns kritiķis atkal no jauna sāk pūlēties ar šās it kā jau sagrautās pozicijas apšaudīšanu. V. Černova kgs, piemēram, gan žurnālā ,.Russkoje Rogatstvo", gan krājumā ,,Na slavnom postu" veselās 240 lappusēs „laužas vaļējās durvīs", „pārrunājot" ar lasītāju Herca grāmatu. Tik pamatīgi atstāstītais Herca sacerējums, kas savukārt pārrunā Kautska grāmatu, jau pārtulkots krievu valodā. Bulgakova kgs, izpildīdams savu solījumu atspēkot to pašu Kautski, ir laidis klajā veselus divus sējumus lielu pētījumu. Tagad jau droši vien neviens nesameklēs vairs ne atliekas no „dogmatiskā marksisma", ko šie kritiskā iespiedpapīra kalni būs nospieduši gluži beigtu.

I

ZEMES KRĪTOŠĀS AUGLĪBAS „LIKUMS"

Aplūkosim vispirms tuvāk kritiķu vispārējo teorētisko fizionomiju. Bulgakova kgs nāca klajā jau žurnālā ,.Načalo"40 ar rakstu pret Kautska „Agrāro jautājumu" un uzreiz parādīja visus savus ..kritiķa" paņēmienus. Ar īsta zirgu dīdītāja dzēlību un nekautrību viņš ņēmās ,,plucināt“ Kaulski, piedēvēdams viņam vārdus, kādus viņš nav teicis, apsūdzēdams viņu, Kautski, apstākļu un apsvērumu ignorēšanā, ko viņš, Kautskis, pats ir precizi iztirzājis, un pasniegdams lasītājam kā savus paša kritiskos secinājumus tos, kurus izdarījis Kautskis. Izlikdamies par lietpratēju, Bulgakova kgs apsūdzēja Kautski technikas un ekonomikas sajaukšanā, — un pats pie tam turpat parādīja ne tikai neticamu jucekli, bet arī savu nevēlēšanos izlasīt līdz galam sava pretinieka darba citētās lappuses. Pats par sevi saprotams, ka nākošā profesora raksts mudžēt mudžēja no vulgāriem izlēcieniem pret sociālistiem, pret .,kracha teoriju'1, utopismu, ticību brīnumiem u. t. jpr.[28] Tagad savā doktora disertācijā („Kapitālisms un zemkopība", S.-Peterburgā, 1900. g.) Bulgakova kgs ir noslēdzis visus rēķinus ar marksismu un novedis savu „kritisko" evolūciju līdz tās loģiskām beigām.

Par stūrakmeni savai „agrarās attīstības teorijai" Bulgakova kgs liek „zemes krītošās auglības likumu". Mums citē izvilkumus no klasiķu darbiem, kuri konstatējuši šo „likumu" (saskaņā ar kuru katrs darba vai kapitala pa-pildieguldījums zemē dod nevis atbilstošu, bet pamazinātu iegūstamā produkta daudzumu). Mums paziņo angļu ekonomistu sarakstu, kuri atzīst šo likumu. Mums apgalvo, ka tam „ir universālā nozīme", ka tā ir „pilnīgi acīm redzama patiesība, ko nepavisam nav iespējams noliegt", „ko pietiek tikai skaidri konstatēt", u. t. jpr., utt. Jo noteiktāk izsakās Bulgakova kgs, jo skaidrāk redzams, ka viņš kāpjas atpakaļ, uz buržuāzisko politisko ekonomiju, kas aizsedz sabiedriskās attiecības ar izdomātiem „mūžīgiem likumiem". Un tiešām, ko nozīmē izdaudzinātā „zemes krītošās auglības likuma" „acīmredzamība"? To, ka gadījumā, ja turpmākie darba un kapitala ieguldījumi zemē dotu nevis samazinātu, bet vienādu daudzumu produkta, tad vispār nebūtu nozīmes paplašināt aramzemi, tad labības papild-daudzumu varētu ražot ar agrāko zemes daudzumu, lai tas būtu cik mazs būdams, tad „visas zemeslodes zemkopību varētu novietot uz vienas desetinas". Tāds ir parastais (un vienīgais) arguments, kas runā par labu „universālajam" likumam. Un vismazākā pārdomā parādīs katram, ka šis arguments ir abstrakcija, kam nav nekāda satura, kas atstāj neievērotu pašu galveno: technikas līmeni, ražošanas spēku stāvokli. Būtībā jau pats jēdziens: „papildu (vai turpmākie) darba un kapitala ieguldījumi" paredz ražošanas veidu maiņu, technikas pārveidošanu. Lai ievērojamos apmēros palielinātu zemē ieguldāmā kapitala daudzumu, jāizgudro jaunas mašinas, jaunas laukkopības sistēmas, jauni lopkopības un produkta transporta paņēmieni u. t. jpr., u. t. jpr. Protams, samērā nelieli „darba un kapitala papildieguldī-jumi“ var nolikt (un notiek) arī uz dotā, nemainīgā technikas līmeņa bāzes: šai gadījumā piemērojams līdz zināmai pakāpei arī „zemes krītošās auglības likums", piemērojams tai nozīmē, ka technikas nemainīgais stāvoklis nosaka samērā ļoti šauras darba un kapitala papildieguldījuma robežas. Universālā likuma vietā mēs dabūjam tātad augstākā mērā relativu „likumu", — tik relativu, ka par kaut kādu „likumu" un pat par kaut kādu kardinālu zemkopības īpatnību nevar būt ne runas. Pieņemsim kā dotu: trijlauku sistēmu, tradicionālās graudu labības sējumus, mēslu lopkopību, pie kultivētu pļavu un uzlabotu darba riku trūkuma. Acīm redzot, ja šie apstākļi nemainīsies, darba un kapitala papildieguldījumu iespējas zemē būs visai šauras. Bet ari tajās šaurajās robežās, kurās tomēr darba un kapitala papildieguldījumi ir iespējami, nekādā ziņā ne vienmēr un ne noteikti būs novērojama katra tāda papildieguldījuma ražīguma samazināšanās. Ņemsim rūpniecību. Iedomāsimies miltu rūpniecību vai dzelzs apstrādāšanu laikmetā pirms pasaules tirdzniecības un pirms tvaika mašinu izgudrošanas. Pastāvot šādai lechnikai, robežas darba un kapitala papildieguldījumiem rokas darba kalvēs, vēja un ūdens dzirnavās bija visai šauras; neizbēgami bija vērojama plaša sīko kalvju un dzirnavu izplatīšanās, iekām radikala ražošanas veidu pārveidošana neradīja bāzi jaunām rūpniecības formām.

Tātad: „zemes krītošās auglības likums" nepavisam nav piemērojams gadījumos, kad technika progresē, kad ražošanas veidi pārmainās; tas ir visai relativi un nosacīti piemērojams tais gadījumos, kad technika paliek nemainīga. Lūk, kādēļ ne Markss, ne marksisti pat nerunā paīso „likumu", bet to reklamē tikai buržuāziskās zinātnes pārstāvji, tādi kā Brentano, kuri nevar un nevar atbrīvoties no vecās politiskās ekonomijas aizspriedumiem ar tās abstraktajiem, mūžīgajiem un dabiskajiem likumiem.

Bulgakova kgs aizstāv „universālo likumu" ar tādiem argumentiem, par kuriem ir vērts pasmieties.

„Kas agrāk bija brīva dabas dāvana, tas tagad jāpadara cilvēkam: vējš un lietus uzirdināja augsni, kas bija bagāta ar barības elementiem, tāpēc cilvēkam pietika ar niecīgām pūlēm, lai iegūtu nepieciešamo. Ar laiku arvien lielāka un lielāka ražīgā darba daļa bija jāpārņem cilvēkam uz saviem pleciem; kā visur, mākslīgie procesi arvien vairāk stājas dabisko vietā. Bet, ja industrijā tas izpaužas kā cilvēka uzvara pār dabu, tad zemkopībā tas norāda ņz pieaugošām eksistences grūtībām, jo daba samazina tai savas dāvanas.

Šai gadījumā vienalga, vai cilvēka darba pieaugumā vai šā darba produktu, piemēram, ražošanas rīku vai mēslojuma u. tml., pieaugumā izpaužas pārtikas ražošanas pieaugošās grūtības" (Bulgakova kgs grib teikt: vienalga, vai pārtikas ražošanas pieaugošās grūtības izpaužas cilvēka darba pieaugumā vai šā darba produktu pieaugumā); „svarīgi tikai tas, ka tā izmaksā cilvēkam arvien dārgāk un dārgāk. Šajā dabas spēku aizstāšanā ar cilvēka darbu, dabisko ražošanas iaktoru — ar mākslīgiem tad arī izpaužas zemes krītošās auglības likums" (10.).

Acīm redzams, Bulgakova kgm nedod miera Struves un Tugana-Baranovska kga lauri: šie kungi aizdomājušies tiktāl, ka nevis cilvēks strādā ar mašinas palīdzību, bet mašina ar cilvēka palīdzību. Līdzīgi šiem kritiķiem arī viņš noslīd līdz vulgārās ekonomijas līmenim, prātodams par dabas spēku aizstāšanu ar cilvēka darbu u. tml. Aizstāt dabas spēkus ar cilvēka darbu, vispār runājot, ir tikpat neiespējami, kā nevar aizstāt aršinas ar pudiem. Kā industrijā, tā zemkopībā cilvēks var tikai izmantot dabas spēku darbību, ja viņš šo darbību izzinājis, un atvieglot sev šo izmantošanu ar mašinu, rīku u. tml. palīdzību. Ka pirmatnējais cilvēks dabūjis sev nepieciešamo kā brīvu dabas dāvanu. — tā ir muļķīga pasaciņa, par kuru Bulga-kova kgu var izsvilpt pat pirmā kursa studenti. Nekāds zelta laikmets pirms mums nav bijis, un pirmatnējo cilvēku pilnīgi nomāca eksistences grūtības, smagā cīņa ar dabu. Mašinu un uzlabotu ražošanas veidu lietošana nesalīdzināmi atviegloja cilvēkam šo cīņu vispār un pārtikas ražošanu konkrēti. Pieauga nevis pārtikas ražošanas grū-tibas, bet pārtikas dabūšanas grūtības strādniekam — pieauga tāpēc, ka kapitālistiskā attīstība sacēla zemes renti un zemes cenu, sakoncentrēja lauksaimniecību lielo un sīko kapitālistu rokās, sakoncentrēja vēl vairāk mašinu. rīku, naudas, bez kā nav iespējama sekmīga ražošana. Izskaidrot šās strādnieku eksistences pieaugošās grūtības ar to, ka daba samazina savas dāvanas. — nozīmē kļūt par buržuāzijas apoloģētu.

„Pieņemot šo likumu, — turpina Bulgakova kgs, — mēs nebūt neapstiprinām, ka pārtikas ražošanas grūtības nepārtraukti pieaug, kā arī nenoliedzam lauksaimniecības progresu: apstiprināt pirmo un noliegt otro nozīmētu iet pret acīm redzamo. Nav šaubu, ka šī grūtība neaug nepārtraukti, attīstība noris līkloču. Agronomijas atklājumi, technikas uzlabojumi padara neauglīgu zemi par auglīgu, pagaidām nomācot tendenci, kas izpaužas zemes krītošās auglības likumā” (ibid.[29]).

Cik tas dziļdomīgi, vai ne?

Techniskais progress — „pagaidu” tendence, bet zemes krītošās auglības likumam, t. i., kapifala papildieguldījumu ražības samazināšanās tendencei (un tad arī ne vienmēr) uz nemainīgas technikas bāzes, „ir universālā nozīme”! Tas ir tas pats, ja mēs teiktu: vilcienu apstāšanās stacijās ir universāls tvaika transporta likums, bet vilcienu kustība starp stacijām — pagaidu tendence, kas paralizē universālā stāvēšanas likuma darbību.

Beidzot ir arī masveida lakti, kas uzskatāmi apgāž zemes krītošās auglības likuma universālo raksturu: fakti par zemkopības un nezemkopības iedzīvotājiem. Bulgakova kgs pats atzīst, ka „pārtikas iegūšana prasītu nemitīgu relatīvi” (to ievērojiet!) „pieaugošu darba un tātad arī zemkopības iedzīvotāju daudzumu, ja katra zeme būtu aprobežota ar saviem dabiskajiem resursiem” (19.1. Ja

Rietumeiropā zemkopības iedzīvotāji samazinās, tad to izskaidro tādējādi, ka ar labības ievešanu ir izdevies atvirzīt no sevis krītošās auglības likuma iedarbību. — Neko teikt, labs paskaidrojums! Mūsu mācītais vīrs aizmirsis tādu sīkumu, ka zemkopības iedzīvotāju relative samazināšanās ir novērojama visās kapitālistiskajās zemēs, tai skaitā gan zemkopības zemēs, gan arī tādās, kas ieved labību. Zemkopības iedzīvotāji relativi samazinās Amerikā un Krievijā, tie samazinās Francijā kopš XVIII gadsimta beigām (sk. skaitļus tai pašā Bulgakova kga sacerējumā, II, 168. lpp.), pie kam šī relativā samazināšanās reizēm kļūst pat absolūta, bet tai pašā laikā labības ieveduma pārsvars pār izvedumu jau 30. un 40. gados bija visai niecīgs, un tikai no 1878. gada vairs nemaz nav sastopami gadi ar izveduma pārsvaru pār ievedumu^30. Prūsijā lauksaimniecības iedzīvotāji rela-livi samazinājās no 73,5% 1816. g. līdz 71,7% 1849. g. un 67,5% 1871. g., bet rudzu ievešana sākās tikai ar 60. gadu sākumu, kviešu — ar 70. gadu sākumu (turpat, II, 70. un 88.). Beidzot, ja ņemsim Eiropas zemes, kas ieved labību, — piemēram, Franciju un Vāciju pēdējā gadu desmitā, — tad mēs redzēsim neapšaubāmu lauksaimniecības progresu līdzās ar tajā nodarbināto strādnieku skaita absolūto samazināšanos: Francijā šis skaits ir samazinājies laikā no 1882. g. līdz 1892. g. — no 6 913 504 līdz 6 663 135 („Statist, agrie.11, II d., 248. — 251. lpp.), Vācijā laikā no 1882. g. līdz 1895. g. — no 8 064 tūkst, līdz 8 045 tūkst.[31]. Tādējādi var teikt, ka visa XIX gadsimta vēsture ar ļoti daudziem datiem par visdažādākām zemēm neatspēkojami pierāda, ka „universālo^11 krītošās auglības likumu ir pilnīgi paralizējusi technikas progresa „pagaidu^11 tendence, jo šis progress dod iespēju relativi (reizēm pat absolūti) krītošam lauku iedzīvotāju daudzumam ražot aizvien pieaugošu daudzumu zemkopības produktu aizvien pieaugošai iedzīvotāju inasai.

Pie reizes jāsaka, ka šie masu statistiskie dati pilnīgi apgāž arī šādus divus Bulgakova kga ,,teorijas“ centrālos punktus, proti: pirmkārt, viņa apgalvojumu, ka „zemkopībai pilnīgi nepiemērojama^41 teorija par pastāvīgā kapitāla (ražošanas rīku un materiālu) ātrāko pieaugumu samērā ar mainīgo kapitālu (darba spēks). Bulgakova kgs ļoti svarīgi paziņo, ka šī teorija esot nepareiza, savu domu apstiprināšanai atsaukdamies: a) uz „prof. A. Skvorcovu“ (kas kļuvis ievērojams visvairāk ar to, ka Marksa teoriju par vidējo peļņas normu viņš piedēvēja aģitatoriskai ļaunprātībai) un b) uz to faktu, ka ar saimniecības intensifikāciju palielinās strādnieku skaits uz platības vienību. Tā ir viena no tām tīšām neizpratnēm attiecībā uz Marksu, kādu vienmēr ar nolūku parāda modē nākušās kritikas pārstāvji. Padomājiet tikai: teoriju par pastāvīgā kapitala ātrāko augšanu, salīdzinot ar mainīgo kapitālu, atspēko ar faktu par mainīgā kapitala palielināšanos uz platības vienību! Un Bulgakova kgs nemana, ka statistiskie dati, ko viņš pats min tādā daudzumā, apstiprina Marksa teoriju. Ja visā Vācijas zemkopībā strādnieku skaits no 1882. ģ. līdz 1895. g. samazinājies no 8 064 uz 8 045 tūkst, (bet, pieskaitot personas, kam zemkopība ir blakus nodarbošanās, pavairojies no 11 208 uz 11 623 tūkst., t. i., tikai par 3,7%), kamēr lopu daudzums šai laikā pieaudzis no 23,0 miljoniem uz 25,4 miljoniem (aprēķinot visus lopus liellopos), t. i., vairāk nekā par 10%, piecu galveno mašinu lietošanas gadījumu skaits pieaudzis no 458 tūkst, uz 922 tūkst., t. i., vairāk nekā divkārt, importēto mākslīgo mēslu daudzums no 636 tūkst, tonnu (1883. g.) uz 1 961 tūkst, tonnu (1892. g.) un kalijsāļu daudzums no 304 tūkst, diibultcenlneru uz 2 400 tūkst.*, — vai tad nav skaidrs, ka pastāvīgā kapitala attiecība pret mainīgo palielinās? Mēs jau nerunājam par to, ka šie caurmēra dati lielā mērā noslēpj lielražošanas progresu. Par to turpmāk.

Otrkārt, lauksaimniecības progress lauku iedzīvotāju samazināšanās vai niecīgas absolūtas palielināšanās apstākļos pilnīgi apgāž Bulgakova kga aplamo mēģinājumu atdzīvināt maltusianismu. No krievu „bijušajiem marksistiem*' šo mēģinājumu gandrīz vai pats pirmais izdarīja Struves kgs savās „Kritiskajās piezīmēs**, bet viņš, kā jau vienmēr, aprobežojās ar biklām, pilnīgi neizteiktām un divdomīgām piezīmēm, kas nav izdomātas līdz galam un nav apvienotas vienā uzskatu sistēmā. Bulgakova kgs ir drošāks un konsekventāks: „krītošās auglības likumu** viņš, nemaz nešaubīdamies, pārvērš „par vienu no svarīgākajiem civilizācijās vēstures likumiem** (sicl** 18. lpp.). „Visa XIX gadsimta vēsture ... ar tās bagātības un nabadzības problēmām bez šā likuma nebūtu saprotama**. „Man tas nerada nekādas šaubas, ka sociālais jautājums tā tagadējā nostādnē ir būtiski saistīts ar šo likumu** (to mūsu bargais zinātnieks pasludina jau sava „pētījuma** 18. lappusē!) ... „Nav šaubu, — paziņo viņš sacerējuma beigās, — ka pārākapdzīvotības apstākļos zināma nabadzības daļa jāattiecina uz absolūtās nabadzības rēķinu, uz ražošanas un nevis sadales nabadzību** (II, 221.). „Apdzīvotības problēma tajā tās īpatnējā nostādnē, kādu rada lauksaimniecības ražošanas apstākļi, ir manuprāt galvenā grūtība, kas stāv ceļā — vismaz tagadējā laikā — kaut cik plašākai kolektīvisma vai kooperācijas principu ieviešanai lauksaimniecības uzņēmumā** (II, 26o.). „Pagātne atstāj mantojumā nākotnei maizes jautājumu, baigāku un smagāku nekā sociālais jautājums, — ražošanas un nevis sadales jautājumu** (II, 455.) u.t. jpr.,u. t. jpr.,u.t. jpr. Nav mums vajadzības runāt, kāda zinātniska nozīme ir šai „teorijai**, kas nesaraujami saistīta ar zemes krītošās auglības universālo likumu, — pēc tam kad esam to iztirzājuši. Bet, ka kritiska koķetēšana ar maltusiamsmu savā neizbēgamajā loģiskajā attīstībā ir novedusi pie visvulgārākā buržuāziskā apolo-

* „Statist, d. D. R.“, 112, S. 3f>*. Bulgakovs, И, 135.

** — tā! Red.

£etisma, — lo ir apliecinājuši mūsu citētie Bulgakova kga secinājumi, kas izdarīti ar tādu vaļsirdību, ka neatliek vairs nekā ko vēlēties.

Nākošajā apskatā mēs iztirzāsim datus no dažiem jauniem avotiem, kurus norāda mūsu kritiķi (kas mums pilnas ausis piedūkuši par to, ka ortodoksi izvairoties no detalizācijas), un parādīsim, ka Bulgakova kgs vispār pārvērš vārdiņu ,,pārākapdzīvotība“ par trafaretu, kura lietošana atbrīvo viņu no katras analizēs un it īpaši no šķiru pretrunu analizēs „zemniecībā". Bet tagad, aprobežojoties ar agrarā jautājuma vispārteoretisko pusi, mums vēl jāpieskaras rentes teorijai. „Kas attiecas uz Marksu, — raksta Bulgakova kgs, — tad „Kapitala" III sējumā, — tādā veidā, kādā tas mums pašlaik ir, — viņš nepieliek nekā ievērības cienīga pie Rikardo diferenciālās rentes teorijas" (87.). Atcerēsimies to: „nekā ievērības cienīga" un salīdzināsim ar šo kritiķa spriedumu šādu viņa agrāk izteiktu paziņojumu: „Lai gan Markss acīm redzot izturas negativi pret šo likumu (zemes krītošās auglības likumu), pamata principos viņš pieņem Rikardo rentes teoriju, kas būvēta uz šā likuma" (13.). Tad nu iznāk, pēc Bulgakova kga domām, ka Markss nav pamanījis Rikardo rentes teorijas sakaru ar krītošās auglības likumu un tāpēc nav varējis savilkt galus kopā! Pār šādu iztirzājumu mēs varam teikt tikai vienu: neviens tā neizkropļo Marksu kā bijušie marksisti, neviens neparāda tik neticamu ne ... ne .. . nekaunību, uzveļot kritizējamam rakstniekam tūkstoš un vienu nāves grēku.

Bulgakova kga apgalvojums ir brēcošs patiesības izkropļojums. Patiesībā Markss ne tikai pamanīja šo Rikardo rentes teorijas sakaru ar viņa kļūdaino mācību par zemes krītošo auglību, bet arī pilnīgi noteikti atklāja Rikardo kļūdu. Kas kaut ar visniecīgāko „uzmanību" ir lasījis „Kapitala" III sējumu, tas nevarēja neievērot to augstākā mērā „ievērības cienīgo" faktu, ka tieši Markss atbrīvoja diferenciālās rentes teoriju no jebkura sakara ar tā dēvēto „zemes krītošās auglības likumu". Markss parādīja, ka, lai rastos diferenciālā rente, ir nepieciešams un pietiekams tas fakts, ka dažādiem kapitala ieguldījumiem zemē ir dažāds ražīgums. Pie tam nebūt nav svarīgi, vai notiek pāreja no labākas zemes uz sliktāku, vai arī — otrādi — vai ražīgums kapitala papildieguldījumiem zemē pazeminās vai paaugstinās. īstenībā sastopamas visdažādākās šo dažādo gadījumu kombinācijās, un šīs kombinācijās nav pakļaujamas nekādam vienam vispārējam likumam. Piemēram, Markss sākumā apraksta pirmā veida diferenciālo renti, kas ceļas no tā, ka kapitala ieguldījumiem dažādos zemes gabalos ir dažāds ražīgums, un paskaidro savu iztirzājumu ar tabulām (kuru dēļ Bulgakova kgs dod bargu aizrādījumu par „Marksa pārmērīgo tieksmi ietērpt savas —[32] nereti visai vienkāršās — domas sarežģītā matemātiskā tērpā". Šis sarežģītais matemātiskais tērps aprobežojas ar četrām aritmētikas darbībām, bet izrādās, ka visai vienkāršās domas, kā mēs redzam, mācītais profesors nemaz nav sapratis). Iztirzājis šīs tabulas, Markss secina: „Tātad atkrīt tā pirmā nepareizā diferenciālās rentes premisa, kas vēl valda Vesta (West), Maltusa, Rikardo uzskatos, proti, ka diferenciālās rentes nepieciešamais priekšnoteikums ir pāreja uz sliktāku un sliktāku augsni vai arī zemkopības nemitīgi krītošo ražīgumu. Diferenciālā rente, kā mēs redzējām, var rasties, pārejot uz labāku un labāku zemi; diferenciālā rente var rasties tad, kad zemāko pakāpi ieņem labāka augsne agrākās sliktākās vietā; tā var būt saistīta ar zemkopības augošo progresu. Tās nosacījums ir vienīgi augsnes tipu nevienādība". (Markss te nerunā par dažādu ražīgumu kapitala turpmākajiem ieguldījumiem zemē, jo tas rada otrā veida diferenciālo renti, bet šajā nodaļā ir runa par pirmā veida diferenciālo renti.) „Ciktāl jautājums skar ražīguma attīstību, — tiktāl diferenciālā rente paredz, ka absolūtās auglības pacēlums visā lauksaimniecības platībā neiznīcina šo nevienādību, bet vai nu pastiprina to, vai atstāj nemainīgu, vai arī tikai samazina" („Das Kapital", III, 2, S. 199^32). Bulgakova kgs nav pamanījis šo Marksa diferenciālās rentes teorijas radikālo atšķirību no Rikardo rentes teorijas. Bet toties viņam iepaticies uzmeklēt „Kapitala" trešajā sējumā „fragmentu, kas drīzāk liek domāt, ka Markss izturējies pret zemes krītošās auglības likumu nebūt ne negativi" (13. lpp., piezīme). Mēs atvainojamies lasītāja priekšā, ka mums būs jāziedo ļoti daudz vietas pavisam nesvarīgam (attiecībā uz jautājumu, kas interesē mūs un Bulgakova kgu) fragmentam. Bet ko pavēlēsit darīt, ja mūslaiku kritikas varoņi (kas vēl uzdrošinās apsūdzēt ortodoksus rabulistikā*) sagroza viņiem naidīgās mācības pilnīgi skaidro jēgu, izraujot no konteksta citātus un melīgi sagrozot tulkojumus? Bulgakova kgs citē atrasto fragmentu tā: „No kapitālistiskā ražošanas veida viedokļa vienmēr notiek relativa (zemkopības) produktu sadārdzināšanās, tā kā“ (mēs lūdzam lasītāju pievērst sevišķu uzmanību mūsu pasvītrojumiem tekstā) ,.produkta iegūšanai ir izdarīti zināmi izdevumi, jāapmaksā kaut kas tāds, ko agrāk neapmaksāja“. Un Markss saka tālāk, ka dabas elementi, kas ietilpst ražošanā kā ražošanas aģenti, nekādus izdevumus neprasīdami, ir bezmaksas dabisks darba ražīgais spēks, bet, ja papildpro-dukla ražošanai jāstrādā bez šā dabiskā spēka palīdzības, tad nepieciešams patērēt jaunu kapitālu, un tas sadārdzina ražošanu.

Sakarā ar tādu „citēšanas^1* veidu mums jāizdara trīs piezīmes. Pirmkārt, vārdiņu „tā kā“, kas tirādei piešķir kaut kāda „likuma** konstatēšanas absolūto jēgu, Bulgakova kgs ievietojis no sevis. Oriģinālā („Das Kapital**, III, 2. S. 277—278**) ir nevis ,,tā kā“, bet ,,ja“. Ja jāapmaksā kaut kas tāds, ko agrāk neapmaksāja, tad vienmēr noliek relativa produktu sadārdzināšanās; vai nav taisnība, cik šī leze līdzīga krītošās auglības „likuma** atzīšanai? Otrkārt, vārdiņu „zemkopības** līdz ar iekavām ievietojis Bulgakova kgs. Oriģinālā šā vārda nemaz nav. Bulgakova kgs ar kritiķu kgiem piemītošu vieglprātību laikam nolēmis, ka Markss te var runāt tikai par zemkopības produktiem, un pasteidzies dot lasītājiem pilnīgi sagrozīta rakstura ,,pa-skaidrojumu**. Patiesībā Markss te runā par visiem produktiem vispār; Bulgakova kga citētais fragments seko pēc Marksa vārdiem: „vispār jāatzīmē sekojošais**. Dabas bezmaksas spēki var ietilpt arī rūpnieciskā ražošanā — tāds ir tai pašā nodaļā par renti Marksa minētais piemērs par ūdenskritumu, kas kādai fabrikai aizstāj tvaika spēku, — un, ja vajag ražot produkta papildu daudzumu bez šo bezmaksas spēku palīdzības, tad vienmēr notiks relativa produktu

* — viltīgā vārdu savārstījumā. Red.

** — „Kapitāls*", III sēj., 2. d., 277. un 278. lpp.44 Red.

7 5. sēj.

sadārdzināšanās. Treškārt, jāpaskatās, kādā kontekstā ^ atrodas šis fragments. Markss šai nodajā runā par diferenciālo renti no sliktākās apstrādājamās zemes un iztirzā, kā jau vienmēr, divus viņam pilnīgi vienlīdzīgus, pilnīgi vienādi iespējamus gadījumus: pirmo gadījumu — kapitala turpmāko ieguldījumu pieaugošo ražīgumu (S. 274—276)45 un otro gadījumu — šo ieguldījumu krītošo ražīgumu (S. 276—278)4tt. Attiecībā uz pēdējo no šiem iespējamiem gadījumiem Markss saka: „Par zemes krītošo ražīgumu, pie turpmākās kapitala ieguldīšanas, skaties Libichu ... Bet vispār jāatzīmē sekojošais" (mūsu kursīvs). Seko Bulgakova kga „tulkotais" fragments, kas skan: ja apmaksā to, ko agrāk neapmaksāja, tad vienmēr notiek relativa produktu sadārdzināšanās.

Lai nu lasītājs pats spriež par kritiķa zinātnisko godprātību, kurš Marksa piezīmi par vienu no iespējamiem gadījumiem pārvērtis tā, it kā Markss šo gadījumu būtu atzinis par kaut kādu vispārēju „likumu".

Bet, lūk, Bulgakova kga rezumējošās domas par viņa atrasto fragmentu:

„Šis fragments, protams, ir neskaidrs" ...Un kā vēl! Pēc tam kad Bulgakovs viena vārda vietā ielicis cilu, šis fragments ir pat pilnīgi zaudējis katru saturu . . . „bet to nevar saprast citādi kā par netiešu vai pat tiešu" (klausieties!) „zemes krītošās auglības likuma atzīšanu. Man nav zināms, ka Markss būtu kaut kur vēl tieši izteicies par pēdējo" (I, 14.). Kā bijušam marksistam Bulgakova kgm „nav zināms", ka Markss tieši pateica, ka nepareizs ir Vesta, Maltusa, Bikardo pieņēmums, it kā diferenciālās rentes priekšnoteikums esot pāreja uz sliktāku zemi vai zemes krītošā auglība^33. Viņam „nav zināms", ka Markss, visai plaši analizēdams renti, vai desmitām reižu parāda, ka kapitala papildieguldījumu augošo vai krītošo ražīgumu viņš uzskata par pilnīgi vienādi iespējamiem gadījumiem!

II RENTES TEORIJA

Marksa rentes teoriju Bulgakova kgs vispār nav sapratis. Viņš ir pārliecināts, ka sagrauj šo teoriju ar šādiem diviem iebildumiem: 1) Pēc Marksa, zemkopības kapitāls ieiet peļņas normas nolīdzināšanā, tātad renti rada papildu peļņa, kas pārsniedz vidējo peļņas normu. Pēc Bulgakova kga domām tas nepareizi, jo zemes īpašuma monopols izslēdz konkurences brīvību, kas nepieciešama peļņas normas nolīdzināšanas procesam. Zemkopības kapitāls neieiet peļņas normas nolīdzināšanas procesā. 2) Absolūtā rente ir tikai īpašs diferenciālās rentes gadījums, un tās nošķirošana no pēdējās ir nepareiza. Šī nošķirošana balstās uz viena un tā paša fakta — monopolīpašuma uz vienu no ražošanas faktoriem — pilnīgi patvaļīgu un divējādu izskaidrojumu. Bulgakova kgs ir tik pārliecināts par savu argumentu iznīcinošo spēku, ka nevar atturēties, neizgāzis pret Marksu veselu straumi spēcīgu vārdu: petitio prin-cipii^34, nemarksisms, loģisks fetišisms, Markss zaudējis prāta brīvo lidojumu u. t. jpr. Bet tai pašā laikā abi viņa argumenti dibināti uz diezgan rupju kļūdu. Tā pati priekšmeta vienpusīgā vienkāršošana, kas pamudināja Bulgakova kgu padarīt vienu no iespējamiem gadījumiem kapitala papild-ieguldījumu ražīguma krišanos) par krītošās auglības universālo likumu, — šajā jautājumā noved viņu pie tā, ka viņš bez kritikas operē ar jēdzienu „monopols1^34, padarot šo jēdzienu par kaut ko arī savā ziņā universālu, un sajauc pie tam sekas, kas zemkopības kapitālistiskās organizācijas apstākļos izriet, pirmkārt, no zemes ierobežotības un, otrkārt, no zemes privātīpašuma. Tās taču ir divas dažādas lielas. Izskaidrosimies.

„Zemes rentes rašanās nosacījums, lai arī ne avots, — raksta Bulgakova kgs, — ir tas pats, kas radījis arī zemes monopolizācijas iespēju, — zemes ražošanas spēku ierobežotība un cilvēka neaprobežoti pieaugošā vajadzība pēc !iern“ (I, 90.). Vajadzēja teikt nevis: „zemes ražošanas spēku ierobežotība^35, bet gan: „zemes ierobežotība". (Zemes

ražošanas spēku ierobežotība būtībā ir, kā mēs jau parādījām, zināma technikas līmeņa, zināma ražošanas spēku stāvokļa „ierobežotība^41.) Zemes ierobežotības priekšnoteikums sabiedrības kapitālistiskajā iekārtā patiešām ir zemes monopolizācijā, bet zemes kā saimniecības objekta un nevis kā īpašuma tiesību objekta. Pieņēmums par zemkopības kapitālistisko organizāciju nepieciešami iekļauj sevī pieņēmumu, ka visu zemi aizņem atsevišķas privātās saimniecības, bet nebūt neiekļauj pieņēmumu, ka visa zeme atrodas šo saimnieku vai citu personu privātīpašumā vai privātīpašumā vispār. Uz īpašuma tiesībām dibināts zemes īpašuma monopols un saimniecības monopols uz zemes — tās ir pilnīgi dažādas lietas ne tikai loģiski, bet arī vēsturiski. Loģiski — mēs pilnīgi varam iedomāties tīri kapitālistisku zemkopības organizāciju, kad zeme nebūt nav privātīpašumā, kad zeme atrodas valsts vai obščinu u. tini. īpašumā. Un īstenībā mēs redzam, ka visās attīstītās kapitālistiskās zemēs visu zemi aizņem atsevišķas privātās saimniecības, bet šīs saimniecības ekspluatē ne tikai savu pašu, bet arī no privātīpašniekiem rentēto zemi, arī valsts zemi, arī obščinu zemi (piemēram, Krievijā, pie kam zemnieku obščinu zemes privāto saimniecību priekšgalā stāv, kā zināms, kapitālistiskās zemnieku saimniecības). Un ne velti Markss savas rentes analizēs sākumā piezīmē, ka kapitālistiskais ražošanas veids sastop (un pakļauj sev) visdažādākās zemes īpašuma formas, sākot ar klanu īpašumu^47 un feodālo īpašumu un beidzot ar zemnieku obščinu īpašumu.

Tātad zemes ierobežotības neizbēgamais priekšnoteikums ir tikai saimniecības monopolizācijā uz zemes (kapitālisma kundzības apstākļos). Jājautā, kādas ir šās monopolizācijas nepieciešamās sekas jautājumā par renti? Zemes ierobežotības sekas ir tās, ka labības cenu nosaka ražošanas apstākļi ne uz vidēja labuma zemes, bet uz sliktākās apstrādājamās zemes. Šī labības cena sedz fermerim (= kapitālistiskajam uzņēmējām zemkopībā! viņa ražošanas izdevumus un dod vidējo peļņu no viņa kapitala. No labākās zemes fermeris dabū papildu peļņu, kas tad arī rada diferenciālo renti. Jautājumam par to, vai pastāv zemes privātīpašums, nav gluži nekāda sakara ar jautājumu par diferenciālās rentes rašanos, кита neizbēgama kapitālistiskajā zemkopībā kaut vai uz obščinu, valsts, bez-saimnieku zemes. Zemes ierobežotības vienīgās sekas kapitālisma apstākļos — diferenciālās rentes rašanās dažādo kapitala ieguldījumu dažādā ražīguma dēļ. Bulgakova kgs saskata vel cilas sekas — konkurences brīvības novēršanu zemkopībā, piebilzdams, ka šās brīvības trūkums traucē zemkopības kapitālu piedalīties vidējās peļņas izveidošanā. Te ir pilnīgi sajaukts jautājums par saimniecību uz zemes ar jautājumu par zemes īpašuma tiesībām. No zemes ierobežotības fakta (neatkarīgi no zemes privātā īpašuma) loģiski izriet tikai tas, ka visu zemi aizņems kapitālisti fermeri, bet nebūt neizriet nepieciešamība, ka kaut kādā veidā tiks aprobežota konkurences brīvība starp šiem fermeriem. Zemes ierobežotība ir vispārēja parādība, kas neizbēgami uzspiež savu zīmogu katrai kapitālistiskai zemkopībai. Ka šo dažādo lietu sajaukšana ir neloģiska, to spilgti apstiprina arī vēsture. Nemaz jau nerunājot par Angliju: tur zemes īpašuma atdalīšanās no zemkopības saimniecības ir acīm redzama, konkurences brīvība starp fermeriem — gandrīz pilnīga, tirdzniecībā un rūpniecībā iegūtā kapitala ieguldīšana lauksaimniecībā ir nolikusi un notiek visplašākos apmēros. Bet arī visās pārējās kapitālistiskajās zemēs notiek (pretēji Bulgakova kga domām, kas, sekodams Struves kgm, veltīgi nopūlas izcelt ,,angļu“ renti kā kaut ko pilnīgi savdabīgu) tas pats process — zemes īpašuma atdalīšanās no zemkopības saimniecības — tikai visdažādākās formās (noma, hipotēka). Nepamanīdams šo procesu (ko stipri uzsver Markss), Bulgakova kgs, var teikt, nav pamanījis ziloni. Pēc dzimtbūšanas atcelšanas visās Eiropas zemēs mēs vērojam zemturības kārtu sistēmas sabrukumu, zemes īpašuma mobilizāciju, tirdzniecības un rūpniecības kapitala ieguldīšanu lauksaimniecībā, nomas un hipotēku parādu pieaugumu. Arī Krievijā, lai gan dzimtbūšanas atlieku te visvairāk, mēs redzam, ka pēc reformas pastiprināti iepērk zemi zemnieki, raznočinci un tirgoņi, redzam, kā attīstās privātās, valsts un obščinas zemes nomāšana u. t. jpr., u. t. jpr. Ko liecina visas šīs parādības? Brīvās konkurences rašanos zemkopībā — pretēji zemes īpašuma monopolam un neievērojot bezgalīgi dažādās šā īpašuma formas. Tagadējā laikā visās kapitālistiskajās zemēs katrs kapitala īpašnieks var tikpat viegli vai gandrīz tikpat viegli ieguldīt šo kapitālu lauksaimniecībā (ar zemes pirkšanu vai nomāšanu) kā kurā katrā tirdzniecības vai rūpniecības nozarē.

Bulgakova kgs, iebilzdams pret Marksa diferenciālās rentes teoriju, norāda, ka „visas šīs atšķirības (atšķirības zemkopības produktu ražošanas apstākļos) ir pretrunīgas un var“ (mūsu kursivs) „savstarpēji iznīcināties, — attālumu, kā to jau norādīja Rodbertuss, var paralizēt auglība, bet dažāda auglība var izlīdzināties ar intensivāku ražošanu auglīgākās vietās" (I, 81.). Tikai gluži veltīgi mūsu bargais zinātnieks aizmirst, ka Markss šo faktu ir atzīmējis un pratis tam dot ne tik vienpusīgu vērtējumu. „Skaidrs,:— raksta Markss, — ka šie divi dažādie diferenciālās rentes pamati, auglība un-“ (zemes gabalu) „stāvoklis, var darboties pretējā virzienā. Zemes gabals var atrasties labā vietā un būt maz auglīgs, un otrādi. Šis apstāklis ir svarīgs, jo tas mums noskaidro, kāpēc, apstrādājot zemi zināmā valstī, pāreja var norisināties tāpat no labākās zemes uz sliktāko, kā arī otrādi. Beidzot ir skaidrs, ka sociālās ražošanas progress vispār iedarbojas, no vienas puses, nivelējoši uz“ (zemes gabalu) „stāvokli kā uz diferenciālās rentes pamatu, radot vietējos tirgus, uzlabojot stāvokli ar satiksmes ceļu izbūvi; bet, no otras puses, pastiprina atšķirības zemes gabalu vietējā stāvoklī, tiklab atdalot zemkopību no rūpniecības, kā arī izveidojot lielražošanas centrus līdzās ar šās parādības otro pusi: lauku relalivās vientulības pastiprināšanos" (relative Verein-samung des Landes) („Das Kapital", III, 2, 190^36). Tādā kārtā tai laikā, kad Bulgakova kgs uzvarētāja izskatā atkārto sen zināmo norādījumu par atšķirību savstarpējās iznīcināšanās iespēju, Markss izvirza tālāko jautājumu par šās iespējas pārvēršanu īstenībā un norāda, ka līdzās nivelējošām ietekmēm vērojamas arī diferencējošās. Šo savstarpēji pretrunīgo ietekmju gala rezultāts, kā katram zināms, ir tas, ka visās zemēs un visur pastāv lielas atšķirības starp zemes gabaliem to auglības un atrašanās vietas ziņā. Bulgakova kga iebildums liecina tikai to, ka viņa piezīmes ir pilnīgi nepārdomātas.

Jēdzienu par pēdējo, vismazāk ražīgo darba un kapitala ieguldījumu, — turpina iebildumus Bulgakova kgs, — vienādi bez kritikas lieto kā Rikardo, tā Markss. Nav grūti redzēt, kādu patvaļas elementu rada šis jēdziens: iedomāsimies, ka uz zemi patērēti 10 a kapitala, pie kam katrs nākošais a ir ar krītošu ražīgumu; augsnes kopprodukts būs A. Acīm redzot katra a vidējais ražīgums līdzināsies A/10, un, ja visu kapitālu uzskatīsim par vienu veselu, tad cenu noteiks tieši šis kapitala vidējais ražīgums" (Г. 82.). Acīm redzams, — atbildēsim mēs uz to, — ka Bulgakova kgs aiz savām daiļskanīgajām frāzēm par ..zemes ražošanas spēku ierobežotību" nav pamanījis sīkumu: zemes ierobežotību. Šī ierobežotība — pilnīgi neatkarīgi no jebkāda zemes īpašuma — rada zināma veida monopolu, proti: tā kā fermeri aizņēmuši visu zemi, tā kā pieprasījums ir pēc visas labības, ko ražo uz visas zemes, arī vissliktākos un no tirgus visattālākos zemes gabalos, tad ir saprotams, ka labības cenu nosaka ražošanas cena uz sliktākās zemes (vai ražošanas cena ar pēdējo, vismazāk ražīgo kapitala ieguldījumu). Bulgakova kga „vidējais ražīgums" ir tukšs aritmētisks vingrinājums, jo šā vidējā rašanos īstenībā traucē zemes ierobežotība. Lai rastos šis ,.vidējais ražīgums" un ar savu pastāvēšanu nosacītu cenas, ir nepieciešams, ka katrs kapitālists varētu ne tikai ieguldīt kapitālu zemkopībā (tiktāl zemkopībā ir, kā mēs jau teicām, konkurences brīvība), bet arī ka katrs kapitālists varētu vienmēr — virs pastāvošā zemkopības uzņēmumu skaita — dibināt jaunu zemkopības uzņēmumu. Ja tas tā būtu, tad starp zemkopību un rūpniecību nebūtu nekādas atšķirības, tad nekāda rente nevarētu rasties. Bet tieši zemes ierobežotība panāk to, ka tas tā nenotiek.

Iesim tālāk. Līdz šim mēs spriedām, pilnīgi pamezdami neievērotu jautājumu par zemes īpašumu; mēs redzējām, ka tāds paņēmiens ir obligāts tiklab loģisku apsvērumu, kā arī vēsturisku datu dēļ, kas liecina, ka kapitālistiskā zemkopība rodas un attīstās pie jebkādas zemes īpašuma formas. Ievērosim tagad šo jauno apstākli. Iedomāsimies, ka visa zeme atrodas privātīpašumā. Kā tas ietekmēs renti? Diferenciālo renti atņems fermerim zemes īpašnieks, balstoties uz īpašuma tiesībām; tā kā diferenciālā rente ir peļņas atlikums virs normālās, vidējās peļņas no kapitala un tā kā zemkopībā pastāv konkurences brīvība (respective^37 to rada kapitālistiskā attīstība), t. i, brīva iespēja ieguldīt kapitālu lauksaimniecībā, tad zemes īpašnieks vienmēr atradīs fermeri, kas apmierināsies ar vidējo peļņu un atdos viņam, zemes īpašniekam, virspeļņu. Zemes privātīpašums nerada diferenciālo renti, bet tikai pārvieto to no fermera rokām zemes īpašnieka rokās. Vai ar to izbeidzas privātā zemes īpašuma ietekme? Vai var iedomāties, ka zemes īpašnieks atļaus fermerim bez maksas ekspluatēt to sliktāko un vissliktāk novietoto zemi, kas dod tikai vidējo ppļņu no kapitala? Protams, nē. Zemes īpašums ir monopols, un, balstoties uz šo monopolu, zemes īpašnieks pieprasīs no fermera maksu arī par šo zemi. Šī maksa būs absolūtā rente, kam nav nekāda sakara ar kapitala dažādo ieguldījumu dažāJdo ražīguma un kas izriet no zemes privātā īpašuma. Apsūdzēdams Maikšu par to, ka viņš vienam un tam pašam monopolam devis divus patvaļīgus tulkojumus, Bulgakova kgs nav papūlējies padomāt, ka mums patiesi ir darīšana ar divējādiem monopoliem; pirmkārt, mums ir (kapitālistiskas) saimniecības monopols uz zemes. Šis monopols izriet no zemes ierobežotības un tāpēc ir nepieciešams katrā kapitālistiskā sabiedrībā. šis monopols noved pie tā, ka labības cenu nosaka ražošanas apstākļi uz sliktākās zemes, bet pāri paliekošā virspeļņa, ko dod kapitala ieguldījums labākā zemē vai kapitala ražīgāks ieguldījums, rada diferenciālo renti. Šī rente rodas pilnīgi neatkarīgi no zemes privātīpašuma, kas dod tikai zemes īpašniekam iespēju atņemt to fermerim. Otrkārt, mums ir zemes privātīpašuma monopols. Ne loģiski, ne vēsturiski šis monopols nav nesaraujami^38 saistīts ar iepriekšējo. Šis monopols nav nekas tāds, kas būtu kapitālistiskai sabiedrībai un zemkopības kapitālistiskai organizācijai nepieciešams. No vienas puses, mēs pilnīgi varam iedomāties kapitālistisko zemkopību bez zemes privātīpašuma, un daudzi konsekventi buržuāzijas ekonomisti prasīja zemes nacionalizāciju. No otras puses, mēs arī īstenībā sastopam zemkopības kapitālistisko organizāciju bez zemes privātīpašuma, piemēram, uz valsts un obščinas zemes. Tāpēc šķirot šā monopola divējādos veidus ir katrā ziņā nepieciešams, un tātad ir nepieciešams līdzās diferenciālajai rentei atzīt ari absolūtās rentes pastāvēšanu, ko rada zemes privātīpašums*.

Absolūtās rentes rašanās iespējamību no zemkopības kapitala virsvērtības Markss izskaidro ar to, ka zemkopībā mainīgā kapitala daļa kopējā kapitala sastāvā ir augstāka par vidējo (pieņēmums, kas pilnīgi dabisks, jo zemkopības technika, salīdzinot ar rūpniecības techniku. neapšaubāmi vairāk atpalikusi). Ja tas tā — tad zemkopības produktu vērtība vispār ir augstāka par šo produktu ražošanas cenu, bet virsvērtība augstāka par peļņu. Pa tam zemes privātīpašuma monopols neļauj šim pārpalikumam pilnīgi ieiet peļņas izlīdzināšanas procesā, un absolūtā rente tiek dabūta no šā pārpalikuma**.

* 1905. gadā iznākušās „Virsvērtības teoriju" (Theoricn iiber den Mehnvert, II. Band, II. Theil) otrās daļas otrajā sējumā jautājumā par absolūto renti Markss dod paskaidrojumus, kas apstiprina mana iztulkojuma pareizību (sevišķi par monopola diviem veidiem). Lūk, tam atbilstošās vietas Marksa darbā: ,,Ja zeme būtu neierobežots elements ne tikai attiecībā pret kapitālu un iedzīvotājiem, bet arī faktiski, t. i., ja tā būtu „neierobežota" kā „gaiss un ūdens", ja tās „būtu neaprobežoti" daudz (citāti no Hikardo), tad tas, ka zemi piesavinās viena persona, īstenībā nekādā ziņā nevarētu traucēt to, ka zemi piesavinās arī otra persona. Tad nevarētu pastāvēt nekāds zemes privātīpašums (un ne tikai privātais, bet arī „sabiedriskais" un valsts īpašums nevarētu būt). Šai gadījumā, ja vēl turklāt zeme visur būtu vienāda labuma, par zemi nevarētu ņemt nekādu renti... Viss jautājuma kodols ir šāds: ja zeme attiecībā pret kapitālu pastāvētu kā jebkurš elementārs dabas spēks, tad kapitāls lauksaimniecības nozarē darbotos gluži tāpat kā kurā katrā citā rūpniecības nozarē. Tad nebūtu nekāda zemes īpašuma un nekādas rentes... Un otrādi, ja zeme 1) ierobežota, 2) sagrābta privātīpašumā, ja kapitāls kā savas rašanās nosacījumu sastop īpašumu uz zemi — tieši tā tas ir zemēs, kur attīstās kapitālistiskā ražošana, bet tādās zemēs, kur agrāk šis nosacījums nepastāvēja (kā vecajā Eiropā), kapitālistiskā ražošana pati rada sev šos nosacījumus: piemērs Sav. Valstis, — tad zeme nav kapitalam elementāri pieejams darba lauks. Tāpēc pastāv absolūtā rente neatkarīgi no diferenciālās rentes" (80., 81. 1pp.)40. Markss te pilnīgi noteikti šķiro zemes ierobežotību no zemes atrašanās privātā īpašumā. (Autora piezīme 1908. g. izdevumam. Red.)

** Starp cilu. Mēs uzskatījām par nepieciešamu sevišķi sīki pakavēties pie Marksa rentes teorijas tāpēc, ka tās kļūdainu izpratni

Bulgakova kgs ir visai neapmierināts ar šo izskaidrojumu un izsaucas: ,.Kas tā par lietu — šī virsvērtība, ka tās līdzīgi vadmalai vai kokvilnai, vai kādai citai precei var būt pietiekami vai nepietiekami iespējamā pieprasījuma segšanai. Vispirms tā nav materiala liela, tas ir jēdziens, kas kalpo noteiktu ražošanas attiecību izteiksmei^41 (I, 105.). Šis „materiālās lietas^44 pretnostādijums „jēdzienam^44 ir spilgts paraudziņš tai scholastikai, ko tagad tik labprāt mēdz pasniegt kā „kritiku^44. Kāda nozīme varētu būt „jēdzienam^44 par sabiedriskā produkta daļu, ja šim jēdzienam neatbilstu noteiktas „materiālas lietas4 4 4? Virsvērtība ir naudas ekvivalents virsproduktam, kas sastāv no noteiktas daļas vadmalas, kokvilnas, labības un visu pārējo preču. („Noteiktība^44 jāsaprot, protams, ne tai nozīmē, ka zinātne var konkrēti noteikt šo daļu, bet tai nozīmē, ka ir zināmi tie apstākļi, kas vispārējos vilcienos nosaka šās daļas apmērus.) Zemkopībā virsprodukts ir lielāks (proporcijā pret kapitālu) nekā citās rūpniecības nozarēs, un šā pārpalikuma (kas nepiedalās peļņas izlīdzināšanā zemes īpašuma monopola dēļ) var, dabiski, būt „pietiekami r vai nepietiekami^44 monopolista-zemes īpašnieka „pieprasījuma segšanai^44.

Mēs neapgrūtināsim lasītāju ar tās rentes teorijas šiku iztirzājumu, kuru radījis Bulgakova kgs, pēc viņa paša kautrīgā izteiciena, „paša spēkiem^44, „ejot savu ceļu^44 (1,111.). Pietiek dažu aizrādījumu, lai raksturotu šo profesora „darba^44 „pēdējā visneražīgākā ieguldījuma^44 produktu. „Jaunā^44 rentes teorija konstruēta pēc vecas receptes: „ja

mēs sastapām arī pie P. Maslova kga (,,2izņ,“ 1901., 3. un 4. nr., „Par agraro jautājumu"), kas atzīst kapitala papildieguldījumu krītošo ražīgumu ja ne par likumu, tad par „parastu" un it kā normālu parādību, saista ar šo parādību diferenciālo renti un noraida absolūtās rentes teoriju. P. Maslova kga interesantais raksts satur daudz pareizu, kritiķiem adresētu piezīmju, bet tas stipri vien cieš tiklab no tikko norādītās autora aplamās teorijas (autors, aizstāvēdams marksismu, nav papūlējies prccizi noteikt „savas" teorijas atšķirību no Marksa teorijas), kā arī no daudziem neuzmanīgiem un pilnīgi nepatiesiem apgalvojumiem, piemēram, tādiem, ka Berdjajeva kgs „pilnīgi atbrīvojas no buržuāzijas rakstnieku ietekmes" un izceļas ar „šķiras viedokļa izturētību, kas nenāk par ļaunu objektivitātei", ka „daudzējādā ziņā Kaulska izdarītā analizē ir vietumis... tendencioza", ka Kautskis „nemaz nav noteicis, kādā virzienā iet ražošanas spēku attīstība zemkopībā", u. tml.

siiucies par sēni, tad lien grozā". Ja reiz ir konkurences brīvība, tad jau nedrīkst būt absolūti nekādas šās brīvības ierobežošanas (lai gan tādas absolūtas konkurences brīvības nekad un nekur nav bijis). Ja ir monopols, — tad lieta darīta. Tātad renti dabū nebūt ne no virsvērtības, pat nebūt ne no zemkopības produkta; to dabū no nezemkopības darba produkta, tā vienkārši ir nodeva, nodoklis, atvilkums no visas sabiedriskās ražošanas, zemes īpašnieka vekselis. „Zemkopības kapitāls ar savu peļņu un zemkopības darbs, zemkopība vispār kā darba un kapitala ieguldīšanas lauks ir tātad status in statu^39 kapitala valstībā... vispār visas (sicl) kapitala, virsvērtības, darba algas un vērtības definīcijas, piemērojot tās zemkopībai, izrādās tikai šķietami lielumi^39' (I, 99.).

Tā. Tā. Tagad nu viss ir skaidrs: ir kapitālisti, ir algotie strādnieki zemkopībā — visi tie ir šķietami lielumi. Bet, ja Bulgakova kgm gadās tā sarunāt aplamības, tad reizēm viņš spriež ne visai neprātīgi. Četrpadsmit lappuses tālāk mēs lasām: „Zemkopības produktu ražošana maksā sabiedrībai zināmu darba daudzumu; tā ir viņu vērtība". Lieliski. Tātad vismaz vērtības „delinicijas" ir ne gluži šķietami lielumi. Tālāk: „Ja ražošana organizēta kapitālistiski un ja ražošanas priekšgalā stāv kapitāls, tad labības cenu noteiks pēc ražošanas cenas, tātad tiks izdarīta zināma darba un kapitala ieguldījuma ražīguma uzskaite, salīdzinot ar vidējo sabiedrisko". Jauki. Tātad arī kapitala, virsvērtības un darba algas „delinicijas" ir ne gluži šķietami lielumi. Tātad pastāv arī (kaut arī ne absolūta) konkurences brīvība, jo bez kapitala pārejas no zemkopības rūpniecībā un otrādi nebūtu iespējama „ražīguma uzskaite, salīdzinot ar vidējo sabiedrisko". Tālāk: ,.Bet zemes monopola dēļ cena paceļas virs vērtības tik augstu, cik to atļauj tirgus apstākļi". Lieliski. Bet kur gan Bulgakova kgs ir redzējis, ka nodevas, nodokļi, vekseļi u. t. jpr. būtu atkarīgi no tirgus apstākļiem? Ja monopola dēļ cena paceļas tik augstu, cik to atļauj tirgus apstākļi, tad visa „jaunās" rentes teorijas atšķirība no „vecās" ir tā, ka „savu ceļu" gājušais autors nav sapratis, no vienas puses, starpību starp zemes ierobežotības ietekmi un zemes privātīpašuma ietekmi un, no otras puses, — sakaru starp jēdzienu „monopols" un jēdzienu „pēdējais visneražīgākais darba un kapitala ieguldījums". Vai pēc visa tā būtu jābrīnās, ka vēl pēc septiņām lappusēm (I, 120.) Bulgakova kgs ir jau pilnīgi aizmirsis „savu" teoriju un spriež par „šā (zemkopības) produkta sadalīšanas veidu starp zemes īpašnieku, kapitālistisko fermeri un lauksaimniecības strādnieku"? Lieliskas kritikas lielisks finals! Jaunās Bulgakova rentes teorijas, kas no šā laika padarījusi bagātāku mūsu politiskās ekonomijas zinātni, ievērojams rezultāts!

III MAŠĪNAS LAUKSAIMNIECĪBĀ

Pievērsīsimies tagad „ievērojamajam", pēc Bulgakova kga atsauksmes, Ilerca darbam (Die agrarischen Fragen iin Verhāllniss zum Sozialismus. Wien, 1899^40. A. Iļjinska tulkojums krievu valodā, S.-Peterburgā, 1900.). Mums nāksies, starp citu, kādu laiku iztirzāt reizē abu šo autoru vienādos argumentus.

Jautājums par mašinām lauksaimniecībā un ciešā sakarā ar to jautājums par lielražošanu un sīkražošanu zemkopībā it sevišķi bieži noder „kritiķiem" par iemeslu marksisma „apgāšanai". Tālāk mēs sīki iztirzāsim dažus viņu minētos detalizētos datus, bet tagad apskatīsim attiecīgos vispārējos apsvērumus. Kritiķi veltī veselas lappuses vissīkākiem prātojumiem par to, ka zemkopībā mašinu lietošana sastopas ar lielākām grūtībām nekā rūpniecībā, tāpēc tās lieto mazāk un tām ir mazāka nozīme. Visu to neapstrīdami un pilnīgi noteikti norādīja, piemēram, tas pats Kautskis, kura vārds vien jau noved Bulgakova, Herca un Cernova kgu stāvoklī, kas tuvinās prāta zaudēšanai. Bet šis neapstrīdamais fakts nebūt neatspēko to parādību, ka mašinu lietošana ātri attīstās arī zemkopībā, vareni pārveidojot to. Kritiķi var tikai „atrunāties" no šā neizbēgamā secinājuma ar šādiem, piemēram, dziļdomīgiem prātojumiem: ... „Zemkopību raksturo dabas kundzība ražošanas procesā, cilvēka gribas nebrīvība" (Bulgakovs, 1, 43.) ... ,,cil-vcku nedrošā un neprecīzā darba vietā tā^44 (mašina rūpniecībā) „ar matemātisku pareizību izpilda tiklab mikromet-i'iskus, kā arī kolosālus darbus. Mašina nevar veikt nekā latnlīdzīga (?) zemkopības produktu ražošanas ziņā, jo līdz šai dienai šis darba instruments atrodas nevis cilvēka, bet dabas mātes rokās. Tā nav metafora^14 (turpat). Tā tiešām nav metafora, bet vienkārši tukša frāze, jo katrs zina, ka tvaika arkls, rindu sējammašina, kūlējs u. tml. padara darbu daudz „drošāku un precizāku^44, un tātad sacīt „nekā tamlīdzīga^44 — nozīmē runāt muļķības! Tāpat ja saka, ka mašina zemkopībā „nevar necik (sic!) revolucionizēt ra£ošanu“ (Bulgakovs, I, 43. un 44., pie kam tiek citēti lauksaimniecības mašinbūves speciālisti, kuri tomēr runā tikai par lauksaimniecības un rūpniecības mašinu salīdzinošo atšķirību), vai ja saka: „mašina te ne tikai nevar padarīt strādnieku par savu piedēkli (?), bet šis strādnieks tāpat kā agrāk patur procesa vadītāja lomu^44 (44.) — piemēram, kā padevējs pie kūlēja?

Tvaika arkla pārākumu Bulgakova kgs cenšas mazināt, atsaukdamies uz Štumpfu un Kuclebu (kas rakstīja par sīksaimniecības spēju konkurēt ar lielsaimniecību), pretēji secinājumiem, ko izdarījuši lauksaimniecības mašinbūves un lauksaimniecības ekonomijas speciālisti (Filings, Perelss), pie kam figurē tādi argumenti, ka tvaika aršana prasot īpašu augsni^41 un „ārkārtīgi plaša apmēra muižas^44 (pēc Bulgakova kga domām tas ir arguments nevis pret sīksaimniecību, bet pret tvaika arklu!), ka 12 collu dziļai vagai darbs ar lopiem lētāks nekā ar tvaiku u. tml. Ar līdzīgiem argumentiem var pierakstīt veselus sējumus, nebūt neatspēkojot ne to, ka tvaika arkls deva iespēju uzart ļoti dziļi (arī dziļāk par 12 collām), ne to, ka tā lietošana ātri izplatījās: Anglijā 1867. g. to lietoja tikai 135 muižās, 1871. g. bija darbā jau vairāk par 2 000 tvaika arklu (Kautskis); Vācijā tvaika arklu lietotāju saimniecību skaits laikā no 1882. līdz 1895. g. pieauga no 836 līdz 1 696.

Jautājumā par lauksaimniecības mašinām Bulgakova kgs bieži vien citē Fr. Benzingu, „speciālās monogrāfijās autoru par lauksaimniecības mašinām“, kā viņš to atestē (I, 44.). Būtu liela netaisnība, ja mēs arī šajā gadījumā neaizrādītu, kā citē Bulgakova kgs un kā viņu sakauj viņa paša izsauktie liecinieki.

Apgalvodams, ka Marksa „konstrukcija" par pastāvīgā kapitala ātrāku augšanu, salīdzinot ar mainīgo kapitālu, nav piemērojama zemkopībai, Bulgakova kgs atsaucas uz nepieciešamību patērēt arvien lielāku darba spēku līdztekus zemkopības ražīguma pieaugšanai un citē, starp citu, Benzinga aprēķinu. „Vispārējā prasība pēc cilvēka darba dažādās saimniecības sistēmās izpaužas šādi: trīslauku saimniecībā — 712 darba dienu; Norfolkas augu maiņas saimniecībā— 1 615 darba dienu; augu maiņas saimniecībā, kur ražo diezgan daudz biešu — 3 179 darba dienas" uz 60 hektāriem. (Franz Bensing: „Der Einfluss der landwirt-schaftlichen Maschinen auf Volks- und Privatwirtschaft", Breslau, 1897, S. 42^42. Bulgakovs, I, 32.) Nelaime tikai tā, ka Benzings ar šo aprēķinu grib pierādīt tieši mašinu pieaugošo lomu: piemērojot šos skaitļus visai Vācijas lauksaimniecībai, Benzings izrēķina, ka esošo laukstrādnieku pietiktu tikai zemes apstrādāšanai pēc trīslauku sistēmas un ka tātad augu maiņas ievešana būtu vispār neiespējama, ja nelietotu mašinas. Tā kā ir zināms, ka laikā, kad valdīja vecā trīslauku sistēma, mašinas gandrīz nemaz nelietoja, tad Benzinga aprēķins pierāda pretējo tam, ko grib pierādīt Bulgakova kgs; proti: šis aprēķins pierāda, ka zemkopības ražīguma pieaugumam bija nepieciešami jānorisinās saskaņā ar pastāvīgā kapitala ātrāku pieaugšanu, salīdzinot ar mainīgo kapitālu.

Citreiz, apgalvodams, ka „pastāv radikala (sic!) atšķirība starp mašinas lomu apstrādājošā rūpniecībā un zemkopībā", Bulgakova kgs citē Benzinga vārdus: „lauksaimniecības mašinas nav spējīgas tik bezgalīgi pacelt ražošanu kā rūpniecības mašinas..." (I, 44.). Un atkal neveicas Bulgakova kgm. Benzings atzīmē šo nepavisam ne „radikālo" atšķirību starp zemkopības un rūpniecības mašinām VI nodaļas sākumā, kuras virsraksts skan: ..Lauksaimniecības mašinu ietekme uz bruto ienākumu". Sīki iztirzājis attiecībā pret katru atsevišķu mašinas veidu speciālās lauksaimniecības literatūras datus, kā ari savas īpašās aptaujas datus, Benzings iegūst tādu kopēju secinājumu: lietojot tvaika arklu, bruto ienākums pieaug par 10 procentiem, lietojot rindu sējammašinu — par 10 procentiem, kūlēju — par 15 procentiem, bez tam rindu sējammašina ietaupa 20 procentu sēklas, un, tikai lietojot kartupeļu rokamo mašinu, novērota bruto ienākuma pazemināšanās par 5 procentiem. Bulgakova kga apgalvojumu: „katrā ziņā tvaika arkls ir vienīgā lauksaimniecības mašina, kuras labā var tikt minēti zināmi techniski apsvērumi" (I, 47. un 48.), katrā ziņā atspēko tas pats Benzings, uz kuru turpat atsaucas neuzmanīgais Bulgakova kgs.

Lai dotu iespējami precizāku un viengabalaināku priekšstatu par mašinu nozīmi lauksaimniecībā, Benzings dod veselu rindu vissīkāko aprēķinu par rezultātiem, saimniekojot bez mašinām, saimniekojot ar vienu, ar divām niašinām utt. un pēdīgi ar visām svarīgākajām mašinām, ieskaitot ir tvaika arklu, ir lauksaimniecības pieveddzelz-cejus (Feldbahnen). Izrādās, ka bez mašinām bruto ienākums = 69 040 markām, izdevumi = 68 615 markām, tīrā peļņa = 425 markām vai pa 1,37 markas no hektārā, bet, lietojot visas svarīgākās mašinas, bruto ienākums - 81 078 markām, izdevums = 62 551,5 markām, tīrā peļņa = 18 526,5 markām, t. i., pa 59,76 markām no hektārā, tas ir, vairāk nekā četrdesmit reižu lietāka. Un tā ir tikai mašinu ietekme, jo saimniecības sistēma paredzēta nemainīga! Ka mašinu lietošanu pavada, kā rāda tie paši Benzinga dati, pastāvīgā kapitala milzu pieaugums un mainīgā kapitala (t. i., kapitala, ko patērē darba spēkam, un paša strādnieku skaita) samazināšanās, tas ir saprotams pats par sevi. Vārdu sakot, Benzinga darbs pilnīgi atspēko Bulgakova kgu un pierāda tiklab lielsaimniecības pārākumu zemkopībā, kā arī to, ka zemkopībai piemērojams likums par pastāvīgā kapitala augšanu uz mainīgā kapitala rēķina.

Bulgakova kgu un Bcnzingu tuvina tikai viens: tas ir tas, ka pēdējam ir tīri buržuāzisks viedoklis, ka viņš nepavisam nesaprot kapitālismam piemītošās pretrunas un

ar vislielāko vienaldzību aizver acis pret lo, ka mašinas izspiež strādniekus u. tml. Par Marksu šis mērenais un akuratais vācu profesoru skolnieks runā ar tādu pašu naidu kā Bulgakova kgs. Tikai Benzings ir konsekventāks: viņš nosauc Marksu par ,,mašīnu pretinieku“ vispār, ir zemkopībā, ir rūpniecībā, jo Markss, lūk, „sagroza faktus'1, spriezdams par mašinu kaitīgo ietekmi uz strādniekiem un vispār uzskatīdams mašinas par visādu nelaimju cēloni (Benzings, 1. c., S. 4, 5, 11*). Bulgakova kga izturēšanās prel Benzingu atkal un atkal rāda mums, ko „kritiku" kgi pārņem no buržuāzijas zinātniekiem un uz ko viņi skatās caur pirkstiem.

Kādai šķirnei pieskaitāma Herca „kritika", to pietiekami labi var redzēt no tāda piemēra: 149. lappusē (krievu tulk.) viņš apsūdz Kautski par viņa „feļetoniskajiem paņēmieniem", bet 150. lappusē „atspēko" apgalvojumu par lielražošanas pārākumu mašinu lietošanā ar šādiem argumentiem: 1. apvienojoties sabiedrībās, arī sīksaimniekiem pieejama mašinu pirkšana. Tas, redziet, atspēkojot faktu. ka lielsaimniecībās mašinas vairāk izplatītas! Kam vairāk pieejami labumi no biedriskās apvienošanās, par lo mēs parunāsimies ar Hercu atsevišķi otrā apskatā. 2. Davids parādīja žurnālā „Sozialistische Monatshefte"** (V, 2), ka mašinu lietošana sīksaiinniecībās ir „plaši izplatīta un stipri pieaug... ka arī rindu sējammašina bieži (sic!) sastopama pat ļoti sīkās saimniecībās. Tas pats ir ar siena pļaujamām un citām mašinām" (S.63, krievu tulk. 151. Ipp.). Bet, ja lasītājs pievērsīsies Dāvidā rakstam***, tad viņš ieraudzīs, ka Davids ņem absolutos skaitļus par mašinu lietotāju saimniecību daudzumu, bet nevis šo saimniecību procentuālo attiecību pret zināmās grupas saimniecību kopskaitu (kā to, protams, dara Kaulskis).

Salīdzināsim šos skaitļus, kas attiecas uz visu Vāciju par 1895. gadu****.

* — loco cilāto — citētajā vietā, 4., 5., 11. Ipp. Red.

*'* — „Sociālistiskais Mēnešraksts"50. Red.

*** Dāvidā grāmatā „Socialisms un lauksaimniecība" (S.-Peter-burgā, 1906.) atkārtots šis aplamais paņēmiens (170. Ipp.). (Autora piezīme 1908. g. izdevumam. Red.)

**** „Stāt. d. D. R.“, 112. Bd., S. 36‘.

ļ

Saimniecībugrupas

Kopāsaimniecību

Tai skaitā mašinu lietotājas

sējam-mašinu

%

rindusejām-mašinu

•lo

zālesunlabībasplaujam-mašinu

•lo

Līdz 2 ha* . .

3236 367

214

0,01

14 735

0,46

245

0,01

2- 5 „ . . .

1 016318

551

0,05

13088

1,29

600

0,06

5—20 .....

998 804

3252

0,33

48 751

4,88

6 746

0,68

20—100 ....

281 767

12 091

4,29

49 852

17,69

19535

6,93

100 un vairāk ha

25 061

12 565

50,14

14 366

57,32

7 958

31,75

Pavisam 5558 317

28 673

0,52

140792

2,54

35 084

0,63

Vai nav taisnība, ka šie dati apstiprina Dāvidā un Herca vārdus, ka sējammašinas un pļaujammašinas ,,bieži“ sastopamas „pat ļoti sīkās saimniecībās"? Un, ja Hercs „secina", ka „Kautska apgalvojums no statistiskās puses nepavisam neiztur kritiku", tad kurā pusē mēs patiešām vērojam patiesi feļetoniskus paņēmienus?

Kā uz kuriozu jāaizrāda uz to, ka, noliedzot lielsaimniecības pārākumu mašinu lietošanā, noliedzot no tā izrietošo faktu par pārmērīgu darbu un nepietiekamu patērēšanu sīksaimniecībā, „kritiķi" tomēr, kad viņiem jāpieskaras lietu faktiskajam stāvoklim (un kad viņi aizmirst savu „galveno uzdevumu" — „ortodoksālā" marksisma atspēkošanu), nežēlīgi izper paši sevi. „Lielsaimniecība, — saka, piemēram, Bulgakova kgs savas grāmatas II sējumā (115. Ipp.), — strādā vienmēr kapitalintensivāk nekā sīksaimniecība un tāpēc dabiski dod priekšroku ražošanas mechaniskiem faktoriem, salīdzinot ar dzīvo darba spēku". Ka Bulgakova kgs, sekodams Struves un Tugana-Baranovska kgm, savā „kritiķa" lomā sliecas uz vulgāro ekonomiju, pretim dzīvajiem faktoriem nostādot niechaniskus „ražošanas faktorus“, — tas patiesi ir

* — Še un tālāk lietotais vārds ,,ha“ ir vārda „hektārs" saīsina-jums. Red.

8 5. sēj.

pilnīgi „dabiski". Bet vai bija dabiski, ka viņš tik neuzmanīgi noliedza lielsaimniecības pārākumu?

Par koncentrāciju lauksaimniecības ražošanā Bulgakova kgs izsakās ne citādi kā „mistiskais koncentrācijas likums " ii. tml. Bet, lūk, kad viņam jāsastopas ar Anglijas datiem, tad izrādās, ka fermu koncentrācijas tendence izpaudusies no 50. gadiem līdz pat 70. gadu beigām. „Sīkās patērētāju saimniecības, — raksta Bulgakova kgs, — apvienojās lielākās saimniecībās. Šī zemes gabalu konsolidācijā nebūt nav lielražošanas un sīkražošanas (?) cīņas rezultāts, bet gan rezultāts no lendlordu apzinātās (!?) cenšanās paaugstināt savu renti ar vairāku sīksaimniecību, kas maksāja visai zemu renti, apvienošanu lielsaimniecībā, kura spēj maksāt lielu renti" (1, 239.). Jūs saprotat, lasītāj: ne lielā cīnās ar sīko, bet otro, kā maz ienesīgu, izspiež pirmā? „Kad saimniecība iekārtota uz kapitālistiskas bāzes, tad nav apstrīdami, ka zināmās robežās kapitālistiskai lielsaimniecībai ir neapšaubāmas priekšrocības pret kapitālistisko sīksaimniecību^11 (1, 239. un 240.). Ja tas nav apstrīdams, tad kāpēc 1ā trokšņo Bulgakova kgs un trokšņoja (žurnālā „Načalo") pret Kautski, kurš savu nodalu par lielražošanu un sīkražošanu („Agrārajā jautājumā") sāk ar paziņojumu: „Jo kapitālistiskāka Ielūst lauksaimniecība, jo vairāk tā atlīsta kvalitalivo atšķirību lechnikā starp lielražošanu un sīkražošanu"?

Ne tikvien zemkopības uzplaukuma periods Anglijā, bet arī krizes periods noved pie sīksaimniecībai nelabvēlīgiem secinājumiem. Komisiju pārskati par pēdējiem gadiem ,.ar apbrīnojamu neatlaidību apgalvo, ka krize vissmagāk skārusi tieši sīksaimniekus" (I. 311.). „Viņu mājas. sacīts kādā pārskatā par sīkīpašniekiem, — ir sliktākas par vidējām strādnieku mājiņām... Viņu darbs ir apbrīnojami smags un krietni vien ilgstošāks nekā strādnieku darbs, pie kam daudzi no viņiem saka. ka viņiem nav tik izdevīgs materiālais stāvoklis kā strādniekiem, ka viņi dzīvo ne tik labi un retu reizi ēd svaigu gaļu".....Kā pirmie aizgāja bojā ar hipotēku apgrūtinātie joineni" I, 310>.). . ..,,11 visur viņi taupa tā, kā to dara tikai nedaudzi strādnieki".....Sīkie fermeri vēl tiek galā tik ilgi, kamēr izmanto ģimenes locekļu bezmaksas darbu 1.....Ka sīkā fermera dzīve ir bezgala grūtāka par strādnieka dzīvi, tas nav nemaz pat jāpiebilst“ (I, 320. un 321.). Mēs minējām šos izrakstus, lai lasītājs varētu spriest par Bulgakova kga šāda secinājuma pareizību: „Līdz agrarās krizes laikmetam saglabājušos saimniecību nesaudzīga izputināšana liecina tikai (!!) to, ka sīkie ražotāji līdzīgos gadījumos aiziet bojā ātrāk par lielajiem, — ne vairāk (sic!!). Izdarīt no lā kādu vispārēju secinājumu par viņu vispārējo ekonomisko dzīvesspēju ir pilnīgi neiespējami, jo izrādījās, ka šai laikmetā visa Anglijas zemkopība ir nespējīga^4'(I, 333.). Labi teikts, vai nc? Un Bulgakova kgs nodaļā par zemnieku saimniecības vispārējiem attīstības nosacījumiem pat vispārina šo ievērojamo spriešanas veidu: ., Pēkšņā cenu krišanās smagi ietekmē visas ražošanas formas (visas formas?), bet zemnieciskā, kas visvājākā kapi-lala ziņā, dabiski, ir nestabilāka kā lielražošana (kas nebūt neskar jautājumu par tās vispārējo dzīvesspēju)" (II. 247.). Tātad kapitālistiskā sabiedrībā kapitala ziņā vājās saimniecības nestabilākas, bet 1as neskar viņu „vispārējo" dzīvesspēju!

Nav labāks stāvoklis attiecībā uz konsekvenci spriedumos arī Hercam. Viņš „atspēko" (ar iepriekš raksturotiem paņēmieniem) Kautski, bet, kad runa ir par Ameriku, lad viņš atzīst tās lielsaimniecību priekšrocību, jo tās dod iespēju „daudz lielākos apmēros lietot mašinas, kas nav iespējams mūsu parcelarajā saimniecībā" (S. 3(5, kr. tulk. 93.): viņš atzīst, ka „Eiropas zemnieks saimniekodams bieži vien patur novecojušus, rutinētus ražošanas veidus, maizes gabala dēļ pārpūlēdamies (robotend) kā strādnieks, ne-eenzdamies pēc kā labāka" (turpat). Ilercs arī vispār atzīst, ka ,.sīkražošana izlieto samērā vairāk darba nekā lielā" (S. 74, kr. tulk. 177.), viņš sekmīgi varētu dalīties ar Bulgakova kgu dalos par ražu celšanos, lietojot tvaika arklu (S. (57—68, kr. tulk. 1(52. un 163.), u. Iml.

Kā dabisks pavadonis mūsu kritiķu nestabilitātei teore-liskos uzskatos par lauksaimniecības mašinu nozīmi ir tas, ka viņi bezspēcīgi atkārto pret mašinām noskaņoto agrariešu liri reakcionāros secinājumus. Taisnība, Hercs ir vēl ļoti nedrošs šai kutelīgajā jautājumā; runādams par ..šķēršļiem", kādus liek lauksaimniecība mašinu ieviešanai, viņš piebilst: „tiek izteiktas domas, ka ziemā paliek tik daudz brīva laika, ka kulšana ar rokām mēdz būt izdevīgāka"

(S. 65, kr. tulk. 156. un 157.). Acīm redzot ar viņam piemītošo loģismu Hercs noskaņots secināt, ka šis fakts runā nevis pret sīkražošanu, pret kapitālistiskiem šķēršļiem mašinu ieviešanā, bet pret mašinām! Toties Bulgakova kgs ne velti norāj Hercu par to, ka viņš „pārāk saistīts ar savas partijas uzskatiem" (II, 287.). Krievijas profesors stāv, protams, pāri tik pazemojošiem „sakariem" un lepni paziņo: „Esmu pietiekami brīvs no tik izplatītā, īpaši marksistiskā literatūrā, aizsprieduma, it kā katrā mašinā vajag redzēt progresu" (I, 48.). Diemžēl, domu lidojumam šai lieliskajā spriedumā nemaz neatbilst konkrētie secinājumi. „Tvaika kuļammašina, — raksta Bulgakova kgs, — atņemdama daudziem jo daudziem strādniekiem ziemas darbu, bija strādniekiem, bez šaubām, liels ļaunums, ko neatsvēra techniskie labumi^43. Uz to norāda, starp citu, Holes, burš izvirza pat utopisku vēlēšanos" (II, 103.), proti, vēlēšanos ierobežot kuļammašinas, sevišķi tvaika kuļammašinas, lietošanu „lauksaimniecības strādnieku stāvokļa uzlabošanai, — piebilst Holes, — kā arī lai mazinātu emigrāciju — un migrāciju" (ar migrāciju Holes droši vien saprot, piemetināsim no sevis, pārceļošanu uz pilsētu).

Atgādināsim lasītājam, ka tieši uz šo Holca ideju aizrādījis savā „Agrārajā jautājumā" arī Kautskis. Tāpēc nav neinteresanti salīdzināt, kā pret konkrēto ekonomijas (mašinu nozīme) un politikas (vai neierobežot?) jautājumu izturas šaurs ortodokss, kas iestidzis marksistiskos aizspriedumos, un moderns kritiķis, kas lieliski uztvēris visu „kriticisma" garu.

Kautskis saka („Agrarfrage"[44], S. 41), ka Holes piedēvē kuļammašinai sevišķi „kaitīgu ietekmi": tā atņem laukstrādniekiem viņu galveno ziemas darbu, dzen viņus uz pilsētu, veicina lauku iedzīvotāju samazināšanos. Un Holes ieteic ierobežot kuļammašinas lietošanu, ieteic, — piebilst Kautskis, — „acīm redzot laukstrādnieku interesēs, bet patiesībā — muižnieku interesēs, kuriem", kā saka pats Holes, „zaudējums, kas cēlies no lādas ierobežošanas, tiks ar uzviju segts — ja arī ne tūlīt, tad nākotnē — и r darba spēka skaitlisko pieaugumu vasaras laikā^11. „Par laimi, — turpina Kautskis, — šī konservativā draudzība pret strādniekiem nav nekas cits kā reakcionāra utopija. Kuļammašina ir pārāk noderīga „pašlaik^11, lai muižnieki varētu atteikties to lietot tās peļņas labad, kas gaidāma „nākotnē^11. Un tāpēc kuļammašina joprojām darīs savu revolucionāro darbu; tā dzīs laukstrādniekus uz pilsētām, šā iemesla pēc tā kļūs par varenu ieroci, no vienas puses, darba algas paaugstināšanai laukos, no otras puses, lauksaimniecības mašinbūvnieclbas tālākai attīstībai^11.

Bulgakova kga izturēšanās pret to, kā jautājumu nostādījis sociāldemokrāts un kā agrarietis, ir augstākā mērā raksturīga: tas ir mazs paraudziņš tai pozicijai, kādu ir ieņēmusi vispār visa modernā „kritika^11 starp proletariāta partiju un buržuāzijas partiju. Kritiķis, protams, nav tik šaurs un nav tik šablonisks, lai aizstāvētu Šķiru cīņas viedokli un to viedokli, ka kapitālisms revolucionizē visas sabiedriskās attiecības. Bet, no otras puses, kaut arī mūsu kritiķis ir „kļuvis gudrāks^11, — tomēr atmiņas par to laiku, kad viņš bija „jauns un muļķis^11, kad viņam bija marksisma aizspriedumi, — neļauj viņam pilnīgi pieņemt viņa jaunā biedra — agrarieša — programu, kurš no mašīnas kaitīguma „visai lauksaimniecībai^11 pilnīgi prātīgi un konsekventi secina vēlēšanos: aizliegt! Un mūsu lāga kritiķis nokļūst Buridana ēzeļa stāvoklī starp divām siena nastām: no vienas puses, viņš jau zaudējis katru šķiru cīņas izpratni un ir spējīgs tagad runāt par mašinu kaitīgumu „visai lauksaimniecībai^11, aizmirstot, ka visu tagadējo lauksaimniecību vada pirmā kārtā uzņēmēji, kas domā tikai par savu peļņu, — viņš jau tik pilnīgi aizmirsis tos „jaunības gadus^11, kad viņš bija marksists, ka izvirza jau visaplamāko jautājumu, vai mašinas techniskie labumi „sedz^11 tās kaitīgo ietekmi strādniekos (bet šī kaitīgā ietekme ir ne vien tvaika kuļammašinai, bet arī tvaika arklam, arī pļaujamai mašinai, arī graudu tīrāmai maši-nai u. t. jpr.)? Viņš pat nepamana, ka agrarietis pēc būtības grib tikai daudz dziļāku strādnieka verdzināšanu ir ziemā, ir vasarā. Bet, no otras puses, viņš neskaidri atceras to novecojušo „dogmatisko^11 aizspriedumu, ka mašinu aizliegšana ir utopija. Nabaga Bulgakova kgs, vai vipš izkļūs no šā nepatīkamā stāvokļa?

Interesanti atzīmēt, ka mūsu kritiķi, cenzdamies visādi mazināt lauksaimniecības mašinu nozīmi, izvirzīdami pat „zemes krītošās auglības likumu", ir piemirsuši (vai apzināti nav gribējuši) minēt to jauno technisko zemkopības apvērsumu, ko gatavo elektroteehnika. Turpretim Kaul-skis, — kurš, pēc vairāk kā netaisnīga P. Maslova kga sprieduma, „izdarīja būtisku kļūdu, nemaz nenoteikdams, kādā virzienā iet ražošanas spēku attīstība zemkopībā" (,,Žizņ“, 1901., 3. nr„ 171. lpp.), — Kautskis atzīmēja elektrības nozīmi zemkopībā jau 1899. gadā („Agrar-frage"). Patlaban nākošā techniskā apvērsuma pazīmes iezīmējas jau skaidrāk. Izdara mēģinājumus teorētiski apgaismot elektroteehnikas nozīmi zemkopībā (sk. Dr. Otto Pringsheim: „Landwirtschaftliche Manufaktur und elek-trische Landwirtschaft", Brauns Archiv^45, XV, 1900, S. 406—418, un K. Kautska rakstu žurnālā „Neue Zeit"[46], XIX, 1. 1900.—1901., 18. nr., „Die Elektrizitāt in der Landwirtschaft"[47]), dzirdamas praktiķu muižnieku balsis, kuri apraksta savus eksperimentus elektrības lietošanā (Prings-heims citē Ādolfa Zeiferhelda grāmatu, kurā tas stāsta par eksperimentu savā saimniecībā), kuri redz elektrībā līdzekli padarīt zemkopību atkal ienesīgu, kuri aicina valdību un muižniekus celt centrālās spēkstacijas un masveidīgi ražot elektrisko strāvu lauksaimnieku vajadzībām (Kcnigsbergā iznāca pagājušā gadā kāda Austrumprūsijas muižnieka P. Maka grāmata — P. Mack: „Der Auf-schwung unseres Landwirtschaftsbelriebcs durch Verbil-ligung der Produktionskosten. Eine Untersuchung iiber den Dienst. den Maschinentechnik und Elektrizitāt der Landwirtschaft bieten"[48]).

Pringsheims, pēc mūsu uzskata, ļoti pareizi aizrāda, ka tagadējā zemkopība — pēc savas technikas un laikam gan пи ekonomikas vispārējā līmeņa — vairāk iederas tai i iipuiecihas attīstības stadijā, ko Markss nosaucis par „manufaktūru". Roku darba un vienkāršas kooperācijas pārsvars, sporādisku mašinu lietošana, samērā sīki ražošanas apmēri (ja skaita, piemēram, pēc ik gadu vienā uzņēmumā pārdodamo produktu sumas), lielāko tiesu samērā sīki tirgus apmēri, lielražošanas saistība ar sīkra-žošanu (pie kam pēdējā, līdzīgi mājrūpniekiem viņu attiecībā pret manufaktūras lieluzņēmēju, sagādā darba spēku pirmajai, — vai arī pirmā uzpērk „pusfabrikātu" no otrās, piemēram, lielsaimnieki uzpērk bietes, lopus u. tml. no siksaimniekiem), — visas šīs pazīmes patiesi liecina, ka zemkopība nav vēl sasniegusi īstenās „mašinizētās liel-industrijas" pakāpi Marksa izpratnē. Zemkopībā nav vēl „mašinu sistēmas", kad mašinas saistītas vienā ražošanas mechanismā.

Nevajag, protams, pārspīlēt šo salīdzinājumu: no vienas puses, ir zemkopības īpatnības, kas ir absolūti nenovēršamas (ja atstāj sāņus par daudz tālo un par daudz problemātisko iespēju pagatavot laboratoriski olbaltumu un pārtiku). Šo īpatnību dēļ raašinizētajai lielindustrijai zemkopībā nekad nebūs visas tās pazīmes, kādas tai ir rūpniecībā. No otras puses, arī manufaktūrā rūpniecības lielražošana ir sasniegusi pārsvaru un ievērojamu teclmisku pārākumu pār sīkiražošanu. Šo pārākumu sīkrūpnieks vēl ilgu laiku mēģināja paralizēt ar to darba dienas pagarināšanu un vajadzību samazināšanu, kas tik raksturīga tiklab mājrūpnie-kam, kā arī mūslaiku sīkzemniekam. Roku darba pārsvars manufaktūrā deva vēl zināmu iespēju sīkražošanai noturēties ar tādiem „varonīgiem" līdzekļiem, — bet izrādījās, ka tos ļaudis, kas ar to aizrāvās un runāja par mājrūpnieka dzīvesspēju (līdzīgi tam, kā tagadējie kritiķi runā par zemnieka dzīvesspēju), ļoti ātri atspēkoja tā „pagaidu tendence", kura paralizē techniskā sastinguma „universālo likumu". Piemēra dēļ atgādināsim krievu pētniekus, kas pētīja mājrūpniecisko aušanu Maskavas guberņā 70. gados. Attiecībā uz kokvilnas aušanu, — teica viņi, — rokas darba audējs ir zaudējis: mašina ņēmusi virsroku, bet toties, lūk. zīda aušanas nozarē mājrūpnieki var vēl turēties, te mašinas vēl ļoti nepilnīgas. Pagāja divi gadu desmiti — un technika atņēma sīkražošanai vēl vienu no tās

/

pēdējiem patvērumiem, it kā sacīdama — kam ausis dzirdēt, tas lai dzird un, kam acis redzēt, tas lai redz — ka ekonomistam vienmēr jāskatās uz priekšu, technikas progresa virzienā, citādi viņš tūlīt paliks iepakaļ, jo, kas negrib lūkoties uz priekšu, tas pagriež vēsturei muguru: vidusceļa te nav un nevar būt.

„Rakstniekiem, kuri, līdzīgi Hercam, traktēja par sīkra-žošanas un lielražošanas konkurenci zemkopībā, ignorējot pie tam elektrotechnikas lomu, būs no jauna jāsāk savi pētījumi", — atjautīgi piezīmē Pringsheims, un viņa piezīme ar vči lielāku svaru krīt uz Bulgakova kga divsējumu darbu.

Elektriskā enerģija ir lētāka par tvaika spēku, lai piemīt lielāka dalāmība, to daudz vieglāk nogādāt visai lielos attālumos, mašinu gaita pie tam pareizāka un mierīgāka, — tāpēc to ir daudz ērtāk lietot ir kulšanā, ir aršanā, ir slaukšanā, ir lopbarības sasmalcināšanā^49 u. t. jpr. Kaulskis apraksta vienu no ungāru latifundijām^50, kur elektriskā enerģija no centrālās stacijas novadīta visos virzienos uz muižas attālākajām daļām un kalpo lauksaimniecības mašinu darbināšanai, biešu griešanai, ūdens sūknēšanai, apgaismošanai u. t. jpr., u. t. jpr. „Lai 10 metru augstā rezervuārā ik dienas no 29 metru dziļas akas piegādātu 300 hektolitru ūdens un lai sagatavotu barību 240 govīm, 200 teļiem un 60 darba vēršiem un zirgiem, t. i., biešu griešanai, sakapāšanai u. tml., bija vajadzīgi ziemā divi pāri zirgu, vasarā — viens pāris, un viss tas izmaksāja 1 500 guldeņu. Zirgu vietā tagad strādā piecu un triju zirgaspēku motors, kura darbs izmaksā, ieskaitot visu izdevumu segšanu, 700 guldeņu, t. i., par 800 guldeņiem mazāk" (Kautsky, 1. c.[51]). Maks aprēķina zirga darba dienas vērtību trīs markas, bet, aizstājot to ar elektrību — tas pats darbs izmaksā 40—75 feniņi, t. i., par 400—700% lētāk. Ja pēc 50 vai vairāk gadiem, — saka viņš, — 1% miljona zirgu Vācijas zemkopībā aizstātu ar elektrības spēku (1895. g. Vācijas zemkopībā lauku darbos nodarbināja 2,6 miljonus zirgu + 1,0 miljonu vēršu + 2,3 miljonus govju, tai skaitā saimniecībās, kas lielākas par 20 ha — 1,4 miljonus zirgu un 0,4 milj. vēršu), — tad tas samazinātu .izdevumus no 1 003 miljoniem mārku uz 261 miljonu, t. i., par 742 miljoniem mārku. Lielo platību, kur ražo lopbarību, varētu pārkārtot pārtikas ražošanai cilvēkiem, strādnieku uztura uzlabošanai, kurus Bulgakova kgs tā biedē ar to, ka „dabas dāvanas samazinās", biedē ar „maizes jautājumu" u. tml. Maks neatlaidīgi ieteic zemkopību savienot ar rūpniecību elektriskās enerģijas pastāvīgai ekspluatācijai, ieteic rakt Mazuras kanali, kas varētu piegādāt elektroenerģiju 5 centrālām stacijām, kuras apgādātu ar enerģiju 20—25 kilometru attālumā esošos lauksaimniekus, tai pašā nolūkā ieteic izmantot kūdru, prasa lauksaimnieku apvienošanu: „tikai biedriskā apvienībā ar industriju un lielkapitālu var padarīt atkal ienesīgu mūsu rūpniecības nozari" (Mack, S. 48). Protams, jaunu ražošanas veidu lietošana atdursies pret lielām grūtībām un ies nevis pa gludu, bet pa līču loču ceļu, bet, ka tā tomēr notiks, ka zemkopības revolucionizēšana ir neizbēgama, — par to nez vai jāšaubās. „Aizjūgu vairākuma aizstāšana ar elektromotoriem nozīmē, — pareizi saka Pringsheims, — mašinu sistēmas iespējamību zemkopībā... Ko nevarēja veikt tvaika spēks, to droši vien panāks elektroteehnika, proti: lauksaimniecības pārvēršanu no vecās manufaktūras par modernu lielražošanu" (1. c„ p. 414).

Mēs plašāk neapskatīsim to, kādu kolosālu lielražošanas uzvaru nozīmēs (daļēji jau nozīmē) elektrotechnikas ieviešana zemkopībā, — šis apstāklis ir pārāk skaidrs, lai to uzsvērtu. Labāk apskatīsim, kādās mūslaiku saimniecībās jau ir tas „mašinu sistēmas" dīglis, ko laidīs darbā centrālā spēkstacija. Mašinu sistēmai taču sākumā ir nepieciešama dažādu mašinu izmēģināšana praksē, nepieciešami daudzu mašinu koplietošanas piemēri. Atbildi uz šo jautājumu dod vācu zemkopības saimniecību 1895. gada 14. jūnija skaitīšanas dati. Mums ir dati par saimniecību skaitu katrā grupā, kuras lietoja savas vai citu mašinas.

Bulgakova kgs kļūdās, minēdams otrā sējuma 114. lpp. daļu šo datu un iedomādamies, ka tie attiecas uz mašinu skaitu. Pie reizes: ziņas par to saimniecību skaitu, kas

lietojušas savas vai citu mašinas, attēlo, protams, lielražošanas pārākumu daudz vājāku, nekā tas ir īstenībā. Lielajiem saimniekiem ir biežāk pašiem savas mašinas nekā sīkajiem, kas pārmaksā par to lietošanu.) Šie dati attiecas nz mašinu lietošanu vispār vai uz katra mašinas veida lietošanu atsevišķi, tā ka nav iespējams noteikt, pa cik mašīnām lietoja dažādu grupu saimniecības. Bet, ja mēs katrā grupā saskaitīsim visas tās saimniecības, kas lietojušas katru atsevišķo mašinas veidu, tad dabūsim visādu lauksaimniecības mašinu lietošanas gadījumu skaitu. Tālāk redzami tādā veidā apstrādāti dati, kas rāda, kā tiek gatavota „mašinu sistēma1^52 zemkopībā:

Tātad sīkās saimniecībās, līdz 5 hektāri (tādu saimniecību ir vairāk nekā trīs ceturtdaļas no visa skaita, 4,1 milj. no 5,5 milj., t. i., 75,5%, bet tām ir tikai 5 milj. hektāru zemes no 32% milj., t. i., 15,f>%), — to gadījumu skaits, kad lietotas kaut kādas lauksaimniecības mašinas (mēs saskaitījām kopā arī piensaimniecības mašinas), ir pavisam niecīgs. Vidējās saimniecībās (5—20 ha) mazākā puse saimniecību lieto vispār mašinas, un no 100 saimniecībām ir tikai 56 gadījumi, kad lietotas lauksaimniecības mašinas. Tikai kapitālistiskajā lielražošanā^52 mēs redzam, ka vairākums saimniecību (%—9/u>) lieto mašinas un sāk veidoties mašinu sistēma: uz katru saimniecību iznāk vairāk nekā viens mašinu lietošanas gadījums. Tātad lieto pa vairākām mašinām vienā saimniecībā: piemēram, saimniecības,, kas lielākas par 100 ha, lietojušas katra ap 4 mašīnām (352% no 94%, kas lietojušas vispār). No 572 latifundijām (saimniecības ar 1 000 ha un vairāk) 555 lietojušas mašinas un mašinu lietošanas skaits līdzinās 2 800, t. i., katra saimniecība lietojusi pa piecām mašinām. No tā kļūst saprotams, kādas saimniecības gatavo ..elektrisko" revolūciju un kādas visvairāk to izmantos.

IV PRETSTATA IZNĪCINĀŠANA STARP PILSĒTU UN LAUKIEM. ATSEVIŠĶIE „KRITIĶU" IZVIRZĪTIE JAUTĀJUMI

No Herca pāriesim pie Černova kga. Tā kā pēdējais tikai „pārrunā" par pirmo, tad mēs še aprobežosimies tikai ar Herca spriešanas paņēmienu (un Černova kga paņēmienu Herca pārfrazēšanā) īsu raksturojumu, lai pārietu (nākošajā aprakstā) pie dažu jaunu faktisku dalu iztirzāšanas, kurus izvirzījuši „kritiķi".

Kas ir Hercs kā teorētiķis, to pietiekami parāda viens piemērs. Viņa grāmatas pašā sākumā mēs sastopam paragrāfu ar pretenciozu virsrakstu: „Nacionālā kapitālisma jēdziens". Hercs grib ne vairāk, ne mazāk kā definēt kapitālismu. Viņš raksta, — ,.Mēs varam, protams, raksturot to kā tādu lautas saimniecības sistēmu, kas juridiski balstās uz pilnīgi realizētiem personas un īpašuma brīvības principiem, techniski—uz ražošanu plašos" (lielos?) „apmēros^53, sociāli — uz ražošanas līdzekļu atdalīšanu no tiešajiem ražotājiem, politiski — uz centrālās" (valsts koncentrētā politiskā spēka?) „politiskās varas atrašanos kapitālistu rokās, balstoties tikai uz īpašuma sadales ekonomisko bāzi" (krievu tulk., 37. lpp.). Šie definējumi ir nepilnīgi, prasa ierobežojumus, — saka Hercs, — piemēram, mājas darbs un sīkā nomāšana vēl visur turas līdzās lielražošanai. „Ne visa atbilstošs arī realais (sic!) kapitālisma kā sistēmas definē- : jums, kur ražošanu kontrolē1^54 (valda un kontrolē) „kapita-listi“ (kapitala īpašnieki). Vai nav tiesa, cik lielisks ir šis „realais** definējums: kapitālisms ir kapitālistu kundzība ka trūkst viselementārākās izpratnes par to, kas ir zinātne, — noved „teorētiķi** tiktāl, ka viņš aiz kokiem neredz meža. Hercs, piemēram, piemirsis tādu sīkumu kā preču ražošanu un darba spēka pārvēršanu par preci!

Toties viņš sacerējis šādu ģenētisku definējumu, kurš — sacerētājam par sodu — jācitē pilnīgi: kapitālisms ir „tāds tautas saimniecības stāvoklis, kad brīvas apgrozības, personas un īpašuma brīvības principu realizēšanās ir sasniegusi augstāko (relativi) punktu, kuru nosaka katras atsevišķas tautas saimniecības ekonomiskā attīstība un empīriskie apstāk]i“ (S. 10, krievu tulk. 38. un 39. ne visai precizs). V. Cernova kgs, protams, ar jūsmīgu godbijību ļ pārraksta un apraksta šos ziepju burbuļus, bez tam vēl pacienādams žurnālā „Russkoje Bogatstvo** lasītājus veselās trīsdesmit lappusēs ar nacionālā kapitālisma tipu „analizi**. No šās augsti pamācošās analizēs var gūt daudz ļoti vērtīgu un nebūt ne šablonisku norādījumu, piem., norādījumu par „brita neatkarīgo, lepno un enerģisko raksturu**, par angļu buržuāzijas „solidumu** un viņas ārējās politikas „nesimpatiskumu**, — par „romāņu rases kaislo, aizrautīgo temperamentu** un par „vācu akurātību** (152. lpp. ,,R. B.“ 4. nr-ā). Ar šo analizi „dogmatiskais** I marksisms, protams, ir galīgi iznīcināts.

Ne mazāk graujoši Hercs analizē datus par hipotēkām. Vismaz Cernova kgs ir sajūsmā par šo analizi. Viņš raksta, — Fakts ir tas, ka ... Herca datus vēl neviens nav atspē- ļ kojis. Kautskis savā atbildē uz Herca grāmatu, plaši izrunādamies par dažiem sīkumiem** (piemēram, pierādīdams

Herca apzinātos viltojumus! Labi ,,sīkumi“!), „uz Herca argumentāciju jautājumā par hipotēkām neatbild neviena vārdac< (,,R. B.“, 10. nr., 217. ipp., Cernova kga kursivs). Kā redzams no atsauksmes tās pašas ,,R. B.“ grāmatiņas 238. Ipp., Cernova kgs ir iepazinies ar Kautska atbildes rakstu (,,Zwei Kritiker meiner Agrarl'rage11^55 žurnālā ,.Neue Zeit“, 18, 1; 1899—1900); Cernova kgm bija arī jāzina, ka žurnāls, kurā šis raksts ievietots, Krievijā ir cenzūras aizliegts. Jo zīmīgāks mūslaiku „kritikas^11 sejas pilnīgai raksturošanai ir tas fakts, ka Cernova kga paša pasvītrotie vārdi satur sevī tiešu nepatiesību, jo Kautskis atbildēja jautājumā par hipotēkām „Hercam, Davidam, Bernšteinam, Šipelim, Bulgakovam e tutti quanti11^56 tā paša raksta, иz ko Cernova kgs norāda, 472.—477. Ipp. Garlaicīgs pienākums — atjaunot sagrozītu patiesību, — bet, ja ir darīšana ar Cernovu kgiem, tad no šā pienākuma nekādi nevar izvairīties.

Kautskis atbildēja Hercam, protams, ar izsmieklu, jo Hercs arī šai jautājumā parādīja savu neprasmi vai nevēlēšanos saprast, kas kur der, un tieksmi atkārtot nodrāztos buržuāzijas ekonomistu argumentus. Kautska rakstā ,.Agrarfrage“ bija runa (S. 88—89) par hipotēku koncentrāciju. „Skaitā daudzie sīkie lauku augļotāji, — rakstīja Kautskis, — tiek arvien vairāk un vairāk atbīdīti malā un atdod vietu lielām, centralizētām kapitālistiskām vai sabiedriskām iestādēm, kas monopolizē hipotēku kre-ditu“. Kautskis uzskaita dažas šāda veida kapitālistiskas un sabiedriskas iestādes, runā par savstarpējā zemes kredita biedrībām (genossenschaflliche Bodenkreditinsti-tute), norāda uz to, ka gan krājkases, gan apdrošināšanas biedrības, gan daudzas korporācijās (S. 89) iegulda savus fondus hipotēkās u. tml. Piemēram, Prūsijā 17 savstarpējā kredita biedrības izlaida uz 1887. g. ķīlu zīmes par 1 650 milj. mārku. „Šie skaitļi jau rāda zemes rentes lielo koncentrāciju nedaudzās centrālās iestādēs“ (kursivs mūsu), ..bet koncentrācijā ātri pieaug. 1875. g. vācu hipotēku bankas izlaida ķīlu zīmes par 900 milj. mārku, 1888. —

par 2V2 miljardiem, 1892. gadā šī suma jau līdzinājās 3 400 miljoniem, kas bija koncentrēti 31 (1875. gadā 27) bankā“ (S. 89). Šī zemes rentes koncentrācijā skaidri norāda uz zemes īpašuma koncentrāciju.

Nē, — atbild Hercs, Bulgakovs, Černovs un Ko, — „mēs sastopam visnoteiktāko tendenci uz decentralizāciju, uz īpašuma sadrumstalošanos" (,,R. B.‘\ 10. nr., 216.), jo „vairāk nekā ceturtdaļa no hipotēku kredita ir koncentrēta demokrātiskās (sic!) kredil iestādēs ar lielu daudzumu sīko noguldītāju" (turpat). Hercs neparasti cītīgi, minēdams daudzas tabulas, cenšas pierādīt, ka sīkie noguldītāji ir noguldītāju lielākais vairākums krājkasēs u. tml. Jājautā tikai, kam tas viss? Jo uz savstarpējā kredita biedrībām un krājkasēm taču norādīja pats Kaut-skis (neiztēlodams sev, protams, kā iztēlo sev Černova kgs. ka tās ir sevišķi „demokrātiskās" iestādes). Kautskis runā par rentes centralizēšanu nedaudzās centrālās iestādēs, — bet viņam norāda uz lielo daudzumu sīko noguldītāju krājkasēs!! Un nosauc to par „īpašuma sadrumstalošanos"! Bet kāds gan sakars ar lauksaimniecību (runa ir par rentes koncentrāciju) ir noguldītāju skaitam hipotēku bankā? Vai tad liela fabrika vairs nenozīmē centralizētu ražošanu tikai tāpēc, ka tās akcijas sadalītas veselai masai sīko kapitālistu? „Līdz tam laikam, kamēr Davids un Hercs neinformēja mani, — rakstīja Kautskis, atbildot Hercam, — man nebija pat jēgas par to, no kurienes krājkases ņem savu naudu. Es domāju, ka tās rīkojas ar Rot-šildu un Vanderbiltu ietaupījumiem".

Attiecībā uz hipotēku nodošanu valsts īpašumā Hercs saka: „Tas būtu visai slikts cīņas līdzeklis pret lielkapitālu un, protams, lielisks līdzeklis, lai saceltu pret tādas reformas vainīgajiem sīko īpašnieku, to skaitā sevišķi lauku kalpu, milzīgo, vienmēr pieaugošo armiju" (S. 29, kr. tulk. 78. Černova kgs ar patiku atkārto to ,.R. B.“ 217. un 218. Ipp.).

Tad, lūk, kas ir šie „īpašnieki", par kuru skaita palielināšanos kliedz Bernšteins un Ko! — atbild Kautskis. — Tās ir kalpones ar 20 markām krājkasē! Un cik vecs un nodrāzts ir šis arguments pret sociālistiem, ka ar savu „ekspropriāciju" viņi aplaupīšot darba ļaužu lielo armiju. Neviens cits kā Eižens Richters sevišķi cītīgi izvirzīja šo

argumentu savā brošūrā, kuru viņš izdeva pēc tam, kad bija atcelts izņēmuma likums pret sociālistiem'" (šo brošūru fabrikanti sapirkās tūkstošiem, lai bez maksas izdalītu strādniekiem). Šai brošūrā Eižens Richters izvirzīja savu slaveno „taupīgo Agnesi^11: nabadzīgo šuvēju, kurai bijuši krājkasē daži desmiti mārku un kuru aplaupījuši ļaunie sociālisti, kas sagrābuši valsts varu un pārvērtuši bankas par valsts īpašumu. Lūk, no kāda avota smeļ savus .kritiskos" argumentus Bulgakovi^57. Herci un Černovi!

„Tai laikā, — saka Kautskis par Eiž. Riehtera „slaveno" brošūru, — Eiž. ltichteru par to vienprātīgi izsmēja visi sociāldemokrāti. Bet tagad viņu vidū rodas ļaudis, kas māsu centrālajā orgānā" (domāti, kā liekas, Dāvidā raksti avīzē „Vorwarts"[58]) ..dzied slavas dziesmas sacerējumam, kas atkārto tās pašas domas: Here, mēs cildinām tavus varoņdarbus!

Nabaga Eiženam mūža pievakarē tas ir īsts triumfs, un viņam par prieku man jāmin vēl šāda vieta, kas atrodas Herca darba tai pašā lappusē: „Mēs redzam, ka sīko zemnieku, pilsētas namīpašnieku un sevišķi lielo zemkopi ekspropriē tieši zemākās un vidējās šķiras, un viņu galveno kontingentu, bez šaubām, dod lauku iedzīvotāji" “ (Hercs, S. 29, krievu tulk. 77. — Jūsmīgi atstāstīts žurnālā ..R. B“, 10. nr., 216. un 217. Ipp.). „Dāvidā teorija par kapitālisma „iztukšošanu" (Aushdhlung) ar kolekliviem līgumiem par darba algu (Tarifgemeinschaftcn) un ar patērētāju biedrībām tagad ir pārspēta. Tā nobāl blakus Iterca ekspropriatoru ekspropriēšanai ar krājkasēm. Taupīgā Agnese, kuru jau domāja mirušu, mostas jaunai dzīvei" (Kaulsky, 1. c., S. 475) — un krievu „kritiķi" kopā ar žurnālā „Russkoje Bogatstvo" publicistiem steidz pār-dēstīl šo augšāmcēlušos „taupīgo Agnesi" Krievijas augsnē, lai apkaunotu „ortodoksālo" sociāldemokrātiju.

Un, lūk, šis pats V. Černova kgs. kā bez prāta jūsmodams par Herca atkārtotajiem Eižena Riehtera argumentiem, „grauj" Kautski, kā vien varēdams, žurnālā ..Russkoje

Bogatstvo^44 un krājumā ,,Na slavnom postu^44, kas izdots N. Michailovska kgm par godu. Būtu netaisnīgi, ja mēs neatzīmētu dažas šā grautiņa pērles. „Kautskis, atkal jau sekojot Marksam, atzīst, — raksta Černova kgs ,,R. B.“

8. nr-ā, 229. lpp., — ka kapitālistiskās zemkopības progress noved pie barības vielu samazināšanās augsnē: dažādu produktu veidā zemei nemitīgi kaut ko atņem, nosūta uz pilsētu un neatdod vairs atpakaļ zemei... Kā redzat, jautājumā par zemes auglības likumiem Kautskis bezspēcīgi (sic!) atkārto Marksa vārdus, kurš bāzējās uz Libicha teoriju. Bet, kad Markss rakstīja savu pirmo sējumu, Libicha „atjaunošanas likums^14 bija pēdējais vārds agronomijā. Kopš šā atklājuma ir pagājis vairāk nekā pusgadsimta. Mūsu zināšanās par zemes auglības likumiem ir notikusi vesela revolūcija. Un kas nu izrādās? Viss periods pēc Libicha, visi nākošie Pastera, Viles atklājumi, Solari eksperimenti ar slāpekļa ievadīšanu, Ber-telo, Helrigeļa, Vilfarta un Vinogradska atklājumi augsnes bakterioloģijas nozarē — viss tas Kautskim pagājis secen^44... Mīļais Černova kgs! Cik viņš apbrīnojami līdzīgs Turgeņeva Vorošilovam: atcerieties — „Dūmos^44 — jauno krievu privātdocentu, kas bija izdarījis promenādi ārzemēs, bija pazīstams vispār kā liels klusētājs, bet laiku pa laikam viņš neizturēja un tad sāka bērt desmitiem un simtiem gudru un pārgudru, retu un visretāko vārdu? Uz mata tāds kā mūsu mācītais Černova kgs, kas pilnīgi iznīcinājis šo neizglītoto Kautski. Tikai ... tikai vai neieskatīsimies tomēr Kautska grāmatā? Vai neparaudzīsimies kaut nodaļu virsrakstos? Atrodam IV nodaļu: „Modernā lauksaimniecība^44, paragrafs d) „mēslojumi, baktērijas". Atveram paragrafu d) un lasām:

„Pagājušā gadu desmita otrajā pusē izdarīja atklājumu, ka pākšaugi, atšķirībā no pārējiem kultūras augiem, iegūst gandrīz visu savu slāpekļa krājumu nevis no augsnes, bet no gaisa, ka tie padara augsni nevis nabagāku, bet bagātāku ar slāpekli. Bet šī īpašība tiem piemīt tikai tādā gadījumā, ja augsnē ir zināmi mikroorganismi, kas pielīp viņu saknēm. Kur šo mikroorganismu nav, tur ar attiecīgu iepo-tējumu var attīstīt pākšaugiem spējas pārvērst slāpekļa ziņā nabagu augsni par slāpekļa ziņā bagātu un tāda kārtā līdz zināmai pakāpei padarīt šo augsni auglīgu citiem kulliiras augiem. Baktēriju iepotēšana pākšaugiem dod pēc vispārēja likuma iespēju savienojumā ar attiecīgo minerālmēslojumu (fosforskābām sālīm un kālijā mēslojumiem) nemitīgi iegūt no zemes visaugstākās ražas arī bez kūtsmēsliem. Tikai ar šo atklājumu „brīvā saimniecība" ieguva pilnīgi drošu bazi“ (Kautsky, 51—52). Kas tad deva zinātnisko bāzi šim ievērojamam atklājumam par baktērijām, kas savāc slāpekli? — Helrigelis ...

Kautska vaina ir tā, ka viņam piemīt slikts paradums (vērojams arī pie daudziem šauriem ortodoksiem) — nekad neaizmirst to, ka kaujinieciskās sociālistiskās partijas biedriem ari savos zinātniskajos darbos jāpatur acu priekšā lasītājs strādnieks, jācenšas rakstīt vienkārši, bez tiem nevajadzīgajiem stila samākslojumiem, bez tām „zinātnis-kuma“ ārējām pazīmēm, kas tā valdzina dekadentus un oficiālās zinātnes titulētos pārstāvjus. Kautskim arī te labāk paticis saprotami un skaidri pastāstīt, kādi ir jaunākie agronomijas atklājumi, un nelietot mācītu vīru vārdus, kas publikas deviņām desmitdaļām nekā nedod. Vorošilovi rīkojas pretēji: viņiem labāk patīk izbērt veselu maisu mācītu vīru vārdu no agronomijas, politiskās ekonomijas, kritiskās filozofijas u. tml., pieblīvējot lielas būtību ar zināt-niskuma gružiem.

Piemēram, Vorošilovs-Čemovs, melīgi apsūdzot Kautski mācītu vīru vārdu un zinātnisku atklājumu nezināšanā, aizsedzis un notušējis visai interesantu un pamācošu modē nākušās kritikas epizodu, proti: buržuāziskās ekonomijas uzbrukumu sociālistiskajai idejai par pretstata iznīcināšanu starp pilsētu un laukiem. Piemēram, profesors Luijo Brentano apgalvo, ka iemesls pārceļošanai no laukiem uz pilsētām nav meklējams zināmos sociālos apstākļos, bet dabiskā nepieciešamībā, zemes krītošās auglības likumā*... Bulgakova kgs, sekojot savam skolotājam, jau

* Sk. Kaulska rakstu žurnālā „Neue Zeit", XIX, 2, 1900—1901, NT. 27: „Tolstoi und Brentano" („Tolstojs un Brentano". Red.). Kautskis salīdzina ar moderno zinātnisko sociālismu ķ. Tolstoja mācību, kurš, lai arī viņa teorija ir reakcionāri naiva, paliek dzi|š buržuāziskās iekārtas novērotājs un kritiķis, — un buržuāzisko ekonomiju, kuras „zvaigzne" Brentano (kā zināms — Struves, Bulgakova, Herca un tulti quanti kgu skolotājs) pauž visneiespējamāko jucekli, sajaukdams dabas parādības ar sabiedriskām parādībām.

9 5. sēj.

žurnālā ,.Načalo" (1899., marts, 29. 1pp.) pasludināja, ka ideja par pretstata iznīcināšanu starp pilsētu un laukiem ir „pilnīga fantazija". kas „agronomam liks pasmaidīt". Hercs raksta savā grāmatā: „Pretstata iznicināšana starp pilsētu un laukiem ir, tiesa gan, veco utopistu (un pat „Manifesta") galvenā cenšanās, — bet mēs tomēr neticam, ka sabiedriskā iekārta, kas satur sevī visus nosacījumus, lai cilvēces kultura virzītos pretī augstākiem sasniedzamiem mērķiem, patiesi varētu iznīcināt tos diženos enerģijas un kultūras centrus, kādi ir lielpilsētas, un, iztopot aizvainotai estētiskai sajūtai, atteiktos no šīm bagātīgajām mākslas un zinātnes krātuvēm, bez kurām progress nav iespējams" (S. 76. Krievu tulkotājs, 182. Ipp„ izmanījies vārdu ,,potenzirl“:|! tulkot kā „potenciāls". Nelaime ar šiem krievu tulkojumiem! 270. Ipp. tas pats tulkotājs tulko: „Wer isst zulctzt das Schwein?"** — „Kurš tad galu galā ir cūka?"). Kā redzat, Hercs aizstāv buržuāzisko kārtību pret sociālistiskām „fantāzijām" ar frāzēm, kurās nav mazāk „cīņas par ideālismu" kā Struves kga un Berdja-jeva kga frāzēs! Bet pati aizstāvēšana nekā neiegūst no šīs pārspīlētās ideālistiskās balamntības.

sajaukdams produktivitātes un ienesīguma, vērtības un cenas jēdzienus u. lini. „Tas nav tik raksturīgi personīgi pašam Brentano, pareizi saka Kautskis, — kā tai skolai, pie kuras viņš pieder. Sava lagadējā veidā buržuāziskās ekonomijas vēsturiskā skola cenšanos pēc sabiedrības mechanisma viengabalainas izpratnes uzskata ka pārspētu pakāpi (iibenvundener Standpunkt). Saskaņā ar šo uzskatu ekonomiskās zinātnes uzdevums ir nevis pētīt sociālos likumus un sakārtot tos viengabalainā sistēmā, bet aprobežoties ar atsevišķu pagātnes un tagadnes sociālu faktu protokolisku aprakstu. Tā šī zinātne pierod pieskarties tikai parādību virspusei. Bet, kad viens vai otrs šās skolas pārstāvis tomēr krīt kārdinājumā aplūkot parādību dzi|ākos pamatus, — tad izrādās, ka viņš nemaz nespēj orientēties un bezspēcīgi maldās apkārt. Arī mūsu partijā jau zināmu laiku izpaužas cenšanās aizstāt Marksa teoriju ne ar kādu citu teoriju, bet ar to katras teorijas trūkumu (Theorielosigkeit), kas raksturīgs vēsturiskai skolai, — cenšanās pazemināt teorētiķi līdz reportiera lomai. Kam vajadzīga nevis vienkārša bezmērķa lēkāšana (Fortwurschteln) no gadījuma uz gadījumu, bet gan viengabalaina enerģiska kustība uz priekšu, pretim diženam mērķim, tam mūsu atklātais Brentano ju ceklis lai būtu par brīdinājumu no vēsturiskās skolas tagadējam metodēm" (S. 25).

* — paaugstināts pakāpē, bagātīgs. Red.

** — „Kas tad galu galā ēd c.ūku?“ Red.

kit sociāldemokrāti prot vērtēt dižo enerģijas un kailums centru vēsturisko nopelnu, to viņi pierāda ar savu nesamierināmo ciņu pret visu, kas saista pie vietas iedzīvotājus vispār un zemniekus un laukstrādniekus konkrēti. 11ii tāpēc tos, atšķirībā no kritiķiem, neuzķers ņz makšķeres neviens agrarietis, kits cenšas sagādāt „zemnieci ņamM ,,peļņu“ ziemā. Bet lielo pilsētu progresivitates noteikta atzīšana kapitālistiskajā sabiedrībā nemaz netraucē mūs ietvert savā ideālā (un savā darbības pro-gramā, jo nerealizējamus ideālus mēs atstājam Struves kgm un Bcrdjajeva kgm) pretstata iznīcināšanu starp pilsētu un laukiem. Nav taisnība, ka tas ir tas pats, kas atteikšanās no zinātnes un mākslas krātuvēm. Taisni otrādi: tas nepieciešams tādēļ, lai šīs krātuves padarītu pieejamas nišai tautai, lai iznīcinātu to lauku iedzīvotāju miljonu atsvešinātību no kultūras, ko Markss tik zīmīgi nosaucis par „lauku dzīves idiotismu^1"4. Un tagadējā laikā, kad iespējama elektriskās enerģijas novadīšana attālumā, kad transporta technika pacēlusies tiktāl, ka var ar mazākiem (samērā ar tagadējiem) izdevumiem pārvadāt pasažierus ar ātrumu, lielāku nekā 200 verstu stundā^59, — nav itin nekādu technisku šķēršļu, lai nedaudzos centros gadsimtiem sakrātās zinātnes un mākslas bagātības izmantotu visā zemē visi vairāk vai mazāk vienmērīgi izvietotie iedzīvotāji.

Un, ja nekas netraucē pretstata iznīcināšanu starp pilsētu un laukiem (pie kam, protams, šī iznīcināšana nav jāsaprot viena paša akta veidā, bet kā vesela rinda pasākumu), tad to nebūt neprasa tikai „estētiskā sajūta" vien. Lielpilsētās, pēc Engelsa izteiciena, cilvēki smok paši savos mēslos, un periodiski visi, kas vien var, bēg no pilsētas, meklēdami svaigu gaisu un tīru ūdeni^55. Arī rūpniecība izvietojas visā zemē, jo arī tai vajadzīgs tīrs ūdens. Ūdenskritumu, kanaļu un upju ekspluatācija elektriskās enerģijas iegūšanai dos jaunu impulsu šim „rūpniecības izvietojumam". Beidzot, last but not least^60, — zemkopībai

tik noderīgo pilsētas netīrumu vispār un, konkrēti, cilvēku ekskrementu racionala utilizācijā ari prasa pretstata iznīcināšanu starp pilsētu un laukiem. Un, lūk, pret šo Marksa un Engelsa teorijas punktu kritiķu kgi sadomājuši vērst savus agronomiskos iebildumus (kritiķu kgi atturējušies pilnīgi iztirzāt to teoriju, ko šai jautājumā sevišķi sīki apgaismojis Engelss ,,Anli-Dūhring’ā“[61], un viņi, kā vienmēr, labāk aprobežojušies ar kaut kāda Brenlano domu fragmentu vienkāršu pārfrazēšanu). Viņu sprieduma gaita ir šāda: Libichs ir pierādījis, ka nepieciešams atdot augsnei tikpat daudz, cik no tās paņemts. Tāpēc viņš uzskatīja, ka pilsētas netīrumu izmešana jūrās un upēs ir zemkopībai nepieciešamo vielu bezjēdzīga un barbariska izšķiešana. Kautskis ir vienis pratis ar Libicha teoriju. Bet jaunākā agronomija ir parādījusi, ka zemes ražīgos spēkus ir iespējams pilnīgi atjaunot, nelietojot kūtsmēslus, bet mākslīgu mēslojumu, zināmo baktēriju iepotējamu slāpekli savācējiem pākšaugiem u. tml. Tātad Kautskis un visi šie „ortodoksi1^61 vienkārši ir atpalikuši ļaudis.

Tātad, — atbildēsim mēs, — kritiķu kgi arī te izdara vienu no saviem neskaitāmajiem un bezgalīgajiem viltojumiem. Atstāstījis Libicha teoriju, Kautskis tūlīt pat norādīja, ka modernā agronomija ir pierādījusi, ka pilnīgi iespējams „iztikt pavisam bez kūtsmēsliem** (S. 50, „Agrarfrage**; sal. ar iepriekš minēto vietu), bet pie tam piebilda, ka tas ir paliativs, salīdzinot ar pilsētu tīrīšanas sistēmas rezultātā noliekošo cilvēku ekskrementu izšķiešanu. Lūk, šo punktu kritiķiem būtu vajadzējis atspēkot, ja viņi būtu spējīgi strīdēties pēc būtības, — parādīt, ka tas nav paliativs. Par to viņi nemaz nav padomājuši. Pats par sevi saprotams, ka iespējamība aizstāt dabisko mēslojumu ar mākslīgo un šās (daļējās) aizstāšanas fakts ne par matu neatspēko to, ka ir neracionāli veltīgi izmest dabisko mēslojumu, turklāt saindējot ar netīrumiem upes un gaisu pilsētu un fabriku apkaimē. Pie lielpilsētām arī tagad atrodas apūdeņošanas lauki, kas visai lietderīgi utilizē pilsētas netīrumus zemkopībā, — bet tādā veidā tiek utilizēta tikai niecīga netīrumu daļa. Mākslīgie mēslojumi, — saka Kautskis, atbildēdams savas

— darba „Anti-Dirings"66. Red.

grāmatas 211. Ipp. uz to pašu iebildumu, it kā jaunākā agronomija atspēkojot faktu, ka pilsēta agronomiski ekspluatējot laukus, faktu, ko kritiķu kgi pasniedz viņam kā kaut ko jaunu, — mākslīgie mēslojumi „dod iespēju novērst augsnes auglības pamazināšanos, bet nepieciešamība lietot šos mākslīgos mēslojumus arvien lielākos un lielākos daudzumos nozīmē tikai vēl vienu no tiem daudzajiem lauksaimniecības apgrūtinājumiem, kuri nebūt nav dabiska nepieciešamība, bet izriet no pastāvošām sociālām attiecībām

Mūsu pasvītrotajos vārdos slēpjas viss „kodols" tam jautājumam, ko tik cītīgi sarežģī kritiķi. Rakstnieki, kuri līdzīgi Bulgakova kgm biedē proletariātu ar „maizes jautājumu", baigāku un svarīgāku nekā sociālais jautājums, kuri jūsmo par bērnu radīšanas mākslīgu ierobežošanu, sacīdami, ka „iedzīvotāju pieauguma regulēšana" kļūst par zemniecības labklājības „galveno (siel) ekonomisko nosacījumu" (II, 261.), ka šī regulēšana pelna „cienīšanu" un ka „daudz liekuļota sašutuma" (tikai liekuļota? un nevis likumīga sašutuma pret tagadējo sabiedrisko kārtību?) „sentimentālajos (!?) morālistos rada zemniecisko iedzīvotāju pieaugums, it kā neapvaldīta miesas kāre (sic!) pali par sevi Ijūtu likums" (turpat), — tādiem rakstniekiem dabiski un neizbēgami jācenšas pēc tā, lai atstātu ēnā zemkopības progresa kapitālistiskos šķēršļus, lai noveltu visu uz dabisko „zemes krītošās auglības likumu", lai pretstata iznīcināšanu starp pilsētu un laukiem kvalificētu kā „pilnīgu fantāziju". Bet cik bezgalīgi vieglprātīgiem jābūt Černovu kgiem, lai piebalsotu līdzīgiem spriedumiem un tai pašā laikā pārmestu marksisma kritiķiem „principialitātes trūkumu, eklektismu un oportunismu" (,,R. B.“, 11. nr., 246. Ipp.)?! Cernova kgs, kas pārmet citiem principialitātes trūkumu un oportunismu. — kas var būt komiskāks par šādu skatu?

Visi pārējie mūsu Vorošilova kritiskie varoņdarbi ir pilnīgi tādi paši kā nule iztirzātais. [61]

131

V. 1 I К Ņ I N S

Ja Vorošilovs jums apgalvo, ka Kautskis nesaprotot atšķirību starp kapitālistisko kredītu un augļošanu, ka viņš nemaz neizprotot vai nevēloties saprast Marksu, runādams par zemnieku, kas izpilda uzņēmēja funkcijas un kā tāds attiecībā pret proletariātu ieņem vietu, līdzīgu fabrikantam, ja pie tam Vorošilovs sit sev pie krūtīm un izsaucas: „saku to droši, jo jūtu (sic!) zem kājām stingru pamatu'[61] (,,Na slavnom postu", 169. lpp.), — tad variet būt mierīgi: Vorošilovs atkal bezdievīgi jauc un tikpat bezdievīgi lielās. Viņš „nav pamanījis** Kautska grāmatā vie tas, kas veltītas augļošanai kā tādai („Agrarfragc**, S. 11. 102—104, sevišķi 118, 290—292), un visiem spēkiem laužas vaļējās durvīs, pie tam kā parasts kliegdams par Kautska „doktrināro formālismu", „morālo cietsirdību", „ņirgāšanos par cilvēku ciešanām" u. 1. jpr. Kas attiecas uz to, ka zemnieks izpilda uzņēmēja funkcijas, tad šī apbrīnojami gudrā lieta acīm redzot slāv pāri Voro-šilova izpratnes spējām. Nākošajā apcerējumā mēs tomēr pamēģināsim paskaidrot In viņam ar pašiem konkrētākiem piemēriem.

Ja Vorošilovs grib pierādīt, ka viņš ir „darba interešu" īstenais pārstāvis, un grauj Kautski par to, ka viņš „izdzinis no proletariāta rindām lielu daudzumu visīstenāko darba ļaužu" (turpat, 107. lpp.), tādu kā Lumpenproleta-riat’s^61, apkalpotāji, mājrūpnieki u. tml., — tad ziniet, ka Vorošilovs jauc. Kautskis te iztirzā pazīmes, kas izceļ to „moderno proletariātu", kurš radījis moderno „sociāldemokrātisko proletariāta kustību" („Agrarfrage", S. 3061. un Vorošilovi nav vēl līdz šim atklājuši, ka baskāji, mājrūpnieki vai apkalpotāji būtu radījuši sociāldemokrātisko kustību, liet pārmetums, ka Kautskis esot spējīgs „izdzīt" apkalpotājus (kuri Vācijā sāk tagad pievienoties kustībai), mājrūpniekus u. t. jpr. no proletariāta rindām,— likai pilnos apmēros parāda visu Vorošiloviem piemītošo nekautrību, kuri toties labprātīgāk parāda savu draudzību pret „īsteniem darba ļaudīm", jo mazāk praktiskas nozīmes ir tādām frāzēm un jo mazāk bīstami ir graut ,.Agrārā jautājuma" otro daļu, ko noliegusi Krievijas cenzūra. Starp ritu. attiecībā uz nekautrību ir vēl dažas [62]

pērles: slavinādams N. —ona” un Kablukova kgu, pilnīgi noklusējot pret viņiem vērsto marksistisko kritiku, Čer-nova kgs lai pašā laikā ar liekuļotu naivitati jautā: kurus tad vācu sociāldemokrāti uzskata par saviem krievu ..biedriem'1? Ja neticat, ka žurnālā „Russkoje Bogatslvo" tiek izvirzīti tādi jautājumi, tad pārbaudiet to 7. nr-ā, 1 fi6. lpp.

Ja Vorošilovs apgalvo, ka Engelsa „pareģojumi" attiecībā uz to, ka Beļģijas strādnieku kustība prudonisma ietekmes dēļ būs bez rezultātiem, ir „cietuši neveiksmi", — tad ziniet, ka Vorošilovs atkal sagroza jautājumu, būdams pārāk drošs par savu, tā sakot, „neatbildību". Lūk, viņa vārdi: „Ne velti Beļģija nekad nav bijusi ortodoksāli marksistiska, un ne velti tādēļ ar viņu neapmierinātais Engelss pareģoja, ka beļģu kustība „prudonislisko principu" ietekmes dēļ norisināsies ,,von nichts durch nichts zu nichts"[63]. Ak vai! viņa pareģojumi cietuši neveiksmi, bet beļģu kustības plašums un vispusība ir padarījusi to mūslaikos par paraugu, no kā var daudz mācīties daudzas „ortodoksu" zemes" (,,R. B.“, 10. nr„ 234. lpp.). Liela bija tāda: 1872. (septiņdesmit otrajā!) gadā sociāldemokrātu avīzē „Volksstaat"[64] Engelss polemizēja ar vācu prudonistu Milbergeru un, iebilzdams pret prudonisma nozīmes pārspīlēšanu, rakstīja: „Vienīgā zeme, kur strādnieku kustība atrodas tiešā prudonisma „principu" ietekmē, ir Beļģija, un tieši tāpēc beļģu strādnieku kustība arī norit, pēc Hegeļa izteiciena, „no nekā caur neko uz neko" “[65].

Tātad tā ir tieša nepatiesība, ka Engelss būtu kaut ko ..pareģojis" vai „paredzējis". Viņš runāja tikai par to, kas ir, t. i„ par to, kas bija 1872. gadā. Bet tas ir neapšaubāms vēsturisks fakts, ka tai laikā beļģu kustība mīņājās uz vietas tieši prudonisma kundzības dēļ, kura barveži nostājās pret kolektivismu un noraidīja proletariāta patstāvīgu politisku darbību. Tikai 1879. gadā lika nodibināta ..beļģu sociālistiskā partija", un tikai no šā laika sākās lā aģitacija par vispārējām vēlēšanu tiesībām, kas vēstīja marksisma uzvaru pār prudonismu (patstāvīgā šķiras partijā organizētā proletariāta politiskās cīņas atzīšanu) un kustības izcilo sekmju sākumu. Toreizējā „beļģu strādnieku partijas" programa ietvēra sevī (nerunājot par atsevišķiem mazāk svarīgiem punktiem) visas marksisma pamatidejas. Un, lūk, 1887. gadā, savu rakstu par dzīvokļu jautājumu otrā izdevuma priekšvārdā, Engelss sevišķi uzsver „starptautiskās strādnieku kustības milzu progresu pēdējos 14 gados". Šis progress, — saka viņš, — ir cieši saistīts ar prudonisma izskaušanu, kurš toreiz valdīja, bet tagad ir gandrīz aizmirsts. „Beļģijā, — piezīmē Engelss, — flāmi atspieda valoņus no kustības vadības, atcēla (abge-selzt) prudonismu un stipri pacēla kustību" (tās pašas brošūras 4. lpp., priekšvārds)00. Vai nav tiesa, cik pareizi attēlota lieta žurnālā „Russkoje Bogatstvo"?

Ja Vorošilovs... bet pieliek! Legālām žurnālam, kas var ik mēnešus apmelot „ortodoksālo" marksismu tāpat kā mironi, — mēs, protams, līdzi netiksim.

V

,.MODERNO PRIEKŠZĪMĪGO SlKSAIMNIECĪBU UZPLAUKUMS". BADENES PARAUGS^66

— Detalizācija, detalizācija! — sauca Bulgakova kgs žurnālā „Načalo" (1. nr., 7. un 13. lpp.), un šo lozungu simtām reižu un simt veidos atkārto visi „kritiķi".

Labi, mani kungi, ķersimies pie detalizācijas.

Kad jūs tādu lozungu raidījāt pret Kautski, tad tas bija pilnīgi bez jēgas, jo agrarā jautājuma, kas pieblīvēts ar bezgalīgu daudzumu nesakarīgu detaļu, zinātniskās pētīšanas galvenais uzdevums bija tieši dot visas modernās agrarās iekārtas vispārēju ainu tās attīstībā. Jūsu lozungs sedza tikai jūsu zinātnisko bezprincipialitali, jūsu oportu-nistiskās bailes no katra viengabalaina un līdz galam izdomāta pasaules uzskata. Un, ja jūs pret Kautska grāmatu nebūtu izturējušies pēc Vorošilova parauga, jūs būtu varējuši no tās iegūt daudz norādījumu, kā jāizmanlo detalizēti dati, kā tie jāapstrādā. Bet, ka jūs šos detalizētos datus neprotat izmantot, to mēs tūlīt pierādīsim ar veselu rindu piemēru, kurus jūs paši esat izvēlējušies.

Savā rakstā „Zemnieciskie barbari^67', kas bija vērsts pret Kautski un ievietots Vorošilovu kungu žurnālā „Soziali-slische (??) Monatshefte** (III. Jalirg., 1899, Heft 2), E. Davids sevišķi svinīgi aizrādīja uz „vienu no pamatīgākām un interesantākām monogrāfijām“ par zemnieku saimniecību, kādas parādījušās pēdējā laikā, proti, uz Morica Mechta (Hecht): ,,I)rei Dorler der badisclīen IIard“ (Lpz. 1895)[67]. Hercs paķēra šo aizrādījumu un tāpat kā Davids atkārtoja dažus skaitļus no šā „lieliskā darba“ (S. 68, krievu tulk. 164.) un „neatlaidīgi ieteica1^67 (S. 69, krievu tulk. 188.) iepazīties ar to vai nu oriģinālā, vai Dāvidā izvilkumā. Cernova kgs žurnālā „Russkoje Bogatstvo** pasteidzās atstāstīt ir Dāvidu, ir Hercu, nostādot pret Kautski Hechta attēlotās „moderno, priekšzīmīgo sīk-saimniecību uzplaukuma spilgtās ainas** (8. nr., 206.—209.).

Pievērsīsimies Hechtam.

Hechts apraksta trīs Badenes sādžas, kas atrodas 4—14 kilometru no Karlsrues: Hagsfeldi, Blankenloclni un Fridrichstali. Lai gan zemes gabali ir sīki, 1—3 hektāri (ha) katram saimniekam, zemnieki dzīvo ļoti turīgi un kulturāli un ievāc no zemes visai augstas ražas. Davids (un pēc viņa arī Cernovs) salīdzina šīs ražas ar vidējām ražām Vācijā (dubultcentneros no 1 ha: kartupeļu 150—160 un 87,8, rudzu un kviešu 20—23 un 10—13, siena 50—60 un 28,6) un izsaucas: Kā jums patīk? Te nu ir „atpalikušie sīkzemnieki**! Pirmkārt, atbildēsim mēs, ciktāl te nav dots nekāds to sīko un lielo saimniecību salīdzinājums, kuras atrodas līdzīgos apstākļos, smieklīgi ir to uzskatīt par argumentu pret Kautski. Vēl smieklīgāk top, kad tas pats Cernova kgs, kas žurnālā „Russkoje Bogatstvo** 8. nr-a 229. lappusē apgalvo, ka „Kautska rudimentārajā uzskatā** (attiecībā uz to, ka laukus agrono-miski ekspluatē pilsēta) „kapitālisma tumšās puses tiekot put pārspīlētas**, — 209. lappusē min pret Kautski tieši tādu piemēru, kur šis kapitālistiskais šķērslis zemkopības progresam novērsts ar to, ka viņa izvēlētās sādžas atrodas pilsētas apkaimē. Kamēr lauku iedzīvotāju lielākais vairākums zaudē lielu daudzumu dabiskā mēslojuma ar kapitālisma radīto lauku iedzīvotāju aizplūšanu no laukiem un koncentrēšanos pilsētās, — pilsētu tuvumā dzīvojošo zemnieku niecīgais mazākums gūst no sava stāvokļa sevišķus labumus un top bagāts uz trūcībā grimstošās masas rēķina. Nav brīnums, ka ražas minētajās sādžās tik augstas, jo šīs sādžas ik gadu iegādājas par 41 000 mārku kūtsmēslus no triju tuvo pilsētu (Karlsrues, Rruk-zales un Durlachas) garnizonu zirgu staļļiem un vircu no pilsētu asenizācijas iestādēm (Hecht, S. 05); mākslīgos mēslojumus piepērk tikai par 7 000 markām^68. Ar tādos apstākļos nostādīto sīksaimniecību piemēru apstrīdēt lielsaimniecību technisko pārākumu — tas nozīmē pierādīt tikai savu bezspēcību. Otrkārt, cik mums īstenībā šajā piemērā ir „īstu sīkzemnieku“, echte und rechte Klein-bauern, kā saka Davids un pēc viņa atkārto Hercs un Černovs? Pie tam viņi atsaucas tikai uz zemes īpašuma apmēru, parādot tieši savu neprasmi izlietot detalizētus datus. Pilsētas apkaimes zemniekiem, kā katram zināms, viena desetīna zemes nozīmē to pašu, cik desmit desetinu malienes zemniekam, turklāt arī saimniecības tips radikāli mainās no pilsētas tuvuma. Piemēram, Fridrichstalē. kur zemes vismazāk un kas ir bagātākā no šīm galvaspilsētas tuvumā esošām sādžām, zemes cena līdzinās 9—10 tūksi, mārku, tā ir pieckārt lielāka par vidējo Radenes cenu (1 938 markas) un reižu divdesmit lielāka par zemes cenu Austrumprūsijas attālākajos apvidos. Tātad

I км* ražošanas apjoma (vienīgā precīzā saimniecības apmēru rādītāja) tie nebūt nav ,.sīki“ zemnieki. Kas attiecas uz viņu saimniecības tipu, tad še mēs redzam ievērojami augstu naudas saimniecības un zemkopības specializācijas attīstības pakāpi, ko sevišķi uzsver Hechts. Sēj tabaku (45% no platības Fridrichstalē), augstas šķirnes kartupeļus (ko lieto daļēji sēklai, daļēji „augsto kungu" galdam — lleclīt, 17 — Karlsruē), pārdod galvaspilsētā pienu un sviestu, sivēnus un cūkas, paši savām vajadzībām pērk ir maizi, ir sienu. Zemkopība te pilnīgi guvusi tirdzniecības raksturu, un galvaspilsētas tuvumā dzīvojošais zemnieks ir vistīrākā tipa sīkburzujs, tā ka. ja Černova kgs patiesi būtu iepazinies ar tiem detalizētiem datiem, uz kuriem viņš ar cilu vārdiem atsaucas, tad viņš varbūt būtu mazliet tuvojies izpratnei par lādu viņam tik pārgudru kategoriju kā zemnieka „sīkburžuaziskums" (sal. žurnālā „Russkoje Bogatstvo" 7. nr., 163. lpp.). Visai kuriozi, ka Hercs un Černova kgs, pasludinādami, ka viņi nespēj saprast, kā gan zemnieks var veikt uzņēmēja lunkcijas, kā gan viņš var figurēt te kā strādnieks, le kā uzņēmējs, — atsaucas uz detalizētu pētījumu, kura autors tieši saka: „XVIII gadsimta zemnieks ar saviem 8—10 ha zemes bija zemnieks" („bija zemnieks", Černova kgs!) „un fizisks strādnieks; XIX gadsimta punduris zemnieks ar saviem 1 2 ha ir garīgā darba strādnieks,

uzņēmējs, tirgonis" (Hecht, S. 69, sal. 12. lpp.: „lauksaimnieks kļuvis par tirr/oni un uzņēmēju". Ilechta kur-sivs). Nu, vai ne pēc Vorošilova parauga Hercs un Cer-nova kgs „grāvuši" Kautski par zemnieka sajaukšanu ar uzņēmēju?

Visspilgtākā pazīme, kas raksturo „uzņēmēju", ir algota darba lietošana. Un augstākā mērā raksturīgi ir tas, ka neviens no tiem quasi sociālistiem, kuri atsaucas uz Hechta darbu, nav ne vārdiņa minējis par šo faktu. Pats Hechts — šis vistipiskākais viskārtīgākā virziena Kleinbūrger’s*, kas jūsmo par zemnieku reliģiozitāti un par „tēvišķīgo gādību", kādu viņiem parāda lielhercogis-liskā priekšniecība vispār, un it īpaši par tādu „svarīgu" pasākumu kā kulināro kursu organizēšanu. — tas pats

sikbīNzu js. Reti.

Hechts cenšas, saprotams, notušēt šos faktus, cenšas pierādīt, ka nav nekāda „sociālā bezdibeņa'1 ne starp bagātiem un nabagiem, ne starp zemnieku un kalpu, ne starp zemnieku un fabrikas strādnieku. „Lauksaimniecības dienas strādnieku kārta nepastāv, — raksta Hechts.—Lielākais zemnieku vairākums var paši apstrādāt savu zemi ar ģimenes palīdzību; tikai nedaudzi šajās trijās sādžās jOt vajadzību pēc sveša darba spēka ražas ievākšanas vai kulšanas laikā; lādas ģimenes „sauc palīgā" („bitten"), pēc vietējā izteiciena, zināmus vīriešus vai sievietes (kuri pat nedomā nosaukt sevi par „dienas strādniekiem") (31.). Ka no visa triju sādžu saimnieku skaita tikai nedaudzi līgst dienas strādniekus, — nav jābrīnās, jo ļoti daudzi no šiem „saimniekiem" ir, kā mēs redzēsim, fabrikas strādnieki. Bet, cik liela daļa tīro zemkopju konkrēti lieto algotu darbu, to Hechts nepasaka, jo viņam labāk patīk piepildīt savu kandidala (vāciski — doktora) disertāciju, kas veltīta tikai trim sādžām (vienāno tām arī pats Hechts dzimis), nevis ar preciziem statistiskiem datiem par dažādām zemnieku kategorijām, bet ar prātojumiem par uzcītības un taupības augsti likumisko nozīmi. (Neraugoties uz to, bet varbūt tieši tāpēc Hercs un Davids tā slavina Hechta darbu.) Mēs uzzinām tikai to, ka viszemākā dienas strādnieku darba alga ir pašā bagātākajā un tīrās zemkopības sādžā Fridrichstalē, kas atrodas vistālāk no Karlsrues (14 kilom.). Fridrichstalē dienas strādnieks dabū 2 markas dienā ar savu uzturu, Hagsfeldē (4 kilom. no Karlsrues, iedzīvotāji ir fabrikas strādnieki) — 3 markas. Tāds ir viens no „īsto sīkzemnieku", par kuriem tā jūsmo kritiķi, „uzplaukuma" noteikumiem. „Starp kungiem un kalpiem (Gesinde=ir apkalpotāji, ir kalpi), — saka mums Hechts, — šais trijās sādžās pastāv vēl pilnīgi patriarchalas attiecības. „Kungs", t. i.. zemnieks ar 3—4 ha, uzrunā kalpu un kalponi ar ,,tu“, sauc tos vienkārši vārdā, bet tie sauc zemnieku par „krusttēvu" (Vetter), bet zemnieci — par „krustmāti" (Base) un uzrunā viņus ar ,,jūs“... Kalpi ēd kopā ar ģimeni un ir it kā tās locekļi" (S. 93). Par algotā darba nozīmi tabakas audzēšanā, kas tik izplatīta šai rajonā un kas prasa sevišķi daudz darba roku, „pamatīgākais" Hechts cieš klusu, bet, tā kā viņš tomēr ir teicis kaut pāris vārdu par algoto darbu, tad pat šis labi domājošais buržujiņš pēc

Niivns prasmes „detalizēt” pētījumu jānostāda augstāk par kritiskā” sociālismā Vorošiloviem.

Treškārt. Uz Hechta pētījumu atsaucās, lai atspēkotu laktu par zemniecības pārmērīgo darbu un nepietiekamo pārtiku. Bet arī te tomēr izrādās, ka kritiķiem labāk paticis noklusēt šāda veida faktus, ko minējis Hechts. Viņiem nāca palīgā tas „vidējā” zemnieka jēdziens, ar kura palīdzību tā paraduši izpušķot „zemniecību” tiklab krievu narodņiki, kā arī Rietumeiropas buržuāziskie ekonomisti. „Vispār” šo triju sādžu zemniecība ļoti turīga, bet pat no tik paviršās Hechta monogrāfijās skaidri redzams, ka šajā ziņā obligati jāšķiro trīs lielas grupas. Apmēram ceturtā daļa (vai 30%) saimnieku (vairums no Fridrichs tales un daži no Blankenlochas) ir turīgi sīkburžuji, kas kļuvuši bagāti galvaspilsētas tuvuma dēļ, iekārtojuši ienesīgu piensaimniecību (pārdod 10—20 litru piena dienā) un tabakas audzēšanu (viens piemērs: bruto ienākums 1 825 markas no 1,05 ha tabakas), baro cūkas pārdošanai (Fridrichstalē 1 140 iedzīvotāju, cūkas tur 497, Blanken-lochā uz 1 084 iedzīvotājiem — 445, Hagsfeldē uz 1 273 — 220 cūku) u. tml. Šis mazākums (kam būtībā vienīgam arī pilnīgi piemērojamas kritiķu apjūsmotās „uzplaukuma” pazīmes) lieto algotu darbu, bez šaubām, diezgan bieži. Nākošajā grupā, pie kuras pieder vairums Blankenlochas saimnieku, labklājība jau ievērojami mazāka; mēslojumu lieto mazāk, ražas nav tik augstas, lopu mazāk (Fridrichstalē pavisam lopu, pārrēķinot liellopos, ir 599 galvas uz 258 ha, Blankcnlochā — 842 uz 736 ha, Hagsfeldē — 324 uz 397 ha), „tīro istabu” mājās sastopam retāk, gaļu ēd nebūt ne katru dienu, daudzās ģimenēs vērojama tāda (mums, krieviem, visai pazīstama) parādība, ka naudas trūkuma dēļ viņi rudenī pārdod labību, bet pavasarī atkal to pērk^69. Smaguma centrs šai grupai nemitīgi pārvietojas no zemkopības nz rūpniecību, un jau 103 Blankenlochas zemnieki strādā Karlsruē kā fabrikas strādnieki. Šie pēdējie kopā ar gandrīz visiem Hagsfeldes iedzīvotājiem veido trešo grupu (40—50°/o no visa sētu skaita). Zemkopība te jau ir blakus nodarbošanās, kam savu laiku ziedo galvenokārt sievietes. Kaut gan dzīves līmenis ir augstāks nekā Blankenlochā (galvaspilsētas ietekmes dēļ), bet trūkums jau stipri liek sevi manīt. Pienu pārdod, bet sev daļēji pērk „lētāko margarīnu" (24.). Ātri pieaug kazu skaits: no 0 kazām 188o. g. līdz 93 kazām 1893. g. „Šo pieaugumu, — raksta Hechts, — var izskaidrot tikai ar tīri zemniecisku saimniecību izzušanu un zemnieku kārtas pārvēršanos (Auflosung) par lauku fabrikas strādnieku kārtu ar stipri parcelētu zemes īpašumu" (27.). Iekavās jāpasaka, ka ari visā Vācijā kazu skaits no 1882. līdz 1895. g. pieaudzis lielos apmēros: no 2,4 milj. līdz 3,1 milj., kas skaidri norāda uz ..stingrās zemniecības" progresa otru pusi, progresa, kuru tā apdzied Bulgakovu kgi un sīkburžuaziskie sociālisti ..kritiķi". Vairums strādnieku iet kājām uz 3l/ž kilom. attālo fabriku pilsētā, baidīdamies izdot pat mārku (48 кар.) nedēļā par dzelzceļa biļeti. Ap 150 strādnieku no 300 hagsfeldiešiem uzskata, ka viņiem pārāk dārgas ir pusdienas „lautas ēdnīcā" par 40—50 feniņiem, un saņem pusdienas no mājām. „Nabaga sievietes, — paziņo Hechts, — tieši pulksten 11 liek pusdienu traukos un nes uz fabriku" (79.). Kas attiecas uz strādniecēm, tad viņas strādā fabrikā arī pņ 10 stundām un saņem par to pavisam 1,10—1,50 markas (vīrieši — 2,50—2,70 malkas), bet, strādājot gabaldarbu — 1,70—2 markas. „Dažas strādnieces cenšas palielināt savu trūcīgo izpeļņu ar palīgdarbiem; Blankenlochas 4 meitenes slrādā Karls-rues papīrfabrikā un ņem papīru uz māju, lai vakaros pagatavotu no tā papīra piltuves; vienā vakarā, no pulksten 8 līdz 11 (sicl), pagatavo līdz 300 maisu, nopelnot par to 45—50 feniņu, — piemaksu mazajai dienas algai, kas sedz izdevumus braucienam pa dzelzceļu, llagsl ēldē dažam sievietēm, kuras jau ka meitenes strādājušās fabrikā, ir maza blakus peļņa, pulējot ziemas vakaros sudraba preces" (36.). „llagsfeldes strādnieks, -— jūsmo Hechts, -— dzīvo nemainīgi uz vietas nevis tāpēc, ka

līt prasa impērijas likums, bet savas enerģijas pēc, viņam ir mājiņa, kurā viņam nav jādzīvo kopā ar svešiem cilvēkiem, ir mazs zemes gabaliņš; bet vēl svarīgāka par šo īsteno īpašumu ir apziņa, ka viss tas iegūts ar paša čaklību. Hagsfeldes strādnieks ir fabrikas strādnieks un lai pašā laikā arī zemnieks. Kam nav zemes, tas nomā kaut dažas parceles, lai pavairotu savu ienākumu, lietderīgi izmantojot brīvās stundas. Ja vasarā darbs fabrika sākas ,,likai“ („tikai"!) pulksten 7, tad strādnieks ceļas pulksten 4, lai aprušinātu savā laukā kartupeļus vai sagādātu barību lopiem. Un, ja vakarā viņš pārnāk no darba pulksten 7. lad ko lai viņš dara, sevišķi vasarā? Tad nu, lūk. viņš pastrādā vēl stundu pusotras savā laukā: jo viņam taču nav vajadzīga augsta zemes rente, — viņš tikai grib pilnīgi (sic!) izmantot savu darba spēku"... Un daudz vēl tādu salkanību pasaka Hechts, nobeigdams savu grāmatu vārdiem: „Pundura zemnieks un fabrikas

strādnieks — abi (sic!) pacēlušies līdz vidējai kārtai, un tas nav noticis mākslīgu, spaidu līdzekļu ceļā, bet ar paša čaklību, paša enerģiju, izkopjot sevī augstāko l ikumību"[70].

„Trīs sādžas Badenes Hardā ir tagad kļuvušas par vienu lielu, plašu viduskārtu“ (TIechta kursivs).

Ka Hechts tā raksta, nav jābrīnās, jo viņš ir visparastākais buržuāzijas apoloģēts. Bet kādu nosaukumu ir pelnījuši tie ļaudis, kas muļķo citus, saukdami sevi par socialis-liem, un kas izpušķo īstenību vēl cītīgāk nekā kurš katrs Hechts, kvalificēdami buržuāziskā mazākuma uzplaukumu par vispārēju progresu un notušēdami vairākuma prole-larizēšanos ar veco bubuli — „zemkopības savienošana ar industriju"?

VI

SĪKO UN LIELO SAIMNIECĪBU RAŽĪGUMS.

PIEMĒRS NO AUSTRUMPRUSIJAS

Dažādības dēļ pārcelsimies no tālās Dienvidvācijas tuvāk Krievijai, uz Austrumprūsiju. Te mums ir viens augstākā mērā pamācošs detalizēts pētījums, ko nemaz nav pratis izmantot Bulgakova kgs, kurš tā prasa pēc detalizācijas. „Datu salīdzinājums par lielo un sīko saimniecību īsteno ražīgumu, — raksta Bulgakova kgs, — nevar izšķirt jautājumu par šo saimniecību techniskām priekšrocībām, jo salīdzināmās saimniecības var atrasties dažādos ekonomiskos apstākļos. Lielākais, ko vārdot lādi dati, ir — faktiski apstiprināt to negativo secinājumu, ka lielražošanai, salīdzinot ar sīkražošanu, nav technisku priekšrocību ne tikvien teorijā, bet zināmos apstākļos arī īstenībā. Tādu salīdzinājumu ekonomiskajā literatūrā nav mazums, katrā ziņā pietiekami, lai satricinātu objektivā, no aizspriedumiem brīvā lasītāja ticību lielražošanas priekšrocībām vispār" (I, 57. un 58.). Un piezīmē minēti divi piemēri. Pirmais — tas pats Auhagena darbs, — tikai divu — 4,6 un 26,5 ha lielu Hanoveras saimniecību salīdzinājums, — ko citēja tiklab Kautskis savā „Agrarfrage" (S. 111), kā arī Hercs (S. 69, kr. tulk. 166.). Sīksaimniecība šai gadījumā rāda augstākas ražas, un Auhagens noteicis tai lielāku ienesību samērā ar lielsaimniecību, bet Kautskis jau parādīja, ka šī augstākā ienesība izriet no nepietiekama patēriņa. Hercs mēģināja to atspēkot, bet ar savām parastajām sekmēm, un, tā kā Hercs tagad pārtulkots krievu valodā, I bet Kautska atbilde Hercam Krievijā nav zināma, tad pāris I vārdos paskaidrosim šās atbildes saturu (iepriekš citētajā I rakstā žurnālā „Neue Zeit“). Hercs, kā parasts, sagrozījis | Kautska argumentu, jo Kautskis esot it kā atsaucies tikai uz J to, ka lielsaimnieks sūta dēlu ģimnāzijā. Patiesībā Kautskis ar to tikai ilustrēja dzīves līmeni, un, ja Hercs būtu mine- 1 jis salīdzināmo ģimeņu visu budžetu (katrā ģimenē 5 cilvēki), tad būtu dabūjis skaitļus: sīkajai — 1 158,40 markas, lielajai — 2 739,25. Ja sīksaimniecības dzīves līmenis būtu vienāds ar lielsaimniecības līmeni, tad izrādītos, ka sīksaimniecība mazāk ienesīga; pēc Auliagena aprēķina sīkās ienākums = 1 806 markas, t. i., 5,4o°/o no kapitala (33 651 шагка), bet lielās — 2 720 mārku — 1,82% no kapitala (149 559 markas). Atskaitiet sīkās saimniecības mazāk patērēto, un tās ienākums līdzināsies 258 markām — 0,80°/o! Un pie tam neproporcionāli augsta darba daudzuma apstākļos: sīkajā — 3 strādnieki uz 4,6 hektāriem, t. i., pa vienam strādniekam uz 1,5 hekt., lielajā — 11 (sal. Hercs, S. 75, krievu tulk. 179.) uz 26,5 ha, t. i., pa 1 strādniekam uz 2.4 hektāriem. Mēs nemaz nerunājam par to apstākli, par ko pareizi zobojas Kautskis, ka socialists Hercs sālī dzinot mūslaiku zemnieka bērnu darbu ar Rutes vārpu lasīšanu!01 Kas attiecas uz Bulgakova kgu, tad viņš aprobežojies ar to, ka devis ražības datus, un nav ieminējies par sīkā un lielā saimnieka dzīves līmeni.

„Otru piemēru, — turpina mūsu detalizēšanas piekritējs. — mēs atrodam Karl lilawki visjaunākajā pētījumā: „Ueber Konkurrenzfāhigkeit des landwirlschaftlichen Kleinbetriebs“ (iespiests „Thiel’s Landwirtschaftliche Jahrbūcher“, 1899, Heft 3—4)*. Viņa salīdzinājums attiecas uz Austrumprūsiju. Autors salīdzina 4 saimniecības — ar lielu, vidēju un sīku platību. Viņa salīdzinājuma īpatnība ir tā, ka, pirmkārt, ieņēmumi un izdevumi izteikti naudā, otrkārt, ka autors pārrēķina naudā un liek izdevumos darba spēka vērtību sīksaimniecība, kur to nepērk; mūsu nolūkam nez vai ir pareizs tāds paņēmiens^11 (sic! Bulgakova kgs aizmirst piebilst, ka Klawki pārrēķina naudā darba vērtību visās saimniecībās, darbu sīksaimnie-cībā jau iepriekš novērtējot lētāk!); „tomēr mēs dabū-jam“ ... Seko tabula, no kuras mēs tagad minēsim tikai iznākumu: vidējā tīrā peļņa no 1 morgena (= V< hektārā) lielsaimniecībā — 10 mārku, vidējā — 18, sīkajā — 12. „Vislielāko ienesību, — secina Bulgakova kgs, — te uzrāda vidējā saimniecība, tai seko sīkā un pēc tās — lielā, kas tātad nokļūst pēdējā vietā^11.

Mēs ar nolūku izrakstījām pilnīgi visu, ko saka Bulgakova kgs par sīko un lielo saimniecību salīdzinājumu. Tagad aplūkosim, ko pierāda interesantais Klawki darbs, kur 12 tipiskos un vienādos apstākļos esošas saimniecības

* Kārlis Klavki: „Par lauksaimnieciskās sikražošanas konkurences spējām”. („Tīta Lauksaimniecības Gadagrāmatās”, 1899. g., 8. un 4. izlaidums). Red.

10 5. sēj.

aprakstītas veselās 120 lappusēs. Vispirms minēsim vispārējus datus par saimniecībām, pie kam vietas ekonomijas un secinājumu uzskatāmības dēļ aprobežosimies ar vidējiem datiem par lielo, vidējo un sīko saimniecību (vidējais lielums = 358; 50 un 5 hektāri).

Liekas, ka visus Bulgakova kga secinājumus pilnīgi apstiprina Klawki darbs: saimniecības platībai samazinoties, palielinās arī bruto ienākums un pat ienākums no pārdošanas, aprēķinot uz 1 morgenu! Mēs domājam, ka ar tiem paņēmieniem, kādus lieto Klawki, — bet šie paņēmieni visai izplatīti un savos pamatvilcienos kopīgi visiem buržuāziskajiem un sīkburžuaziskajiem ekonomistiem, — visos vai gandrīz visos gadījumos iznāks, ka sīkā zemkopība ir pārāka. Tāpēc jautājuma visa būtība, kuru nemaz nepamana Vorošilovi, ir šo paņēmienu iztirzājumā, un šā iemesla dēļ Klawki daļējais pētījums modina lielu vispārēju interesi.

Sāksim ar ražām. Izrādās, ka augu lielum lielā vairākuma raža regulāri un visai ievērojami pazeminās virzienā [71]

no lielām saimniecībām uz sīkām. Ievāc (centneros no morgena) kviešus: 8,7 — 7,3 — 6,4; rudzus: 9,9 — 8,7 — 7,7; miežus: 9,4—7,1—6,5; auzas: 8,5 — 8,7—8,0; zirņus: 8,0 — 7,7 — 9,2*; kartupeļus: 63 — 55 — 42; lopu bietes: 190 — 156 — 117. Tikai linus, ko lielās saimniecības nemaz nesēj, sīkās saimniecības (3 no 4-ām) ievāc vairāk nekā vidējās (2 no 4-ām), proti, 6,2 ,,Stein“ (= I8V2 mārciņas) pret 5,5.

No kā tad atkarīga augstāka ražība lielajās saimniecībās? Klawki piešķir izšķirošu nozīmi šādiem četriem iemesliem: 1) sīksaimniekiem gandrīz nemaz nav drenāžās, un, ja tāda ir, tad caurules liek paši saimnieki un liek slikti;

2) sīksaimnieki uzar nepietiekami dziļi — zirgi vāji;

3) sīksaimnieku liellopiem lielāko tiesu nepietiek barības;

4) mēslu ražošana sīksaimnieku saimniecībā ir sliktāka: salmi viņu labībai īsāki, salmus lielāko tiesu lieto lopbarībai (tātad atkal lopbarības kvalitātes pazemināšanās), lopu pakaišiem lieto mazāk salmu.

Tātad sīksaimnieku lopi vājāki, sliktākas kvalitātes un sliktāk tiek uzturēti. Šis apstāklis izskaidro mums to dīvaino parādību, kas visvairāk duras acīs, ka pēc Klawki aprēķina lielsaimniecībās, kaut arī ražība tur augstāka, ienākums no zemkopības uz 1 morgenu mazāks nekā vidējās un sīkajās. Liela tā, ka Klawki izslēdz lopbarību, neuzrādot to ne ieņēmumos, ne izdevumos. Tādējādi mākslīgi un viltoti nolīdzināts tas, kas īstenībā rada būtisku starpību starp lielajām un sīkajām saimniecībām, starpību ne par labu pēdējām. Tā aprēķinot, izrādās, ka lielsaimniecība ir mazāk ienesīga tāpēc, ka tā lielāko daļu lauksaimniecības platības izlieto lopbarības ražošanai (lai gan uz platības vienības tā tur daudz mazāk lopu nekā sīkā), kamēr sīkā saimniecība „iztiek" ar salmiem lopbarībai. Tātad sīkās zemkopības „priekšrocības" ir tās, ka tā barbariski rīkojas tiklab ar zemi (sliktāks mēslojums), kā arī ar lopiem (sliktāka barība). Pats par sevi saprotams, ka tādam dažādu saimniecību ienesīguma salīdzinājumam nav nekādas zinātniskas nozīmes**.

* Sēj tikai divās no 4 saimniecībām; lielajās un vidējās saimniecībās — ik trīs saimniecības no 4 sēj zirņus.

** Jāalzīmē, ka tāda sīko un lielo saimniecību apzināti nevienādu lielumu viltota pielīdzināšana sastopama ne tikvien atsevišķās mono-

m*

Tālāk, no iemesliem, ķas nosaka augstāku zemes ražību lielsaimniecībās, jānorāda uz to, ka te biežāk (un acīm redzot gandrīz vai vienīgi) lieto augsnes merģelēšanu vairāk lielo mākslīgo mēslojumu (izdevumi uz 1 morgenu 0,81 marka — 0,38 — 0,43) un Kraftfultermitlel* (lielajās — 2 markas uz morgenu, pārējās — nulle). „Mūsu zemnieku saimniecības, — saka Klawki, kas lielsaimniecībām pieskaita arī vidējās saimniecības, — nekā neizdod par Kraftfuttermittel. Tās ne labprāt padodas progresam un sevišķi skopojas, kad jāizdod skaidra nauda“ (4(51.). Lielsaimniecības stāv augstāk arī laukkopības sistēmas ziņā: uzlabotu augseku mēs redzam visās 4 lielsaimniecībās, 3 vidējās (vienā — vecā trijlauku sistēma) un tikai vienā sīkajā (trijās — trijlauku sistēma). Beidzot arī mašinu lielsaimniecībām ir daudz vairāk. Taisnība, pats Klawki uzskata, ka mašīnām nav sevišķi lielas nozīmes. Bet mēs neaprobežosimies ar viņa „uzskatiem", bet ņemsim izvilkumus no datiem. Šādas astoņas mašinu kategorijas — tvaika kuļammašinas, zirgu kuļammašinas, graudu tīrītāji, trijeri, rindu sējammašinas, kūtsmēslu ārdītāji, zirga grābekļi un čuguna veltņi — sadalās starp aprakstāmām saimniecībām šādi: 4 lielajām — 29 (tai skaitā 1 tvaika kuļammašina), 4 vidējām — 11 (nevienas tvaika), 4 sīkajām — 1 mašīna (zirgu kuļammašina). Protams, neviena zemnieku saimniecības cienītāja nekādi „uzskati" nevar mūs piespiest domāt, ka graudu tīrītāji, rindu sējammašinas, veltņi u. t. jpr. var neietekmēt ražību. Pie reizes mums te ir dati par to mašinu skaitu, kas atrodas zināmu saimnieku īpašumā atšķirībā no vācu statistikas masu datiem, kura reģistrējusi tikai mašinu lietošanas gadījumus— kā savu, tā arī svešu bez izšķirības. Acīm redzams, ka tāda reģistrācijā arī pamazina lielsaimniecību pārsvaru un notušē šādus Klawki aprakstītus mašinu „aizdošanas" grafi jās, bet arī mūslaiku agrarās statistikas masu datos. Ir franēu, ir vācu statistika operē ar „vidējo" dzīvsvaru, ar lopu „vidējo" gabalcenu visās un dažādās saimniecībās. Vācu statistika ar šādu paņēmienu nosaka pat visa lopu daudzuma kopējo vērtību dažādās saimniecību grupās (pēc platības lieluma), pie kam tomēr atrunājas, ka pieņēmums par lopu gabalcenu vienādību dažādas saimniecību grupās „neatbilst īstenībai" (S. 35).

* — koncentrēto barību. Hcd.

veidus: „Lielsaimnieks labprāt aizdod sīksaimniekam savu veltni, savu zirga grābekli un graudu tīrītāju, ja viņš apsola par to dot pļāvēju karsta darba laikā“ (443.). Tātad zināms skaits — tā jau ļoti reto, kā mēs aizrādījām — mašinu lietošanas gadījumu sīksaimniecībā ir darba spēka iegūšanas pārvērsts veids.

Iesim tālāk. Otrs acīm redzami nevienādu lielumu viltotas pielīdzināšanas gadījums ir Klawki paņēmiens uzskatīt produkta pārdošanas cenu par vienādu visās saimniecību kategorijās. Savu aprēķinu pamatā autors liek nevis īstenus pārdošanas gadījumus, bet pieņēmumu, uz kura nepareizību viņš pats aizrāda. Zemnieki pārdod labību galvenokārt uz vietas, un tirgoņi mazajās pilsētās stipri pazemina cenas. „Lielas muižas šai ziņā ir labākā stāvoklī, jo tās var uzreiz nosūtīt lielus daudzumus uz provinces galveno pilsētu. Pie tam tās parasti dabū 20—30 procentu uz centneru vairāk, nekā pārdodot mazās pilsētās" (373.). Lielsaimnieki savu labību prot labāk novērtēt (451.) un pārdod to pēc svara, nevis pēc mēra, kā sev par ļaunu pārdod zemnieki. Gluži tāpat pēc svara lielsaimnieki pārdod arī lopus, kamēr no zemnieka tos pērk. vienkārši apskatot no ārienes. Arī piena produktu pārdošanu lielsaimnieki ierīkojuši labāk, jo viņi var pienu sūtīt uz pilsētu un dabūt augstākas cenas nekā vidējie saimnieki, kuri no piena ražo sviestu un pārdod tirgoņiem. Vidējiem savukārt sviests ir labāks nekā sīkajiem (separatora lietošana, izgatavošana ik dienas u. tml.), kuriem tad arī maksā 5—10 feniņu mazāk par mārciņu. Pārdošanai barojamos lopus sīksaimnieki spiesti pārdot agrāk (nepilnīgi nobarotus) nekā vidējie, jo viņiem trūkst barības (444.). Visas šīs — kopsumā nebūt ne tik mazsvarīgas — lielsaimniecības priekšrocības, kad tā pārdod ražojumus tirgū, Klawki savā monogrāfijā neievēro, — gluži tāpat kā sīksaimnic-cibas slavinātāji no teorētiķu vidus atmet šo faktu, atsaukdamies uz iespēju palīdzēt ar kooperāciju. Mēs negribam sajaukt kapitālisma īstenību ar mietpilsoniskās kooperācijas paradizes iespējām: turpmāk mēs minēsim faktus par lo, kas īstenībā gūst vislielākos labumus no kooperācijas.

Aizrādīsim, ka Klawki sīkajās un vidējās saimniecībās „neskaita" pašu saimnieku darbu augsnes drenēšanā, dažādos remonta darbos („zemnieki paši strādā") u. tml.

Šo sīksaimnieka „priekšrocību" socialists sauc par Ueber-arbcit, pārmērīgu darbu, pārstrādāšanos, bet buržuāziskais ekonomists — par vienu no zemnieku saimniecības izdevīgām („sabiedrībai“!) pusēm. Aizrādisim, ka vidējās saimniecībās, pēc Klawki norādījuma, algotie strādnieki dabū labāku algu un uzturu nekā lielajās, bet arī strādā intensivāk: saimnieks ir „piemērs", kas pamudina uz „lielāku uzcītību un rūpību" (465.). Kurš tad no šiem diviem kapitālistiskajiem saimniekiem, muižnieks vai „pašu cilvēks" zemnieks, izspiež no strādnieka vairāk darba par zināmu algu, — to Klawki necenšas noskaidrot. Tāpēc mēs aprobežosimies ar norādījumu uz to, ka izdevumi par strādnieku apdrošināšanu pret sakroplošanu un vecuma gadījumā lielsaimniekam līdzinās 0,29 markas uz morgenu, vidējam — 0,13 markas (sīkzemnieks arī te izmanto to priekšrocību, ka nemaz neapdrošina sevi, — j kas, protams, visai „izdevīgi" kapitālistu un muižnieku „sabiedrībai"), — un arī vēl ar atsaukšanos uz Krievijas zemkopības kapitālisma piemēru. Lasītājs, kas pazīst Šachovskoja grāmatu „Peļņas darbi zemkopībā", atce- ! ras varbūt tādu raksturīgu novērojumu: viensētu zemnieki un vācu kolonisti (dienvidos) pieņem sev strādniekus „pēc izvēles", maksā viņiem 15—20% dārgāk nekā lielie uzņē- , mēji un izspiež no viņiem par 50% vairāk darba. To ziņoja Šachovskoja kgs 1896. g., bet šogad mēs lasām, piemēram, „Tirdzniecības un Rūpniecības Avīzē" tādu ziņojumu no Kachovkas: „ ... Zemnieki un viensēlnieki, kā parasts, maksāja dārgāk (nekā ekonomijas maksāja algotiem strādniekiem), jo viņi prasa labākos un izturīgākos strādniekus" (109. nr„ 1901. g. 16. maijā). Nez vai ir pamats domāt, ka šāda parādība ir raksturīga vienīgi Krievijai.

Iepriekš minētajā tabulā lasītājs ievēroja divus aprēķina paņēmienus: ieskaitot un neieskaitot saimnieka darba spēka novērtējumu naudā. Bulgakova kgs domā, ka novēr- < tējuma ieskaitīšanas paņēmiens „nez vai ir pareizs". I Saprotams, ka gan saimnieku, gan kalpu precizs naturālo un naudas izdevumu budžets būtu daudz pareizāks, bet, ja tādu datu nav. tad ģimenes naudas izdevumi neizbēgami jāaprēķina aptuveni. Un, lūk, ir visai interesanti, kā Klawki izdara šo aptuveno aprēķinu. Lielsaimnieki paši. protams,

nestrādā: viņiem ir pat īpaši pārvaldnieki, kas pret samaksu veic visu vadības un uzraudzības darbu (no četrām muižām trijās ir pārvaldnieks, viena — bez pārvaldnieka; šo pēdējo, 125 ha lielo muižu, pēc Klawki uzskata, būtu pareizāk nosaukt par lielu zemnieka muižu). Divu lielo muižu īpašniekiem Klawki „piešķir*1 pa 2 000 inarkām gadā „par pūlēm“ (kas izpaužas, piemēram, pirmajā muižā tā, ka vienreiz mēnesī uz dažām dienām īpašnieks atbrauc no savas galvenās muižas, lai uzraudzītu pārvaldnieku). 125 ha īpašniekam (pirmajam ir 513 ha) viņš jau „piešķir** tikai 1 900 inarku par paša saimnieka un viņa triju dēlu darbu. Vai tad nav „dabiski**, ka mazākai zemes platībai-„jāiztiek** ar mazāku budžetu? Vidējiem saimniekiem Klawki jau piešķir 1 200—1 710 mārku par visu vīra un sievas, bet trijos gadījumos arī par bērnu darbu. Sīksaimniekiem — pa 800—1 000 mārku par 4—5 (sic!) cilvēku darbu, t. i., mazliet vairāk (varbūt arī nc vairāk) par to, ko dabū kalps, instmanis, kas kopā ar ģimeni pelna pavisam 800—900 mārku. Tātad te vēl notiek liels solis uz priekšu: sākumā pielīdzināja acīm redzami nevienlīdzīgo, tagad paziņo, ka dzīves līmenim vajag pazemināties virzienā no lielsaimniecības uz sīko. Bet tas taču nozīmē jau iepriekš atzīt to laktu, ka kapitālisms noniecina sīk-zemnieku, faktu, ko it kā atspēko aprēķini par „tīrās peļņas** apmēriem!

Un, ja naudas ienākuma pazemināšanās līdz ar saimniecības lieluma pamazināšanos ir autora pieņēmums, tad patērēšanas pamazināšanos pierāda tieši dati. Saimniecībā patērēto zemkopības produktu daudzums uz vienu cilvēku (pielīdzinot divus bērnus vienam pieaugušam): lielsaimnie-kam — 227 markas (vidējais no diviem skaitļiem), vidējam — 218 mārku (vidējais no četriem skaitļiem), sīkajam — 135 (sic!) markas (vidējais no 4 skaitļiem). Un pie tam, jo lielāka saimniecība, jo vairāk piepērk pārtikas vielu (S. 453). Arī pats Klawki pamanījis, ka te jāizvirza jautājums par to Unlerkonsumption (nepietiekamo patērēšanu), ko Bulgakova kgs noliedza un ko viņš le labāk noklusē, tā parādot sevi par vēl lielāku apoloģētu nekā Klawki. Bet Klawki cenšas notušēt šo faktu. „Vai sīk-saimnieku saimniecībās ir sastopams zināmas nepieliekamas patērēšanas fakts. — saka viņš, — to mēs nevaram apgalvot,

bet uzskatām to par iespējamu IV sīksaimniecībā^72 (97 markas uz personu). „Fakts ir tas, ka sīkzemnieki dzīvo ļoti taupīgi (!) un pārdod daudz tāda, ko ietaupa, tā sakot, atraudami sev no mutes“ (sich sozusagen vom Munde absparcn)[73]. Tiek mēģināts pierādīt, ka šis līikts nenovērš sīksaimniecības augstāku „ražīgumu^72: paceļot patēriņu līdz 170 inarkām — sumai, kas ir pilnīgi pietiekama („mazajam brālim^72, bet nevis kapitālistam zemkopim, kā mēs redzam), — tad dabūsim, ka uz 1 morgenu vajadzētu palielināt patēriņu un pamazināt ienākumus no pārdošanas par 0—7 markām. Atskaitot tās, dabūsim (sk. iepriekšējo tabulu) 2t)—30 markas, t. i„ tomēr vairāk nekā lielsaimniecībā (S. 453). Bet, ja pacelsim patēriņu ne līdz šim pēc acumēra ņemtam skaitlim (pie tam ņemtam zemāk, jo „ar to pietiks^72), bet līdz 218 markām (= īstenībai vidējā saimniecībā), tad redzēsim, ka ienākums no produktu pārdošanas sīksaimniecībā nokritīs līdz 20 inarkām uz morgenu pret 29 vidējā un 25 lielsaimniecībā. Tas ir: tikai šās vienas vien (no daudzajām iepriekš aizrādītām) nepareizības izlabojums Klawki salīdzinājumos sagrauj jau kuru katru sīkā zemnieka „priekšrocību^72.

Bet priekšrocību meklēšanā Klawki ir nenogurdināms. Sīkzemnieki „savieno zemkopību ar peļņas darbiem^72: trīs sīkzemnieki (no 4-iem) „cītīgi iet dienas strādnieku darbā, bez naudas saņemdami arī uzturu^72 (435.). Bet sevišķi lielas ir sīkās zemkopības priekšrocības krizes laikā (kā krievu lasītājiem jau sen zināms no daudzās narodņiku vingrināšanās šai tematā, ko tagad uzsilda Černovu kgi): „Lauksaimniecības krizes laikā, kā arī citā laikā, tieši sīksaimniecībai būs vislielākā izturība, tā spēs pārdot samērā vairāk produktu nekā citas saimniecību

kiitegorijas, līdz galējībai samazinot mājas izdevumus, kaut sa samazinājuma rezultāts, tiesa gan, būs zināma nepietiekama patērēšana^41 (481. — pēdējie Klawki secinājumi, sal. S. 464). „Daudzas sīksaimniecības uz to, diemžēl, spiež augstie parādu procentu apmēri. Bet tādā veidā — kaut arī ar lielām grūtībām — tām ir iespēja noturēties un kaut kā vilkt dzīvību. Laikam gan tieši ar stipru patērēšanas samazināšanos galvenokārt var izskaidrot to sīkzeinnicku saimniecību pavairošanos mūsu apvidū, ko konstatē impērijas statistika". Un Klawki min datus par Kenigsbergas regirungsbecirku^74, kur no 1882. līdz 1895. g. līdz 2 ha lielo saimniecību skaits pieaudzis no 56 līdz 79 tūkst., no 2—5 ha — no 12 līdz 14 tūkst.; no 5—20 ha — no 16 līdz 19 tūkst. Tā ir tā pati Austrumprūsija, kur Bulga-kovu kgi redz, ka sīkražošana „izspiežot" lielražošanu. Un lādi kungi, kas kailās platību statistikas skaitļus izskaidro tik suzdaļiski, sauc vēl pēc „detalizācijas"! Pilnīgi dabiski, ka Klawki domā, ka, „lai atrisinātu laukstrādnieku jautājumu austrumos, mūslaiku agrarās politikas galvenais uzdevums ir pamudināt krietnākos strādniekus apmesties uz dzīvi vienā vietā, dodot viņiem iespēju ja ne pirmajā, tad kaut vai otrajā (sic!) paaudzē iegādāties par īpašumu gabaliņu zemes" (476.). Nav nelaime, ja instmaņi, kas no saviem ietaupījumiem nopērk sev gabaliņu zemes, ,.pa lielākai daļai, kā izrādās, nokļūst sliktākā stāvoklī naudas ziņā; to viņi arī paši zina, bet viņus vilina brīvākais stāvoklis", — un viss buržuāziskās ekonomijas (bet tagad acīm redzot arī „kritiķu") uzdevums ir uzturēt šīs ilūzijas visvairāk atpalikušajā proletariāta daļā.

Tādējādi Klawki pētījums visos punktos apgāž Bulgakova kgu, kas uz viņu atsaucies. Tas pierāda lielsaimniecības technisko pārākumu zemkopībā, sīkzemniecības pārmērīgo darbu un nepietiekamo uzturu, tās pārvēršanos par muižnieka kalpu un dienas strādnieku, tas pierāda zemnieku sīksaimniecību pieauguma sakaru ar trūkuma un proletarizacijas pieaugumu. Diviem secinājumiem no šā pētījuma ir sevišķi svarīga principiālā nozīme. Pirmkārt, mēs uzskatāmi redzam šķēršļus, kas traucē inašinu ieviešanu zemkopībā: tā ir bezgalīga sīkā zemkopja

noniecināšana, kurš ir ar mieru „neskaitīt" savu darbu, l kurš roku darbu padara kapitālistam lētāku nekā mašinas V darbu. Pretēji Bulgakova kga apgalvojumiem lakti pilnīgi ļh pierāda, ka starp sīkzemnieka stāvokli zemkopībā un Iļ, mājrūpnieka stāvokli rūpniecībā ir pilnīga analoģija kapila- ļļ' lietiskās iekārtas apstākļos. Pretēji Bulgakova kga apgal- I-vojumiem mēs redzam zemkopībā vēl plašāku vajadzību 10 samazināšanos un darba intensivitates pastiprināšanos L kā ieroci konkurencē ar lielražošanu. Otrkārt, attiecībā pret visiem un visādiem zemkopības sīko un lielo ] saimniecību ienesīguma salīdzinājumiem mums reiz par visām reizēm jāatzīst par absolūti nederīgiem un vulgāri apoloģeliskiem tie secinājumi, kas ignorē trīs apstākļus:

1) Kāds ir zemkopja uzturs, kā viņš dzīvo un strādā? 2) Kā tiek turēti un kā strādā lopi? 3) Kā tiek mēslota un vai racionāli tiek ekspluatēta zeme? Sīkā zemkopība turas ar dažāda veida barbarismu: ar zemkopja darba un dzīvības spēku izšķiešanu, lopu spēka un kvalitātes izšķiešanu, | zemes ražošanas spēku izsūkšanu, un tāpēc ikviens pētījums, kas vispusīgi neievēro visus šos apstākļus, ir vienkārši buržuāzisku sofismu rinda^75.

Tāpēc nav jābrīnās, ka tieši sīkzcmnieku pārmērīgā darba un nepietiekamās patērēšanas „teorija^11 radīja mūslaiku sabiedrībā sevišķi niknus kritiķu kgu uzbrukumus. Bulgakova kgs vēl žurnālā „Naealo" (l.nr., 10. Ipp.) „apņē-mās“ minēt, cik vien patīk, „citātus*1, kas pierāda pretējo tam, ko apgalvojis Kautskis. No Sociālās politikas savienības^82 pētījuma „Bāuerliche Zuslānde** („Zemnieku stā-voklis**), — atkārto Bulgakova kgs savā grāmatā, — „Kautskis savā mēģinājumā galvanizēt novecojušās dogmas līķi (sic!) izvēlējies dažus faktus, kas liecina par pašreizējā momentā pilnīgi saprotamo zemnieku saimniecības apspiestību; lai pārliecinās, ka tur var atrast ari mazliet citāda rakstura liecības** (II, 282.). Tad nu pamēģināsim „pārliecināties** un pārbaudīt bargā zinātnieka „citātus", kurš pa daļai vienkārši atkārto Herca citātus (S. 77, krievu tulk. 188.).

„No Eizenachas liecina par lopkopības, mēslojuma, mašinu lietošanas uzlabošanos un lauksaimnieciskās ražošanas progresu vispār"... Atveram rakstu par Eizenachu („Bāuerl. Zust.", I. B.). To zemes īpašnieku stāvoklis, kain mazāk par 5 ha (bet tādu aprakstāmā rajonā 887 no 1 116), „vispār ne visai iepriecina" (66.). „Ciktāl viņiem ir iespēja iet pe|ņā pie lielsaimniekiem kā pļāvējiem, dienas strādniekiem u. t. jpr., viņu stāvoklis ir samērā labvēlīgs" (67.)... Vispār 20 gadu laikā — būtisks technisks progress, bet „vēl atliek daudz ko vēlēties, sevišķi attiecībā uz sīkākām saimniecībām" (72.)... „sīkākie saimnieki lieto lauku darbiem pa daļai spēkā vājākās govis" ... Blakus pelņas darbi: meža darbi, malkas vešana; pēdējā „atrauj no zemkopības", noved pie „labklājības mazināšanās" (69.). „Meža darbi arī nedod pietiekamu peļņu. Dažos rajonos sīkie zemes īpašnieki (Grundstucksbesitzer) nodarbojas ar aušanu, kas slikti (leidlich) atmaksājas. Retos gadījumos — cigāru mājrūpnieciska izgatavošana. Vispār pastāv blakus pelņas darbu trūkums" (73.) ... Un autors, Okonomie-Commissar Dittcnberger*, nobeidz ar piezīmi, ka zemnieki savā „vienkāršajā dzīvē" un ar savām „pieticīgajām vajadzībām" ir stipri un veselīgi, kas pat „jāapbrīno trūcīgās

ekonomijas komisārs Ditcnbergers. lied.

šķiras mazvērtīgā uztura dēļ, jo kartupeļi ir tās uztura galvenā sastāvdaļa" (74.). ..

Lūk, kā „mācītie" Vorošilovi apgāž „novecojušo marksistisko aizspriedumu, it kā zemnieku saimniecība nav spējīga techniski progresēt"!

„... Par Saksijas karalisti ģenerālsekretārs Langedorfs saka, ka ir veseli apvidi, sevišķi auglīgākajās vietās, kur starp lielajām un sīkajām saimniecībām nez vai vairs atrodama starpība saimniecības intensivitates ziņā". Tā atspēko Kautski austriešu Vorošilovs (Iīercs, S. 77, krievu tulk. 182. un 188.), un pēc viņa atkārto krievu Vorošilovs (Bulgakovs. II, 282., atsaucoties uz „Bāuerl. Zust.", II, 222). Atveram kritiķu minētā avota 222. lappusi un lasām tieši pēc Herca minētiem vārdiem: „Tāda starpība vairāk redzama kalnainās vietās, kur lielākās muižas rīkojas ar samērā lielāku aprites kapitālu; tomēr arī te zemnieku saimniecība pēc tīrās peļņas apmēriem biež.i vien nestāv zemāk, jo mazāku ienākumu līdzsvaro lielāka taupība, kas, pastāvot ļoti zemām prasībām (bei der vorliandenen gros-sen Bediirfnisslosigkeit), bieži noiet tiktāl, ka zemnieks saimnieks dzīvo sliktāk par rūpniecības strādnieku, kurš jau iepazinies ar plašākām prasībām" („Bāuerl. Zust.". II, 222). Un tālāk liek paziņots, ka valdošā saimniecības sistēma ir augu maiņas sistēma, kas valda jau vidējās saimniecībās, bet „trijlauku sistēma sastopama gandrīz vienīgi pie zemnieku zemes sīkajiem īpašniekiem". Attiecībā uz lopkopību arī visur vērojams progress. „Tikai attiecībā uz liellopu turēšanu un piena produktu izmantošanu zemnieks parasti slāv aiz lielā muižnieka" (223.).

„Prof. Ranke, — turpina Bulgakova kgs, — apliecina technisku progresu zemnieku saimniecībā Minchenes apkārtnē, kas, pēc viņa vārdiem, tipiska visai augšējai Bavārijai". Atveram Rankes rakstu: trīs yrossbaueru ciemu sabiedrības, kuri saimnieko ar algotu strādnieku palīdzību: 69 zemniekiem no 119 ir vairāk par 20 hektāriem, viņiem pieder 3/i visas zemes, pie kam 38 „zemniekiem" ir katram vairāk nekā 40 hektāru, vidēji katram pa 59 hektāriem, un pavisam viņiem pieder ap 60°/o no visas zemes ...

Liekas, ar to pietiks, lai raksturotu Bulgakova un Herca kga „citātus".

157 VII

НА DENES ANKETA PAR ZEMNIEKU SAIMNIECĪBU

„Telpu trūkuma dēl mēs nevaram, — raksta Hercs, — ievietot sīkas un interesantas atsauksmes no Badenes anketas par 37 ciemu sabiedrībām. Šīs atsauksmes lielāko tiesu analoģiskas iepriekš minētajām: blakus labvēlīgām sastopamas nelabvēlīgas un neitrālās, bet nekur pn visiem trijiem anketas sējumiem izdevumu sīkie budžeti nedod tiesības secināt par „nepietiekamu uzturu“ (Unterkonsumption), par „netīru, pazemojošu trūkumu" u. lml.“ (S. 79, krievu tulk. 188.). Mūau pasvītrotie Herca vārdi kā parasts satur sevī tiešu nepatiesību: tieši Badenes anketa, uz kuru viņš atsaucas, visdokumentālākā veidā pierūdīja tieši sīkās zemniecības „nepietiekamo patērēšanu". Herca izdarītais sagrozījums šeit cieši saistīts ar to paņēmienu, ko sevišķi kultivēja krievu narodņiki, bet tagad uzķer visi un visādi „kritiķi" agrarajā jautājumā, — ar vispārējiem datiem par „zemniecību". Bet, tā kā Rietumos „zemniecības" jēdziens vēl nenoteiktāks kā pie mums (nav krasas kārtu pazīmes) un tā kā „vidējās" atsauksmes un secinājumi aizklāj mazākuma relativo „labklājību" (vai kaut nebado-šanos) un vairākuma noslīgšanu trūkumā, tad darba lauks visādiem apoloģētiem te paveras plašum plašais. Bet Badenes anketa tieši dod iespēju atšķirt atsevišķas zemniecības grupas, ko Hercam kā „detalizācijas" piekritējam labāk paticis neievērot. 37 tipiskās ciemu sabiedrībās tika izdalītas tipiskas lielo zemnieku (Grossbauer), vidējo un sīko, kā arī dienas strādnieku saimniecības, pavisam (0 zemnieku (31 lielo, 21 vidējo un 18 sīko) un 17 dienas strādnieku saimniecības, un šīs saimniecības tika ļoti sīki izpētītas budžeta ziņā. Apstrādāt visus šos datus mums nebija iespējams, bet pietiek arī ar turpmāk minētajiem galveniem rezultātiem, lai dabūtu visai noteiktus secinājumus.

Minēsim sākumā vispār saimnieciska tipa datus par lielo la), vidējo (b) un sīko (c) zemnieku saimniecībām (noAnlage VI: „Uebersichlliche Darslellung der Ergebnisse der in den Crhelnmgsgemeinden augos tell ten Ertragsberechnungen"*.

* - Pielikums VI: „īss pārskats par ienesīguma aprēķina rezultātiem, kns iegūti lauku nodok|u apvidos". Hcd.

pie kam mēs sakopojām šās tabulas datus atsevišķi Gross-bauer’iem, Mittelbauer'iem un Kleinbauer’iem*. Zemes īpašuma apmēri, — vidējie grupās: (a) 33,34 hektāri, (b) 13,5 un (c) 6,90 — samērā augsti tādai sīkzemnieku zemei kā Badene, bet, ja izslēdzam 10 saimniecības 20., 22. un 30. ciemu sabiedrībā, kas atšķiras ar sevišķi lieliem zemes īpašuma apmēriem (līdz 43 hektāri Kleinbauer’am un līdz 170 Grossbauer’aml), tad iegūsim Badenei normālākus skaitļus: a) 17,8 hekt., b) 10,0 hekt. un c) 4,25 hektāri. Ģimeņu lielums: a) 6,4 cilvēki, b) 5,8 un c) 5,9 (šie dati. kā arī visi turpmākie, ja nav sevišķi atrunāts, attiecināmi uz visām 70 saimniecībām). Tātad lielajiem zemniekiem ģimenes ievērojami lielākas, un tomēr algotam darbam te nesalīdzināmi lielāka nozīme. Vispār algotu darbu izmanto 54 zemnieki no 70, t. i., vairāk nekā trīs ceturtdaļas no visa skaita, proti, 29 lielie zemnieki (no 31), 15 vidējie (no 211 un 10 sīkie (no 18). Tātad no lielajiem zemniekiem 93%neiztiek bez algotiem strādniekiem, — no sīkajiem — 55%. Šie skaitļi ļoti pamācoši, lai pārbaudītu visai izplatīto (un „kritiķu" bez kritikas pieņemto) uzskatu par algota darba mazsvarīgo nozīmi mūslaiku zemnieku saimniecībā. Lielajiem zemniekiem (kuru zemes īpašuma apmērs, 18 hekt., ietilpst ailē 5—20 ha, ko dažādu vispārēju datu lietošanas gadījumos pieskaita īstenai zemnieku saimniecībai) mēs redzam tīri kapitālistiskas saimniecības: 24 saimniecības ar 71 kalpu, gandrīz vai trīs kalpi 1 saimniecībā, un 27 saimniekus, kas līgst dienas strādniekus kopskaitā uz 4 347 dienām (pa 161 darba dienai uz 1 saimnieku). Salīdziniet ar šiem apmēriem to lielo zemnieku zemes īpašumus ļ Minchenes apkājtnē, ar kuru „progresu" dūšīgais Bulgakova kgs gribēja apgāzt „marksistisko aizspriedumu", ka kapitālisms noniecinot zemniekus!

Vidējiem zemniekiem mums ir: astoņiem — 12 kalpu, četrpadsmitiem — 956 algota darba dienas; sīkajiem: ; diviem — 2 kalpi, deviņiem — 543 algota darba dienas. Puse sīko zemnieku divus mēnešus ilgi (543 : 9 == 60 dienu), t. i„ zemkopim vissvarīgākajā periodā, neiztiek bez algota darba (bet šiem sīkajiem zemniekiem, lai gan viņu zemes īpašumi lielāki, ir nesalīdzināmi mazāki ražošanas

— lielajiem, vidējiem un sīkajiem zemniekiem. Red.

npmēri nekā tiem fridrichstaliešiem, par kuriem tā jūsmoja Černovu, Dāvidu, Hercu kgi).

Saimniecības rezultāti šādi: 31 lielzemniekam 21 329 markas tīrās peļņas un 2 113 mārku deficita, t. i., pavisam 19 216 mārku peļņas, vai uz vienu saimniecību 619,9 markas (bet, atskaitot piecas saimniecības 20., 22. un 30. ciemu sabiedrībā, — 523,5 markas), vidējai saimniecībai attiecīgā suma būs 243,3 markas (272,2, atskaitot trīs ciemu sabiedrības), sīkajai — 35,3 markas (37,1, atskaitot trīs ciemu sabiedrības). Sīkais zemnieks tātad vārda tiešā nozīmē tik tikko sitos cauri un arī tad, tikai samazinot patērēšanu. Anketā ziņoti („Ergebnisse etc.“[76] [77] „Erhebungen**** IV sējumā, S. 138) dati par svarīgāko katrā saimniecībā patērēto produktu daudzumu. Dodam šos datus, aprēķinot vidējos skaitļus katrai iepriekš minētajai zemniecības grupai:

Lūk, kāda veida datos dūšīgais Hercs „nav pamanījis^76^1 ne nepietiekamu uzturu, ne trūkumu! Mēs redzam, ka sīkais zemnieks samērā ar vidējo un lielo samazina savu patērēšanu par visai ievērojamu daudzumu, viņa uzturs un apģērbs gandrīz nemaz nav labāks kā dienas strādniekam. Gaļu, piemēram, viņš patērē pusotras reizes mazāk par vidējo un gandrīz divreiz mazāk par lielo zemnieku. Sie

<lati apliecina vēl un vēlreiz, cik nederīgi ir vispārēji apgalvojumi un cik viltoti ir visi ienesīguma aprēķini, kas ignorē atšķirības dzīves līmenī. Ja ņemsim, piemēram, tikai divas pēdējās mūsu tabulas ailes (lai nevajadzētu sākt sarežģītu aprēķinu, pārtikas produktus pārvēršot naudā), tad redzēsim, ka ne tikvien sīkā, bet arī vidējā zemnieka „tīrā peļņa“ ir tīra fikcija, ar kuru var blēņoties tikai tīrie buržuji, lādi kā Ilechts un Klawki, vai tīrie Vorošilovi, tādi kā mūsu kritiķi. Un patiesi, ja pieņemsim, ka sīkais zemnieks patērē par pērkamiem produktiem tikpat, cik vidējais, tad viņa izdevumi palielināsies par simt markārn un mēs dabūsim ļoti lielu deficītu. Ja vidējais izdotu tikpat daudz, cik lielais, viņa izdevumi pieaugtu par 220 markām un, ja viņš „neierobežotu1^78 sevi pārtikas ziņā, tad viņam arī būtu deficits^78. Vai šī sīkzemnieka patērēšanas pasliktināšanās, kas nesaraujami saistīta, kā tas pats par sevi saprotams, ar lopu barošanas pasliktināšanos un ar zemes ražošanas spēku nepietiekamu atjaunošanu (bet reizēm ar tiešu izšķiešanu), — vai tas pilnīgi neapstiprina tos Marksa vārdus, par kuriem tik augstprātīgi rausta plecus mūslaiku kritiķi: „Bezgalīga ražošanas līdzekļu sadrumstalošana un pašu ražotāju savstarpēja atšķirtība. Neizmērojama cilvēka spēku izšķiešana. Progresiva ražošanas apstākļu pasliktināšanās un ražošanas līdzekļu sadārdzināšanās — tas ir nepieciešams sīkā zemes īpašuma likums^79 („Dus Kapital“, III, 2, 342^79).

Sakarā ar šo pašu Badenes anketu aizrādīsim vēl uz vienu Bulgakova kga sagrozījumu (kritiķi savstarpēji papildina viens otru: ja viens kādā pirmavotā būs sagrozījis lietas vienu pusi, tad otrs sagrozīs otru). Bulgakova kgs ne vienreiz vien citē Badenes anketu, — tātad it kā ir iepazinies ar to. Un tomēr viņš izdara lādu joku: „Zemnieka ārkārtējā un it kā liktenīgā parādos krišana, — tā skan uvertira, 11, 271., — ir viena no negrozāmām dogmām mitoloģijā, kas radusies literatūrā attiecībā uz zemnieka saimniecību". .. „Pētījumos, kas ir mūsu rīcībā, atzīmēti lieli parādi tikai pašiem sīkākiem, vēl nenostiprinātiem īpašumiem (Tagelohnerstellen). Tā kopiespaidu par Badenes plašās anketas datiem (piezīmē atsaukšanās uz anketu) Sprengers izsaka šādi: „...tikai dienas strādnieku zemes gabalu un sīkzemnieku īpašumu parādi diezgan daudzos izpētītajos apvidos ir samērā lieli, bet arī te tie lielāko tiesu nesasniedz bīstamu augstumu..."" (272.). Dīvaina lieta! No vienas puses, atsaukšanās uz pašu anketu, no otras puses, vienīgi kaut kāda Šprengera, kas rakstījis par anketu, „kopiespaida" citēšana. Un kā par nelaimi Sprengers nesaka taisnību (vismaz Bulgakova kga citētajā vietā, jo mums Šprengera sacerējums nav zināms). Anketas autori apgalvo, ka lielāko tiesu taisni sīkzemnieka zemes īpašuma parādi sasniedz bīstamu augstumu. Tas — pirmkārt. Bet, otrkārt — viņi apgalvo, ka parādu ziņā sīkzemnieku stāvoklis ir ļaunāks ne tikvien par vidējo un lielo zemnieku stāvokli (ko Sprengers aizrādījis), bet arī par dienas strādnieku stāvokli.

Vispār jāaizrāda, ka Badenes anketas autori konstatē to ārkārtīgi svarīgo faktu, ka lielajās saimniecībās pieļaujamo parādu robeža (t. i., pieļaujamu, kas nedraud ar izputēšanu) augstāka nekā sīkajā. Pēc agrāk jau minētiem statistiskiem datiem par lielo, vidējo un sīko zemnieku saimniecību rezultātiem šis apstāklis neprasa īpašus paskaidrojumus. Attiecībā pret lielajām, kā arī vidējām saimniecībām anketas autori atzīst, ka ir pieļaujama un nav bīstama (un-bedenklichķ parādu nasta, kas līdzinās 40—70% no zemes vērtības, — bet vidēji 55%. Attiecībā pret sīko saimniecību (kuras apmērus viņi nosaka 4—7 ha zemkopībai, 2—4 ha vmkopībai un tirdzniecisko augu sējumiem) viņi atrod, ka parādu robeža... nedrīkst pārsniegt 30% no īpašuma

It 5. sēj.

vērtības, ja pieņem, ka kārtīga procentu nomaksa un parāda jļ dzēšana ir pilnīgi nodrošināta^14 (S. 66, В. I?). Izpētītajās ciemu sabiedrībās (izņemot tās, kur ir spēkā Anerbenrecht^80, || piemēram, Unadingen’es un Neukirch’es^81) procentuālā 1 (attiecībā pret īpašuma nocenoto vērtību) parādu nasta pa- ļļ, reizi samazinās virzienā no sīkajām saimniecībām uz liela- | jām. Piemēram, ciema sabiedrībā Dittwar^82 līdz V4 hek- 4 tara lielās saimniecībās parāda procents == 180,65%; no 3 1—2 ha — 73,07%; no 2—5 ha — 45,73%; no 5—10 ha — I 25,34%; no 10—20 ha — 3,02% (S. 89—00 ibid.). Bet | skaitļi vieni paši vēl nepasaka visu par parāda nastas i lielumu, un anketas autori secina:

„Iepriekš minētie skaitliskie dati tādējādi apstiprināja visai izplatīto uzskatu, ka tie zemnieku zemes īpašnieki, kas stāv uz robežas (vidū) starp dienas strādniekiem un vidējiem zemniekiem (uz laukiem še piederīgos lauksaimniekus parasti nosauc par „vidējo kārtu^44 — Mittel-stand), bieži atrodas grūtākā stāvoklī nekā pēc īpašuma lieluma augstākās un zemākās (sic!) grupas, — tiktāl, ciktāl viņi, labi likdami galā ar mērenu parādnastu, zināmas un ne visai augstas parādu robežas apstākļos tikai ar grūtībām var pildīt savas saistības tā iemesla dēļ, ka viņiem nav regulārās blakus peļņas (dienas strādnieka darbi u. tml.), ar ko viņi varētu palielināt savus ienākumus^44... Dienas strādnieki, „ciktāl viņiem ir kaut cik regulārā blakus peļņa, bieži atrodas būtiski labākā stāvoklī nekā pie „vidējās kārtas^44 piederošie, jo, kā parādīja aprēķins ļoti daudzos gadījumos, blakus peļņa bieži dod tik augstus tīrus (t. i., naudas) ienākumus, ka ir iespējams dzēst pat lielus parādus^44 (67, 1. c.)[83]. Un galu galā autori vēlreiz atkārto, ka zemnieku sīko saimniecību parādu nasta attiecībā pret pieļaujamo parādu robežu „daļēji ir bīstama^44, un tāpēc „sevišķi liela saimnieciska uzmanība, pērkot zemi... nepieciešama vispirms tieši sī/czemniekiem un tiem blakus stāvošajiem dienas strādnieku kārtas iedzīvotājiem^44 (98.).

Lūk, kāds ir viņš — sīkzemnieka buržuāziskais padomdevējs! No vienas puses, viņš proletāriešos un pusproleta-riešos uztur cerību — „ja ne pirmajā, tad otrajā paaudzē'1 nopirkt zemīti un ar centību un mērenību iegūt no tās lielu lirā ienesīguma^11 procentu; no otras puses, — tieši trūcīgajiem viņš ieteic „sevišķi lielu uzmanību^11, iepērkot /.omi, ja nav „regulārās piepeļņas^11, tas ir, ja kapitālistu kungiem nav vajadzīgi uz vietas dzīvojoši strādnieki. Un atrodas „kritiski^11 vienticsīši, kas šos savtīgos melus un šo novazāto banalitāti uzskata par pašas jaunākās zinātnes spriedumu I

Mūsu minētie sīkie dati par lielajiem, vidējiem un sīkajiem zemniekiem varētu, šķiet, pat Černova kgm padarīt saprotamu to, kāds tad patiesībā, runājot par zemnieku, ir tās „sīkburžuaziskuma^11 kategorijas saturs, kura iedveš viņam tādas šausmas. Kapitālistiskā evolūcija ir jau tiktāl tuvinājusi ne tikvien Rietumeiropas valstu vispārējo ekonomisko iekārtu, ja salīdzina šīs valstis savā starpā, bet arī Krievijas ekonomisko iekārtu, salīdzinot ar Rietumiem, ka zemnieku saimniecības ekonomikas galvenās pazīmes Vācijā ir tādas pašas kā Krievijā. Tikai tas zemniecības sairšanas process, ko sīki pierādīja krievu marksistiskā literatūra, Krievijā atrodas vienā no attīstības sākotnējām stadijām, — tur tas vēl nav guvis vairāk vai mazāk nobeigtas formas, nav izvirzījis, piemēram, īpašu un visiem uzreiz redzamu un skaidru lielzemnieku (Grossbauer’u) tipu, tur masveidīgā zemniecības milzīga vairākuma ekspropriācijā un izmiršana vēl pārāk aizsedz mūsu zemnieku buržuāzijas „pirmos soļus^11. Rietumos šis process, kas sācies vēl pirms dzimtbūšanas atcelšanas (sal. Kautsky, „Agrarfrage^11, S. 27), ir sen jau novedis, no vienas puses, pie kārtu robežas iznīcināšanas starp zemnieku un „privātīpašnieku^11 (pēc mūsu izteiciena) saimniecību, bet, no otras puses, pie lauksaimniecības algoto strādnieku jau diezgan izveidotas šķiras^84. Bet būtu liela kļūda domāt, ka šis process, — ja

jau izveidojušās vairāk vai mazāk noteiktas lauku iedzīvotāju jauna lipa formas, — ir jau apstājies. Taisni otrādi, šis process nemitīgi iet uz priekšu, iet, protams, te ātrāk, te lēnāk atkarībā no daudziem un dažādiem apstākļiem, pieņemot visdažādākās formas atkarībā no agronomisko apstākļu dažādības utt. Zemniecības prolelarizacija turpinās, — to mēs parādīsim turpmāk ar vācu statistikas bagātajiem datiem, bet tas ir arī skaidri redzams no iepriekš minētajiem datiem par sīko zemniecību. Jau tas fakts vien, ka pieaug ne tikvien laukstrādnieku, bet arī zemnieku bēgšana no laukiem uz pilsētām, uzskatāmi liecina par proletarizacijas augšanu. Bet neizbēgams priekštecis zemnieka bēgšanai uz pilsētu ir viņa izputēšana. Bet izputēšanas priekštecis ir izmisīga cīņa par savu ekonomisko patstāvību. Un, lūk, šo cīņu uzskatāmi parāda dati par algota darba spēka lietošanu, par „tīrās peļņas" apmēriem, par patēriņa apmēriem, kāds ir dažāda tipa zemniekiem. Galvenais cīņas līdzeklis — „dzelžaina uzcītība" un taupība, taupība: „ne tā tīkojam, lai mutē, kā tīkojam, lai kabatā". Cīņas nenovēršamais rezultāts: turīgo, pārtikušo saimnieku mazākuma (un lielāko tiesu niecīga mazākuma, — proti, visos gadījumos, kad nav kādu sevišķi labvēlīgu apstākļu, kā galvaspilsētas tuvums, dzelzceļa būve, kaut kādas jaunas ienesīgas tirdznieciskās zemkopības nozares atklāšana u. tml.) nošķiršanās — un vairākuma arvien dziļāka noslīgšana nabadzībā, kad chroniskā badošanās un pārmērīgais darbs sabeidz strādnieka spēkus, kad pasliktinās ir zemes, ir lopu kvalitāte. Cīņas nenovēršamais rezultāts: izveidojas kapitālistisku, uz algotu darbu dibinātu saimniecību mazākums, pieaug nepieciešamība vairākumam meklēt „blakus piepeļņas", t. i„ kļūt par rūpniecības un zemkopības algotajiem strādniekiem. Dati par algotu darbu skaidri jo skaidri parāda iekšējo, tagadējā sabiedriskā iekārtā nenovēršamo katra sīkražolāja imanento tendenci — kļūt par sīku kapitālistu.

Mēs pilnīgi saprotam, kāpēc buržuāzijas ekonomisti, no vienas puses, un dažādu sugu oporlunisli, no otras, izvairās un viņiem jāvairās no šās jautājuma puses. Zemniecības sairšana parāda mums kapitālisma visdziļākās pretrunas pašā to tapšanas un tālākā pieauguma procesā; šo pretrunu pilnīgs novērtējums nenovēršami noved pie

n Iziņas, ka sīkā zemnieka stāvoklis ir bezizejas un bezcerības stāvoklis (bezcerības — ārpus proletariāta revolucionārās cīņas pret visu kapitālistisko iekārtu). Nav jābrīnās, ka taisni šīs, visdziļākās un vismazāk attīstītās, pretrunas tiek noklusētas: cenšas apiet to sīkā zemnieka pārmērīgā darba un nepietiekamās patērēšanas faktu, ko noliegt var tikai negodprātīgi vai stulbi cilvēki; pamet nenoskaidrotu jautājumu par zemnieku buržuāzijas algotiem strādniekiem, par trūcīgās zemniecības algoto darbu. Piemēram, līulga-kova kgs ir pasniedzis veselu „apcerējumu par agrarās attīstības teoriju*', daiļrunīgi noklusēdams* abus pēdējos jautājumus! „Par zemnieku saimniecību, — saka viņš, — var uzskatīt tādu saimniecību, kas pilnīgi vai lielāko tiesu izliek ar pašas zemnieku ģimenes darbu; bez citu darba — kaimiņa palīdzības vai īslaicīga algas darba — reti kad iztiek pat zemnieku saimniecība, bet tas negroza (nu, protamsl) tās ekonomisko fizionomiju** (I, 141.). Hercs —

* Vai ar ne mazāk daiļrunīgu izlocīšanos, līdzīgu šādai: .....tie

daudzie rūpniecības un zemkopības savienošanās gadījumi, kad algotiem rūpniecības strādniekiem ir gabaliņš zemcs“ .. .ir „ne vairāk kā delaja (1?) tautas saimniecības iekārtā; pagaidām nav (??) nekāda pamata saskatīt te zemkopības industrializācijas jaunu izpausmi, patstāvības zaudēšanu tās attīstībā, — šai parādībai ir pārāk niecīgi apmēri (Vācijā, piem., rūpniekiem pieder pavisam 4,09% no lauksaimniecības platības)" (sicl — II, 254. un 255.). Pirmkārt, simtiem tūkstošiem strādnieku piederošā niecīgā zemes daļa norāda nevis uz to, ka „šai parādībai ir pārāk niecīgi apmēri", bet gan to, ka sīko zemkopi nospiež un prolelarizē kapitālisms. Jo visiem zemkopjiem, kam zemes mazāk par 2 lia (lai gan viņu skaits ir liels: 3,2 miljoni no 5,5 milj., t. i., 58,2°/», gandrīz trīs piektdaļas visa skaita), pieder „pavisam" 5,6% no lauksaimniecības platibas! Vai asprātīgais Bulgakova kgs nesecinās no tā, ka visa sīkā zemes īpašuma un sīkās zemkopības „parādība" ir vispār „detaļa" un ka tai „ir pārāk niecīgi apmēri"?? No 5,5 milj. vācu zemes īpašnieku — 791 tūkst., t. i„ 14,4%, ir algoti rūpniecības strādnieki, pie kam viņu lielākajam vairākumam, proti, — 743 tūkstošiem, pieder mazāk' nekā 2 hektāri zemes, kas ir 22,9% no visa zemkopju skaita, kuriem ir mazāk par 2 ha. Otrkārt, Bulgakova kgs atkal pēc sava paraduma ir sagrozījis paisa citēto statistiku. Aiz neuzmanības viņš paņēmis no citējamās vācu anketas lappuses („Slat. d. D. K.“, 112. B., S. 49") skaitli par patstāvīgo rūpnieku zemkopju zemes platību. Turpretim nepatstāvīgajiem rūpniekiem zemkopjiem (t. i., rūpniecības algotiem strādniekiem) ir pavisam 1,84% no lauksaimniecības platības. 791 tūkstotim algotu strādnieku ir 1,84% platības, 25 tūkstošiem muižnieku — 24% platības. Cik niecīga ,,deta|a“, vai ne?

tas ir naivāks un savas grāmatas pašā sākumā atrunājas: „Par sīko jeb par zemnieku saimniecību turpmākā iztirzājumā es visu laiku saukšu lādu saimniecību, kurā strādā tikai saimnieks, viņa ģimene un ne vairāk par 1 vai 2 strādniekiem" (S. 6, krievu tulk. 29.). Kad jautājums skar „strādnieciņa" algošanu, tad mūsu Kleinburgeri ātri vien piemirst tās pašas „savdabības" zemkopībā, kuras tie lieto vietā un nevietā. Zemkopībā t vai 2 strādnieki, — pat ja viņi strādātu tikai vasarā, — nepavisam nav maz. Bet galvenais nav tas, vai tas ir daudz vai maz, bet gan tas, ka strādniekus algo tieši turīgākie, vairāk pārtikušie saimnieki, kuru „progresus" un „uzplaukumu" mietpilsonības bruņinieki mēdz iztēlot kā iedzīvotāju masas uzplaukumu. Bet, lai šādam sagrozījumam piešķirtu pieklājīgāku pamatojumu, šie bruņinieki majestātiski paziņo: „Zemnieks ir tāds pats darba cilvēks kā proletārietis" (Bulgakovs, II, 288.). Un autors izsaka savu prieku sakarā ar to, ka „strādnieku partijas arvien vairāk zaudē tām agrāk raksturīgo (agrāk raksturīgo!) zemnieku nīdēju nokrāsu" (289.). Šajā „agrākajā" uzskatā, redziet, „pameta neievērotu to, ka zemnieka īpašums nav ekspluatācijas ierocis, bet ir darba ieguldīšanas nosacījums". Lūk, kā raksta vēsturi! Mēs patiesi nevaram atturēties neteikuši: kropļojiet, kungi, bet ar mēru! Jo šis pals Bulgakova kgs taēu ir sarakstījis „pētījumu" divos sējumos ar astoņsimt lappusēm, kas pārpildīts ar „citātiem" (to precizitāti mēs ne vienreiz vien esam jau parādījuši) no visām un dažādām anketām, aprakstiem, monogrāfijām u. tml., bet ne reizi, burtiski nevienu reizi, viņš nav mēģinājis pat aplūkot, kādā attiecībā ir zemnieki, kuru īpašums ir ekspluatācijas ierocis, pret tiem zemniekiem, kuru īpašums ir „vienkārši" darba ieguldīšanas nosacījums. Nevienu reizi viņš nav devis sistemātiskus datus (kādi atrodas, kā mēs redzējām, arī viņa citētajos avotos) par to, kāds saimniecības tips, kāds dzīves līmenis u. t. jpr. ir zemniekiem, kas algo strādniekus, zemniekiem, kas nealgo un kas paši nestrādā pie cita par strādniekiem, zemniekiem, kas iet pie cita par strādniekiem. Tas vēl nav viss. Mēs redzējām, kā viņš, lai pierādītu „zemnieka saimniecības progresu" (zemnieka saimniecības vispār!), atsaucās uz tādiem faktiem, kas atliecas uz gross-baueriem, uz tādām ziņām, kuras konstatē gan progresu

pic vieniem, gan nabadzībā grimšanu, proletarizaciju pie otriem. Viņš redz pat vispār „sociālu atveseļošanos^11 (sic!) „spēcīgu zemnieka saimniecību^11 izveidošanā (II, 138.; sal. vispārējo secinājumu 456. Ipp.), il kā spēcīga zemnieka saimniecība nebūtu zemnieka buržuāziskās, veikalnieciska rakstura saimniecības sinonims! Viņa vienīgais mēģinājums izraisīties no šā pretrunu tīkla ir šāds vēl juceklīgāks prātojums: „Zemniecība, protams, nav viengabalaina masa; tas jau lika parādīts iepriekš (laikam gan prātojumā par tādu niecīgu detaļu kā zemkopju rūpnieciskais algotais darbs?); te norit nemitīga diferencējošo un nivelējošo virzienu cīņa; bet vai šīs izšķirības un pat atsevišķu interešu pretstats ir lielāks nekā starp strādnieku šķiras atsevišķiem slāņiem, starp pilsētas un lauku strādniekiem, starp apmācīto un neapmācīto darbu, starp tredjunistiem un starp tiem, kas nav arodorganizācijā? Jo, tikai pilnīgi ignorējot šīs izšķirības strādnieku kārtas vidū (kas pamudina dažus pētniekus nošķirt no ceturtās jau piekto kārtu), bija iespējams šķietami viengabalaino strādnieku šķiru nostādīt pretī ne viengabalainai zemniecībai^11 (288.). Kāds ievērojams analizēs dziļums! Izšķirības starp profesijām sajaukt ar izšķirībām starp šķirām; sadzīves atšķirības sajaukt ar šķiru dažādo stāvokli visā sabiedriskās ražošanas iekārtā, — cik uzskatāmi tas ilustrē pilnīgu zinātnisko principu trūkumu modē nākušajā „kritikā11^85 un tās praktisko tendenci iznīcināt pašu „šķiras^11 jēdzienu, atmest pašu šķiru cīņas ideju. Laukstrādnieks pelna 50 кар. dienā; saimnieciskais zemnieciņš, kas tur dienas strādniekus, — 1 rubli dienā; rūpnīcas strādnieks galvaspilsētā — 2 rubļus dienā, sīkais darbnīcas īpašnieks provincē — IV2 rubļa dienā. Katrs kaut cik apzinīgs strādnieks bez mazākām grūtībām sapratīs, pie kādām šķirām pieder šo dažādo „slāņu^11 pārstāvji, kādam virzienam jābūl raksturīgam šo „slāņu^11 sabiedriskai darbībai. Bet universitātes zinātnes pārstāvim vai mūslaiku „kritiķim^11 tā ir tāda pārgudrība, ko viņš nekādā ziņā nav spējīgs aptvert.

VIII

VĀCU LAUKSAIMNIECĪBAS STATISTIKAS VISPĀRĒJIE DATI PAR 1882. UN 1895. GADU.

JAUTĀJUMS PAR VIDĒJĀM SAIMNIECĪBĀM

Apskatījuši detalizētos datus par zemnieka saimniecību, — kuri mums sevišķi svarīgi tāpēc, ka tieši zemnieka saimniecības jautājumos ir mūslaiku agrarā jautājuma smaguma centrs, — mēs lagad pievērsīsimies vācu lauksaimniecības statistikas vispārējiem datiem un pārbaudīsim ar šiem datiem saistītos „kritiķu" secinājumus. Uzrādām īsumā 1882. un 1895. gada skaitīšanas galvenos rezultātus:

Sakarā ar šo pārmaiņu ainu, ko dažādi izskaidro marksisti un „kritiķi", jāiztirzā trīs parādības: vissīkāko saimniecību skaita pieaugums, latifundiju pieaugums, t.i., objektivam pēlnickam tie ir vienlīdz svarīgi procesi (tāpat kā Sčedrina objeklivajam vēsturniekam bija vienalga, vai Izjaslavs sakāvis Jaro-slavu vai Jaroslavs — lzjaslavu)M. Ir naudas saimniecības attīstība, bet ir arī pagriezieni uz naturālo saimniecību. Ir fabriku lielražošanas attīstība, bet ir arī kapitālistiskā mājas darba attīstība (Bulg., II, 88.: „Hausindustrie (mājrūpniecība. Red.)... vēl nedomā iznīkt Vācijā"). „Objektīvam" zinātniekam centīgi jāvāc fnktiņi, jāatzīmē „no vienas puses" un „no otras puses", „jāpāriet (līdzīgi Gētes Vāgneram) no grāmatas uz grāmatu, no lapas uz lapu", nebūt neliecoties pēc tā, lai iegūtu sev konsekventus uzskatus, izstrādātu vispārēju priekšstatu par procesu visā visumā.

saimniecību ar 1 000 hektāriem un vairāk, kuras mfisu mazajā tabulā apvienotas ar visām saimniecībām, kam vairāk par 100 liekt., un beidzot vidējo saimniecību (6—20 ha) pieauguma fakts, kas izraisa visvairāk strīdu un kas visvairāk duras acīs.

Vissīkāko saimniecību skaita pieaugums norāda uz nabadzības un proletarizacijas milzīgo pieaugumu, jo lielākais vairākums to īpašnieku, kam ir mazāk par 2 hektāriem, nevar eksistēt no zemkopības vien un pārtiek no blakus peļņām, t. i., no algota darba. Izņēmumi, protams, ir; nodarbojoties ar speciālām kultūrām, vīnkopību, sakņu dārzniecību, tirdznieciski rūpniecisko augkopību vai dzīvojot pilsētas apkaimē vispār u. tini., var patstāvīgi eksistēt arī zemnieks (reizēm pat ne sīkais) ar IV2 hektārā. Bet visā 3 miljoni lielajā saimniecību kopsumā šie izņēmumi ir gluži niecīgi. Ka šo sīko „zemkopju" (kas ir gandrīz no visa saimnieku skaita) masa ir algas strādnieki, to uzskatāmi parāda Vācijas statistikas dati par dažādu zemkopju grupu galvenām profesijām. Te būs šie dati saīsinātā veidā:

No tā mēs redzam, ka no visu Vācijas zemkopju skaita tikai 45%, t. i., mazāk par pusi, ir patstāvīgi zemkopji arī pēc savas galvenās nodarbošanās. Bet arī no šiem patstāvīgajiem zemkopjiem piektai daļai (20,1%) ir vēl blakus nodarbošanās. 17,5% zemkopju pēc savas galvenās

nodarbošanās ir tirgotāji, rūpnieki, sakņu dārznieki u. t. jpr. („patstāvīgi", t. i., kas ieņem saimnieka, bet ne strādnieka stāvokli attiecīgā ražošanas uzņēmumā). Gandrīz trešdaļa (31,3%) ir algas strādnieki („nepatstāvīgi" dažādās zemkopības un rūpniecības nozarēs). 6,4% zemkopju ir nodarbināti galvenokārt dienestā (militārās personas, ierēdņi u. t. jpr.), brīvajās profesijās utt. Bet no to zemkopju skaita, kam ir līdz 2 ha, puse ir algas strādnieki; „patstāvīgu" zemkopju starp šiem 3,2 miljoniem „saimnieku" — neliels mazākums, pavisam 17,4% no visa skaita. Bet arī no šiem 17 procentiem ceturtai daļai (26,1%) ir blakus nodarbošanās, t. i., viņi ir algas strādnieki ne pēc savas galvenās (kā iepriekš norādītie 50,3%), bet blakus nodarbošanās. Pat no to zemkopju skaita, kam ir 2—5 ha, tikai mazliet vairāk nekā puse (546 tūkst, no 1 016 tūkst.) ir patstāvīgi zemkopji bez kādas blakus nodarbošanās.

No tā redzams, cik pārsteidzoši nepareizi lielu attēlojis Bulgakova kgs, kad viņš, apgalvodams (un pie tam, kā jau tika norādīts, aplam), ka patiesi zemkopībā nodarbināto personu kopskaits pieaugot, izskaidro to ar „patstāvīgo saimniecību pieaugumu, — kā mēs jau zinām, vispirms ar vidējo zemnieku saimniecību pieaugumu uz lielo saimniecību rēķina" (II, 133.). Ja vidējo saimniecību daļa saimniecību kopskaitā ir pieaugusi visvairāk (no 17,6% līdz 18%, t. i„ + 0,4%), tad tas vēl nebūt nenozīmē, ka lauku iedzīvotāju skaita pieaugumu izskaidro pirmā kārtā vidējo zemnieku saimniecību pieaugums. Lai varētu atbildēt uz jautājumu par to, kādas kategorijas ir devušas vislielāko tiesu saimnieku kopskaita pieaugumā, mums ir tieši dati, kas nav divējādi izprotami: viss saimniecību skaits palielinājies par 282 tūkstošiem, tai skaitā saimniecību skaits, kurām ir līdz 2 ha, palielinājies par 174 tūkstošiem. Tātad lauku iedzīvotāju pieaugums (ja tāds ir novērojams un ciktāl tas novērojams) izskaidrojams tieši ar nepatstāvīgo saimniecību pieaugumu (jo saimniecības ar zemi līdz 2 ha savā vairākumā ir nepatstāvīgas). Pieaugums attiecas lielāko tiesu uz parcelarām saimniecībām, kuru pieaugums nozīmē proletarizacijas pieaugumu. Pat 2—5 ha saimniecību skaita palielināšanos (par 35 tūkstošiem) mums nav tiesības pilnīgi attiecināt uz patstāvīgo saimniecību pieauguma rēķinu, jo arī no šiem saimniekiem tikai 546 tūkst, no 1 016 tūkst, ir patstāvīgi zemkopji bez blakus nodarbošanās.

Pārejot uz jautājumu par lielsaimniecībām, mums jā-alzīmē vispirms šāds raksturīgs (un ļoti svarīgs jebkuras apoloģetikas atspēkošanai) fakts: zemkopības savienošanai ar citu nodarbošanos ir dažāda un pretēja nozīme dažādās zemkopju grupās. Sīkajām tā nozīmē proletari-zaciju, zemkopju patstāvības pamazināšanos, jo te ar zemkopību savienojas tāda nodarbošanās kā algas darbs, sīkamatniecība un tirdzniecība u. tml. Lielajām tā nozīmē vai nu lielās zemkopības politiskās nozīmes pastiprināšanos ar valsts, militāro dienestu u. tml., vai arī mežsaimniecības un lauksaimniecības techniskās ražošanas savienošanu ar zemkopību. Bet šī pēdējā parādība, kā zināms, ir viena no raksturīgākām zemkopības kapitālistiskā progresa īpašībām. Lūk, tāpēc mēs redzam, ka to zemkopju procents, kuri uzskata „patstāvīgo^11 lauksaimniecību par savu galveno nodarbošanos (t. i., vada to kā saimnieki, nevis kā strādnieki), ātri pieaug līdz ar saimniecības platības (17—72—90—96%) palielināšanos, bet noslīd līdz 93% saimniecību grupā ar 100 un vairāk hektāriem: šai grupā 4,2% saimnieku uzskata par savu galveno nodarbošanos dienestu (aile „pārējie nodarbošanās veidi"), 0,4% saimnieku uzskata par savu galveno nodarbošanos „nepatstāvīgu" darbu (tie nav algas strādnieki, bet pārvaldnieki, inspektori u. tml.; sal. ,,Stat. d. D. R.“, 112. B., S. 49^86). Gluži lāpāt mēs redzam, ka to patstāvīgo zemkopju procents, kam ir vēl blakus nodarbošanās, strauji samazinās līdz ar saimniecības platības palielināšanos (26—25—15—9%). bet stipri pieaug saimniekiem ar 100 un vairāk ha (23%).

Kas attiecas uz lielsaimniecību (100 un >[86] ha) skaitu un lo platību, tad iepriekš minētie dati rāda, ka to daļa samazinās tiklab saimniecību kopskaitā, kā arī kopējā platībā. Jājautā, vai no tā var secināt, ka sīksaimniecības izspiež lielās un vidējās zemnieku saimniecības, kā lo steidzas darīt Bulgakova kgs? Mēs domājam, ka ne, un ka Bulgakova kgs ar saviem niknajiem izteicieniem pret Kautski šajā punktā ir pierādījis tikai savu nespēju

alspēkot Kautska uzskatu pēc būtības. Pirmkārt, lielo If saimniecību daļas samazināšanās ir visai maza (pēc f^1' saimniecību skaita no 0,47% līdz 0,45, t. i., par divām ft simtdaļām procenta, bet pēc platības daļas — no 24,43% l| līdz 24,088%, t. i., par 35 simtdaļām procenta). Ka ar r saimniecības intensifikāciju reizēm nākas mazliet samazi- I? nāl platību, ka lielsaimnieki iznomā sīkās daļās no muižas ft centra attālāko zemi, lai dabūtu sev strādniekus, — tās ft ir vispār zināmas parādības. Mēs iepriekš parādījām, kā a autors, kas detalizēti aprakstījis lielās un sīkās saimnie-čības Prūsijas austrumos, tieši atzīst sīkās zemturības pie- |! palīga lomu attiecībā pret lielo un kā viņš centīgi ieteic veicināt strādnieku nomešanos uz pastāvīgu dzīvi. Otrkārt, ka sīkās saimniecības izstumj lielās, to nevar teikt jau tāpēc vien, ka dati par saimniecības platību vien ir vēl nepietiekami, lai spriestu par ražošanas apmēriem. Bet, ka šajā nozīmē lielās saimniecības ir spērušas lielu soli uz priekšu, to neapgāžami pierāda dati par mašinu lietošanu (sk. iepriekš) un par lauksaimniecības technisko ražošanu (šos datus mēs iztirzāsim atsevišķi turpmāk, ņemot vērā lo, ka Bulgakova kgs apbrīnojami nepareizi iztulko Vācijas statistikas attiecīgos datus). Treškārt, saimniecību grupā ar 100 ha un vairāk sevišķi izceļas latifunilijas, saimniecības ar 1 000 un > ha, kuru skaits pieaudzis pat par lielāku procentu nekā vidējo zemnieku saimniecību skaits, proti, no 515 uz 572, t. i., par 11%, kamēr vidējo zemnieku saimniecību skaits pieaudzis no 926 tūkst, uz 998 tūkst., t. i., par 7,8%. Latifundiju platība pieaugusi no 708 tūkst, ha līdz 802 tūkst., t. i., par 94 tūkst, ha: 1882. g. tā bija 2,22% no visas lauksaimniecības platības, 1895. g. jau 2,46. Savus nepamatotos iebildumus Kaulskim šai punktā žurnālā ,,Načalo“ Bulgakova kgs tagad papildina savā grāmatā ar šādu, vēl mazāk pamatotu vispārinājumu: „Pazīme, — raksta viņš, — kas liecina par lielsaimniecību pagrimšanu, ir... latifundiju pieaugums, lai gan lauksaimniecības progresa, lauksaimniecības intensivitates palielināšanās pavadonim jābūt sadrumstalojuinam** (II, 126.) — un Bulgakova kgs, — nemaz nešaubīdamies, — prāto jau tieši par lielsaimniecību „latifundaro (!) deģenerēšanos^1* (II, 190., 363.). Redziet, cik apbrīnojami loģiski spriež mūsu „zinātnieks**:

in lcā saimniecības platības samazināšanās reizēm, intensifikācijas gadījumā, nozīmē ražošanas pieaugumu, tad tāpēc latifundiju skaita un platības pieaugumam jānozīmē vispār pagrimšana! Bet, ja nu loģika ir tik vāja, kāpēc gan negriezties pēc palīdzības pie statistikas? Jo tai avotā, no kura smeļas Bulgakova kgs, mums taču ir vesela rinda datu par šo latifundiju saimniecību. Minēsim dažus no šiem datiem: 572 lielsaimniecībām 1895. g. bija 1 159 674 hektāri liela platība, tai skaitā 802 tūkst, lauksaimnieciskās, 298 tūkst, meža platības (daļa šo latifundiju īpašnieku ir lielāko tiesu mežrūpnieki, nevis lauksaimnieki). Lopus tur vispār 97,9% no viņiem; darba lopus — 97,7%; maši-nas lielo 555 saimnieki, un uz vienu saimniecību nākas, kā mēs redzējām, maksimālais skaits dažādu mašinu lidošanas gadījumu; tvaika arklu lietoja 81 saimniecība, t. i., 14% no visām latifundijām. Lopu viņiem — 148 678 liellopi, 55 591 zirgs, 703 813 aitu, 53 543 cūkas. No šīm saimniecībām savienotas ar cukura rūpniecību — 16, ar spirta rūpniecību — 228, ar alusdarītavām — 6, ar stērķeles ražošanu — 16, ar dzirnavām — 64. Par intensivitati var spriest pēc tā, ka 211 ražo bietes (biešu lauku platība 26 tūkst, ha) un 302 — kartupeļus teclīniskai pārstrādāšanai. 21 saimniecība sūta pienu uz pilsētu (no 1 822 govīm, t. i., pa 87 govīm uz 1 saimniecību), un 204 piedalās piensaimniecības sabiedrībās (ar 18 273 govīm — pa 89 uz saimniecību).. Vai nav tiesa — kā viss tas izskatās pēc „lalifundarās deģenerācijas"?

Sākam aplūkot jautājumu par vidējo zemnieku saimniecībām (5—20 ha). To daļa saimniecību kopskaitā palielinājusies no 17,6% līdz 18,0% (+ 0,4%), bet kopplatībā no 28,7% līdz 29,9% (+ 1,2%). Un šos datus pilnīgi dabiski uzskata par savu galveno trumpi visi un dažādi ,,marksisma iznīcinātāji". Bulgakova kgs secina no tā gan to, ka „sīksaimniecība izspiež lielsaimniecību", gan „tendenci uz decentralizāciju" u. t. jpr., u. t. jpr. Mēs iepriekš parādījām, ka tieši attiecībā ,,uz zemniecību" vispārēii dati ir sevišķi nederīgi, ka tie sevišķi spēj maldināt: tieši te sīko uzņēmēju saimniecību izveidošanās procesi un zemnieciskās buržuāzijas „progresi" visvairāk spēj aizsegt vairākuma proletarizaciju un noslīdēšanu nabadzībā. Un, ja mēs vispār visā Vācijas lauksaimniecībā vērojam.

no vienas puses, neapšaubāmu kapitālistiskās lielsaimniecības attīstību (latifundiju pieaugums, mašīnu lietošanas un lauksaimniecības techniskās ražošanas attīstība), bet, no otras puses, vēl neapšaubāmāku proletarizacijas un nabadzības pieaugumu (bēgšana uz pilsētām, zemes sadrumstalošanas pastiprināšanās, parcelaro saimniecību skaita pieaugums, algotā palīgdarba pieaugums, sīko zemnieku uztura pasliktināšanās u. t. jpr.), — tad būtu tieši neticami un neiespējami, ja tie paši procesi nenorisinātos arī „zemniecības" vidū. Arī detalizētie dali pilnīgi noteikti norāda uz šiem procesiem, apstiprinot to domu, ka ar platību statistiku vien šai gadījumā nepietiek. Tāpēc Kautskim bija pilnīga taisnība, kad viņš, balstoties uz Vācijas lauksaimniecības kapitālistiskās attīstības vispārējo ainu, rezumēja, ka nav pamata secināt no šiem datiem sīkražošanas uzvaru pār lielražošanu.

Ir tomēr un pie tam ļoti lielā vairumā arī tieši dati, kas pierāda, ka „vidējo zemnieku saimniecību^11 pieaugums nozīmē trūkuma pieaugumu, nevis pārticības un labklājības pieaugumu. Tie ir tie paši dati par darba lopiem, kurus Bulgakova kgs tik neveiksmīgi izmantojis gan žurnālā ,,Načalo“, gan savā grāmatā. „.Ja to vēl vajadzētu pierādīt, — rakstīja Bulgakova kgs attiecībā uz savu apgalvojumu par vidējās saimniecības progresu un lielsaimniecības panīkšanu, — tad pazīmei par darba spēka daudzumu var pievienot vēl pazīmi par darba lopu turēšanu. Te būs daiļrunīga tabula11^87:

I

„То saimniecību daudzums, kuram ir darba lopi, ir vienādi samazinājies kā lielajā, tā arī sīkajā saimniecībā un palielinājies tikai vidējā" (žurnāls ,,Načalo“, 1. nr., 20. lpp.).

Ilutu vel piedodams, ja Bulgakova kgs pavirši uzrakstītajā žurnālā rakstā nebūtu ievērojis to kļūdu, kas pamudināja viņu no datiem par darba lopiem secināt tieši Iīretējo tam, ko šie dati liecina, — bet mūsu „bargais zinātnieks" arī savā „pētījumā" atkārto to pašu kļūdu (II sēj., 127. lpp., kur bez tam skaitļi + 30 407 un — 300 attiecināti uz lopu skaitu, kurpretim tie attiecas uz to saimniecību skaitu, kas lieto darba lopus; bet tas, protams, ir sīkums).

Mēs pajautāsim mūsu „bargajam zinātniekam", kas tik droši runā par „lielsaimniecību regresu" (II, 127.): kāda nozīme ir vidējo zemnieku saimniecību, kas tur darba lopus, skaita pieaugumam par 30 tūkstošiem, ja vidējo zemnieku saimniecību viss skaits pieaudzis par 72 tūkstošiem (II, 124.)? Vai no tā nav skaidrs, ka to vidējo zemnieku saimniecību procents, kuras tur darba lopus, ir pazeminājies■? Bet, ja nu reiz tas tā, vai tad nevajadzētu palūkot, kāds procents no saimniecību dažādām grupām turēja darba lopus 1882. un 1895. gadā, — jo vairāk tāpēc, ka šie dati minēti tai pašā lappusē un tai pašā tabulā, no kuras Bulgakova kgs ņēmis absolūtos skaitļus („Stāt. d. I). R.“, 112. B„ S. 31*).

Te būs šie dati:

Tātad to saimniecību procents, kurām ir darba lopi, vispār pazeminājies par vairāk nekā diviem procentiem, pie tam šī pazemināšanās ir augstāka par vidējo sīkajās un vidējās zemnieku saimniecībās, zemāka par vidējo — lielajās

saimniecībās^88. Bez tam nevajag aizmirst, ka „tieši lielsaimniecībās bieži vien dzīvā spēka vietā lieto mecha-nisko spēku dažādu mašinu veidā vispār un tvaika mašinu veidā it īpaši (tvaika arkli u. t. jpr.)“ („Stāt. d. D. R.“, 112. B., S. 32‘). Tāpēc, ja starp lielajām saimniecībām (100 un vairāk ha) saimniecību skaits, kurām ir darba lopi, pamazinājies par 360, bet tai pašā laikā saimniecību skaits, kuras lietojušas tvaika arklu, palielinājies par 615 (1882. gadā — 710 un 1895. gadā — 1 325), tad skaidrs, ka visā visumā lielās saimniecības ne tikvien nav nekā zaudējušas, bet pat ieguvušas. Tātad mēs dabūjam tādu secinājumu, ka vienīgā Vācijas zemkopju grupa, kas neapšaubāmi ir uzlabojusi saimniecības apstākļus (attiecībā uz lopu lietošanu lauku darbos vai lopu aizstāšanu ar tvaika spēku), ir lielās saimniecības ar 100 un > ha. Visās pārējās grupās saimniecības apstākļi ir pasliktinājušies, un visvairāk tie pasliktinājušies tieši vidējo zemnieku saimniecību grupā, kur to saimniecību procents, kurām ir darba lopi, ir pazeminājies visvairāk. Procenta augstuma ziņā starpība starp lielajām (100 un > ha) un vidējām (5—20 ha) saimniecībām, kas tur darba lopus, agrāk bija mazāka par trim procentiem (99,42—96.56), bet tagad kļuvusi lielāka par pieciem procentiem (97.70—92,62).

Šo secinājumu vēl ievērojami pastiprina dati par darba lopu sastāvu. Jo sīkāka saimniecība, jo sliktāks darba lopu sastāvs: jo samērā mazāk lielo lauku darbos vēršus un zirgus un jo vairāk lieto daudz mazāk spēcīgās govis. Te būs dati par to, kāda bija aina šai ziņā 1882. un 1895. gadā:

No simt saimniecībām, kam bija lopi lauku darbiem, lietoja:

Govis, kā ari zirgus

Tikai govis vai vēršus

Mēs redzam darba lopu sastāva vispārēju pasliktināšanos (parcelarās saimniecības jau norādītā iemesla dēļ aprēķinā nav ietilpināmas) un vislielāko pasliktināšanos tieši vidējo zemnieku saimniecību grupā. Šai grupā no to saimniecību skaita, kurām ir darba lopi, visvairāk palielinājies to saimniecību procents, kuras spiestas lietot lauku darbos arī govis, — kā arī to, kuras var lietot lauku darbos tikai govis. Tagad jau vairāk nekā trešā daļa to vidējo zemnieku saimniecību, kurām ir darba lopi, ir spiesta lietot lauku darbos govis (kas noved, protams, pie aramās zemes pasliktināšanās un tātad arī pie ražas un piena izslaukuma samazināšanās), — un jau vairāk nekā piektā daļa var lietot lauku darbos tikai govis.

Ja ņemsim lauku darbos lietoto lopu daudzumu, tad redzēsim visās grupās (izņemot parcelarās saimniecības) govju skaita palielināšanos. Bet zirgu un vēršu skaits mainījies tā:

Lauku darbos lietoto zirgu un vēršu daudzums (tūkstošos)

Izņemot parcelaras saimniecības, tieši darba lopu palielināšanās vērojama tikai lielajās saimniecībās.

12 5. sēj.

Tātad vispārīgais secinājums par saimniecības apstākļu 1Л pārmaiņu attiecībā uz dzīvo un mechanisko spēku lauku dar- » biem ir tāds: uzlabojums tikai lielajās saimniecībās, pa- J sliktinājums pārējās un vislielākais pasliktina jums vidējo V zemnieku saimniecībās.

Dati par 1895. g. atļauj mums tālāk visu vidējo zemnie- ļ ku saimniecību grupu sadalīt divās apakšgrupās: no И 5 līdz 10 ha un no 10 līdz 20 ha. Kā jau varēja sagaidīt, ļļ pirmajā (daudz lielākajā saimniecību skaita ziņā) apakš- Vl grupā saimniecības apstākļi attiecībā uz darba lopu lieto- I sanu ir nesalīdzināmi sliktāki. No 606 tūkst. īpašnieku I ar 5—10 ha darba lopi ir 90,5% (no 393 tūkst, ar 10—20 ha — 95,8%), bet no šiem pēdējiem lauku darbos lieto govis 46,3% (17,9% grupā ar 10—20 ha); lieto tikai govis 41,3% (4,2% grupā ar 10—20 ha). Un, luk, izrādās, j ka tieši šī grupa no о—10 ha, kura atrodas vissliktākos ; apstākļos darba lopu lietošanas ziņā, ir visvairāk palielinājusies tiklab pēc saimniecību skaita, kā arī pēc platības laikā no 1882. līdz 1895. gadam. Te būs attiecīgie dati:

Grupā no 10—20 ha saimniecību skaita palielināšanās ir pavisam niecīga; visas platības daļa ir pat samazinājusies, bet lauksaimniecības platības daļa palielinājusies daudz mazāk nekā saimniecībās ar 5—10 ha. Tātad vidējo zemnieku saimniecību pieaugums attiecināms lielāko tiesu (daļēji pat vienīgi) uz grupu ar 5—10 ha, t. i., uz to grupu, kurā saimniecības apstākļi darba lopu lietošanas ziņā ir sevišķi slikti.

Tādējādi mēs redzam, ka statistika neapgāžami konstatē izdaudzinātā vidējo zemnieku saimniecību pieauguma patieso nozīmi: tas ir nevis labklājības pieaugums, bet trūkuma pieaugums, nevis sīkās zemkopības progress, bet tās pa nīkšana. Ja vidējo zemnieku saimniecības ir visvairāk pasliktinājušas savas saimniecības apstākļus, ja

tām visvairāk bijis jāpaplašina govju lietošana lauku darbos, tad mums tikai no saimniecības šās puses vien (un vienas no vissvarīgākajām saimniecības pusēm vispār) ir ne tikvien tiesības, bet arī pienākums secināt par visām pārējām saimniecības pusēm. Ja palielinājies bez-zirdznieku (lietojot krievu lasītājam pazīstamo un šim gadījumam pilnīgi piemērojamo terminu) skaits, ja pasliktinājies darba lopu sastāvs, tad nevar būt nekādu šaubu, ka pasliktinājusies arī lopu turēšana vispār, pasliktinājusies zemes apstrādāšana, pasliktinājies zemkopja uzturs un dzīves apstākļi, jo zemnieka saimniecībā, kā tas visiem un katram ir zināms, ir tā: jo sliktāks uzturs un smagāks darbs ir lopiem, — jo sliktāk dzīvo un smagāk strādā arī cilvēks, un otrādi. Secinājumus, kurus mēs jau agrāk izdarījām no Klawki detalizētā pētījuma, pilnīgi apstiprina masveida dali par visām sīkajām zemnieku saimniecībām Vācijā.

IX

PIENSAIMNIECĪBA UN LAUKSAIMNIECĪBAS SABIEDRĪBAS VĀCIJĀ. VACIJAS LAUKU

IEDZĪVOTĀJI PEC VIŅU STĀVOKĻA SAIMNIECĪBĀ

Mēs pakavējāmies tik sīki pie datiem par darba lopiem tāpēc, ka tie ir vienīgie dati (bez iepriekš iztirzātajiem datiem par mašinām), kas atļauj ieskatīties, tā sakot, saimniecības iekšienē, tās techniskajā iekārtā, tās stāvoklī. Visi pārējie dati — par zemes daudzumu (kurus mēs jau minējām), par lopu daudzumu (kurus nupat minēsim) — apraksta saimniecību tikai ārēji, salīdzinot to, kas nemaz nav līdzīgs, jo zemes apstrādāšana, tātad ari tās ražība, lopu kvalitāte un viņu ražīgums dažādās saimniecībās ir dažāds. Lai cik vispār zināms šās starpības fakts, vispārējos statistiskos aprēķinos to parasti aizmirst, un tikai dali par mašinām un par darba lopiem kaut cik dod iespēju ievērot šo starpību, parāda, kā labā ivisā visumā) ir šī starpība. Ja lielās saimniecības vairāk lieto tās sevišķi sarežģītās un dārgās mašīnas, kuras vienīgās uzskaita statistika, tad ir skaidrs, ka arī visi pārējie darba rīki, par ko statistika klusē (arkli, ecēšas, rati u. t. jpr.), lielajās saimniecībās ir labākas kvalitātes, katrā atsevišķā

saimniecībā ir pilnīgāk iegādāti un pilnīgāk (saimniecības lielo apmēru dēļ) tiek izmantoti. Tas pats sakāms arī par dzīvo inventāru. Sīkajam saimniekam šīm priekšrocībām nenovēršami jānostāda pretī uzcītība un taupība (citu ieroču cīņā par eksistenci viņam nav), un tāpēc šīs īpašības nevis nejauši, bet vienmēr un nenovēršami raksturīgas sīkajam saimniekam kapitālistiskajā sabiedrībā. Buržuāzijas ekonomists (un mūslaiku ,,kritiķis“, kas arī šai jautājumā, tāpat kā visos pārējos, velkas viņa astē) nosauc to par taupības, izturības u. t. jpr. tikumu (sal. ar Hechtu un Bulgakovu) un uzskata to par zemnieka nopelnu. Socialists nosauc to par pārmērīgu darbu (Ueber-arbeit) un nepietiekamu patēriņu (Unterkonsumption) un vaino par to kapitālismu, cenzdamies parādīt zemniekam visu to melīgumu, kas piemīt Maņilovu runām, kuras sociālo pazemošanu paceļ par tikumu, tā cenzdamās šo pazemošanu padarīt par mūžīgu.

Sāksim aplūkot datus par lopu sadali starp Vācijas zemkopju dažādām grupām 1882. un 1895. gadā. Te būs šo datu galvenie rezultāti:

Relatīvie skaitjl:

Tādējādi lielās saimniecības daļa lopu kopskaitā ir pamazinājusies, vidējo zemnieku saimniecību daļa pieaugusi par visiem vairāk. Mēs runājam par visu lopu daudzumu, lai gan dati atliecas uz vērtību, tā iemesla dēļ, ka statistiķu pieņēmums par lopu vienādu gabalcenu dažādās grupās ir acīm redzami nepareizs. Dati par vērtību, dodot iespēju saskaitīt kopā dažādas lopu sugas (šos rezultātus varētu iegūt, arī pārrēķinot lopus liellopos, bet tas prasītu no mums jaunu aprēķināšanas darbu, bet iznākumu tas kaut cik būtiski grozīt nevarētu), parāda tieši visa dzīvā inventārā sadali pēc daudzuma, bet nevis pēc

taktiskās vērtības. Tā kā lopi lielajiem saimniekiem ir labāki nekā sīkajiem un droši vien uzlabojas vairāk nekā pēdējiem (spriežot pēc nedzīvā inventārā uzlabošanās), tad šie dati ievērojamā mērā samazina lielsaimniecības taktisko pārākumu.

Kas attiecas uz atsevišķām lopu sugām, tad jāaizrāda, ka lielsaimniecības da)as samazināšanās pilnīgi atkarīga no tirdznieciskās aitkopības: no 1882. līdz 1895. gadam aitu skaits samazinājies no 21,1 miljona līdz 12,6 miljoniem, t. i., par 8,5 miljoniem, pie kam no visas šās samazināšanās sumas 7 miljoni attiecas uz saimniecībām ar 20 un vairāk ha. Pie tirdznieciskās lopkopības plaukstošām nozarēm Vācijā pieskaitāmas, kā zināms, it sevišķi piena un gaļas lopkopība. Mēs tāpēc ņēmām datus par liellopiem un cūkām, pie kam izrādījās, ka abās šajās lopkopības nozarēs lielsaimniecība (100 un > ha) ir spērusi vislielāko soli uz priekšu: tās daļa liellopu un cūku kopskaitā palielinājusies visvairāk. Šis fakts pievērš sev uzmanību vēl jo vairāk tāpēc, ka lopkopības saimniecību apmēri parasti mēdz būt mazāki par zemkopības saimniecību apmēriem, un tāpēc varētu sagaidīt nevis lielo kapitālistisko, bet vidējo kapitālistisko saimniecību ātrāku attīstību. Vispārējam secinājumam (attiecībā pret lopu daudzumu, bet nevis kvalitāti) jābūt tādam: lielās

saimniecības ir zaudējušas vairāk par citām no tirdznieciskās aitkopības stiprās panīkšanas, un šo minušu tās neiznīcināja, bet tikai pavājināja ar ievērojamāku (salīdzinot ar sīkām un vidējām saimniecībām) liellopu un cūku skaita palielināšanu.

Runājot par piena lopkopību, mēs nevaram paiet garām visai pamācošiem un, cik mums zināms, neizmantotiem datiem šai jautājumā, kuri atrodami Vācijas statistikā. Bet tas attiecas jau uz vispārējo jautājumu par techniskās ražošanas savienošanu ar zemkopību, un mums jāpakavējas pie šā jautājuma tāpēc, ka Bulgakova kgs ir izdarījis jaunu, pārsteidzošu faktu izkropļojumu. Kā zināms, lauksaimniecības produktu techniskās pārstrādāšanas savienošana ar zemkopību ir viena no uzskatāmākām specifiski kapitālistiskā progresa pazīmēm zemkopībā. Bulgakova kgs jau žurnālā ,,Načalo“ paziņoja: „Pēc mana ieskata šās savienošanas nozīmi Kautskis pārspīlējis līdz pēdējai pakāpei: apskatot statistikas datus, izrādās, ka zemes daudzums, kas tādā veidā savienots ar rūpniecību, ir pavisam niecīgs^1' (3. nr., 32. Ipp.). Ļoti vājš arguments, jo šās savienošanas technisko progresivitati Bulgakova kgs neuzdrošinās noliegt, bet pašam galvenajam jautājumam — vai šā progresa nesēja ir sīkražošana vai lielražošana — viņš vienkārši paiet garām. Bet, tā kā statistika dod pilnīgi precizu atbildi uz šo jautājumu, tad Bulgakova kgs savā grāmatā ķeras... sit venia verbo!...[89] pie viltības. Viņš dod to saimniecību (vispār visu, nevis pa grupām!) procentu, kas savienotas ar tādu vai citādu technisku ražošanu, un piebilst: „Nevajag domāt, ka tās savienotas galvenokārt ar lielsaimniecībām" (II, 116.). Tieši otrādi, visai godājamais profesora kgs: tieši tā vajag domāt, un jūsu tabuliņa (kas nedod ar technisko ražošanu savienoto saimniecību procentu pret visu zināmās grupas saimniecību skaitu) apmāna tikai acis nelietpratīgam vai neuzmanīgam lasītājam. Uzrādām (lai nesaraibinātu lappuses ar skaitļiem) kopā to saimniecību skaitu, kuras savienotas ar cukura, spirta, stērķeles, alus rūpnīcām un dzirnavām (suma tātad dod to gadījumu skaitu, kad zemkopības saimniecības savienotas ar technisko ražošanu), un dabūjam lādu ainu:

Tatad ar technisko ražošanu savienoto saimniecību procents ir niecīgs sīksaimniecībā un sasniedz ievērojamus

apmērus tikai lielsaimniecībā (un milzu apmērus lalifun ♦1 ijās, no kurām lielākā puse bauda šās savienošanas labumus). Ja mēs ar šo faktu salīdzināsim iepriekš minētos datus par mašinām un darba lopiem, tad lasītājs sapratīs visu pretenciozo aplamību, kas piemīt Bulgakova kga izteicieniem par ,,konservativo“ marksistu „ilūzijām", ,,ka lielsaimniecība nes saimniecisko progresu, bet sīkā — regresu" (II, 260.).

„Lielāko daudzumu (cukurbiešu un kartupeļu spirta iegūšanai) saražoja, — turpina Bulgakova kgs. — sīk-sainmiecībās".

Taisni otrādi: tieši lielajās:

Tas ir, atkal to saimniecību skaits, kuras audzējušas cukurbietes un kartupeļus techniskai pārstrādāšanai, ir pavisam niecīgs sīkajās saimniecībās, ievērojams lielajās un ļoti liels latifundijās. Vislielāko daudzumu biešu — 83.7%, spriežot pēc cukurbiešu lauku platības, ražo lielajās saimniecībās^90.

Gluži tāpat Bulgakova kgs nemaz nav sev noskaidrojis „lielo saimniecību daļu^11 piensaimniecībā (II, 117.), bet šī tirdznieciskās lopkopības nozare pieder pie tām, kas sevišķi ātri attīstās visā Eiropā, un tāpat ir viena no lauksaimniecības progresa pazīmēm. Te būs dati par saimniecībām, kas pārdod pienu un piena produktus pilsētās:

Tādējādi lielās saimniecības arī te stāv priekšgalā: to lauksaimnieku procents, kuri piedalās piena tirdzniecībā, ir toties augstāks, jo lielāka ir saimniecība, bet latifun-dijās tas ir visaugstākais („latifundarā deģenerēšanās^11). Piemēram, salīdzinot ar vidējo zemnieku (5—20 ha) saimniecībām, lielās (100 un > lia) vairāk nekā divkārt biežāk (3.4% un 1,5%) sūta pienu uz pilsētu.

Ka lielajās (pēc zemes platības) saimniecībās ir ierīkota arī liela apmēra piensaimniecība, tas redzams pēc datiem par govju skaitu uz 1 saimnieku: saimniekiem latifundijās ar 100 un > ha ir 30 un pat 87 govis. Vispār noteikti vienas puses, Krūti pieļaujams, ka barga zinātnieka „pētījumā" būtu tik daudz aplamību (ar veselu rindu lepnu secinājumu). No otras puses, Bulgakova kga tabuliņu identitāte ar anketas tabuliņām (S. 40* un 41*) — neapšaubāma... Ak šie „bargie zinātnieki"!

Mēs parādām šo aili, lai lasītājam būtu skaidrs jēdziens par Bulgakova kga paņēmieniem, kurš savu secinājumu apstiprināšanai atsaucas tikai uz šo (no anketas ņemto) aili.

kapitālistiskās saimniecībās (20 un > ha) ir koncentrēts 41,5% no visa to govju skaita, kuru pienu sūta uz pilsētām, lai gan šie saimnieki ir visai niecīga daļa no saimnieku kopskaita (5,52%) un visai neliela daļa no to saimniecību skaita, kuras sūta pienu uz pilsētām (15,6%). Tieši kapitālistiskās saimniecības progress un tirdznieciskās lopkopības zināmās nozares kapitālistiskā koncentrācijā tātad nav apšaubāma.

Bet piensaimniecības koncentrāciju vēl visai nepilnīgi raksturo dati par saimniecību grupām pēc platību apmēriem. Saprotams jau arī a priori^91, ka var būt un jābūt saimniecībām ar vienādu platību, bet nevienādu lopu daudzumu vispār un it īpaši ar piena lopu daudzumu. Salīdzināsim vispirms, kā sadalās starp saimniecībām visi liellopi un viss to govju skaits, kuru pienu sūta uz pilsētu.

Procentualfls daļas

Tādējādi mēs redzam vēlreiz, ka vissliktākais stāvoklis ir tieši vidējo zemnieku saimniecībām: no visa savu liellopu daudzuma šī grupa izmanto tikai mazāko daļu piena pārdošanai pilsētās (t. i., visizdevīgākai piensaimniecības nozarei). Un, otrādi, lielās saimniecības nostādītas visai izdevīgi, izmantojot piena pārdošanai pilsētās samērā lielu daļu no visu savu liellopu skaita^92. Bet vēl izdevīgākā stāvoklī ir vissīkākie saimnieki, kas izmanto piena sūtīšanai

uz pilsētām vislielāko daļu no saviem liellopiem. Tātad šajās saimniecībās attīstās jau speciālās „piena** fermas, kur zemkopība novirzās jau otrajā vietā vai kur tās pat nemaz nav (no šās grupas 8 У98 saimniecībām, kas pārdod pienu pilsētās. 471 saimniecībai nemaz nav zemkopības platības, un šiem saimniekiem ir 5 344 govis, t. i., pa 11,3 govīm uz 1 saimnieku). Mēs dabūjam interesantus datus par piensaimniecības koncentrāciju pēc zemkopības platības apmēriem vienas un tās pašas grupas robežās, ja ar Vācijas statistikas datu palīdzību nošķirojam atsevišķi saimniecības ar 1 un 2 govīm.

Saimniecības, kas piena produktus pārdod pilsētās

Saimniecībās ar gluži niecīgu zemkopības platību (0—V2 ha) mēs redzam lielu piensaimniecības koncentrāciju: šo saimniecību mazākā puse (850 no 1 944) koncentrē sevī gandrīz 9/w no visa govju skaita šai grupā (9 789 no 11 255), vidēji pa 11,5 govīm. Tie nebūt vairs nav ,,sīkie“ saimnieki, — tie ir saimnieki ar apgrozījumu, kas sasniedz droši vien (it īpaši lielu pilsētu tuvumā) dažus tūkstošus mārku gadā, un kuri nez vai iztiek bez algotiem strādniekiem. Ātrs pilsētu pieaugums neatlaidīgi palielina tādu „piena fermeru" skaitu, un vienmēr atradīsies, protams, Hechti, Dāvidi. Herci un Cernovi, kas trūkumā nospiestās sīkzemnieku masas mierinās, rādot tām kā piemēru atsevišķu vienpatni no viņu vidus, kurš „izsities ļaudīs^93^1 ar piensaimniecības, tabakas audzēšanas u. t. jpr. palīdzību.

Saimniecību grupā ar Va—2 ha mēs redzam, ka mazāk nekā piektā daļa saimnieku (1 200 no 7 054) koncentrē vairāk nekā divas piektdaļas no govju kopskaita (5 307 no 13 773); grupā ar 2—5 ha saimnieku mazākā puse (4 690 no 11 049) — vairāk nekā trīs piektdaļas no govju kopskaita (19 419 no 30 275) utt. Diemžēl, vācu statistika nedod iespēju izdalīt grupas ar lielāku govju skaitu^94. Bet arī minētie dati pilnīgi apstiprina to vispārīgo secinājumu, ka kapitālistiskās zemkopības koncentrācijā īstenībā daudz spēcīgāka, nekā to varētu spriest vienīgi pēc platību statistikas. Tāda statistika savieno kopā pēc platību lieluma un labības ražošanas apmēriem sīkas saimniecības ar saimniecībām, kuras ir lielas pēc piena un gaļas lopkopības. vīnkopības, tabakas audzēšanas, sakņkopībasu. t. jpr. apmēriem. Salīdzinot ar labības ražošanu, visas šīs nozares, protams, atkāpjas tālu otrajā vietā, un zināmi masveida secinājumi saglabā savu pilnīgo nozīmi arī pēc datiem par platību. Bet. pirmkārt, dažas no tirdznieciskās

zemkopības speciālām nozarēm aug sevišķi ātri tieši Eiropā un ir sevišķi raksturīgas tieši tās kapitālistiskās evolūcijas procesam, un, otrkārt, minēto apstākli vienmēr un visur aizmirst, arī atsaucoties uz atsevišķiem piemēriem un rajoniem, un te atveras jo plašs darba lauks tai sīkpilsoniskai apoloģetikai, kuras paraugus mums devis Hechts, Davids, Pieres, Černovs. Viņi atsaucās uz tabakas audzētājiem, kas pēc saimniecības kopplatības ir „echte und rechte Klcinbauern“[95]; bet pēc tabakas audzēšanas apmēriem viņi nebūt nav ,,sīkie“ saimnieki, un, ņemot speciāli datus par tabakas audzēšanu, mēs arī te saskatīsim kapitālistisko koncentrāciju. Piemēram, visā Vācijā 1898. g. bija 139 tūkst, tabakas audzētāju ar 17,6 tūkst, ha lieliem tabakas laukiem, bet no šiem 139 tūkst. — 88 tūkstošiem, t. i., 63%, ir kopā ne vairāk kā 3,3 tūkst, ha, t. i., pavisam viena piektdaļa no tabakas sējumu kopsumas; pārējās četras piektdaļas atrodas 37% saimnieku rokās^96.

Tas pats ir vīnkopībā. Vispār ,,vidējā“ vīnogu audzētavas platība, piem., Vācijā visai maza: 0.36 hektāri (344 850 saimnieku un 126 109 ha vīnogulāju). Bet vīnkopju grupēšanās ir tāda, ka 49% (līdz 20 aru vīnogulāju) ir tikai 13% no visiem vīnogu laukiem, „Vidējiem" 30% saimnieku (20—50 aru) — 26% un lielajiem 20% (У^95 ha un vairāk) — 61% vīnogu lauku, t. i., vairāk

par trim piektdaļām^97. Vēl nesalīdzināmi stiprāka ir tirdznieciskās sakņkopības (Kunst- un Ilandelsgārtne-rei) koncentrācijā, kas tik ātri pieaug visās kapitālistiskās zemēs tiešā atkarībā no lielo pilsētu, lielo dzelzceļu staciju, industriālo ciematu u. t. jpr. pieauguma. Vācijā 1895. g. bija 32 540 saimniecību ar tirdznieciskiem sakņu dārziem un ar 23 570 hektāriem šo dārzu platības, — vidēji mazāk par vienu hektāru. Bet šās platības lielākā puse (51,39%) ir koncentrēta 1 932 saimnieku rokās, t. i., 5,94% no visiem sakņkopjiem. Cik lielas ir šo lielsaimnieku sakņu dārzu platības un pārējās lauksaimniecības zemes platības, tas redzams no tādiem skaitļiem: 1 441 sakņkopim ar 2—5 ha lielu sakņu dārzu ir vidēji pa 2,76 ha sakņu dārza zemes, bet vispār pa 109,6 ha zemes: 491 sakņkopim ar 5 ha un vairāk sakņu dārza zemes ir vidēji pa 16,54 ha sakņu dārza un pavisam pa 134.7 hektāriem zemes.

Atgriezīsimies pie piensaimniecības, jo dati par to palīdz mums atbildēt uz jautājumu par kooperāciju nozīmi, ko Hercs pārvērš par universallīdzekli pret kapitālismu. Hercs redz „sociālismā galveno uzdevumu“ kooperāciju atbalstīšanā (S. 21, kriev. tulk. 62.; S. 89, krievu tulk. 214.), bet Černova kgs, kas, kā jau parasts, apdauza sev pieri, centīgi pielūgdams jaunos dieviņus, ir sacerējis jau „zemkopības nekapitalistisko evolūciju" ar kooperācijas palīdzību. Par šāda ievērojama atklājuma teorētisko nozīmi mums nāksies vispār teikt dažus vārdus turpmāk. Tagad atzīmēsim, ka kooperāciju pielūdzēji mēdz atsaukties uz to. ko „iespējams" panākt ar kooperāciju palīdzību (sk. iepriekšējo piemēru). Bet mēs labāk parādīsim, kas patiesi tiek sasniegts ar kooperāciju palīdzību modernā kapitālistiskā iekārtā. Vācu statistika, izdarot saimniecību un nodarbību skaitīšanu 1895. gadā. reģistrēja visas tās zemkopības saimniecības, kas piedalās piensaimniecības

produktu pārdošanas sabiedrībās (Molkereigenossenschaf-ten und Sammelmolkereien), kā arī to govju skaitu, no kurām katrs tāds saimnieks pārdod piena produktus. Cik mums zināms, tie ir gandrīz vai vienīgie masveida dati, kas precizi nosaka ne tikvien dažādu kategoriju saimnieku dalības apmērus sabiedrībās, bet arī — kas sevišķi svarīgi — šās līdzdalības saimnieciskos, tā sakot, apmērus, t. i., tieši tās saimniecības nozares lielumu, ar kādu katrs iestājas sabiedrībā (to govju skaits, kas dod produktu, kura pārdošanu organizē sabiedrība!, Līīk, dali, kas sadalīti piecās galvenās grupās pēc saimnieku zemes lieluma:

Saimniecības, kas piedalās piena produktu pārdošanas sabiedrībās

Tātad no sīkajiem zemkopjiem sabiedrībās piedalās tikai pavisam niecīgs mazākums — 3—5%, t. i., tāda daļa, kas droši vien ir mazāka pat par kapitālistisko saimniecību daļu arī zemākajās grupās. Turpretim no lielajām, noteikti kapitālistiskām saimniecībām sabiedrībās piedalās [98]

trīs-septiņas reizes lielāks procents nekā pat vidējo zemnieku saimniecībās. Bet biežāk par visiem sabiedrībās piedalās latifundijas. Tagad mēs varam spriest par Austrijas Vorošilova, Herca, visai bezgalīgo naivumu, kad viņš, iebilzdams Kaulskim ar to, ka „Vācijas lauksaimnieciskā iepirkšanas savienībā (Bezugsvereinigung), kurā ietilpst vislielākās sabiedrības, ir pārstāvēts 1 050 000 lauksaimnieku“ (S. 112, krievu tulk. 267.. Herca kursivs), — secina, ka tātad ne tikai lielie saimnieki (pāri par 20 ha pavisam 306 tūkst, saimnieku), bet arī zemnieki piedalās sabied-. rībās! Vajadzēja Hercam tikai kaut cik padomāt par savu paša pieņēmumu (visu lielo saimnieku līdzdalību sabiedrībās), un viņš redzētu: ja visi lielsaimnieki ietilpst sabiedrības biedru skaitā, tad tas nozīmē, ka no pārējiem ietilpst mazākā daļa, — tātad pilnīgi apstiprinās Kautska secinājums, ka lielsaimniecības ir pārākas par sīksaimniecībām arī kooperatīvās organizētības ziņā.

Bet vēl interesantāki ir dali par lo govju skaitu, no kurām iegūtā produkta pārdošanu organizē sabiedrības: šo govju lielum lielais vairākums, gandrīz trīs ceturtdaļas (72°/o), pieder lielsaimniekiem, kam iekārtota kapitālistiska piensaimniecība un kam ir pa desmit, četrdesmit, pat astoņdesmit (latifundijās) govju vienā saimniecībā. Un tagad paklausieties Hercu: „Mēs apgalvojam, ka sabiedrības dod vislielāko labumu tieši sīkajiem un vissīkākajiem īpašniekiem"... (S. 112, krievu tulk. 269., kursivs Herca). Voro-šilovi visur ir vienādi: tiklab Krievijā, kā Austrijā, kad Vorošilovs, sizdams sev pie krūtīm, saka un uzsver: „Mēs apgalvojam", — variet būt droši, ka viņš apgalvo tieši to, kā nav.

Noslēdzot savu apskatu par vācu agrarās statistikas datiem, metīsim skatu uz vispārējo ainu, kā lauksaimniecībā nodarbinātie iedzīvotāji sadalās pēc sava stāvokļa saimniecībā. Mēs ņemam, protams, tikai lauksaimniecību vārda īstā nozīmē (A 1, nevis A 1-—6, kā vācieši apzīmē, t. i., ar zemkopjiem neskaitām kopā zvejniekus, inežrūpniekus un medniekus) un tad ņemam datus par personām, kam zemkopība ir galvenā nodarbošanās. Vācu statistika dala šos iedzīvotājus trijās galvenās grupās: a) patstāvīgajos (t. i., saimniekos īpašniekos, nomniekos u. t. jpr.): b) kalpotājos (pārvaldniekos, vecākos, uzraugos.

kantoristos u. I. jpr.) un c) strādniekos, pie kam ši pēdējā grupa sadalās šādās četrās apakšgrupās: c^1) ,,ģimenes locekļi, kas strādā ģimenes galvas, tēva, brāļa u. tml. saimnie-clbā“. Citiem vārdiem, tie ir ģimenes strādnieki atšķirībā no algotiem strādniekiem, pie kuriem pieder c grupas pārējās apakšgrupas. Tāpēc ir skaidrs — lai pētītu iedzīvotāju (un viņu kapitālistiskās evolūcijas) sociālo sastāvu, šie ģimenes strādnieki jāsavieno vienā grupā nevis ar algotiem strādniekiem, kā to parasti dara, bet ar saimniekiem (a), jo šie ģimenes strādnieki būtībā ir ari līdzīpašnieki, saimnieka ģimenes locekļi, kam ir mantošanas tiesības u. tml. Tālāk apakšgrupa c^2) lauksaimniecības kalpi un kalpones (Knechte und Māgde); c^3) „lauksaimniecības dienas strādnieki un pārējie strādnieki (aitkopji, gani), kam ir sava vai nomāta zeme“. Tātad tā ir tādu personu grupa, kuras vienlaikus ir gan saimnieki, gan algoti strādnieki, t. i., starpgrupa, pārejas grupa, kas jānošķir īpaši. Beidzot c^4) „tas pats — bez savas un bez nomātas zemes". Tādējādi mēs dabūjam trīs pamatgrupas: I. Saimnieki zemes īpašnieki un saimnieku ģimenes locekļi. II. Saimnieki zemes īpašnieki un tai pašā laikā algoti strādnieki. III. Algoti strādnieki bezzemnieki (kalpotāji, kalpi un dienas strādnieki). Lūk, kā sadalījās Vācijas lauku iedzīvotāji^99 starp šīm grupām 1882. un 1895. gadā:

Tātad visu aktīvo iedzīvotāju skaits samazinājies, lai gan nedaudz. Viņu starpā mēs redzam, ka samazinājies to iedzīvotāju skaits, kam pieder zeme (1 + II), un palielinājies bezzemnieku skaits (III). Tas skaidri parāda, ka iet uz priekšu tauku iedzīvotāju ekspropriācijā un pie tam tieši sīko zemes īpašnieku ekspropriācijā, jo mēs jau zinām, ka algas strādnieki ar gabaliņu zemes pieder pie vissīkāko zemnieku skaita. Tālāk, no personām, kam pieder zeme, samazinās saimnieku strādnieku skaits, pieaug saimnieku skaits. Mēs redzam tātad vidējo grupu izzušanu un galējo pastiprināšanos: slarpgrupa pazūd, noliek kapitālistisko pretrunu saasināšanās. No algotajiem strādniekiem skaitā pieaug tie, kas jau pilnīgi ekspropriēti, skaitā samazinās zemes īpašnieki; no saimniekiem skaitā pieaug tiešie uzņēmumu īpašnieki un skaitā samazinās tie, kas strādā ģimenes galvas uzņēmumā. (Sī pēdējā parādība ir droši vien sakarā ar to, ka zemnieku ģimenes strādājošie locekļi lielāko tiesu nedabū nekādu samaksu no ģimenes galvas un tāpēc tie sevišķi noskaņoti par bēgšanu uz pilsētām.)

.la ņemsim datus par iedzīvotājiem, kam zemkopība ir blakus nodarbība, tad redzēsim, ka visi šie iedzīvotāji (aktivie jeb rūpnieciskie) pavairojušies skaitā no 3 144 tūkst, līdz 3 578, t. i., par 434 tūkst., pie kam šis pieaugums gandrīz pilnīgi attiecas uz saimnieku ģimenes

13 5. sēj.

strādājošo locekļu grupu, kura pieaug par 397 tūkst, (no 664 līdz 1061 tūkst.). Saimnieku skaits pieaudzis par 40 tūkst, (no 2 120 līdz 2 160); strādnieku skaits, kuriem ir zeme, palielinājies par 51 tūkst, (no 9 līdz 60 tūkst.); strādnieku skaits, kuriem nav zemes, pamazinājies par 54 tūkst, (no 351 līdz 297). Šis milzu palielinājums —

13 gados no 664 tūkst, līdz 1 061 tūkst., t. i., par 59,8%, — atkal jau liecina par proletarizacijas pieaugumu; zemnieku, zemnieku ģimenes locekļu, skaita pieaugums, kuri jau uzskata zemkopību tikai par savu blakus nodarbību. Mēs zinām, ka galvenā nodarbošanās šajos gadījumos ir vispirms algotais darbs (un tikai pēc tam sīktirdzniecība, amatniecība u. t. jpr.). Savienojot kopā visus zemnieku ģimenes strādājošos locekļus, tiklab tos, kam zemkopība ir galvenā nodarbība, kā arī tos, kam tā ir tikai piepeļņa, dabūsim: 1882. — 2 559 tūkst.; 1895. — 2 960. Šis palielinājums viegli var būt aplamas izpratnes un apoloģetisku secinājumu cēlonis, sevišķi ja salīdzināsim ar algoto strādnieku skaitu, kas visā visumā samazinās. Patiesībā šis kopējais palielinājums rodas no to zemnieku ģimenes locekļu skaita samazinājuma, kuriem zemkopība ir galvenā nodarbība, un to skaita palielinājuma, kuriem tā ir piepeļņa, tā ka šo pēdējo 1882. gadā bija tikai 21,7% no visa zemnieku ģimenes strādājošo locekļu skaita, bet 1895. gadā jau 35,8%. Tādējādi visu zemkopības iedzīvotāju statistika rāda mums pilnīgi uzskatāmi tieši tos divus proletarizacijas procesus, uz kuriem vienmēr norādījis ortodoksālais marksisms un no kuriem ar tik šabloniskām frāzēm cenšas atrunāties oporlunistiskie kritiķi, — no vienas puses, j zemniecībā pieaugošo bezzemnieku skaits, lauku iedzīvotāju ekspropriācijā, kuri bēg uz pilsētām vai no strādniekiem ar zemi kļūst par strādniekiem bez zemes; — no otras puses, atlīstās „piepeļņas darbi“ zemniecībā, t. i., tas zemkopības savienojums ar rūpniecību, kas nozīmē pirmo proletarizacijas pakāpi un vienmēr noved pie strauja trūkuma pieauguma (darba dienas pagarināšana, uztura pasliktināšana u. c.). Līdz zināmai pakāpei abi šie procesi, aplūkojot tos tikai no ārienes, ir pat pretēji: strādnieku bezzemnieku skaita pieaugums — un zemnieku zemes īpašnieku ģimenes strādājošo locekļu skaita pieaugums. Tāpēc, sajaucot šos procesus vai ignorējot vienu

no tiem, ir viegli iestigt visrupjākajās kļūdās, kuru pa-raudziņi ir bagātīgi izkaisīti Bulgakova grāmatā®5. Pēdīgi nodarbību statistika rāda vēl mums kalpotāju* skaita izcilu pieaugumu: no 47 tūkst, līdz 77, t. i., par 63,8%. Līdzās proletarizacijas pieaugumam — kapitālistiskās lielražošanas pieaugums, kurai vajadzīgi kalpotāji un pie lam toties vairāk, jo vairāk lieto mašinas un jo vairāk attīstās techniskās ražošanas nozares.

Tātad vācu statistikas datos Bulgakova kgs ar visu savu lielīšanos par „detalizāciju^11 nemaz nav pratis orientēties. Nodarbību statistikā kā rādītāju „pārmaiņām, kas nolikušas lauksaimniecības darba organizācijā" (II, 106.), viņš atzīmējis tikai bezzemnieku skaita pieaugumu un lo strādnieku skaita samazināšanos, kuriem ir zeme. Bet šī darba organizācijas pārmaiņa visā Vācijas zemkopībā ir palikusi viņam pilnīgi nejaušs un nesaprotams fakts, kas nesaistās ar zemkopības kapitālisma vispārējo iekārtu un vispārējo evolūciju. Patiesībā tā ir tikai viena puse kapitālisma attīstības procesā. Vācijas zemkopības tech-niskais progress, pretēji Bulgakova kga domām, ir galvenokārt lielražošanas progress, kā to neapgāžami pierāda dali par mašinu lietošanu, par to uzņēmumu procentu, kuriem ir darba lopi, par darba lopu sastāvu, par lauksaimniecības techniskās ražošanas attīstību, par piensaimniecības pieaugumu u. t. jpr. Ar šo lielražošanas progresu nesaraujami ir saistīts lauku iedzīvotāju proletarizacijas un ekspropriācijās pieaugums, parcelaro saimniecību skaita palielināšanās, kā arī to zemnieku skaita palielināšanās, kuru galvenais eksistences avots kļūst piepeļņas darbi, trūkuma pieaugums vidējās zemniecības iedzīvotājos, kas visvairāk pasliktinājuši savas saimniecības apstākļus (bezzirgu saimniecību, kā arī to saimniecību, kas lauku darbos lieto govis, procenta vislielākais pieaugums) un tātad arī visas savas dzīves apstākļus un zemes kopšanas kvalitāti.

* Sakarā ar 5o faktu visai seklu asprātību izsaka Bulgakova kgs žurnālā „Načalo": „oficieru skaita pieaugums, armijai samazinoties". Vienkāršots uzskats par darba organizāciju lielražošanā!

13'

KSDSP ĀRZEMJU ORGANIZĀCIJU „APVIENOŠANAS“ KONGRESS 1901. g. 21. un 22. septembri (4. un 5. oktobri)m

1.

RUNA 21. SEPTEMBRĪ (4. OKTOBRĪ)

(PROTOKOLS)

Biedril

Mēs sāksim ar to punktu, no kura atkarīgas kongresa

sekmes.

Kā ,,Iskras“ pārstāvis uzskatu par nepieciešamu pieskarties vēsturei par mūsu attiecībām pret citām organizācijām. No paša sākuma ,,Iskra“ uzstājās pilnīgi patstāvīgi, atzīdama tikai idejiskas saites ar Krievijas sociāldemokrātiju, un darbojās daudzu Krievijas biedru uzdevumā. Jau pirmajā numurā ,,Iskra“ pasludināja, ka nepieskarsies organizatoriskajām domstarpībām, kas radušās „Krievijas sociāldemokrātu savienībā""7, un uzskata savu principiālo poziciju par vissvarīgāko^100.

Daļa „Savienības" biedru piedāvāja mums konferenci, lai varētu vienoties ar ārzemju organizācijām. Šo piedāvājumu mēs sapratām tādā nozīmē, ka „Savienībā" pastāv grupa, kas pievienojas tiem principiem, kurus mēs izvirzījām, un ka var tātad cerēt, ka arī „Savienība" atzīs tos. Revolucionārā organizācija „Sociāldemokrāt"08 deva savu piekrišanu, lai gan līdzās principiālām domstarpībām pastāvēja arī organizatoriskas domstarpības. „Savienība", diemžēl, atteicās no sarunām. Līdz ar jaunas iniciatoru grupas rašanos „Savienība" bija ar mieru uzsākt sarunas. Tā kā „Savienības" seja bija visai nenoteikta, tā kā „Savienībā" bija radies jauns virziens, kas tiecās uz revolucionārā marksisma pusi, tad varēja cerēt, ka principiālā vienošanās iespējama. „Iskra" un „Sociāldemokrāts" atkal deva savu piekrišanu, un pēc tam notika Ženevas

konference. Mūsu sēdes sākumā biedrs Kruglovs nolasīja konferences rezolūciju, neizdarīdams nekādas piezīmes pie tās. Neviens no „Savienības" neprasīja vārdu, lai izteiktos pret rezolūciju.

Mēs konstatējam, ka žurnāls „Rabočeje Djelo" savā 10. numurā ir noteikti atmetis revolucionārā marksisma tradicijas un izteicies pret principiālo vienošanos, kuru izstrādājusi Ženevas konference un ar kuras tendencēm „Savienība" ir acīm redzot vienis prātis.

To ievērojot, mana kritika būs vērsta pret ,,R. D.“ redakciju un nevis pret visu „Savienību".

Salīdzināsim Ženevas rezolūciju ar ,,R. D.“ 10. numura rakstiem.

Ženevas rezolūcija pārsteidz ar savu apbrīnojamo deta-lizētību un ar to, ka tā pasvītro punktus, kuri uzskatāmi par vispārzināmiem.

Principiālās vienošanās 1. punkts skan: „Atzīdami zinātniskā sociālismā pamatprincipus un darbodamies solidāri ar starptautisko revolucionāro sociāldemokrātiju, mēs noraidām visus mēģinājumus ienest oportunismu proletariāta šķiras cīņā, — mēģinājumus, kas izpaudušies tā saucamajā ekonomismā, bernšteinismā, miljeranismā u. tml.“. Te acīm redzot dots zināms mājiens, acīm redzot notikusi cīņa starp oportunismu un revolucionāro marksismu. Lai kāds būtu ,,R. D.“ 10. numura saturs, šis žurnāls katrā ziņā nevar iznīcināt to vēsturisko faktu, ka ir notikusi Ženevas konference un ka tur pieņemtā rezolūcija var noderēt kā apvienošanās bāze. Savā 3. punktā, piemēram, Ženevas rezolūcija atzīst, ka sociāldemokrātijai jāuzņemas hegemonija cīņā par demokrātiju. Acīm redzot arī šajā punktā agrāk bijušas domstarpības. Savā tieksmē attālināties no oporlunisma rezolūcija noiet pat līdz kurioziem. (Sk. punktu ,,d“ 5. paragrai’ā.) Tātad pat tik elementāros jautājumos arī bijušas domstarpības. Tagad salīdzināsim šo rezolūciju ar ,,R. D.“ 10. numura rakstiem. Diemžēl, manā rīcībā bija tikai 3 dienas, kurās varēju tikai nepilnīgi iepazīties ar tiem.

Šie raksti visai pamatīgi noskaidro starpību mūsu uzskatos; rakslos ir daži pareizi norādījumi žurnālam „Zarja" un ,.Iskrai", kurus mēs arī izmantosim, bet ne tas mūs pašlaik interesē. Mūs interesē tie principi, kas likti

šo rakstu pamatā. ,,R. D.“ 10. numura principiālā pozicija sagāž to poziciju, kādu Ženevas konferencē bija ieņēmuši „Savienības** delegāti. Samierināšanās starp šīm pozicijām nav iespējama. Jāatsedz domstarpības, kas slēpjas šajās pozicijās, lai zinātu, uz kāda pamata stāv „Savienība**, lai zinātu, vai ir iespējama idejiska apvienošanās, bez kuras organizatoriskai vienībai nav nozīmes; tādu apvienību mēs neesam meklējuši un nevarējām meklēt. ,,R. D.“ 10. numura 32. un 33. lappusē raksta autors ir neapmierināts ar Kalna un Žirondas pretnostādījumu starptautiskajā sociāldemokrātijā^89. Paskatieties uz Ženevas konferenci, vai tā nav sadursme starp Kalnu un Žirondu? Vai ,,Iskra“ nav Kalns? Vai ,,lskra“ savā pirmajā redakcijas paziņojumā jau nepateica, ka nevēlas nekādu organizatorisku vienību pirms idejiskas norobežošanās? ,,R. D.“ 10. numurā teikts, ka pat visniknākie bernšteinieši aizstāvot šķiras intereses. Rezolūcija speciāli runā par bernšteinismu, tā atspēkošanai konferences locekļi ziedojuši daudz pūļu, bet tagad, lūk, ,,R. D.“ 10. numura rakstos jau runā pa vecam. Kas tas ir, izaicinājums vai izsmiekls? Kāpēc tad vajadzēja uzsākt šo darbu?! Cilvēki it kā ņirgājas par to darbu, ko esam ziedojuši teorētiskās bāzes izstrādāšanai. Mēs nedrīkstam aizmirst, ka bez kopējas idejiskas bāzes nevar būt jautājuma par apvienošanos. Tad vēl tai pašā rakstā mēs atrodam solījumu vēl paplašināt mūsu domstarpību robežas. Tā, piemēram, 33. lappusē autors saka: „var jau būt, ka mūsu domstarpības izriet no dažādas marksisma izpratnes**. Vēlreiz atkārtoju, kāpēc tad uzsākts šis darbs?!

Ženevas rezolūcijas 4. § ,,c“ punktā ir runa, ka nepieciešama cīņa pret visiem revolucionārā marksisma pretiniekiem, bet te mums pasaka, ka mēs varbūt vispār dažādi izprotam marksismu.

Es aizrādīšu arī, ka visu to pavada spriedelēšana par domas brīvības ierobežošanas kaitīgumu uti., tieši tas, par ko runā visi bernšteinieši. Par to jau runāja arī Libe-kas parteitagā^70, par to kaļ arī žoresisti; bet vienošanās punkti taisni nerunā par to, jo vienošanās notika tieši uz revolucionārā marksisma bāzes. Pat vāji kriticisma izpaudumi būtu noveduši pie pilnīgas sašķelšanās. Mēs esam sapulcējušies, lai runātu par uzskatu saturu, bet nevis par uzskatu brīvību. Atsaukšanās uz franču un vācu pa-

raugiem ir pilnīgi neveiksmīga. Vācieši jau panākuši to, par ko mēs vēl cīnāmies. Viņiem ir vienota sociāldemokrātijā, kam pieder hegemonija politiskajā cīņā. Bet pie mums sociāldemokrātijā vēl nav revolucionāro grupu vadone, taisni otrādi, pie mums vērojama citu revolucionāru tendenču atdzīvošanās. ,,R. D.“ 10. numura rakstos ne tikai nav vērojama pilnīga principiālā sakaru saraušana ar oporlunismu, bet ir pat kaut kas vēl ļaunāks: stichiskās kustības pārsvara slavināšana. Es nepieķeros vārdiem. Mēs visi, biedri no ,,lskras“ un „Sociāldemokrātā^11 un es, pievēršam uzmanību tikai rakstu pamattendencēm, bet šie vārdi, kā izsakās vācieši, ins Gesichl schlagen*. Bet taisni attiecībā uz šiem punktiem Ženevas rezolūcija ir tik skaidra, ka skaidrāka nevar būt. Vēl nesen radusies „Krievijas politiskās atbrīvošanas strādnieku partija^101 dzied to pašu dziesmu, kāda dzirdama šajos izdevumos.

Rakstā pievērsiet uzmanību slavenajai izšķirībai starp taktiku-plānu un taktiku-procesu. Autors saka, ka tak-tika-plāns esot pretrunā ar revolucionārā marksisma pamata garu, un domā, ka varot runāt par taktiku-„procesu^11, ar ko viņš saprot partijas uzdevumu augšanu, kuri aug reizē ar partijas pieaugumu. Manuprāt tā ir vienkārša nevēlēšanās runāt. Mēs esam patērējuši tik daudz laika un pūļu noteiktu politisku uzdevumu formulēšanai, Ženevas konferencē tik daudz par tiem runāts. Un pēkšņi mums tagad stāsta par „taktiku-plānu^11 un „taktiku-procesu^11. Manuprāt tā ir atgriešanās pie avīzes „Rabočaja Misļ“ bernšteinisma specifiski šaurā produkta, jo tā apgalvoja, ka jāizcīna tikai tāda cīņa, kas iespējama, bet, iespējama ir tā, kas ir. Bet mēs apgalvojam, ka aug tikai marksisma izkropļošana. Ženevas rezolūcija saka, ka nav vajadzīgas nekādas stadijas pārejai uz politisku aģitāciju, un pēkšņi pēc visa tā parādās raksts, kurā „atmaskotāju literatūru^11 nostāda pretī „proletariāta cīņai^11. Martinovs raksta par studentiem un liberāļiem, ka viņi, sak’, varot paši rūpēties par demokrātiskajām prasībām. Bet mēs domājam, ka visa Krievijas sociāldemokrātijas īpatnība ir tā, ka liberālā demokrātijā nav saņēmusi savās rokās politiskās cīņas iniciativu. Ja liberāļi paši labāk zina, kas viņiem jādara, un paši var darīt, tad mums le nav ko darīt. Raksta autors nonāk līdz tam, ka iedomājas, ka valdība pati ķersies pie konkrētiem un adminis-Irativiem pasākumiem.

Jautājumā par teroru, kā visiem zināms, Ženevas konferencē radās dažas domstarpības. Pēc konferences „Savienības" daļa, Bunds^72, savā konferencē noteikti izsacījās pret teroru. Bet 23. lappusē autors raksta, ka mēs „negribam pretoties teroristiskam noskaņojumam". Tas ir visasākais oportunistiskais paziņojums*.

Iespiests pirmoreiz

Iespiests pēc protokola

— Ar io prolokols beidzas. Red.

2.

JAUTĀJUMI, KAS IESNIEGTI „KRIEVIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTU SAVIENĪBAI^14 „APVIENOŠANAS^41 KONGRESĀ 1901. G. 21. SEPTEMBRI (4. OKTOBRI)

1. Vai visas trīs organizācijas principā atzīst jūnija konferences rezolu ciju ?

2. Vai „Krievijas sociāldemokrātu savienība" grib un var nodrošināt tādu literārās darbības nostādni, kura padarītu neiespējamu bezprincipialu un oportunistisku novirzīšanos no revolucionārā marksisma, novirzīšanos, kas rada mūsu kustībai tik bīstamo jucekli cilvēku apziņā, — tādu nostādni, kura novērstu koķetēšanu ar apslēpto un atklāto bernšleinisinu un kustības elementāro formu un slichiskuma verdzisko dievināšanu, kas nenovēršami noved pie strādnieku kustības pārvēršanas par buržuāziskās demokrātijās ieroci?

Pirmoreiz iespiests 1901. g. decembri

brošūrā „ „Apvienošanās” kongresa Iespiests pēc brošūras teksta

dokumenti“

CĪŅA PRET BADA CIETEJIEM

Kādu apbrīnojamu rūpību par bada cietējiem parāda mūsu valdība! Kādu garum garo cirkulāru (17. augustā) izdevis iekšlietu ministrs cietušo guberņu gubernatoriem! Tas ir vesels literārs ražojums, apjomā lielāks par parasto iespiedloksni, kurš ar Sipjagina kga muti paskaidro visu valdības politiku pārtikas lielās. Ar šā ražojuma publicēšanu ir acīm redzot domāts radīt iespaidu „sabiedrībā*1: sak’, palūkojiet nu, cik mēs gādīgi, kā steidzamies sniegt palīdzību, kā mēs jau laikus paredzam ir pārtikas iestāžu organizēšanu, ir šo iestāžu darbības dažādos veidus un puses. Un jāatzīstas, ka iekšlietu ministra cirkulārs patiesi ir iespaidīgs un ne tikvien ar savu apjomu, bet arī (ja ir pacietība izlasīt to līdz galam) ar savu saturu. Atklāta valdības programas publicēšana vienmēr dod rokās labāko ieroci aģitācijai pret cara valdību, un, izteikdami Sipjagina kgm savu godbijīgāko pateicību, mēs uzdrošināmies ieteikt arī pārējiem ministru kgiem runāt biežāk par savu programu vispārējai zināšanai publicējamos cirkulāros.

Mēs teicām: ja ir pacietība izlasīt Sipjagina kga cirkulāru līdz galam. Pacietības te vajag ne mazums, jo trīs ceturtdaļas... — ko es saku! — deviņas desmitdaļas cirkulārā pauž parasto kroņa tukšvārdību. Sensenim zināmo un simtām reižu pat „Likumu krājumā" atkārtoto lielu gremošana, mīņāšanās uz vietas, Ķinas mandarīnu savstarpējās satiksmes ceremoniālā sīks apraksts, lielisks kancelejas stils ar 3f> rindu gariem periodiem un „izteicieniem", no kuriem k(ūst sāpīgi dzimtās krievu valodas dēļ, — kad ielasies šajos jaukumos, tad jūties kā krievu policijas iecirknī, kur no sienām dveš trūdu smaka, kur no visām pusēm izplatās kaut kāda specifiska smirdoņa, kur ierēdņi jau ar savu izskatu un izturēšanos vien ir visneciešamākā birokrātismā iemiesojums, bet pa logu redzamās pagalma ēkas izraisa spilgtas atmiņas par moku kambariem.

Jaunajā valdības programā ir trīs galvenie punkti, kas sevišķi saista uzmanību: pirmkārt, ierēdņu vienpersonīgās varas pastiprināšana, gādība par to, lai kroņa birokrātismā un dienesta disciplinas gars tiktu nostiprināts un pasargāts no ikvienas svaiga gaisa pūsmas; otrkārt, pabalsta normu noteikšana bada cietējiem, l. i., norādījums, kādā daudzumā un kā jāaprēķina maizes deva „trūkumcietējai" ģimenei; treškārt, izmisīgu šausmu izpaudums sakarā ar to, ka bada cietējiem palīdzēt metas „neuzticami" ļaudis, kas spējīgi sacelt tautu pret valdību, un savlaicīga pasākumu veikšana pret šo „aģitāciju". Pakavēsimies sīkāk pie katra no šiem punktiem.

Ir pagājis tikai gads no tā laika, kad valdība atņēma zemstēm pārtikas lietu pārzināšanu un nodeva to zemes priekšnieku un apriņķu kongresu rokās (1900. gada 12. jūnija likums). Un, lūk, vēl pirms šis likums paspēja stāties spēkā, — to jau atceļ ar vienkāršu cirkulāru. Pietika dažu gubernatoru ziņojumu, lai zaudētu ticību likuma lietderībai! Tas rāda skaidrāk par skaidru, kāda nozīme ir tiem likumiem, kurus kā plāceņus cep Pēterburgas departamentos, bez to cilvēku nopietna sprieduma, kas paliesi kompetenti un kas spēj izteikt patstāvīgas domas, bez nopietna nolūka radīt savam mērķim atbilstošāku kārtību, vienkārši kāda ministra — šarlatana godkārības dēļ, kurš grib izvirzīties un iespējami ātrāk parādīt savus labos nodomus. Zemstei nav labu nodomu — atņemt tai pārtikas lietas! Bet nepaguva vēl atņemt, — izrādās, ka zemes priekšnieki, pat vienīgi no ierēdņiem sastādītie apriņķu kongresi it kā vēl tomēr pārāk daudz prātojot: no zemes priekšniekiem gadījušies, šķiet, ļaudis, kuri bijuši tik neprātīgi un nosaukuši badu par badu, kuri bijuši tik naivi un varējuši domāt, ka jācīnās pret badu, nevis pret tiem, kas paliesi grib palīdzēt bada cietējiem; apriņķu kongresos daži ierēdņi, kas nekalpo iekšlietu ministrijas resorā, šķiet, parādījuši tādu pašu „iekšējās politikas" patieso uzdevumu neizpratni. Un, lūk, ar vienkāršu ministra cirkulāru — rada jaunu „apriņķa centrālo" ...jā, jā, tā nav iespiedkļūda: „apriņķa centrālo pārtikas lietās pārvaldi", kuras viss uzdevums ir — neielaist pārtikas lietā nelabvēlīgus ļaudis, nelabvēlīgas domas, neprātīgu rīcību. Piemēram, ministrs domā, ka nav prātīgi, un tāpēc aizliedz „priekšlaikus" (t. i., ne īsi pirms maizes izdošanas) sastādīt trūcīgo sarakstus: tas radot iedzīvotājos „pārspīlētas cerības"! „Apriņķa centrālā pārtikas lietās pārvalde" koncentrēta vienas personas rokās, un ministrija ieteic šai vielā apriņķa muižniecības maršalu. Un patiesi: viņš tik cieši saistīts ar gubernatoru, viņš veic tik daudz policejisku uzdevumu, ka droši vien sapratīs pārtikas politikas īsteno garu. Un turklāt viņš ir vietējais zemes lielīpašnieks, ko pagodina ar savu uzticību visi muižu īpašnieki. Tāds cilvēks jau nu katrā ziņā labāk par ciliem sapratīs ministra dziļo domu par to, cik „demoralizējoši" iedarbojas pabalsti, kurus izsniedz ļaudīm, kas „var iztikt" arī bez tiem. Kas attiecas uz gubernatora pilnvarām, tad ministrs par tām atgādina jau pašā sākumā un daudzreiz atkārto, ka par visu atbildīgs ir gubernators, ka visiem jāklausa gubernators, ka gubernatoram jāprot veikt „īpašus" pasākumus utt. Ja ari līdz šim gubernators Krievijas provincē bija īstens satraps, no kura žēlastības bija atkarīga ikvienas iestādes un pat kuras katras personas eksistence tam „uzticētajā" guberņā, tad tagad šai ziņā ir radīts jau patiess „kara stāvoklis". Neparasta bardzības pastiprināšana — sakarā ar palīdzību bada cietējiem! Tas ir īsti krieviski!

Bet bardzības pastiprināšana, uzraudzības palielināšana, viss tas prasa palielināt izdevumus par ierēdniecisko māsiņu. Un ministrs nav to aizmirsis: apriņķu muižniecības maršalu kgiem vai cilām personām, kas pārzina „apriņķa centrālo pārtikas lietās pārvaldi", izsniegs viņu izdevumu segšanai „īpašu sumu", „par kuras apmēriem, — piebilst cirkulārs savā „īpašā" izloksnē, — jūsu ekselencei ir tas gods griezties pie manis ar attiecīgu ziņojumu". Pie tam vēl apriņķu padomju „darbvedības izdevumiem" — vienreizēju sumu pa 1 000 rbļ., guberņas lietu komitejas kancelejas izdevumiem pa 1 000—1 500 rbļ. Kancelejas strādās par visiem vairāk, visa darba būtība būs kancelejiska — kā lai tur nerūpējas par kancelejas līdzekļiem? Vispirms kancelejām, bet, kas paliks pāri, to bada cietējiem.

Sipjagina kgs parāda apbrīnojamu neatlaidību un izgudrošanas spējas, lai rastu līdzekļus bada cietēju pabalsta samazināšanai. Vispirms viņš prasa, lai gubernatori apspriestu, kādi apriņķi ir „nelabvēlīgā stāvoklī ražas ziņā“ (galīgi šo jautājumu izlems pati ministrija: pat gubernatoriem nevar uzticēties, vai viņi spēs izvairīties no ,,pārspīlējumiem“l). Un te nu tiek doti aizrādījumi, kad apriņķa stāvokli nevajag atzīt par nelabvēlīgu: 1) kad cietusi ne vairāk kā trešā daļa pagastu; 2) kad maizes trūkums ir parastais un kad maizi piepērk gadu no gada ar piepeļņas palīdzību; 3) kad nepietiek vietējo līdzekļu pabalstu izsniegšanai. Jau te mēs redzam mazu parau-dziņu, kā birokrātiski izlemj pārtikas jautājumu: pēc viena mēra visusl Cik daudz ir iedzīvotāju vienā trešdaļā pagastu, cik stipri viņi cietuši, vai nav samazinājušās parastās ,,piepe|ņas“ visai stiprās rūpniecības krizes gadā, — šie visi ir lieki jautājumi pēc ministrijas noteiktajiem „priekšrakstiem"! I3et tie vēl ir tikai ziediņi, odziņas būs vēlāk. Visa jautājuma būtība ir tā, ko uzskatīt par trūkuma cietēju un cik izsniegt viņam pabalsta. Sipjagina kgs ieteic šādu „aptuvenu aprēķinu", kas „reti būs kaut cik ievērojami pārspīlēts" (mēs par visu vairāk baidāmies pārspīlējumu; baidāmies pārspīlētu cerību, baidāmies palielinātu pabalstu 1 Ir bads, ir bezdarbs — visi tie ir tikai „pārspīlējumi": tāda ir visu ministra prātojumu skaidrā jēga). Pirmkārt, pēc pārbaudes izkūluma nosaka „vidējo ražu no desetinas katrā ciematā" un pēc tam visu sējumu platību katram saimniekam. Kāpēc nenoleikt ražu lielumus saimniekiem ar dažādu turību? Trūcīgai zemniecībai ražas zemākas, un „vidējās" ražas noteikšana tieši trūkumcietējiem ir neizdevīga. Otrkārt, nav uzskatāms par trūkumcietēju, kam iznāk ne mazāk par 48 pud. labības gadā uz ģimeni (skaitot pa 12 pud. uz trijiem pieaugušiem un pa 6 pud. uz diviem bērniem). Tas ir visskopākā kulaka aprēķins: parastajā gadā pat trūcīgākie zemnieki patērē ne pa 48, bet pa 80 pud. labības gadā uz 6—5 cilv. lielu ģimeni, kā las zināms no zemnieku saimniecības aprakstiem: bet vidējais zemnieks patērē parastajā gadā 110 pudu labības uz 5 cilv. lielu ģimeni. Tātad cara valdība uz pusi samazina to labības daudzumu, kas faktiski nepieciešams iztikai. Treškārt, „šo daudzumu” (t. i., 48 pudus uz ģimeni), — saka cirkulārs, — „samazina uz pusi, ievērojot to, ka ap 50% iedzīvotāju ir strādnieciskais elements”. Valdība neatlaidīgi paliek pie sava noteikuma, ka strādnieku iedzīvotājiem nav jādod pabalsts, jo viņi taču var nopelnīt. Bet vienreiz jau ministrs pavēlēja neuzskatīt par nelabvēlīgu to apriņķu stāvokli, kur ir parastās piepeļņas. Kāpēc tad vēl otrreiz izslēgt no pabalsta strādnieku iedzīvotājus? Jo visiem taču ir zināms, ka šogad nav ne tikai sevišķu piepeļņu, bet krizes dēļ arī visas parastās piepeļņas ir kritušās. Jo pati valdība taču izsūtīja no pilsētām uz laukiem desmitiem tūkstošiem bezdarbnieku strādnieku! Agrāko bada gadu pieredze taču rādīja, ka strādnieku iedzīvotāju izslēgšanas rezultāts ir nepietiekamā pabalsta sadale starp bērniem un pieaugušiem! Nē, paruna: „no viena vērša divas ādas neplēš” būtu iekšlietu ministrijai vēl pārāk glaimojoša, jo tā divos paņēmienos izslēdz no trūkumcietēju skaita visus darba spējīgos! Ceturtkārt, arī šo divkārt samazināto pavisam nepietiekamā pabalsta daudzumu samazina vēl par 7s—VB—7m, „ievērojot aptuvenu skaitu turīgu saimnieku, kam ir pērnā gada krājumi vai kaut kāda materiala turība”!! Tā jau ir trešā āda no viena un tā paša vērša! Kāda vēl „turība” vai „krājumi” var būt zemniekam, kas ievācis ne vairāk kā 48 pudi labības uz ģimeni? Visādas pārējās piepeļņas saskaitītas jau divi reizes, un bez tam ar maizi vien nevar eksistēt pat krievu zemnieks visā savā nabadzībā, līdz kādai to novedusi valdības politika, kapitala un muižnieku jūgs. Nepieciešami izdevumi gan apkurei, gan mājas remontam, gan drēbēm, gan pārtikai, nerēķinot maizi. Parastajā gadā pat trūcīgākie zemnieki, kā tas zināms no zemnieku saimniecības zinātniskiem aprakstiem, patērē vairāk nekā pusi sava ienākuma citām vajadzībām, nerēķinot maizi. Ja ņemsim visu to vērā, tad izrādīsies, ka ministrs nosaka pabalsta vajadzību četras vai piecas reizes mazāku par paliesi nepieciešamo. Tā nav cīņa pret badu, bet cīņa pret tiem, kas patiesi grib palīdzēt bada cietējiem.

Un cirkulārs nobeidzas ar tiešu kara gājienu pret privātiem labdariem. Nereti konstatēts, — rūc Sipjagina kgs,—

M 5. sēj.

ka daži labdari cenšas modināt iedzīvotājos „neapmierinātību ar pastāvošo kārtību un ne ar ko neattaisnojamas prasības attiecībā pret valdību", piekopj „pret valdību vērstu aģitāciju" u. t. jpr. Tie ir apvainojumi, kas savā būtībā ir tieši melīgi. Ir zināms, ka 1891. g. tika izplatītas „zemnieku labvēļu" proklamācijas^73, kas pareizi norādīja tautai viņas īsteno ienaidnieku; bija droši vien arī citi, bada apstākļu ierosināti aģitācijas mēģinājumi! Bet nebija neviena fakta, kad, maskojoties ar labdarību, revolucionāri būtu piekopuši aģitāciju. Labdaru masa — tas ir neapšaubāms fakts—bija tikai labdari, un, ja Sipjagina kgs atsaucas uz to, ka daudzi no viņiem — „personas, kam ne visai nevainojama politiskā pagātne", tad kuram tagad pie mums ir „nevainojama pagātne"? Pat „augsti stāvošas personas" ļoti bieži savā jaunībā ir devušas savu tiesu vis-pārdemokratiskai kustībai! Mēs, protams, negribam sacīt, ka aģitacija pret valdību, balstoties uz bada postu, būtu nepieļaujama vai arī nevēlama. Taisni otrādi, aģitacija ir vajadzīga vienmēr un bada apstākļos it sevišķi. Mēs gribam pateikt tikai to, ka Sipjagina kgs izdomā pasakas, cenzdamies iztēlot savas bailes un bažas kā pieredzes rezultātu. Mēs gribam teikt, ka Sipjagina kga vārdi pierāda tikai vienu vecu patiesību: policejiskā valdība baidās ikreiz, kad kaut cik neatkarīga un godīga inteliģence saskaras ar tautu, baidās katra taisnīga un droša vārda, ko tieši raida tautā, tur aizdomās — un šīs aizdomas ir pilnīgi pamatotas, — ka jau rūpes vien par trūkuma patiesu (nevis šķietamu) apmierināšanu būs līdzvērtīgas aģitācijai pret valdību, jo tauta redz, ka privātie labdari grib viņai patiesi palīdzēt, bet cara ierēdņi to neļauj, apcērp pabalstus, samazina trūkuma apmērus, apgrūtina ēdnīcu ierīkošanu utt. Tagad jaunais cirkulārs prasa tieši „pakļaut varas orgānu kontrolei" visus ziedojumus un uzaicinājumus ziedot, visādu ēdnīcu ierīkošanu; prasa, lai visi iebraucēji „stādītos priekšā" gubernatoram, izvēlētos sev palīgus ne citādi kā ar viņa atļauju, dotu viņam pārskatu par savu darbību!! Kas grib palīdzēt, lai pakļaujas policijas ierēdņiem un policijas sistēmai — dažādi apcirpt palīdzību un nekaunīgi samazināt pabalstus! Kas negrib pakļauties šai neģēlībai, — tas nedrīkst palīdzēt: tā ir visa valdības politikas būtība. Sipjagina kgs kliedz, ka badu „labprāt izmanto politiski neuzticamas personas

saviem noziedzīgiem nolūkiem, maskojoties ar palīdzību tuvākam", un līdz ar viņu visa reakcionārā prese atkārto šo saucienu (piem., „Moskovskije Vedomostji"). Kādas šausmas! Izmantot tautas postu „politikas" nolūkos! Taisni otrādi, patiesībā šausmīgi ir tas, ka Krievijā katra darbība, pat no politikas vistālāk stāvošā, filantropiskā (labdarības) darbība neizbēgami noved pie neatkarīgu cilvēku sadursmes ar policijas patvaļu un ar „neļaušanas", „aizliegšanas", „ierobežošanas" u. t. jpr., u. t. jpr. pasākumiem. Šausmīgi ir tas, ka savu judasa tieksmi — atņemt maizes gabalu bada cietējam, pieckārt apcirpt pabalstu apmērus, aizliegt visiem, izņemot policijas ierēdņus, tuvoties badā mirstošiem — valdība aizsedz ar augstākās politikas apsvērumiem! Un mēs vēlreiz atkārtojam aicinājumu, ko jau publicējusi „Iskra": atklāt apsūdzības kampaņu pret policejiskās valdības pārtikas kampaņu, atmaskot no cenzūras brīvajā presē visas vietējo satrapu nelietības, visu pabalstu apcirpšanas savtīgo taktiku, visu niecīgo un nepieliekamo palīdzību, nožēlojamo tendenci samazināt bada briesmas un negoda pilno cīņu pret tiem, kas grib palīdzēt bada cietējiem! Mēs ieteicam visiem, kam ir kaut piliens īstenas līdzjūtības pret tautas postu, parūpēties izplatīt lautā patiesību par ministra cirkulārā palieso jēgu un nozīmi. Jo tikai ar bezgalīgo tautas tumsonību var sev izskaidrot to, ka tādi cirkulāri tūlīt nerada vispārēju sašutumu. Un lai apzinīgie strādnieki, kas vistuvāk stāv ir zemniecībai, ir neattīstītām masām pilsētās, uzņemas ini-ciativu valdības atmaskošanas darbā!

..Iskra", 9. лг., 1991. o. oktobri Iespiests pēc avīzes ,,Iskra” teksta

ATBILDE S.-PETERBURGAS KOMITEJAI

Avīzes „Rabočaja Misļ" 12. numurā S.-Pēterburgas komiteja (Cīņas savienība) ievietojusi iebildumu uz ,,Iskras“ 1. numura rakstiņu par ārzemju „Krievijas sociāldemokrātu savienības" sašķelšanos. Šis iebildums, diemžēl, rūpīgi noklusē pašu strīdīgā jautājuma būtību: ar tādu sistēmu polemika nekad nenoved līdz lietas noskaidrošanai. Mēs apgalvojām un apgalvojam to, ka ārzemju „Krievijas sociāldemokrātu savienībā" notikusi tieši sašķelšanās, ka „Savienība" sadalījusies divi daļās, pēc tam kad no 1900. g. kongresa aizgāja ievērojams locekļu mazākums un tai skaitā „Darba atbrīvošanas" grupa, kas dibināja „Savienību" un bija agrāk visu tās izdevumu redaktors. Pēc sašķelšanās neviena no daļām nevar ieņemt to vietu, ko ieņēma vecā „Savienība" nedalītā veidā. S.-Peterburgas komiteja nemēģina atspēkot šo uzskatu, runādama (nez kādēļ) vienīgi par Pļechanovu, bet nevis par „Sociāldemokrātā" organizāciju un tikai netieši likdama lasītājam saprast, ka S.-Peterburgas Cīņas savienība acīm redzot noliedz sašķelšanās faktu un joprojām uzskata vienu no bijušās „Savienības" daļām par visu veselo.

Kāpēc uzsākt polemiku, ja nav vēlēšanās noskaidrot būtībā pretinieka domas un tieši izteikt savējās?

Tālāk. Mēs apgalvojām un apgalvojam to, ka sašķelšanās pamatcēlonis (ne iemesls, bet cēlonis) bija principiālās domstarpības, proti: nesaskaņas starp revolucionāro un oportunistisko sociāldemokrātiju. Jau tā dēļ vien, starp citu, nevar uzlūkot to, kas noticis „Krievijas sociāldemokrātu savienībā", citādi kā par vecās „Savienības" sašķelšanos. Jājautā, kā šo jautājumu aplūko S.-Peter-

1 ņirgas komiteja? Vai tā uzdrošinās noliegt, ka pastāv dziļas principiālās nesaskaņas starp abām bijušās „Savie-nības“ daļām? Nav zināms, jo S.-Peterburgas komiteja izmanījusies uzrakstīt „iebildumu^1*, neteicot neviena vārdiņa par šo pamata jautājumu. Un mēs vēlreiz jautājam Pēterburgas un ne tikai Pēterburgas biedriem: vai polemika, kas noklusē lietas būtību, nedraud izvērsties visnepatīkamākā savstarpējā ķildā? Vai vispār ir vērts uzsākt polemiku, ja nav vēlēšanās vai ja tiek atzīts, ka nav pienācis laiks noskaidrot jautājumu pēc būtības un pateikt savas domas pilnīgi noteikti, nekā nenoklusējot?

,.Iskra", 9. nr., 1901. p. oktobri

Iespiests pēc avīzes ,,Jskra” teksta

ĀRZEMJU LIETAS

„Iskras" organizācijas ārzemju nodaļa apvienojusies ar ārzemju revolucionāro organizāciju „Sociāldemokrāts" vienā organizācijā: „Krievijas revolucionārās sociāldemokrātijas ārzemju ligā“T\ Jaunā organizācija, kā redzams no tās izdotā paziņojuma, nodomājusi uzsākt vairāku propagandas un aģitācijas rakstura brošuru izdošanu. Liga ir ,,Iskras“ pārstāve ārzemēs. Tādējādi revolucionāro sociāldemokrātu ārzemju organizācija, „Darba atbrīvošanas" grupas vadīta, ir galīgi apvienojusies ar organizāciju, kas grupējas ap mūsu avīzi. Tāpat kā agrāk „Darba atbrīvošanas" grupa visai rosīgi piedalās mūsu izdevumu rediģēšanā.

Krievijas revolucionāro sociāldemokrātu ārzemju organizāciju apvienošanās nolika pēc tam, kad cieta neveiksmi šo organizāciju mēģinājums savienoties ar „Krievijas sociāldemokrātu savienību ārzemēs" (kas izdod avīzi ,,Ra-bočcje Djelo"). Vasaras sākumā visu triju organizāciju pārstāvju konference izstrādāja vienošanās projektu starp tām. Vienošanās pamatā lika vairākas principiālās rezolūcijas, kuru saturā bija „Savienības" pilnīga atteikšanās no koķetēšanas ar ekonomismu un bernšleinismu un revolucionārās sociāldemokrātijas principu atzīšana. Varēja cerēt, ka apvienošanās notiks, jo līdz šim tikai „Savienības" un tās organa — „Rabočeje Djelo" — principiālā nenoteiktība stāvēja ceļā uz tuvināšanos. Sīs cerības neattaisnojās: nesen iznākušā avīzes „Rabočeje Djelo" 10. numura saturā ir redakcijas raksti, kas vērsti tieši pret tām rezolūcijām, kuras izstrādāja, piedaloties konferencē „Savienības" delegātiem. Acīm redzot „Savienība" atkal pagrie-

zusies uz mūsu kustības labējā spārna pusi. Un patiesi, visu triju organizāciju konferencē „Savienība^14 iesniedza tādus minēto rezolūciju „labojumus", kas skaidri rādīja, ka tā atgriežas atpakaļ pie saviem agrākajiem maldiem. Pārējām organizācijām nācās atstāt konferenci, ko tās arī izdarīja. Acīm redzot mūsu biedriem no „Savienības^44 vēl nav pietiekami skaidrs, cik bīstama ir viņu organizācijas pozicija starp revolucionāro sociālismu un liberāļiem izdevīgo oporlunismu. Mēs ceram, ka laiks un rūgtā pieredze pārliecinās viņus, ka viņu taktika ir aplama. It' visur partijā vērojamā cenšanās veicināt ne tikai mūsu kustības attīstību plašumā, bet arī tās kvalitativo augšanu ir mums labākā ķīla tam, ka tik vēlamā visu mūsu spēku apvienošanās notiks zem tā revolucionārās sociāldemokrātijas karoga, kam kalpo mūsu avīze.

..Iskra", 9. nr., 1901. g. oktobri

Iespiests pēc avīzes ,,Iskra” teksta

KATORGAS NOTEIKUMI UN KATORGAS SPRIEDUMS

Vēl vieni „pagaidu noteikumi"!

Šoreiz jautājums skar tikai ne studentus, kas vainojami nepaklausībā, bet zemniekus, kuri vainojami par to, ka cieš badu.

15. septembri ar visaugstākā rīkojumu apstiprināti un nekavējoties pēc tam publicēti „Pagaidu noteikumi par neražas piemeklēto apgabalu iedzīvotāju piedalīšanos ar satiksmes un zemkopības un valsts īpašumu resoru rīkojumu organizētos darbos". Iepazinies ar šiem noteikumiem (protams, ne no avīžu publikācijām, bet ar paša pieredzi), krievu zemnieks ieraudzīs jaunu apstiprinājumu tai patiesībai, ko viņā iekalusi mūžsenā vergošana muižniekiem un ierēdņiem: ja priekšniecība svinīgi paziņo, ka zemniekam „atjauts piedalīties" lielākā vai mazākā darbā, muižnieku zemes izpirkšanā vai sabiedriskos darbos bada posta gadījumā, — tad jāgaida kaut kāda jauna Ēģiptes mocība.

Un patiesi, 15. septembra pagaidu noteikumi ar visu savu saturu rada iespaidu, ka tas ir jauns sodu likums, papildu noteikumi pie sodu likumu grāmatas. Vispirms ap pašu darbu organizēšanu un strādāšanu tiek radīta tik ārkārtīga „piesardzības" un birokrātismā atmosfēra, it kā te būtu darīšana ar kādiem dumpiniekiem vai izsūtāmiem katordzniekiem un nevis ar bada cietējiem. Šķiet, darbu organizēšana — pali vienkāršākā lieta: zemstu un citas iestādes dabū līdzekļus un salīgst strādniekus šoseju būvei, mežu tīrīšanai u. tml. Parasti šāda veida darbus tā arī sarīko. Bet tagad dibina īpašu kārtību: zemes priekšnieks norāda darbus, gubernators dod savu at-sauksmi, ko sūta uz S.-Peterburgu īpašai „padomei pārtikas lielās", kurā piedalās dažādu ministriju pārstāvji ar iekšlietu ministra biedru kā priekšsēdētāju. Bez tam vispārējā pārzināšana uzticēta ministram, kas var iecelt arī īpašus pilnvarotos. Pēterburgas padome noteiks pat strādnieku atalgojuma maksimālos apmērus — t. i., tā laikam pielūkos, lai zemnieku „nesamaitā" ar pārāk augstu atalgojumu! Acīm redzot 15. septembra pagaidu noteikumu nolūks ir apgrūtināt sabiedrisko darbu plašu lietošanu gluži tāpat, kā Sipjagina 17. augusta cirkulārs apgrūtināja pabalstu izsniegšanu bada cietējiem.

Bet vēl svarīgāki un vēl kaitīgāki ir īpašie noteikumi par kārtību, kāda jāievēro, pieņemot zemniekus darbā.

Ja darbi notiek „ārpus viņu pastāvīgās dzīves vietas rajoniem" (tā tas dabiski visbiežāk būs), tad strādnieki dibina īpašus arteļus zemes priekšnieka uzraudzībā, kurš apstiprina arī vecāko kārtības uzraudzīšanai. Pašiem ievēlēt vecāko, kā to parasti dara strādnieki, bada cietēji zemnieki nedrīkst. Viņu priekšnieks būs ar rīksti bruņotais ,,zem-stietis"! Arteļa locekļus ieraksta īpašā sarakstā, kas viņiem aizstāj ar likumu noteiktās uzturēšanās apliecības ... Atsevišķu pasu vietā tātad būs arteļu saraksti. Kā dēļ šāda apmaiņa? Tā dēļ, lai ierobežotu zemnieku, kas, ja tam būtu atsevišķa pase, varētu brīvāk iekārtoties jaunajā vietā, tā, kā viņam ērtāk, vieglāk varētu pamest darbu gadījumā, ja tas viņu neapmierina.

Tālāk. „Gādība par pienācīgas kārtības uzturēšanu ceļā un galā nogādāto strādnieku partiju nodošana darba pārziņiem uzlicēta iekšlietu ministrijas īpaši komandētiem ierēdņiem". Brīvajiem strādniekiem izdod ceļa naudu uz rokas, dzimtļaudis — „nogādā" „partijām“ pēc saraksta un „nodod" īpašiem ierēdņiem. Vai zemniekiem nav taisnība, kad viņi „sabiedriskos" un kroņa darbus uzskata kā jaunu dzimtbūšanu?

Un patiesi, 15. septembra likums badā mirstošos zemniekus tuvina dzimtļaudīm ne tikai lai nozīmē vien, ka atņem viņiem pārvietošanās brīvību. Likums dod ierēdņiem tiesības ieturēt daļu no darba algas nosūtīšanai strādnieku ģimenēm, ja to atrod par vajadzīgu to „apvidu guberņas priekšniecība, kur palikušas ģimenes". Ar nopelnīto naudu rīkosies bez pašu strādnieku piekrišanas! Zemnieks ir muļķis: pats viņš par savu ģimeni nepralīs parūpēties. Priekšniecība visu to izdarīs daudz labāk: patiešām, kas tad nav dzirdējis, cik labi tā rūpējās par zemnieku ģimenēm militārajās nometnēs?

Viena nelaime: zemnieki tagad, šķiet, nav vairs tik padevīgi kā militāro nometņu laikā. Viņi var taču arī pieprasīt, lai viņiem izdod parastās pases, lai bez viņu piekrišanas neuzdrošinās ieturēt nopelnīto naudu? Šādam gadījumam stingrība jāpastiprina, un likums nosaka īpašā pantā, ka „uzraudzība par to, lai strādnieki ieturētu pienācīgo kārtību darba vietās, ar iekšlietu ministra rīkojumu tiek uzlikta vietējiem zemes priekšniekiem, atsevišķā žandarmu korpusa oficieriem, policijas ierēdņiem vai īpaši šim nolūkam ieceltām personām". Badā mirstošos zemniekus valdība acīm redzot jau iepriekš uzlūko kā „dumpiniekus", bez visas Krievijas policijas vispārējās uzraudzības pār visiem krievu strādniekiem norīkojot vēl īpašu vis-slingrāko uzraudzību. Zemnieku jau iepriekš nolēmuši saņemt stingrās rokās par to, ka viņš uzdrošinājies „pārspīlēt" badu un uzstāda (kā izteicies Sipjagins savā cirkulārā) „ne ar ko neattaisnojamas prasības attiecībā pret valdību".

Bet, lai nevajadzētu noņemties ar tiesām kaut kādas strādnieku neapmierinātības gadījumā, pagaidu noteikumi dod ierēdņiem tiesības apcietināt strādniekus uz trijām dienām bez īpaša tiesas lēmuma par klusuma traucēšanu, par sliktu darbu, par rīkojumu neizpildīšanu!! Brīvais strādnieks jāsauc miertiesneša priekšā, kur viņš var aizstāvēties un lēmumu pārsūdzēt, — bet bada cietēju zemnieku var sēdināt krātiņā bez kādas tiesas! Brīvo strādnieku par nevēlēšanos strādāt var tikai atlaist, — bet badā mirstošo zemnieku jaunais likums liek „par neatlaidīgu izvairīšanos no darba" nosūtīt uz dzimteni pa etapu, kopā ar zagļiem un laupītājiem!

.Taunie pagaidu noteikumi, tie ir īsti katorgas noteikumi bada cietējiem, noteikumi par viņu nodošanu darbā, atņemot viņiem tiesības tāpēc, ka viņi iedrošinājušies apgrūtināt priekšniecību ar lūgumiem pēc palīdzības. Valdība neaprobežojās ar to. ka atņēma zemstei pārtikas lietu pārzināšanu, aizliedza privātām personām bez policijas atļaujas iekārtot ēdnīcas, pavēlēja pieckārtīgi samazināt

I rukuma īstenos apmērus, — viņa vēl pasludina zemniekus par nepilntiesīgiem un pavēl izrēķināties ar viņiem bez liesas. Pastāvīgai katorgai, ko rada mūžīgā badošanās un pārmērīgais darbs, tagad pievienojas vēl kroņa darbu katorgas draudi.

Tādi ir valdības pasākumi pret zemniekiem. Kas attiecas uz strādniekiem, tad izrēķināšanos ar viņiem visspilgtāk raksturo mūsu avīzes iepriekšējā numurā iespiestais „Apsūdzības akts“ prāvā par maija nemieriem Obuchova rūpnīcā. ,,Iskra“ rakstīja jau par pašu šo notikumu jūnija un jūlija numuros. Par tiesu mūsu legālā prese klusēja, atcerēdamās acīm redzot, kā pat vislabāko nodomu avīze ,.Novoje Vremja“ „dabūja ciest“, mēģinādama rakstīt par šiem tematiem. Avīzēs iekļuva dažas rindas par to, ka tiesa bijusi septembra beigās, tad vēl kādā no dienvidu avīzēm nejauši bija paziņots spriedums: diviem — katorgas darbi, astoņi attaisnoti, pārējiem — cietums un arestantu labošanas nodaļas uz laiku no 2 līdz 3V2 gadiem.

Tātad rakstā „Jauna kauja" („Iskras" 5. nr-āj^102 mēs vēl nepietiekami esam novērtējuši Krievijas valdības atriebības kāri. Mēs domājām, ka pie bruņotas izrēķināšanās viņa ķērās kā pie pēdējā cīņas līdzekļa, bīdamās griezties tiesā. Izrādās, ka ir pratuši savienot ir vienu, ir otru: pēc pūļa piekaušanas un triju strādnieku noslepkavošanas vēl izrāvuši 37 cilvēkus no dažiem tūkstošiem un piesprieduši viņiem drakoniskus sodus.

Kā izrāvuši un kā tiesājuši, — par to zināmu priekšstatu dod apsūdzības akts. Musinātāju priekšgalā nolikti An. Iv. Jermakovs, Jefr. Step. Dachins un An. Iv. Gavrilovs. Apsūdzības aktā norādīts, ka Jermakovam dzīvoklī bijušas proklamācijas pēc valsts degvīna tirgotavas apkalpotājas Michailovas vārdiem, kuru neizsauca tiesā kā liecinieci), ka viņš esot runājis par cīņu politiskās brīvības dēļ un 22. aprilī devies uz Ņevas prospektu, paņemdams līdz sarkano karogu. Tālāk uzsvērts, ka arī Gavrilovam bijušas proklamācijas, kas aicinājušas uz 22. apriļa demonstrāciju, 1111 ka viņš tās izplatījis. Par apsūdzēto Jakovļevu arī teikts, ka viņa esot piedalījusies kaut kādās slepenās sapulcēs. Nav šaubu tātad, ka prokurors pacenties attēlot kā musinātājus tieši tos cilvēkus, kurus slepenpolicija turēja aizdomās par politisku darbību. Lietas politiskais raksturs esot redzams ari no tā, ka pūlis kliedzis: „mums vajadzīga brīvība!“, redzams ari no saistībām ar pirmo maiju. Iekavās sakot, 26 cilvēku atlaišana no darba par „darba kavēšanu^1' pirmajā maijā arī bija tā, kas aizdedzināja visu šo ugunsgrēku, bet prokurors, protams, neminēja ne vārdiņa par šādas atlaišanas nelikumību!

Liela skaidra. Tiesāšanai izrāva tos, kurus turēja aizdomās kā politiskus ienaidniekus. Slepenpolicija iesniedza sarakstus. Bet policisti, protams, „apliecināja^11, ka šis personas bijušas pūlī un sviedušas akmeņus un atšķīrušās no citiem.

Ar tiesu noslēpa otrreizējo (pēc sadursmes) politiskās atriebības aktu. Un nekrietni noslēpa: par politiku minēja vainas palielināšanai, bet visa notikuma politiskos apstākļus paskaidrot neatļāva. Tiesāja kā kriminālnoziedzniekus pēc Sodu likumu 263. panta, t. i., „par atklātu sacelšanos pret valdības ieceltiem varas orgāniem^11 un pie tam tādu sacelšanos, ko sarīkojuši apbruņoti (?) ļaudis. Apsūdzība bija viltotu: policija pavēlēja tiesnešiem izmeklēt tikai vienu lielas pusi.

Piebildīsim, ka pēc Sodu likumu 263.—265. panta var aiztriekt katorgā par ikkatru manifestāciju: „atklāta sacelšanās ar nolūku neļaut izpildīt valdības izdotos rīkojumus un pasākumus^11, lai arī „sacēlušies^11 nebūtu apbruņoti un pat nelietotu atklātu vardarbību! Krievu likumi neskopojas ar katorgu! Bet arī mums ir laiks parūpēties par to, lai paši apsūdzētie katru tādu prāvu pārvērstu par politisku prāvu, lai valdība savu politisko atriebību neuzdrošinātos aizsegt ar krimināllietās komēdiju!

Un kāds „progress^11 pašā tiesāšanā, salīdzinot, piem., ar 1885. gadu! Toreiz Morozova fabrikas audējus tiesāja zvērinātie, avīzēs bija pilnīgi pārskati, tiesā liecinieki no strādnieku vidus atklāja visas fabrikanta nejēdzības. Bet tagad — ierēdņu tiesa ar kārtu pārstāvjiem, kam nav balss tiesību, tiesa aiz slēgtām durvīm, preses mēmā klusēšana, viltus liecinieki: rūpnīcas priekšniecība, rūpnīcas sargi, policisti, kas piekāva ļaudis, zaldati, kuri šāva uz strādniekiem. Kāda neģēlīga komēdija!

Salīdziniet šo „progresu^11, izrēķinoties ar strādniekiem

1885. un 1901. g., ar „progresu^11, cīnoties pret bada cietējiem 1891. un 1901. g., — un jūs dabūsit zināmu priekšstatu par to, cik ātri aug gan plašumā, gan dziļumā sašutums tautā un sabiedrībā, cik saniknoti sāk rosīties valdība, „pievelkot^11 ir privātos labdarus, ir zemniekus, biedējot strādniekus ar katorgas spriedumiem tiesā. Nē, katorga neiebiedēs strādniekus, kuru vadoņi nebijās no nāves tiešā ielas sadursmē ar cara miesas sargiem. Atmiņa par varonīgajiem, cietumos noslepkavotajiem un nomocītajiem biedriem desmitkārt pavairos jauno cīnītāju spēkus un pieaicinās viņiem palīgā tūkstošiem palīgu, kuri tāpat kā 18 gadu vecā Marfa Jakovļeva atklāti pateiks: „mēs cīnāmies par brāļiem!11. Bez policejiskās un bruņotās izrēķināšanās ar manifestantiem valdība nodomājusi tiesāt viņus arī vēl par sacelšanos; — mēs uz to atbildēsim ar visu revolucionāro spēku saliedēšanu, piesaistot mūsu pusē visus cara patvaļas apspiestos un sistemātiski gatavojot visas tautas sacelšanos!

tJskra**, 10. nr., 1901. g. novembri

Iespiests pēc avīzes „Iskra“ teksta

IEKŠĒJAIS APSKATS

Sarakstus 1901. q. oktobri

Pirmoreiz iespiests 1901. ii. jkccmhn Iespiests pie tarnala

inrnala . Lana 2. un 3. nr-a ..Zarja" teksta

l’araksts: T. H.

I. BADS^75

Atkal bads! Ne tikai krievu zemniecības izputēšana vien, bet viņas tieša izmiršana notiek pēdējā gadu desmitā ar pārsteidzošu ātrumu, un droši vien neviens karš, lai cik ilgstošs un sīvs tas būtu bijis, nav prasījis tik milzīgus upurus. Pret zemnieku savienojušies visi mūsu laikmeta varenākie spēki: gan arvien straujāk progresējošais pasaules kapitālisms, kas radījis konkurenci viņpus okeānā un apgādājis izmisīgajā eksistences cīņā izturīgāko lauksaimnieku nelielo mazākumu ar vispilnīgākiem* ražošanas līdzekļiem un rīkiem, gan militārā valsts, kura piekopj avanturistisku politiku savos koloniju īpašumos, Tālajos Austrumos un Vidusāzijā, politiku, kas prasa milzumu naudas, uzveļot pārmērīgās grūtības strādnieku masām un rīkojot pie tam vēl par lautas naudu jaunas un atkal jaunas policejiskas „aizkavēšanas^1* un „savaldīšanas** baterijas pret šo masu pieaugošo neapmierinātību un sašutumu.

Pēc tam kad bads kļuvis pie mums par parastu parādību, būtu dabiski sagaidīt, ka valdība pacentīsies noformēt un nostiprināt savu parasto politiku pārtikas lietās. Ja 1891. un 1892. gadā valdību pārsteidza vēl nesagatavotu un tā sākumā bija visai apmulsusi, tad tagad tā jau pieredzes bagāta un noteikti zina, kurp (un kā) iel. „Šobrīd, — rakstīja ,,Iskra“ jūlijā (fi. nr.), — zemei tuvojas melns lautas posta mākonis, un valdība atkal gatavojas nospēlēt sava kailā spēka nekrietno lomu, atraujot badā mirstošajiem iedzīvotājiem maizes kumosu, sodot ikkatru priekšniecības plānos neietilpstošu gādības „izrādīšanu“ par izsalkušajiem cilvēkiem**.

Valdības sagatavošanās bija ļoti ātra un ļoti noteikta. Kādā garā norisinājās šī sagatavošanās, — to pieliekami

15 5. sēj.

atklājis Jeļisavetgradas notikums. Kņazs Oboļenskis, Cher-sonas guberņas priekšnieks, uzreiz pieteica karu katram, kurš bija tik pārdrošs, ka rakstīja un runāja par badu Jeļisavetgradā, kurš aicināja sabiedrību palīdzēt bada cietējiem, kurš dibināja privātus pulciņus un uzaicināja privātpersonās organizēt šo palīdzību. Zemstes ārsti rakstīja avīzēs, ka apriņķī ir bads, ka ļaudis sirgst un mirst, ka ,,maize“, ko viņi lieto uzturam, ir kaut kas neticams, kaut kas, ko nepavisam nevar nosaukt par maizi. Gubernators uzsāk polemiku ar zemstes ārstiem un iespiež olicialus atsaukumus. Kas kaut cik pazīst mūsu preses vispārējos apstākļus, kas papūlēsies atcerēties to pastiprināto rīdīšanu, kādai bija pakļauti pēdējā laikā visai mērenie orgāni un vēl nesalīdzināmi mērenākie literati, — tas sapratīs, ko nozīmēja šī guberņas priekšnieka „polemika" ar kaut kādiem zemstes ārstiem, kuri pat nav valsts dienestā! Tā bija vienkārša mutes aizbāšana, tas bija pats atklātākais, bez kādām ceremonijām izteikts paziņojums, ka valdība necietīs patiesību par badu. Hei kas tad ir paziņojums! Lai nu kam, bet krievu valdībai jau nez vai var pārmest, ka viņa aprobežojas ar paziņojumiem, kad ir iespēja „izlielot varu". Un kņazs Oboļenskis nekavējās izlietot varu, personīgi ierazdamies kara laukā — kara pret bada cietējiem un pret tiem, kas, neskaitīdamies nekādā resorā, gribēja sniegt īstenu palīdzību bada cietējiem, — un aizliegdams dažām bada piemeklētās vietās atbraukušām privātpersonām (tai skaitā Uspenska kdzei) ierīkot ēdnīcas. Līdzīgi Jūlijam Cezaram kņazs Oboļenskis atnāca, ieraudzīja, uzvarēja, — un telegramas nekavējoties pavēstīja visiem lasītājiem Krievijā par šo uzvaru. Apbrīnojama ir viena lieta: ka šī uzvara, šis nekaunīgais izaicinājums visiem krievu ļaudīm, kam palicis kaut piliens godīguma, kaut mazums pilsoniskās vīrišķības, nesastapa nekādu pretsparu no visvairāk ieinteresēto, ja tā var izteikties, personu vidus. Chersonas guberņā ļoti daudzi, bez šaubām, zināja un zina slepenos cēloņus šai bada noklusēšanai un cīņai pret palīdzības sniegšanu bada cietējiem, bet neviens nav publicējis ne šās pamācošās lietas iztirzājumu, ne arī dokumentus, kas uz to atliecas, pat ne vienkāršu aicinājumu protestēt pret mežonīgo aizliegumu ierīkot ēdnīcas. Strādnieki rīko streiku, kad valdība realizē savus draudus: atlaist pirmā

maija „darba kavētājus”; inteliģentā sabiedrība klusē, kad tās pārstāvjiem aizliedz ... sniegt palīdzību bada cietējiem.

It kā pamudināta no panākumiem šai pirmajā sadursmē ar „juku rīkotājiem”, kas uzdrošinājušies palīdzēt bada cietējiem, valdība drīz vien pārgāja uzbrukumā pa visu līniju. Kņaza Oboļenska drošsirdīgais varoņdarbs liek nostādīts kā vadošs princips, kā likums, kas no šā brīža regulē visu administratoru attiecības pret visām personām, kurām ir saskaršanās ar pārtikas lietu (vārds „saskaršanās” ir, patiesību sakot, kriminallermins, kas speciāli pieder mūsu sodu likumu grāmatai, bet mēs jau redzējām un redzēsim vēl turpmāk, ka tagadējā laikā neatjautā palīdzība bada cietējiem pilnīgi ietilpst kriminālnoziegumā jēdzienā). Tāds likums arī bez kavēšanās nāca — šoreiz vienkāršotā formā kā „iekšlietu ministra cirkulārs to guberņu priekšniekiem, kuras cietušas no 1901. g. neražas” (1901. g. 17. augustā, 20. nr.).

Šis cirkulārs, jādomā, ilgi paliks kā piemineklis tam, līdz kādiem Herakla stabiem noved policijas bailes no bargā lautas posta, bailes no bada cietēju tuvināšanās ..inteliģentiem”, kas viņiem palīdz, bailes līdz ar stingro nolūku apspiest ikkatru „troksni” par badu un aprobežot palīdzību līdz visniecīgākiem apmēriem. Var tikai nožēlot, ka šā cirkulārā nesamērīgie apmēri un tas smagais kancelejiskais stils, kādā tas rakstīts, droši vien nejaus vispla-šākai publikai ar to iepazīties.

Ir zināms, ka 1900. g. 12. jūnija likums izņēma pārtikas lietu no zemstu pārzināšanas un nodeva to zemes priekšnieku un apriņķu kongresu rokās. Šķiet, vai varētu būt vēl drošāk: ievēlētie elementi nobīdīti malā, no priekšniecības daudzmaz neatkarīgie ļaudis tagad lietu vairs nerīkos un tātad arī netrokšņos. Bet pēc kņaza Obo-jenska kara gājiena visa tā likās par maz: visa lieta stingrāk jāpakļauj ministrijai un ierēdņiem, kas tieši izpilda tās priekšrakstus, galīgi jānovērš dažādu pārspīlējumu iespējamība. Tāpēc no šā laika jautājumu par to, kādi apriņķi ir „nelabvēlīgā stāvoklī ražas ziņā”, izlems vienīgi pati ministrija^103, kur acīm redzot ierīkos galveno štābu kara darbībai prel bada cietējiem. Un ar gubernatoru kgu vidu-tājību šis Stabs vadīs to personu (galvenokārt apriņķu muižniecības maršalu) darbību, kuru rokās koncentrēta „apriņķa centrālā pārtikas lietās pārvalde". Iniciatoram kara darbībai pret bada cietējiem, kņazam Oboļenskim, nācās pašam ierasties uz vietas, lai atvairītu, savaldītu un samazinātu. Tagad tas „nokārtots", un pieliks vienkāršas telegramu apmaiņas (ne velti kancelejas izdevumiem asignēts jau pa tūkstotiņam uz apriņķi) starp „apriņķa centrālo" un Pēterburgas eenlralo pārvaldi, lai „rīkotos". Turgeņeva civilizētais muižnieks ne tikvien kā negāja pats uz zirgu stalli, bet aprobežojās ar pusbalsī teiktu piezīmi savam frakā un baltos cimdos tērptajam sulainim: „Attiecībā uz Fjodoru ... rīkoties!". Lūk, arī pie mums tagad tāpat „bez trokšņa", klusi un cēli „rīkosies", lai savaldītu badā mirstošo iedzīvotāju pārmērīgo apetitu.

Bet, ka Sipjagina kgs ir pārliecināts par izsalkušā zemnieka pārmērīgo apetitu, — tas redzams no tās neatlaidības, ar kādu cirkulārs ne tikvien brīdina no „pārspīlējumiem", bet rada tieši jaunus un atkal jaunus noteikumus, kas novērš pašu pārspīlējumu iespējamību. Ar trūkumcietēju saraksta sastādīšanu — nesteidzieties: tas rada iedzīvotājos „pārmērīgas cerības", — tieši tā saka ministrs un pavēl sastādīt sarakstus tikai tieši pirms pašas labības sadalīšanas. Tālāk — cirkulārs atzīst, ka lieki ir runāl par to, kad apriņķi vajag uzskatīt par nelabvēlīgu ražas ziņā, bet toties precizi nosaka, kad nevajag apriņķi uzskatīt par nelabvēlīgu (piemēram, kad cietusi ne vairāk kā trešā daļa pagastu, kad pastāv parastāpiepeļņa uti.). Beidzot, attiecībā uz pabalsta normām bada cietējiem ministrs dod tādus noteikumus, kas skaidri jo skaidri parāda, ka valdība grib par katra centi apcirpt šos pabalstus līdz neiespējamībai (pēc И). oktobri notikušus guberņas zemstu ārkārtējās sapulces ziņām) vēl lielāka par 1898. gada neražu. Labības raža ir tikai 58 procenti no vidējās ražas, bet sadrinskas un Irhilas apriņķī — tikai 36 un 34 procenti. 1898. gadā valdība izsniedza (nepieskaitot vietējos līdzekļus) V/s miljona pudu labības un vairāk nekā l/.i miljona rubļu naudā. Bet tagad zemstei nav līdzekļu, zemste savās tiesībās ierobežota, neraža daudz lielāka nekā 1898. gadā, maizes cenas sākušas celties jau no 1. jūlija, zemnieki jau izpārdod lopus, — bet valdība tomēr stūrgalvīgi uzskata guberņas stāvokli par „labvēlīgu"!!

un likt vaļā ar dāvaniņām, kuras nebūt neglābj iedzīvotājus no izmiršanas. Un patiesi: norma — 48 pudi labības uz ģimeni (skaitot pēc vidējās ražas lieluma zināmā cie-īnatāj ; kam nav mazāk par lo, — tas necieš trūkumu. Kā šis skaitlis iegūts, — nav zināms. Zināms tikai, ka nebada gadā pat nabadzīgākie zemnieki patērē divreiz vairāk maizes (sk. zemstu statistiskos pētījumus par zemnieku budžetiem). Badošanās tātad atzīta par normālu parādību uz ministra kga priekšraksta pamata. Bet arī šo normu samazina, pirmkārt, divreiz, lai aizdevumu nevarētu dabūt strādniecības elementi, kas sastāda apmēram pusi uo iedzīvotājiem, bet, otrkārt, vēl par Vs—V»—Vio, „ievērojot aptuvenu skaitu turīgo zemnieku, kam ir pērnā gada krājumi vai kaut kāda (tieši tā: „vai kaut kāda“l!) materiālu turība". Pēc visa tā var spriest, ar kādu niecīgu daļskaitli izteicama tā patiesi iedzīvotājiem trūkstošā maizes tiesa, ko valdība nodomājusi tiem aizdot! Un, it kā tīksminādamies ar savu bezkaunību, Sipjagina kgs, izklāstījis šo neticamo pabalstu apcirpšanas sistēmu, paziņo, ka tāds ap-Iuvens aprēķins tikai „retumis izrādās kaut cik ievērojami pārspīlēts". Komentāri gandrīz vai lieki.

Krievu valdības oficiālie ziņojumi, kad lajos bez kailiem priekšrakstiem ir kaut jebkādi mēģinājumi paskaidrot šos priekšrakstus, satur sevī gandrīz vienmēr — tas ir kā tāds likums, daudz stabilāks nekā vairums mūsu likumu, — divus pamatmotivus vai divus motivu pamattipus. No vienas puses, jūs katrā ziņā sastapsitics ar dažām vispārējām frāzēm, kas augstprātīgā formā ziņos par priekšniecības gādību, par lās vēlēšanos ievērot laika prasības un sabiedriskās domas vēlēšanos. Piemēram, tiek runāts par „svarīgo pārtikas trūkuma novēršanas lielu lauku iedzīvotāju vidū", par „morālo atbildību attiecībā uz vietējo iedzīvotāju labklājību" u. tnil. Pats par sevi saprotams, ka šīs vispārējās vietas būtībā neko nenozīmē un neuzliek nekādus pozitivus pienākumus; toties tās kā divi ūdens pilieni līdzīgas nemirstīgā Judasiņa Golovļeva nemirstīgajām runām, kad viņš norāj zemniekus, atņemot tiem pēdējo. Iekavās sakot, šīs vispārējās vietas vienmēr ekspluatē (daļēji aiz naivuma, daļēji aiz „dienesta pienākuma") liberālā, cenzūrai pakļautā prese, lai konstruētu valdības principiālo solidaritāti ar lās viedokli.

Ret, ja jūs uzmanīgāk ielūkosities citos, ne tik vispārējos un ne tik acīm redzami tukšskanīgos valdības rīcības mo-tivos, jūs vienmēr atradīsit konkrētus paskaidrojumus, kas pilnīgi atkārto mūsu preses visreakcionārākos orgānos (piem., avīzē „Moskovskije Vedomostji“) nodibinājušos argumentus. Izsekot un katrā atsevišķā gadījumā aizrādīt uz šo valdības solidaritāti ar avīzi „Moskovskije Vedo-mostji“ nebūtu, pēc mūsu domām, veltīgs (un ne gluži nepieejams ļiat legāliem darbiniekiem) darbs. Apskatāmajā cirkulārā, piemēram, mēs sastopamies ar visnekrietnāko apsūdzību atkārtojumu, kuras nāk no visvairāk „mežonīgiem muižniekiem^1', — ka priekšlaicīga trūkumcietēju sarakstu sastādīšana ierosinot „dažos turīgos mājsaimniekos cenšanos padarīt savu saimniecību ārēji trūcīgu, pārdodot gan krājumus, gan pārpalikumus un inventāru'1. Ministrs saka, ka to „pierādījusi iepriekšējo pārtikas kampaņu pieredze". Tātad? Tātad ministrs smelsies politisku pieredzi no visrūdītāko dzimtkungu pamācībām, kuri tā trokšņoja iepriekšējos bada gados un trokšņo tagad, ka zemnieki krāpjot, un kuri tik sašutuši par „troksni" sakarā ar bada tifa epidēmijām.

No šiem pašiem dzimtkungiem Sipjagina kgs iemācījies runāt par demoralizaciju: „visai svarīgi, — raksta viņš, — lai... vietējās iestādes ... veicinātu asignēto līdzekļu taupīšanu, bet galvenais (sicl!*) — lai novērstu tos kaitīgi un demoralizējoši ietekmējošos gadījumus, kad valdības pabalstu nepamatoti izsniedz turīgām personām". Un šo nekautrīgo priekšrakstu — veicināt līdzekļu taupīšanu — pastiprina ar šādu principiālu pamācību: „. .. pārtikas pabalstu plašai izdošanai ģimenēm, kas var iztikt arī bez tiem" (kas var gadā iztikt ar 24 pudiem labības uz ģimeni?), „neatkarīgi no valsts izdevumu neražīguma (!) šajos gadījumos ir pēc Šādas sistēmas postošajām sekām nākotnē ne mazāk kaitīga nozīme no valsts vajadzību un labuma viedokļa nekā patiesi trūcīgo atstāšanai bez attiecīgās palīdzības". Vecos laikos sentimentāli monarchi mēdza teikt: „labāk desmit vainīgos attaisnot nekā vienu nevainīgu notiesāt". Bet tagad cara tuvākais palīgs paziņo: nemazāk kaitīgi ir dot pabalstu ģimenei, kas var izlikt arī ar 24 pudiem

tāli tied.

labības gadā, kā atstāt bez pabalsta „patiesi^1* trūcīgo. Cik žēl, ka šo savā atklātībā lielisko „viedokli" par „valsts vajadzībām un labumiem" plašai publikai noslēpj šis garais un garlaicīgais cirkulārs! Viena cerība: varbūt sociāldemokrātiskā prese un sociāldemokrātiskā mutvārdu aģitacija tuvāk iepazīstinās tautu ar ministra cirkulārā saturu.

и= *

Bet sevišķi enerģiski cirkulārs „brūk virsū" privātajiem labdariem: pēc visa redzams, ka pret bada cietējiem karojošie administratori par „ienaidnieka" vissvarīgāko poziciju atzīst palīdzības privātos pulciņus, privātās ēdnīcas u. t. jpr. Sipjagina kgs ar pilnīgi atzīstamu vaļsirdību paskaidro, kāpēc šī privātā labdarība jau sen laupa miegu iekšlietu ministrijai. „Sākot ar 1891. un 1892. g. neražu un visos turpmākajos tamlīdzīgos posta gadījumos, — saka cirkulārs, — nereti atklājās, ka daži labdari reizē ar materiālā atbalsta sniegšanu piemeklēto apvidu iedzīvotājiem cenšas radīt viņu vidū neapmierinātību ar pastāvošo kārtību un ne ar ko neattaisnojamu prasību uzstādīšanu attiecībā pret valdību. Turklāt nepilnīgi apmierinātais trūkums, pie tam neizbēgamās slimības un grūtības saimniecībā rada visai labvēlīgu augsni pret valdību vērstai aģitācijai, un šādu augsni savos noziedzīgajos nolūkos labprāt izmanto politiskā ziņā neuzticamas personas, izlikdamās, ka palīdz savam tuvākajam. Parasti ar pirmām ziņām par ievērojamu neražu cietušajā apvidū no visām pusēm salasās personas, kuru politiskā pagātne nav nevainojama, cenšas stāties sakaros ar labdarības biedrību un iestāžu pilnvarotiem, kas atbraukuši no galvaspilsētām un kas nezināšanas dēļ pieņem viņus par darbiniekiem uz vietām, tā radot ne mazumu grūtību kārtības un pārvaldes interesēm".

Neērti tomēr kļūst krievu valdībai krievu zemē. Bija laiks, kad par sevišķi apsargāmu vidi atzina 1ikai studējošo jaunatni: pār viņu nodibināja sevišķi stingru uzraudzību, ja ar viņu satikās personas, kuru politiskā pagātne nebija nevainojama, tad tas bija liels noziegums, visādus pulciņus un biedrības, kaut arī to darbības mērķis bija tikai materiāla palīdzība, turēja aizdomās par pretvalstiskiem nolūkiem u. I. jpr. Tajos laikos — un ļoti nesenos laikos -cila iedzīvotāju slāņa un vēl jo mazāk šķiras, kas valdības acīs būtu reprezentējusi „visai labvēlīgu augsni pret valdību vērstai aģilacijaili, — nebija. Bet no 90. gadu vidus jūs sastapsit valdības oficiālos ziņojumos norādījumu uz citu, nesalīdzināmi daudz lielāku iedzīvotāju šķiru, kas prasa īpašu apsardzi: fabriku un rūpnīcu strādniekus. Strādnieku kustības pieaugums piespieda radīt veselas iestāžu sistēmas uzraudzībai pār jauno, nevaldāmo elementu; to vielu sarakstā, kur politiskā ziņā šaubīgām personām aizliegts dzīvot, līdzās galvaspilsētām un universitātes pilsētām sāka parādīties fabriku centri, ciemati, apriņķi un veselas guberņas^104. Izrādījās, ka īpaši aizsargāmas no neuzticamiem ir divi trešdaļas Eiropas Krievijas, bet atlikušo trešdaļu tādā mērā pārpilda lik daudz „personu, kuru politiskā pagātne nav nevainojama", ka pat visnomaļākā province kļūst nemierīga^105. Tagad izrādās, ka. pēc tik kompetentas personas autorilaliva sprieduma kā iekšlietu ministra kgs, „labvēlīga augsne" pretval-stiskai aģilacijai ir arī pati visnomaļākā sādža, ciktāl te ir nepilnīgi novērsta trūkuma, slimību un saimniecības sabrukuma gadījumi. Bet vai daudz ir tādu krievu sādžu, kur šāda veida „gadījumi" nav pastāvīgi? Un vai mums, krievu sociāldemokrātiem, nevajag nekavējoties izmantot šo Sipjagina kga pamācošo aizrādījumu par „labvēlīgo" augsni? Tieši tagad, no vienas puses, sādžu ir ieinteresējušas šad tad un šā tā tur nonākušās baumas par pilsētas proletariāta un inteliģentās jaunatnes februāra un marta mēneša sadursmēm ar valdības miesas sargiem, un, no otras puses, vai tad ikviena tāda frāze par „ne ar ko neattaisnojamām" zemnieka „prasībām" u. tml. nedod ļoti bagātīgu programu visplašākai un vispusīgai aģitācijai?

Sipjagina kga derīgie aizrādījumi mums jāizmanlo, bet par viņa naivumu ir vērts pasmieties. Tas tiešām ir uzjaul-t inošs naivums iedomāties, ka privātās labdarības pakļaušana gubernatora uzraudzībai un kontrolei apgrūtinās „neuzticamo" personu iespēju ietekmēt sādžu. Īstenie labdari nekad nav sev sprauduši politiskus mērķus, tā ka jaunie novēršanas un savaldīšanas līdzekļi visvairāk skars tos, kas valdībai vismazāk bīstami. Bet ļaudīm, kas gribēs zemniekiem atvērt acis uz jauno līdzekļu nozīmi un uz valdības izturēšanos pret badu vispār, droši vien jau nebūs vajadzība pēc tā, lai stātos sakaros ar Sarkanā krusta pilnvarotiem vai lai stādītos priekšā gubernatoru kgiem. Jo, lūk, piem., ja jau izrādījās, ka fabriku un rūpnīcu vide ir „labvēlīga augsne", — tad tie, kas gribēja tuvināties šai videi, nestājās sakaros ar fabriku pārvaldniekiem, lai iepazītos ar fabrikas kārtību, un nestādījās priekšā fabriku inspektoru kgiem, lai dabūtu atļauju rīkot sapulces strādniekiem. Mēs nemaz nepiemirstam, protams, ka politiskā aģilacija zemnieku vidū ir saistīta ar lielām grūtībām jo vairāk tāpēc, ka atvilkt šim nolūkam revolucionāros spēkus no pilsētām ir ne tikvien neiespējami, bet arī neracionāli, bet mēs nedrīkstam arī pamest neievērotu to, ka tādi valdības varoņdarbi kā privātās labdarības ierobežošana novērš veselu pusi šo grūtību un samazina mūsu darbu uz pusi.

* *

*

Mēs nepakavēsimies pie tāda — samērā ar iztirzāto cirkulāru — „sīkuma" kā tā paša ministra cirkulārs par uzraudzības pastiprināšanu pār labdarības koncertiem, izrādēm u. t. jpr. (Sal. „Iskras" 9. nr-ā „Jauni šķēršļi".)

Pamēģināsim apskatīt, kādā attiecībā pret paliesajiem posta apmēriem ir tagad pēc jaunajiem noteikumiem piešķirtā un sadalītā valdības palīdzība iedzīvotājiem. Taisnība, dati par to ir augstākā mērā nabadzīgi. Prese tagad ir iegrožota līdz neiespējamībai, ēdnīcu privāto rīkotāju balsis apklusušas reizē ar viņu darbības „aizliegšanu", un no jaunās bardzības apmulsušās Krievijas publikas informēšanai kalpo tikai kroņa policejiskie ziņojumi par pārtikas kampaņas labvēlīgo gaitu, kā arī tādā pašā garā sastādītie raksteļi avīzē „Moskovskije Vedomoslji" un šad tad ievietotās kāda dīkdieņa reportiera sarunas ar to vai

citu pompadūru, kas svarīgi izklāsta „domas par pilsētu priekšnieku domu vienību, kā ari par pilsētu priekšnieku varas vienību un citu"7®. Piemēram, „Novoje Vremja“ 9195. nr-ā ziņo, ka Saratovas (bijušais Archangeļskas) gubernators А. P. Engelhards pieņēmis vietējās avīzes līdzstrādnieku un, starp citu, pateicis viņam, ka viņš, gubernators, personīgi uz vielas esot sasaucis muižniecības maršalu, zemstu valžu pārstāvju, zemes priekšnieku un Sarkanā krusta pārstāvju apspriedi un „sadalījis darbus".

„Cingas, — teicis А. P. Engelhards, — tādā veidā, kā es to novēroju Archangeļskas guberņā, te nav: tur slimajam nevar pieiet tuvāk par pieciem soļiem; tur šī slimība ir patiesi „trūdoša", — bet te tā visvairāk ir stipras mazasinības sekas, kura attīstās mājas dzīves šausmīgo apstākļu dēļ. Te gandrīz vienīgās pazīmes saslimšanai ar cingu ir—• baltas lūpas, baltas smaganas .. . Tāds slimnieks ar pareizu ēdināšanu izveseļojas nedēļas laikā. Patlaban arī notiek šī uzbarošana. Vispār izdod 1 000 porciju dienā, lai gan reģistrēti ne vairāk par 400 visai trūcīgo.

Bez saslimšanas gadījumiem ar cingu visā apvidū konstatēti tikai trīs tifa gadījumi. Tālāk, jādomā, lieta ari neies, jo visur jau organizēti sabiedriskie darbi un iedzīvotājiem nodrošināta peļņa".

Lūk, kāda labklājība: visā Chvalinskas apriņķī (par kuru runā pompadūra kgs) tikai 400 visai trūcīgo (pārējie laikam „var iztikt", pēc Sipjagina un Engelharda kga domām, ari ar 24 pudiem labības gadā uz ģimeni!), un iedzīvotāji jau apgādāti, un slimie izveseļojas nedēļas laikā. Kā pēc visa tā lai netic avīzei „Moskovskije Vedo-mostji", kas īpašā ievadrakstā (258. nr-ā) mums iestāsta, ka „pēc pēdējām ziņām, kas saņemtas no 12 neražā cietušām guberņām, te kūsā rosīgs administrācijas darbs palīdzības sniegšanai. Daudzi apriņķi jau izpētīti, vai tie pārtikas ziņā nav nelabvēlīgā stāvoklī, tiek iecelti apriņķu pārziņi pārtikas lietās utt. Acīm redzot valdības administratīvās personas dara visu iespējamo, lai sniegtu savlaicīgu un pietiekamu palīdzību".

„Kūsā rosīgs darbs", un „reģistrēti ne vairāk par 400 visai trūcīgo"... Chvalinskas apriņķī 165 tūkstoši lauku iedzīvotāju, bet izdod tikai vienu tūkstoti porciju. Rudzu iztrūkums šogad visā dienvidaustrumu rajonā (tai skaitā

it rī Saratovas guberņā) ir 34%. Saratovas guberņā no visiem zemnieku zemes (IV2 miljona desetinu) sējumiem pilnīga neraža piemeklējusi lf>% (pēc guberņas zemstes valdes datiem) un slikla raža — 75%; bet Chvalinskas apriņķis kopā ar Kamišinas apriņķi pieder pie Saratovas guberņas visvairāk cietušajiem apriņķiem. Tātad vispārējais labības iztrūkums Chvalinskas apriņķa zemniekiem ir ue mazāk kā 30%. Pieņemsim, ka puse no šā iztrūkuma attiecināma uz turīgo zemniecību, kas ar to vēl nav padota badam (lai gan šāds pieņēmums vairāk nekā riskants, jo turīgai zemniecībai ir labāka zeme un viņa labāk to apstrādā, tā ka no neražas tā vienmēr cieš mazāk nekā trūcīgie). Pat ar tādu pieņēmumu izrādīsies, ka bada cietēju jābūt ap 15 procentu, t. i., līdz 25 tūkstošiem. Bet mūs grib mierināt ar to, ka Chvalinskas cinga ne tuvu netiek līdzi Archangeļskas cingai, ka tifa gadījumi esot bijuši tikai trīs (būtu kaut jēdzīgāk melojuši!) un ka izsniedzot vienu tūkstoti porciju (kas aprēķinātas un sadalītas droši vien pēc Sipjagina sistēmas cīņā ... pret pārspīlējumiem).

Kas attiecas uz tām ,,peļņām“, kuras Sipjagina kgs savā cirkulārā centās trīs reizes pieminēt, lai izvairītos pārspīlējumu (pirmoreiz — pavēlot neuzskatīt par nelabvēlīgā stāvoklī esošiem tos apriņķus, kur pastāv parastās pie-peļņas iespējas; otrreiz — pavēlot samazināt 48 pudu lielo normu uz pusi, jo 50 procentiem strādājošo iedzīvotāju ,,vajag“ piepelnīt, un trešoreiz — pavēlot samazināt arī šo pēdējo skaitli par 7s—7i« pēc vietējiem apstākļiem), kas attiecas uz peļņām, tad Saratovas guberņā ir kritušās peļņas ne tikvien zemkopībā, bet arī cilās nozarēs. ,,Neražas sekas, — vēstī mums iepriekš minētais valdes ziņojums, — ir skārušas arī mājrūpniekus, jo samazinājušās viņu produkcijas pārdošanas iespējas. Šo apstākļu dēļ apriņķos ar visvairāk attīstītu mājrūpnieeību novērojamas krīzesBet šādiem apriņķiem pieskaitāms arī visvairāk cietušais Kamišinas apriņķis, kur, starp cilu, daudzi jo daudzi tūkstoši trūcīgo nodarbojas ar slaveno sarpinkas ražošanu. Arī parastajos gados šajā tālajā lauku malienē pamestajā mājrūpniecības nodarbībā bija visnejēdzīgākā kārtība: strādāja, piemēram, bērni, (5—7 gadi veci, nopelnot 7 un 8 кар. dienā. Var iedomāties, kas tur notiek milzīgās neražas un mājrūpniecības sevišķās krizes gadā.

Labības neražai Saratovas guberņā (kā arī visās, pro tams, neražas guberņās) seko lopbarības trūkums. Pēdējos mēnešos (t. i., jau vasaras otrajā pusē!) konstatēts, ka ārkārtīgi attīstās dažādas epizootijas, kas veicina lopu nobeigšanos. „Pēc veterinārārstā ziņojuma no Ohvalinskas apriņķa (patapinām šo ziņu no tās pašas avīzes, kas iztirzāja iepriekš minētā guberņas zemstes valdes ziņojuma saturu), uzšķēržot nobeigušos dzīvniekus, to kuņģos nav atrasts nekas cils kā vienīgi zeine“.

„Iekšlietu ministrijas zemstu nodaļas" ziņojumā par pārtikas kampaņas turpināšanu, starp citu, bija teikts, ka no apriņķiem, kas atzīti par nelabvēlīgā stāvoklī esošiem, „tikai Chvalinskas apriņķī no jūlija mēneša parādījušies divos ciematos daudzi epidēmiskas saslimšanas gadījumi ar cingu, kuras likvidēšanai veltīti visi vietējā ārstniecības personālā pūliņi, pie kam vietējiem spēkiem palīgā komandētas divas Sarkanā krusta biedrības nodaļas, kas, pēc gubernatora — (tā paša A. P. Engcl-harda, ar kuru mēs jau iepazināmies) — ziņojuma, darbojas ar lielām sekmēm; bet visos pārējos, par pārtikas ziņā nelabvēlīgiem atzītos apriņķos, pēc ministrijā uz šā gada 12. septembri esošām ziņām, nav bijis gadījumu, kad ass pārtikas trūkums būtu palicis nenovērsts, un nav novērota slimību attīstīšanās nepietiekamas barības dēļ“.

Lai parādītu, cik lielu uzticību var pelnīt šis apgalvojums, ka neesot bijis gadījumu, kad palicis nenovērsts ass pārtikas trūkums (bet chronisks pārtikas trūkums bija?), un ka neesot novērota slimību attīstīšanās, mēs aprobežosimies ar datu salīdzinājumu vēl divās guberņās.

Ufas guberņā par nelabvēlīgiem pasludināti Menzeļin-skas un lleļebejas apriņķis; un iekšlietu ministrijas zemstu nodaļa paziņo, ka būs nepieciešams valdības aizdevums „tieši pārtikas nolūkā" „pēc gubernatora ziņojuma" 800 000 pudu apmērā. Pa tam Ufas guberņas zemstu ārkārtējā sapulce, kas tika sasaukta 27. augustā, lai apspriestu jautājumu, kā palīdzēt neražā cietušajiem, šajos apriņķos pārtikas trūkumu noteica uz 2,2 miljoniem pudu labības un vēl plus 1 miljons pārējiem apriņķiem neatkarīgi no aizdevuma apsēšanai (3,2 miljoni pudu uz guberņu) un lopbarībai (600 000 pudu). Tātad ministrija pārtikas aizdevumu noteikusi vienas ceturtās daļas apmērā no tā, ko noteikusi zemste.

Otrs piemērs. Vjatkas guberņā tai laikā, kad zemstes nodaļa publicēja savu paziņojumu, nebija par nelabvēlīgiem izsludinātu apriņķu, bet pārtikas aizdevuma apmērus zemstes nodaļa tomēr noteica uz 782 000 pudu. Tā ir tā pati suma, ko, pēc avīžu ziņām, aprēķināja jau Vjatkas guberņas pārtikas lietu komisija savā 28. augusta sēdē (aprēķināja saskaņā ar apriņķu kongresu lēmumiem no 18. līdz 25. augustam). Tie paši kongresi ap 12. augustu noteica aizdevuma apmērus citādi, proti: 1,1 miljonu pudu pārtikai un 1,4 miljoni pudu apsēšanai. No kurienes šī starpība? Kas notika starp 12. un 28. augustu? Notika tas, ka iznāca Sip-jagina kga 17. augusta cirkulārs par ciņu pret bada cietējiem. Cirkulārā iedarbība tātad bija momentala, un mazu sumiņu — 230 tūkstoš pudu labības — izsvītroja no aprēķina, ko bija sastādījuši — to ievērojiet — apriņķu kongresi, t. i., iestādes, kuras (ar 1900. g. 12. jūnija likumu) aizslāja neuzticamo zemsti, iestādes, kurās vispār bija ierēdņi un it īpaši zemes priekšnieki... Vai patiesi mēs piedzīvosim vēl to, ka ari zemes priekšniekus apsūdzēs liberālismā? Nav nekāds brīnums. Vismaz avīzē „Moskov-skije Vedomoslji" mēs nesen lasījām tādu rājienu kādam Om. kgm, kas bija uzdrošinājies avīzē „Priazovskij Kraj“ („Pieazovas Apgabals") uzaicināt, lai avīzes iespiež guberņu pilsētas lietu komisiju sēžu protokolus (ja jau preses pārstāvjiem nevar atļaut apmeklēt šīs sēdes):

„Nolūks pārāk skaidrs: krievu ierēdnis bieži vien sirgst ar bailēm, ka viņu uzskatīs par neliberalu, un atklātība var likt viņam, reizēm pat pretēji sirdsapziņai, atbalstīt kaut kādu pilsētas vai zemstes liberāli fantastisku pasākumu. Aprēķins nav gluži maldīgs".

Vai nevajadzētu nodibināt īpašu uzraudzību pār Vjatkas zemes priekšniekiem, kuri — acīm redzot bīdamies, ka viņus var uzskatīt par neliberaliem — ir parādījuši nepiedodamu vieglprātību, „pārspīlējot" pārtikas trūkumu?*

31 Bet te bus vēl paraudziņš, ka Vjatkas gubernators cīnās pret pārspīlējumiem:

„Pagastu valdēm izsūtītajā „paziņojumā" Vjatkas gubernators konstatē, ka zemnieki visai piesardzīgi izturas pret valdības un zemstu

Starp citu, Vjatkas zemstes (ja gudrā krievu valdība nebūtu lai atņēmusi pārtikas lietas pārzināšanu) „liberāli fantastiskais pasākums^41 nogāja līdz trūkuma konstatēšanai vēl daudz lielākos apmēros. Vismaz ārkārtējā guberņas sapulce, kas notika no 30. augusta līdz 2. septembrim,] konstatēja, ka nepieciešamā labības daudzuma iztrūkums^1 ir 17 procentu, bet lopbarības — 15 procentu. Bet šā daudzuma lielums — 105 milj. pudu (parastā raža — ļ 134 milj. pudu, bet šogad — 84 milj. pudu). Iztrūkums tātad ir 21 miljons pudu. „Guberņas pagastu kopskaits, kurus šāgada raž.a nenodrošina, ir 158 no 310. To iedzīvotāju skaits ir 1 506 tūkstoši abu dzimumu personu^44. Jā, nav šaubu, „kūsā administrācijas rosīgais darbs^44, — lai samazinātu trūkuma patiesos apmērus un lai visu palīdzības lietu bada cietējiem padarītu par kaut kādu kapeikas vērtu labdarības akrobātiku.

Starp citu, „labdarības akrobāti^44 būtu pārāk glaimojošs nosaukums zem Sipjagina cirkulārā karoga apvienotajiem administratoriem. Ar labdarības akrobātiem tiem kopēja ir niecīgā palīdzība un cenšanās uzpūst tās apmērus. Bet

izsniedzamo pārtikas aizdevumu. „Apbraukājot guberņu, — saka Ktin-genberga kgs, — es pārliecinājos, cik apdomīgi un piesardzīgi zemnieki izturas pret tagadējiem apstākļiem, baidās uzņemties parādus, ja tie nav ārkārtīgi nepieciešami, un ir stingri nolēmuši pacietīgi gaidīt dieva palīdzību nākošajā gadā, cenšoties saviem spēkiem izkļūt no grūtā slāvok|a“. Tas dod Vjatkas guberņas priekšniekam pārliecību, ka „nekādas baumas par valdības vai zemstu bezmaksas palīdzību un par parādu un iztrūkumu dzēšanas varbūtību, kā arī par neražas pārspīlētiem apmēriem, nesamulsinās Vjatkas guberņas mierīgos un saprātīgos iedzīvotājus". Gubernators atzīst par vajadzīgu brīdināt zemnieku iedzīvotājus, — „ja, pārbaudot lēmumu, izrādīsies, ka mājsaimnieks, kaut arī viņam nebūtu nekādu krājumu, ir savācis šogad labību pietiekamā daudzumā ģimenes uzturam un tauku apsēšanai, bet šo labību ir pārdevis un dabūto naudu izlietojis cilām vajadzībām, tad viņš nevar vairs cerēt saņemt aizdevumu. Izsniegtos aizdevumus, pēc jaunā likuma, piedzīs bez kopatbitdības nodrošinājuma pēc tiem pašiem noteikumiem, pēc kādiem piedzen nodokļus. Tāpēc mājsaimniekam, kas pieprasījis un dabūjis aizdevumu, nav jāaizmirst, ka viņam vienam pašam aizdevums būs jāatdod, ka neviens viņam nepalīdzēs un ka piedzīšanu izdarīs stingri, tā ka, ja parāds sakrāsies, tad visa kustamā manta var tikt pārdota, bet nekustamā atņemta" “.

Var iedomāties, kā pagasta varasvīri izturas pret aizdevuma lūdzējiem, bada cietējiem parādniekiem pēc šāda gubernatora paziņojuma!

labdarības akrobāti uz saviem aplaimojamiem ļaudīm ļaunākā gadījumā lūkojas kā uz rotaļlietu, kas patīkami kairina viņu patmīlību, bet Sipjagina administrācija uzlūko tos par ienaidniekiem, par cilvēkiem, kas nelikumīgi kaut ko pieprasa („ne ar ko neattaisnojamas prasības attiecībā pret valdību") un kas tāpēc savaldāmi. Pilnīgi spilgti šis uzskats izpaudies ievērojamos „Pagaidu noteikumos", kas ar visaugstākā roku apstiprināti 1901. g. 15. septembrī.

Tas ir vesels likums, kas sastāv no 20 pantiem, un ievērojama tanī tik daudz, ka mēs nešaubītos to pieskaitīt svarīgākajiem likumdošanas aktiem XX gadsimta sākumā. Sāksim ar nosaukumu: „pagaidu noteikumi par neražas piemeklēto apgabalu iedzīvotāju piedalīšanos satiksmes un zemkopības un valsts īpašumu resoru rīkojamos darbos". Laikam gan šie darbi ir kaut kas tik pieblīvēts ar priekšrocībām, ka „piedalīšanās" tajos ir sevišķa žēlastība? Laikam gan, citādi arī jaunā likuma pirmais pants neat-kārlolu: „no neražas cietušo apvidu lauku iedzīvotājiem atļauta piedalīšanās darbu strādāšanā" utt.?

Het par šīm „priekšrocībām" likums runā jau savā otrajā daļā, bet sākumā liek noteikta visas lietas organizēšana. Attiecīgas pārvaldes „nosaka visatbilstošākos darbus" (2. pants), pie kam „pielāgojas likumā noteiktai kārtībai" (3. pants, ko, piemērojoties dažu Dikensa romānu nodaļu nosaukumiem, varētu nosaukt: „tas jaunā likuma pants, kurā sacīts par nepieciešamību pielāgoties vecajiem likumiem"). Darbus uzsāk vai nu ar aprēķinā paredzētiem līdzekļiem, vai ar īpašiem kreditiem, pie kam vispārējā darbu organizēšanas pārzināšana nodota iekšlietu ministram, kurš var iecelt īpašus pilnvarotos un kura pakļautībā organizējama īpaša „padome pārtikas lietās" no dažādu ministriju pārstāvjiem ar iekšlietu ministra biedru kā priekšsēdētāju. Sās padomes pienākumi ir: a) at|aut neievērot noteikto kārtību, b) apspriest līdzekļu izlietošanas priekšlikumus, c) „noteikt strādnieku atalgojuma maksimālo apmēru, kā arī izstrādāt citus noteikumus par al-ļauju iedzīvotājiem piedalīties minētajos darbos, d) izkārtot strādnieku partijas pa darba rajoniem un e) pārzināt šo partiju transportu uz darba izpildīšanas vietām". Padomes atzinumus apstiprina iekšlietu ministrs un „atbilstošos gadījumos" arī citu resoru ministri. Tālāk, darbu

norādīšana un to iedzīvotāju daudzuma noskaidrošana, kuriem šie darbi ir nepieciešami, piekrīt zemes priekšniekiem, kuri tad visas šīs ziņas nodod gubernatoriem, bet gubernatori tās kopā ar saviem atzinumiem nodod iekšlietu ministrijai „un pēc tās norādījuma caur zemes priekšniekiem norīko strādnieku transportu uz darbu izpildīšanas vielām^41...

Uchl Beidzot nu esam galā ar visu jaunā pasākuma „orga-nizaciju^44! Jā jautā tagad, cik vajadzēs smēres, lai visi šās smagās, tīri krieviskās administrativās mašinas riteņi sāktu kustēties? Pamēģiniet tikai konkrēti iedomāties šo lietu: tieši bada cietēju tuvumā atrodas vienīgi tikai zemes priekšnieks. Viņam tātad piekrīt iniciativa. Viņš raksta papīriņu — kam? Gubernatoram, saka 15. septembra pagaidu noteikumu pants. Bet, pamatojoties uz 17. augusta cirkulāru, ir taču nodibināta īpaša „apriņķa centrālā pārtikas lietās pārvalde^41, kuras uzdevums ir „koncentrēt visas pārtikas nozares pārzināšanu apriņķī vienas amata personas rokās^44 (17. augusta cirkulārs — vēlams, ka, šo personu ieceļot, priekšroku dotu apriņķa muižniecības maršalam). Rodas „pretruna^44, kas, protams, ātri vien noskaidrojas uz ievērojami skaidru un vienkāršu „principu^44 pamata, kuri izklāstīti „vispārējās guberņas iestādes^44 175. panta sešos punktos, kas nosaka „kārtību, kā jāatrisina pretrunas .. . starp kroņa iestādēm un amata personām^44. Galu galā papīriņš tomēr nonāk gubernatora kancelejā, kur tad sākas „izlemšana^44. Pēc tam visu nosūta uz Pēterburgu īpašas padomes caurskatīšanai. Bet padomē klātesošais satiksmes ministrijas pārstāvis nespēj izlemt jautājumu, vai ir lietderīgs tāds darbs kā Buguruslanas apriņķa ceļu labošana, — un, lūk, jauns papīriņš ceļo no Pēterburgas uz provinci un atpakaļ. Un, kad beidzot jautājums par darba lietderību u. t. jpr„ u. t. jpr. būs principā izlemts, tad Pēterburgas padome uzsāks „strādnieku partiju sadalīšanu^44 starp Buzulukas un Buguruslanas apriņķi.

Un kāpēc radīta tāda mašina? Vai tāpēc, ka lieta jauna? Nebūt ne tāpēc. Līdz 15. septembra pagaidu noteikumu izdošanai sabiedriskos darbus varēja rīkot daudz vienkāršāk „uz spēkā esošo likumu pamata^44, un tas pats 17. augusta cirkulārs, apskalot sabiedriskos darbus, ko rīko zemstes un darba namu aizgādņi, kā arī guber-1,1as vietējā vara, neparedz nekādas īpašas organizācijas vajadzību. Kā redzat, valdības „pārlikās kampaņas" būtība ir tā, ka Pēterburgas departamenti veselu mēnesi (no 17. augusta līdz 15. septembrim) domāja un izdomāja bezgalīgus birokrātismā sarežģījumus. Toties tad arī Pēterburgas padome droši vien neļausies tām pārspīlēšanas briesmām, no kurām nav pasargāti vietējie ierēdņi, kas „baidās, ka viņus uzskatīs par neliberaliem"...

Bet jauno „pagaidu noteikumu" kodols ir noteikumi par darbā pieņemamiem „lauku iedzīvotājiem". Kad darbi noliek „ārpus viņu pastāvīgās dzīves vietas rajoniem", tad strādnieki, pirmkārt, izveido atsevišķus arteļus „zemes priekšnieka uzraudzībā", kurš apstiprina arī vecāko kārtības uzraudzīšanai; otrkārt, tādā artelī iestājušos strādniekus ieraksta īpašā sarakstā, kas „tajā („kurā" — kā izsakās likums) ierakstītajiem strādniekiem — pārvietošanās gadījumos un darba izpildīšanas laikā — aizstāj ar likumu noteiktās uzturēšanās apliecības, un līdz nokļūšanai darba vietā to uzglabā ierēdnis, kurš ceļā pavada strādniekus, vai viņa prombūtnes gadījumā arteļa vecākais un pēc tam persona, kura pārzina darbu izpildīšanu".

Kāda vajadzība bija parastās pases, ko katram zemniekam pārvietošanās gadījumā ir tiesības saņemt bez maksas, aizstāt ar īpašu sarakstu? Strādniekam tas ir neapšaubāms apgrūtinājums, jo, dzīvodams ar savu atsevišķu pasi, viņš ir daudz brīvāks, tiklab sev dzīvokli izvēloties, kā arī savu laiku iedalot un vienu darbu nomainot ar otru, ja tas viņam izdevīgāks vai parocīgāks. Turpmāk mēs redzēsim, ka tas neapšaubāmi darīts ar nodomu un ne tikai aiz mīlestības pret birokrātismu, bet tieši tādēļ, lai apgrūtinātu strādniekus un tuvinātu viņus dzimtļaužu partijām, kurus transportē „pēc saraksta", ar zināma veida „arestantu pavadrakstu". Izrādās, ka, piem., gādība „par pienācīgas kārtības uzturēšanu ceļā un galā nogādāto strādnieku partiju nodošana (sic!) darba pārziņiem uzticēta iekšlietu ministrijas īpaši komandētiem ierēdņiem". Jo dziļāk mežā, jo vairāk malkas. Pasu aizstāšanu ar sarakstiem pavada pārvietošanās brīvības aizstāšana — ar „nogādāšanu un nodošanu partijām". Kas tas, vai te nav runa par izsūtāmo katordznieku partijām? Vai nav jau atcelti (varbūt lai sodītu par bada posta „pārspīlēšanu"?) visi likumi par

16 5. sēj.

to, ka zemnieks, apgādājies ar pasi, var braukt, kurp vien vēlas un kā vien vēlas? Vai tiešām transporta izdevumu segšana uz valsts rēķina ir pieliekams pamats pilsonisko tiesību atņemšanai?

Tālāk. Izrādās, ka darbus rīkojošā resora amata personas, kas pārzina strādnieku izkārtošanu, algas izmaksu u. t. jpr., „pēc ziņojuma saņemšanas no tās guberņas priekšniecības, kur palikušas strādnieku ģimenes, aiztur, ja tas iespējams, daļu darba algas un nosūta to pēc piederības šo ģimeņu atbalstam^1'. Jauna tiesību atņemšana. Kā ierēdņi drīkst aizturēt nopelnīto naudu? Kā viņi drīkst iejaukties strādnieku ģimenes lietās un lemt viņu vietā, it kā tie būtu dzimtļaudis, ko un par cik viņi grib atbalstīt? Vai strādnieki maz atļaus ieturēt bez viņu piekrišanas viņu pašu nopelnīto naudu? Šis jautājums, šķiet, iešāvies prātā arī jauno „katorgas noteikumu" sastādītājiem, jo likuma pants, kas tieši seko iepriekš minētajam pantam, skan: „Uzraudzība par to, lai strādnieki ieturētu pienācīgo kārtību darba vielās, ar iekšlietu ministra rīkojumu tiek uzlikta vietējiem zemes priekšniekiem, atsevišķā žandarmu korpusa oficieriem, policijas ierēdņiem vai īpaši šim nolūkam ieceltām personām". Skaidrs, runa te ir par zemnieku sodīšana ar tiesību atņemšanu — par bada „pārspīlēšanu" un par „ne ar ko neattaisnojamām prasībām attiecībā pret valdību"! Nepietiek ar to, ka visus krievu strādniekus vispār uzmana gan vispārīgā policija, gan fabriku policija, gan slepenpolicija, šeit vēl pavēlēta īpašas uzraudzības norīkošana. Valdība, var domāt, ir pavisam galvu zaudējusi aiz bailēm no šīm nosūtāmām, nogādājamām un ar tūkstoškārtīgām piesardzībām nododamām bada cietēju zemnieku partijām?

Tālāk. „Sabiedriskā miera un klusuma traucēšanas gadījumos, kā arī gadījumos, kad noliek atklāti negodprātīga izturēšanās pret darbu vai netiek izpildītas to personu likumīgās prasības, kuras pārzina darbu veikšanu vai uzrauga kārtību darba vielā, vainīgie strādnieki bez īpašas īiesas izmeklēšanas pēc 16. pantā (ko nupat norādījām) minēto ierēdņu rīkojuma var likt sodīti ar arestu līdz trim dienām; bet par stūrgalvīgu izvairīšanos no darba, pēc to pašu ierēdņu rīkojuma, viņi var tikt nosūtīti pa etapu uz savu pastāvīgo dzīves vietu".

Vai pēc visa lā 15. septembra pagaidu noteikumus var t-ilādi nosaukt kā par katorgas pagaidu noteikumiem? Izrēķināšanās bez liesas, — izsūtīšana pa etapu . .. Liela, gaužām liela ir krievu zemnieka tumsonība un nomāktība, bet visam ir savs mērs. Arī nepārtrauktā badošanās un nepārtrauktās strādnieku izsūtīšanas no pilsētām nevarēja neatstāt pēdas. Un mūsu valdība, kam tā iepaticies valdīt ar „pagaidu noteikumu"[106] palīdzību, sagaidīs to, ka izkapts iecirtīsies akmenī.

Lai 15. septembra „pagaidu noteikumi" noder mums par iemeslu visplašākai aģitācijai strādnieku pulciņos un zemniecībā; izplatīsim pašu šo noteikumu tekstu un lapiņas ar paskaidrojumu par tiem, rīkosim sapulces, kur lasīsim šo likumu un paskaidrosim tā saturu, saistot to ar visu valdības „pārtikas" politiku. Panāksim, lai katram kaut cik apzinīgam strādniekam, kas tā vai citādi nokļūst uz laukiem, būtu skaidrs priekšstats par „katorgas pagaidu noteikumiem" un lai viņš varētu pastāstīt visiem un katram lietas būtību un kas jādara, lai atbrīvotos no bada, patvaļas un bezliesīguma katorgas.

Bet tiem Krievijas inteliģentiem ar cēlo dvēseli, kuri noņemas ar dažāda veida arteļiem un cilām valdības atļautām vai veicinātām legālām biedrībām, lai tiem šie pagaidu noteikumi par strādnieku arteļiem noder kā nemitīgs pārmetums un nopietns brīdinājums: kā pārmetums par to naivilali, ar kādu viņi ticēja, ka valdības atļauja vai veicināšana ir neliekuļota, nepamanot visnekrietnāko dzimtbūšanas saturu aiz „tautas darba attīstības" u. Iml. izkārtnes. Kā brīdinājums, — lai turpmāk viņi, runādami par arteļiem un pārējām Sipjaginu kgu atļautām biedrībām, nekad neaizmirstu pateikt, un pateikt visu patiesību, par strādnieku arteļiem pēc 15. septembra pagaidu noteikumiem vai arī, ja viņi nespēj runāt par tādiem arteļiem, lai tad labāk pavisam klusē.

II. ATTIECĪBAS PRET KRĪZI UN BADU

Līdzās jaunajam bada postam vēl vienmēr turpinās vecā, jau ieilgusī tirdzniecības un rfipniecībiis krize, kas izmetusi uz ielas desmitiem tūkstošiem strādnieku, kuri neatrod sev darbu. Trūkums viņu vidū ārkārtīgi liels, un tāpēc jo vairāk duras acīs tiklab valdības, kā arī izglītotās „sabiedrības^11 pilnīgi dažādā izturēšanās pret šo trūkumu un pret zemnieku trūkumu. Nekādu ne sabiedrisko iestāžu, ne preses mēģinājumu, lai noteiktu trūcīgo strādnieku skaitu un trūkuma lielumu kaut vai tik aptuveni, kā nosaka zemnieku trūkumu. Nekādu sistemātisku pasākumu, lai organizētu palīdzību bada cietējiem strādniekiem.

No kā atkarīga šāda atšķirība? Mums liekas: vismazāk no tā, ka strādnieku trūkums it kā mazāk vērojams uz āru, izpaužas ne tik asās formās. Taisnība, pilsētu iedzīvotāji, kas nepieder pie strādnieku šķiras, maz zina par to, kādas grūtības tagad cieš fabriku strādnieki, vēl ciešāk saspiedušies pagrabos, bēniņos un būdās, badojoties vēl vairāk nekā parasti, atdodot augļotājiem pēdējās mājas grabažu atliekas; taisnība, baskāju un ubagu, naktspatversmju apmeklētāju un cietumu un slimnīcu iemītnieku skaita pieaugums nepievērš sev sevišķu uzmanību, jo ,,visi“ taču tā pieraduši pie tā, ka lielpilsētā naktspatversmēm un visādām patversmēm, kur mitinās bezizejas nabadzība, jābūt pārpildītām; taisnība, bez darba palikušie strādnieki nemaz nav saistīti pie vietas līdzīgi zemniekiem un vai nu paši izklīst pa visām valsts malām, meklējot darbu, vai arī tos izsūta „uz dzimteni^11 administrācija, kas baidās no bezdarbnieku sakoncentrēšanās. Bet, neraugoties uz visu to, katrs, kas saskaras ar rūpniecisko dzīvi, vēro pats savām acīm un katrs, kas seko sabiedriskās dzīves gaitai, zina no avīzēm, ka bezdarbs aug un aug.

Nē, minētās atšķirības cēloņi slēpjas dziļāk: tie jāmeklē tai apstāklī, ka bada posts uz laukiem un bezdarbs pilsētā pieder pie pilnīgi dažādām valsts saimnieciskās dzīves formām, ka tos nosaka pilnīgi dažādas ekspluatatoru šķiras un ekspluatējamo šķiras savstarpīgās attiecības. Uz laukiem šo divu šķiru attiecības vispār ārkārtīgi sarežģī un sajauc daudzās pārejas formas, kad zemkopības saimniecība savienojas te ar augļošanu, te ar algas darbu u. I. jpr., u. t. jpr.

Un pie tam badu cieš ne algotie laukstrādnieki, kuru interešu pretstats muižnieku un turīgo zemnieku interesēm ir skaidrs visiem un ievērojamā mērā ari pašiem strādniekiem, bet badu cieš sīkie zemnieki, kurus pieņemts uzskatīt (un kuri paši sevi uzskata) par patstāvīgiem saimniekiem un kuri tikai nejauši nonāk tādā vai citādā „pagaidu" atkarībā. Tuvākais bada cēlonis — neraža — tautas acīs ir tīri slichiska nelaime, dieva prāts. Bet, tā kā šīs bada posta pavadītās neražas turpinās no mūžseniem laikiem, tad arī likumdošana jau sen ir spiesta rēķināties ar tām. Jau sen pastāv (galvenokārt uz papīra) vesela rinda noteikumu par tautas apgādi ar pārtiku, kuri nosaka veselu „pasākumu" sistēmu. Un, lai cik maz atbilst tagadējā laika prasībām šie pasākumi, kas aizgūti lielāko tiesu no dzimtbūšanas un no tiem laikiem, kad pārsvarā bija palriarchalā naturālā saimniecība, tomēr katrs bads iekustina veselu administrācijas un zemstu mechanismu. Bet šim mechanismam, lai kā to gribētu personas, kam ir vara, grūti un gandrīz neiespējami iztiki bez šo ienīsto „trešo personu", šo inteliģentu, kas cenšas sacelt „troksni", vispusīgas palīdzības. No otras puses, bada posta sakars ar neražu un zemnieka nospiestība, — kurš neapzinās (vai apzinās augstākā mērā neskaidri), ka tikai pastiprinātais kapitala spiediens kopā ar valdības un muižnieku laupītāju politiku ir viņu tā izputinājis, — noved pie tā, ka bada cietēji jūtas pilnīgi nevarīgi un neizvirza ne tikvien nekādas pārmērīgas, bet pat itin nekādas „prasības".

Bet, jo mazāk apspiestā šķira apzinās savu apspiestību un jo mazāk prasību tā uzstāda apspiedējiem, toties vairāk rodas mantīgo šķirā personas ar tendenci uz labdarību un toties samērā mazāku pretestību šai labdarībai izrāda zemnieka nabadzībā tieši ieinteresētie vietējie muižnieki. Ņemot vērā šo neapšaubāmo faktu, izrādīsies, ka muižnieku pretestības pastiprināšanās, vaimanu pastiprināšanās par zemnieka „demoralizēšanos" un beidzot ar tādu garu „piesātinātās" valdības tīri militārie pasākumi pret bada cietējiem un pret labdariem, — viss tas skaidri liecina, ka pilnīgi sabrucis un sairis tas senais, patriarchalais, gadsimtu svētītais un šķietami negrozāmi stabilais lauku dzives veids, par ko tā jūsmoja visniknākie slavofili, vis-

apzinīgākie reakcionāri un visnaivākie senču garā noskaņotie ,,narodņiki“. Mūs, sociāldemokrātus, vienmēr apsūdzēja — narodņiki par to, ka mēs mākslīgi pārnesot šķiru cīņas jēdzienu tur, kur tas nebūt neesot piemērojams; — reakcionāri par to, ka mēs uzkurinot šķiru naidu un kūdot ,.vienu iedzīvotāju daļu pret otru". Neatkārtojot jau desmitām reižu doto atbildi uz šīm apsūdzībām, mēs aizrādīsim tikai, ka krievu valdība ir aizgājusi mums visiem priekšu ar šķiru cīņas dziļuma novērtēšanu un ar enerģiskajiem pasākumiem, kas izriet no šā novērtējuma. Ikviens, kas iā vai citādi saskāries ar publiku, kura bada gados devās „barot^11 zemniekus, — un kurš gan no mums nav saskāries ar to? — zina, ka šo publiku uz to pamudināja vienkāršas cilvēka līdzjūtības un žēluma jūtas, ka kaut kādi „politiski" plāni bija tai pilnīgi sveši, ka pret šķiru cīņas ideju propagandu šī publika izturējās pavisam vēsi, ka marksistu argumenti viņu karstajā cīniņā pret narodņiku ieskatiem par sādžu šo publiku nepārliecināja. Kam te šķiru cīņa? viņi sacīja. Zemnieki vienkārši cieš badu, un viņiem jāpalīdz.

liet ko nepārliecināja marksistu argumenti, to varbūt pārliecinās iekšlietu ministra kga „argumenti". Nē, ne „vienkārši cieš badu", — saka viņš labdariem, — un bez priekšniecības atļaujas nevar „vienkārši" palīdzēt, jo tas atlīsta demoralizēšanos un ne ar ko neattaisnojamu prasību uzstādīšanu. Iejaukties pārtikas kampaņā nozīmē iejaukties tajos dievišķīgajos un policejiskajos priekšrakstos, kas muižnieku kgiem nodrošina strādniekus, kuri ir ar mieru strādāt gandrīz par velti, bet kronim nodrošina ienākumus no nodokļiem, ko savāc spaidu ceļā. Un, kas uzmanīgi iedziļināsies Sipjagina cirkulārā, tam būs sev jāsaka: jā, mūsu sādžā noliek socials karš, un, kā jau kurā katrā karā, nenākas noliegt, ka karojošām pusēm ir tiesības pārbaudīt lo kuģu kravu, kuri dodas uz ienaidnieka ostām, kaut arī zem neitrālās flagas! Atšķirība no ciliem kariem tikai tā, ka te viena no karojošām pusēm, kurai mūžīgi jāstrādā un mūžīgi jābadojas, pat nemaz nekaujas, bet tikai tiek kauta. . . pagaidām.

Fabriku un rūpnīcu rūpniecības sfērā šī kara pastāvēšana jau sen vairs nav apšaubāma, un ..neitrālājum" labdarim

nav vajadzīgs ar cirkulāriem paskaidrot, ka, nesameklējis braslu (t. i., priekšniecības un fabrikantu kgu atļauju), lai nemetas ūdenī. Jau 1885. gadā, kad par kaut cik manāmu sociālistisku aģitāciju strādnieku vidū nevarēja būt ne runas, pat centrālajā rajonā, kur strādnieki stāv tuvāk zemniecībai nekā galvaspilsētā, rūpnieciskā krize tik spēcīgi elektrizēja atmosfēru fabrikās, ka uzliesmojumi pastāvīgi notika gan te, gan tur. Pastāvot tādiem apstākļiem, jau iepriekš paredzams, ka labdarība būs bezspēcīga, un tāpēc tā kļūst par nejaušu un tīri individuālu to vai citu personu lielu, kam nav pat nekādas sabiedriskas nozīmes ēnas.

Atzīmēsim vēl vienu īpatnību sabiedrības attiecībās pret bada postu. Līdz pat pēdējam laikam pie mums, var teikt bez pārspīlējumiem, valdīja uzskats, ka visa Krievijas ekonomiskā un pat arī valsts iekārta turas vienīgi uz tās zemniecības masas, kam pieder zeme un kas to patstāvīgi apsaimnieko. Cik dziļi šāds uzskats bija ieviesies pat domājošo cilvēku progresīvajās aprindās, kuriem vismazāk piemīt tendence uzķerties uz oficiālās slavināšanas makšķeres, to sevišķi uzskatāmi parādīja visiem vēl labi atmiņā palikusī Nikolaja —ona grāmata, kas iznāca pēc 1891. un 1892. g. bada^77. Izputināto saimniecību lielais daudzums likās visiem tāds absurds, tāds neiespējams lēciens nebūtībā, ka nepieciešamība pēc visplašākās palīdzības, kas spētu patiesi „sadziedēt brūces", kļuva gandrīz par vispārēju lozungu. Un atkal neviens cits kā Sipjagina kgs uzņēmās darbu — izkliedēt pēdējās ilūzijas. Uz kā tad turas „Krievija", no kā dzīvo zemkopju, tirgoņu un rūpnieku šķira, ja ne no tautas posta un nabadzības? Mēģināt ne tikai uz papīra vien dziedēt šo ,.brūci" — tas taču ir prelvalstisks noziegums!

Sipjagina kgs, bez šaubām, palīdzēs izplatīt un nostiprināt lo patiesību, ka bez revolucionārā proletariāta šķiras cīņas pret visu kapitālistisko iekārtu nav un nevar būt cila līdzekļa ne prel bezdarbu un krizēm, ne pret tām aziatiski mežonīgajām un nesaudzīgajām sīkā ražotāja ekspropriācijās formām, kādās izveidojies šis process pie mums. Kapitālistiskās valsts saimniekiem ir tikpat maz daļas par bada un krīžu lielajiem upuriem, cik maz daļas

lokomotīvei par tiem, ko tā savā ceļā sabrauc. Mirušo ķermeņi bremzē riteņus, vilciens apstājas, tas var pat (ja mašinisti pārāk enerģiski) noiet pie tam no sliedēm, bet tas katrā ziņā pēc vienas otras aizkavēšanās turpina savu ceļu. Jūs dzirdat par bada nāvi un izputēšanu, kas piemeklē desmitus un simtus tūkstošus sīko saimnieku, bet tai pašā laikā jūs dzirdat arī par tēvijas zemkopības progresu, par krievu muižniekiem, kas veiksmīgi iekarojuši ārzemju tirgu un norīkojuši krievu lauksaimnieku ekspedīciju uz Angliju, par uzlaboto darba rīku tirgus paplašināšanos un par zālāju sēšanas izplatīšanos u. t. jpr. Krievijas zemkopības saimniekiem (kā arī visiem kapitālistiskiem saimniekiem) posta un bada pieaugums ir ne vairāk kā neliels pagaidu kavēklis, kam viņi varbūt arī nepievērsīs uzmanību, ja bada cietēji nepiespiedīs pievērst sev uzmanību. Viss iet savā gaitā, — pat spekulācijā ar zemes pārdošanu, ar ko nodarbojas tā saimnieku daļa, kuru sastāda turīgie zemnieki.

Lūk, piemēram, Buguruslanas apriņķis Samaras guberņā ir izsludināts kā „nelabvēlīgs ražas ziņā“. Tātad zemniecības masas izputināšana un bads sasniedzis te visaugstāko pakāpi. Bet masas posts ne tikai netraucē, bet it kā pat veicina zemniecības buržuāziskā mazākuma saimnieciskās pozicijas nostiprināšanu. Lūk, ko mēs lasām par to pašu apriņķi avīzes „Russkije Vedomostji“78 (244. nr.) septembra korespondencē:

„Samaras guberņas Buguruslanas apriņķis. Svarīgākais notikums pie mums — vispārēja, ātra zemes cenu celšanās un tās radītā milzu spekulācijā ar zemi. Pavisam tikai pirms kādiem 15—20 gadiem lieliska līdzenuma zeme maksāja te 10—15 rb(. desetinā: bija vietas, atstatu no dzelzceļa, kur tikai pirms trijiem gadiem cena 35 rbļ. par desetinu tika uzskatīta kā augsta un tikai par vislabāko zemi ar lieliskām ēkām un tirgus tuvumā tika reiz samaksāti (50 rbļ. par desetinu. Bet tagad par sliktāko zemi dod 50—(50 rbļ., bet par labāko zemi cena pieaugusi līdz 80 un pat līdz 100 rbļ. par desetinu. Spekulācijā, ko radījusi šī zemes cenas celšanās, ir divējāda veida: pirmkārt, tā ir zemes uzpirkšana, lai nekavējoties pārdotu to tālāk (ir gadījumi, kad zeme iepirkta par 40 rbļ. un pēc gada atkal pārdota vietējiem zemniekiem par 55 rb(.); parasti

pārdod tic muižnieki, kam vai nu negribas, vai nav laika noņemties ar gaidīšanu un formalitāšu kārtošanu, pārdodot zemniekiem zemi caur Zemnieku banku, bet pērk to tirgoņi — kapitālisti un pārdod atkal tiem pašiem vietējiem zemniekiem. Otrkārt, daudzie dažādas sugas vidutāji nodarbojas ar to, ka iesmērē zemniekiem no attālākām (galvenokārt Mazkrievijas) guberņām dažāda veida neizdevīgu zemi, par ko saņem no zemes īpašniekiem labus procentus (no 1 līdz 2 rbļ. par desetinu). No sacītā jau redzams, ka galvenais objekts šajā spekulācijā ar zemi ir zemnieks, un uz viņa kāri pēc zemes balstās visas šīs neiedomājamās un ar vienkāršiem ekonomiskiem cēloņiem neizskaidrojamās zemes cenu svārstības; bija, protams, sava loma dzelzceļiem, bet ne tāda, jo kā galvenais zemes pircējs pie mums paliek zemniecība, kurai dzelzceļš ne tuvu nav pirmās šķiras faktors".

Šie sīkstie „saimnieciskie zemnieciņi", kas tik alkatīgi iegulda savus „ietaupījumus" (un laupījumus) zemes pirkšanā, neatvairāmi nobeigs arī tos mazturīgos zemniekus, kuri būs pārdzīvojuši tagadējo bada postu.

Ja buržuāziskai sabiedrībai kā līdzeklis pret trūcīgo zemnieku izputēšanu un bada postu ir tas, ka zemi nopērk turīgie zemnieki, tad kā līdzeklis pret krizi, pret tirgus pārpildīšanu ar rūpniecības precēm ir jaunu tirgu meklēšana. Padevīgi iztapīgā prese („Novoje Vremja"

1)188. nr.) jūsmo par veiksmīgo, jauno tirdzniecību ar Persiju, dzīvi tiek apspriestas komerciālās izredzes Vidusāzijā un sevišķi Mandžurijā. Dzelzs izstrādāšanas un pārējās rūpniecības dūži priecīgi berzē rokas, dzirdēdami par dzelzceļu būvniecības atdzīvošanos. Nolemts būvēt garas līnijas: Pēterburga — Vjatka, Bologoje — Sedļeca, Oren-burga — Taškenta; valdība garantējusi dzelzceļu aizņēmumus par 37 miljoniem (Maskavas — Kazaņas, Lodzas un Dienvidaustrumu dzelzceļu sabiedrībām), tiek projektētas līnijas: Maskava — Kištima, Kamišina — Astrachaņa un Melnās jūras līnija. Izsalkušie zemnieki un strādnieki bezdarbnieki var apmierināties: kroņa naudiņu (ja kronis sadabūs vēl naudu) neiztērēs, protams, „neražīgi" (sal. Sipjagina cirkulāru) pabalstiem, nē, tā plūdīs inženieru un darba uzņēmēju kabatās —• tādu virtuozu valsts kases apzagšanā, kādi bija tie, kuri gadu gadiem zaga un zaga

Ņižņijā, būvēdami Sormovas dambi, un kurus likai tagad notiesājusi (izņēmuma veidā) Maskavas tiesu palatas sesija Ņ ižņi j-Novgorodā*.

111. TREŠAIS elements

Izteicienu „trešais elements^4* vai ..trešās personas" laida klajā, ja nemaldāmies, Samaras vicegubernators Kon-doidi kgs savā runā, atklājot 1900. gadā Samaras guberņas zemstes sapulci, lai tā nosauktu personas, „kas nepieder ne pie administrācijas, ne pie kārtu pārstāvjiem**. Ka tādu personu, kas kalpo zemstēs par ārstiem, techniķiem, statistiķiem, agronomiem, pedagogiem u. t. jpr., skaits

* Diemžēl, telpu trūkums neļauj mums sīkāk pakavēties pie šās prāvas, kas vēl un vēlreiz parādīja, kā saimnieko ir inženieri, ir darba uzņēmēji. Mums, krieviem, šī ir tā pati vecā vēsture, kas mūžam paliek jauna. Inženieris Aleksandrovs kompānijā ar Satiksmes ministrijas Kazaņas apgabalu Ņižņij-Novgorodas nodaļas priekšnieku Šnakcnburgu un sešiem šai lietā pie atbildības sauktiem darba uzņēmējiem veselus trīs gadus (1893.—1895.) ,,cēlis“ sev un citiem tūkstošiem lielus kapitālus, piesūtot kronim rēķinus, sarakstus, pieņemšanas aktus u. t. jpr. par nekad nenotikušiem darbiem un piegādēm. Fiklivi bija ne likai darbi, bet arī paši darba uzņēmēji: darba uzņēmēja vietā parakstījās vienkāršs rakstvedis! Cik lielu sumu šie brāļi pakampuši, to var spriest pēc sekojošā. Inženieris Aleksandrovs iesniedzis rēķinus (no „darba uzņēmējiem**, kas nonākuši uz apsūdzēto sola) par vairāk nekā divsimt tūkstošiem rubļu, bet šajos rēķinos, piemēram, 400 rubļu patiesa izdevuma vietā ir ierakstīti 4 400 rubļu. Inženieris Aleksandrovs, kā izsakās kāds liecinieks, notriecis gan ar sievietēm, gan ar savu tiešo priekšniecību, ceļa inženieriem, 50—80 rubļu par vienu pusdienas maltīti.

Bet interesantākais ir tas, kā šī lieta tika vesta un ar ko tā beidzās, l’olicijmcistars, kam nodevis ziņojumu slepenpolicijas aģents, „nav gribējis uzsākt lietu** (!). „Liela, — saka viņš, — nav mūsu, bet satiksmes ministrijas**, un aģentam nācās griezties pie prokurora. Tālāk, visa lieta nākusi gaismā tikai tāpēc, ka zagļi saķildojušies: Aleksandrovs „nav dalījies** ar kādu rakstvedi — darba uzņēmēju. Lielas izmeklēšana ilga sešus gadus, tā ka daudzi no lieciniekiem paguva nomirt un gandrīz visi paguva aizmirst pašu svarīgāko. Bat tāds liecinieks kā bijušais Kazaņas apgabala satiksmes ceļu priekšnieks Lochtins nav sameklēts (sic!): viņš esot komandējumā ne īsti Kazaņā. ne īsti Jeņiseiskas pilsētā! Lai lasītājs nedomā, ka tas ir joks, tas ir noraksts no tiesas izmeklēšanas pārskata.

Ka šai lietā iejaukti ne tikai apsūdzētie vien, tas redzams kaut vai no diviem šādiem faktiem: pirmkārt, tas pats labsirdīgais policijas aģents, kas lietu uzsāka, tagad vairs nestrādā policijā, bet nopircis namu un dzīvo no tā ienākumiem. Otrkārt, inženieris Makarovs, Kazaņas apgabala satiksmes celti priekšnieks [Sormovas dambja būves

un ietekme pieaug, to sen jau novērojuši mūsu reakcionāri, kuri arī nosaukuši šīs ienīstās „trešās personas" par ..zemstu birokrātiju".

Vispār jāsaka, ka mūsu reakcionāriem, — bet lai skaitā, protams, arī visai augstākai birokrātijai, — piemīt laba politiska maņa. Viņi tik bagāti ar dažādu pieredzi cīņā pret opoziciju, pret tautas „dumpjiem", sektantiem, sacelšanās gadījumiem, pret revolucionāriem, ka vienmēr ir ..modri" un daudz labāk par kuru katru naivu vientiesi un ..godīgu kleperi" saprot, ka patvaldība nav samierināma ne ar kādu patstāvību, godīgumu, uzskatu neatkarību, ar patiesas zināšanas lepnumu. Lieliski piesūkušies ar to dziļās pazemības garu un birokrātisko izturēšanos pret kārtību, kāda valda visā Krievijas ierēdņu hierarehijā, viņi aizdomīgi izturas pret visiem, kas nelīdzinās Gogoļa Akakijam Aka-kijevičam vai, lietojot laikmeliskāku salīdzinājumu, cilvēkam futrālī.

Un patiesi: ja ļaudis, kas veic tās vai cilas sabiedriskās funkcijas, tiks vērtēti ne pēc viņu dienesta stāvokļa, bet pēc viņu zināšanām un nopelniem, — vai tā loģiskās un nenovēršamās sekas nebūs brīvība sabiedriskai domai un sabiedriskai kontrolei, kas vērtē šīs zināšanas un šos nopelnus? Vai tas nesatricina pašos pamatos tās kārtu un ciņu privilēģijas, uz kurām vienīgi turas patvaldnieciskā Krievija? Paklausieties, kā savu neapmierinātību motivēja tas pats Kondoidi kgs:

„Gadās, — saka viņš, — ka kārtu pārstāvji bez pietiekami pārbaudīta pamata uzklausa inteliģentu vārdus, kaut arī viņi būtu tikai brīva līguma kalpotāji valdē, tikai tāpēc, ka viņi atsaucas uz zinātni vai uz avīžu un žurnālu rakstnieku pamācībām". Kā jums patīk? Vienkārši „brīva līguma kalpotāji", bet ņemas pamācīt „kārtu pārstāvjus"!

laikā viņš bija priekšnieka palīgs), tiesā vai no ādas līda laukā, cenzdamies glābt Aleksandrova; viņš paziņoja pat — burtiski! — ja dambi 181)4. g. pavasarī izskaloja, tad „tam tā arī vajadzēja būt". Viņa, Makarova, revīzijas rādot, ka Alcksandrovam viss bijis kārtībā, ka Aleksandrovs bijis pieredzējis, centīgs un akurats darbinieks!

Rezultāts: Alcksandrovam — viens gads cietokšņa; Snakcnbur-gam — stingrs rājiens (kas 1800. gada manifesta dēļ nelika piemērots!); pārējie attaisnoti. Valsts civilprasība noraidīta. Varu iedomāties, cik apmierinātiem vajag būt ir nesameklētajiem I.ocbtiniem, ir dienestā esošajiem Makaroviem.

Starp cilu: zemstes domnieki, par kuriem runā vicegubernatora kgs, patiešām ir ārpus kārtām stāvošas iestādes locekli; bet, tā kā pie mums itin viss piesātināts ar kārtu garu, tā kā ari zemstes saskaņā ar jauno nolikumu ir zaudējušas krietnu tiesu no ārpus kārtām stāvošas iestādes rakstura, — tad īsuma dēļ var patiesi teikt, ka Krievijā ir divas valdošās „šķiras": 1. administrācija un 2. kārtu pārstāvji. Trešajam elementam kārtu monarchijā nav vietas. Bet, ja nu nepadevīgā ekonomiskā attīstība arvien vairāk satricina kārtu balstus ar kapitālisma augšanu vien un rada vajadzību pēc „inteliģentiem", kuru skaits vienmēr pieaug, tad neizbēgami jāgaida, ka trešais elements centīsies paplašināt savus šauros ietvarus.

„Ne administrācijai, ne zemstes kārtu pārstāvjiem nepiederīgo personu sapņošanai, — sacīja tas pats Kondoidi kgs, — ir vienīgi fantastisks raksturs, bet, pieļaujot pamatā politiskas tendences, šai sapņošanai var būt arī kaitīga puse".

„Politisko tendenču" pieļaušana — tā ir tikai diplomātiski izteikta pārliecība, ka tādas tendences ir. Bet par „sapņošanu" nosaukti te, ja gribat, visi pieņēmumi, kas ārstam rodas no ārstniecības interesēm, statistiķim — no statistikas interesēm un kas neņem vērā valdošo kārtu intereses. Pati par sevi šī sapņošana ir fantastiska, bet, kā redzat, tā uztur politisko neapmierinātību.

Bet, lūk, otra administratora, kādas centrālās guberņas priekšnieka, mēģinājums dot cilu motivējumu neapmierinātībai ar trešo elementu. Pēc viņa vārdiem, viņam uzticētās guberņas zemstes darbība „ar katru gadu arvien vairāk un vairāk attālinās no tiem pamatprincipiem, uz kuriem balstās Nolikums par zemstu iestādēm". Pēc šā Nolikuma vietējie iedzīvotāji ir aicināti pārzināt vietējo labklājību un vajadzības; bet, tā kā zemes īpašnieku vairākums indiferenti izturas pret viņiem piešķirtajām tiesībām, tad „zemstes sapulcēm ir vienīgi formalitātes raksturs, bet lietas kārto valdes, kuru raksturs liek visai daudz ko vēlēties". Tā „sekas ir tādas, ka pie valdēm radušās plašas kancelejas un zemstes dienestā pieaicināti speciālisti, — statistiķi, agronomi, pedagogi, sanitārie ārsti ult., — kuri, juzdamies pārāki par zemstes darbiniekiem tiklab izglītības, kā dažkārt arī intelektuālā ziņā, sākuši parādīt arvien lielāku un lielāku patstāvību, kas sevišķi labi panākama, atklājot guberņā dažādus kongresus, bet pie valdēm — padomes. Rezultātā visa zemstes saimniecība nonākusi tādu personu rokās, kurām паи nekā kopēja ar vidējiem iedzīvotājiem". Lai gan „šo personu vidū ir visai daudz tādu, kurām ir labi nodomi un kuras pelna pilnīgu cieņu, bet savu dienestu viņas nevar uzlūkot citādi kā vien par eksistences līdzekli, bet vietējā labklājība un vajadzības viņus var interesēt tikai tiktāl, ciktāl no tām atkarīga viņu personīgā labklājība**. — „Zemstes lietā, pēc guberņas priekšnieka domām, algotnis nevar aizstāt īpašnieku". Šo motivējumu var nosaukt gan par viltīgāku, gan par atklātāku — saskaņā ar to, kā to aplūko. Tas ir viltīgāks, jo noklusē par politiskām tendencēm un par sava sprieduma pamatiem mēģina izvirzīt vienīgi vietējās labklājības un vajadzību intereses. Tas ir atklātāks, jo tieši nostāda „algotni** pretī īpašniekam. Tas ir sensenais Krievijas Kitu Kitiēu viedoklis, kuri, salīgstot darbā kaut kādu „skolmeistareli*1, vispirms un visvairāk rīkojas no tirgus cenu viedokļa par šāda veida profesionāliem pakalpojumiem. īstenie saimnieki visam kam ir īpašnieki, tā sludina tās pašas nometnes pārstāvis, no kuras vienmēr atskan slavas dziesmas Krievijai ar tās stingro, ne no kā neatkarīgo un augstāk par šķirām stāvošo varu, — Krievijai, kura, paldies dievam, atpestīta no tā, ka pār tautas dzīvi valda savtīgas intereses, kā mēs to redzam parlamentārisma samaitātajās Rietumu zemēs. Bet, ja nu īpašnieks ir saimnieks, tad viņam jābūt ir ārstniecības, ir statistiskās, ir izglītības „lietas** saimniekam: mūsu pompadūrs nekautrējas izdarīt šo secinājumu, kas sevī satur mantīgo šķiru politiskās kundzības tiešu atzīšanu. Vēl vairāk: viņš nekautrējas — un tas ir sevišķi kuriozi — atzīt, ka šie „speciālisti** jūt savu izglītības, bet reizēm arī intelektuālo pārākumu pār zemstes darbiniekiem. Tā gan, pret intelektuālo pārākumu, protams, nav citu līdzekļu kā stingrība ...

Un, lūk, nesen mūsu reakcionārajai presei radās sevišķi izdevīgs gadījums atkārtot uzaicinājumu lietot šo stingrību. Inteliģentu nevēlēšanās atļaut izturēties pret sevi kā pret vienkāršiem algotņiem, kā pret darba spēka pārdevējiem (bet nevis kā pret pilsoņiem, kas veic noteiktas sabiedriskas funkcijas) vienmēr palaikam noveda pie valdes varasvīru konfliktiem gan ar ārstiem, kuri kolektīvi iesniedza atlūgumos, gan ar techniķiem utt. Bet pēdējā laikā valdes konflikti ar statistiķiem pieņēmuši tieši epidēmisku raksturu.

,,Iskra“ jau maija mēnesī (4. nr-ā) aizrādīja, ka vietējie varasvīri (Jaroslavļā) jau sen skatījušies greizi uz statistiku un pēc marta notikumiem S.-Peterburgā beidzot izdarījuši tomēr biroja „tīrīšanu'* un likuši priekšā pārzinim „turpmāk pieņemt studentus ar stingru izvēli, lai par viņiem nevarētu pat padomāt, ka viņi varētu kādreiz izrādīties neuzticami**. Korespondencē „Sazvērestība Vladimirā pie Kļuz-mas“ (,,Iskra“, 5. nr.. jūnijs) attēlots aizdomās turētās statistikas vispārējais stāvoklis un iemesli, kuru dēļ to necieta gubernators, fabrikanti un muižnieki. Sekas Vladimirus statistiķu atlaišanai no darba par līdzjūtības tele-gramas nosūtīšanu Aņņenskim (ko 4. martā piekāva Kazaņas laukumā) bija tās, ka biroju faktiski slēdza, un, tā kā citu pilsētu statistiķi atteicās strādāt zemstē, kas neprot aizstāvēt savu kalpotāju intereses, tad vietējai žandarmērijai nācās būt par vidutāju starp atlaistajiem statistiķiem un gubernatoru. „Žandarms ieradās dzīvoklī pie dažiem statistiķiem un uzaicināja viņus no jauna iesniegt lūgumu par pieņemšanu biroja darbā**, bet viņa misija cieta pilnīgu neveiksmi. Beidzot „Iskras** augusta numurā (7. nr.) tika atstāstīts „incidents Jekaterinoslavas zemstē", kur „pašā** — Rodzjanko kgs (guberņas zemstes valdes priekšsēdētājs) bija atlaidis statistiķus tāpēc, ka viņi nebija izpildījuši „priekšrakstu“ par dienas grāmatas rakstīšanu, un ar šo atlaišanu bija panācis to, ka arī pārējie biroja locekļi iesnieguši atlūgumos un Charkovas statistiķi atsūtījuši protesta vēstules (kas iespiestas lai pašā „Iskras*' numurā). Jo dziļāk mežā, jo vairāk malkas. Iejaucās Charkovas pašā — Gordejenko kgs (arī guberņas zemstes valdes priekšsēdētājs), un paziņoja „savas** zemstes statistiķiem, ka necietīšot „valdes telpās nekādas kalpotāju sapulces par jautājumiem, kas neskar dienesta pienā-kumus“. Tālāk, nepaguva Charkovas statistiķi realizēt savu nodomu — pieprasīt viņu vidū esošā spiega (Antonovka) atlaišanu, kad valde atlaida statistiskā biroja pārzini, un sekas bija lādas, ka atkal aizgāja visi statistiķi.

Cik spēcīgi šie nolikumi satrauca visu zemstes statistikas kalpotāju masu, tas redzams, piemēram, no Vjatkas sla-listiķu vēstules, kuri pamatīgi mēģināja motivēt savu nevēlēšanos piedalīties kustībā un par to pēc taisnības tika nosaukti ,,Iskrā“ (9. nr-ā) par „Vjatkas streiklaužiem".

Bet „Iskra", protams, atzīmēja tikai dažus gadījumus un nebūt ne visus konfliktus, kas, pēc legālo avīžu ziņām, bez tam vēl norisinājās arī Pēterburgas, Oloņecas, Nižņij-Novgorodās,. Taurijas un Samaras guberņā (konfliktiem mēs te pievienojam arī gadījumus, kad atlaida uzreiz vairākus statistiķus, jo šie gadījumi radīja stipru neapmierinātību un kurnēšanu). Cik tālu vispār aizgāja guberņas varas orgānu aizdomība un nekautrība, tas redzams, piemēram, no sekojošā:

,,Bijušais Taurijas biroja pārzinis S. Д/. Bfeklovs valdei iesniegtajā „Pārskatā par Dņeprovskas apriņķa pētīšanu 1901. g. maijā un jūnijā" stāsta, ka darbi šai apriņķī norisinājušies līdz šim neredzētos apstākļos: lai gan atļauju statistiķiem viņu uzdevumu veikšanai bija devis gubernators, lai gan viņi bija apgādāti ar attiecīgiem dokumentiem un lai gan viņiem bija tiesības, saskaņā ar guberņas priekšniecības rīkojumu, prasīt atbalstu no vietējiem varas orgāniem, apriņķa policija izrādīja viņiem ārkārtīgu neuzticību, sekoja viņiem uz pēdām, izpauda savas aizdomas visrupjākā formā, noejot pat tiktāl, ka, pēc kāda zemnieka vārdiem, statistiķiem uz pēdām braucis urjadņiks un izjautājis zemniekus, „vai statistiķi nepropagandē kaitīgas idejas, kas vērstas pret valsti un tēviju". Pēc Bļeklova kga vārdiem, statistiķiem nācās „sadurties ar dažādiem šķēršļiem un grūtībām, kas ne tikvien traucēja darbā, bet arī dziļi skāra pašcieņas jātas ... Statistiķi bieži vien nonāca kaut kādu izmeklējamo personu stāvoklī, par kurām ievāca slepenas ziņas, kas visiem, starp cilu. bija labi zināms, un attiecībā uz kurām uzskatīja par nepieciešamu brīdināt. No tā katram kļūst skaidrs, cik morālā ziņā nepanesami smags stāvoklis viņiem nereti bija jā pārdzīvo".

Pietiekami laba ilustrācijā zemstu statistikas konfliktu vēsturei un labs raksturojums uzraudzībai pār „trešajiem elementiem" vispār!

Nav brīnums, ka reakcionārā prese metās virsū jaunajiem „dumpiniekiem". „Moskovskije Vedomostji" ievietoja bargu ievadrakstu „Zemstes statistiķu streiks" (263. nr„ 24. sepl.) un īpašu N. A. Znamenska kga rakstu „Trešais elements” (27У. nr., 10. okt.). „Trešais elements” „kļuvis iedomīgs”, — rakstīja avīze, — uz mēģinājumiem ieviest „nepieciešamo darba disciplinu” tas atbild ar „sistemātisku opoziciju un streiku”. Pie visa vainīgi zemstu liberāļi, kas samaitājuši kalpotājus.

„Nav nekādu šaubu par to, ka zemstes vērtēšanas un statistikas darbu zināmu sakārtošanu ir uzsākuši apdomīgākie un prātīgākie zemstes darbinieki, kas nav gribējuši pieļaut viņiem uzticētajās pārvaldēs izlaidību pat zem liberāli opozicionārās flagas. Ir opozicija, ir streiki būs tie, kas viņiem beidzot atvērs acis un parādīs, ar ko viņiem darīšana tā intelektuālā proletariāta personā, kurš, klīzdams no vienas guberņas uz otru, nodarbojies ne īsti ar statistiskiem pētījumiem, ne īsti ar vietējo pusaudžu izglītošanu socifdi demokrātiskā garā.

Katrā ziņā saprātīgā zemstes darbinieku daļa dabū sev derīgu mācību „zemstes statistisko konfliktu” veidā. Domājams, ka tā tagad redzēs pilnīgi skaidri, kādu čūsku ,.trešā elementa“ veidā zemstes iestādes bija sildījušas pie savām krūtīm”*.

Mēs, no savas puses, arī nešaubāmies par to, ka patvaldības uzticamā sargsuņa šādas vaimanas un kaucieni (ir zināms, ka tā sevi nosaucis „pats” Katkovs, kas pratis uz tik ilgu laiku „piesātināt” „М. Ved.” ar savu garu) „atvērs acis” daudziem, kas vēl īsti labi nesaprata, ka patvaldība galīgi nav samierināma ar sabiedriskās attīstības interesēm, ar inteliģences interesēm vispār, ar katra īstena sabiedriska darba interesēm, kurš neizpaužas valsts apzagšanā un nodevībā.

Šai mazai kara gājiena ainai pret „trešo elementu” un „zemstes statistikas konfliktiem” jātop par svarīgu mācību mums, sociāldemokrātiem. Mums jāsmeļas jauna ticība mūsu vadītās strādnieku kustības visspēcībai, redzot, ka satraukums avangarda revolucionārā šķirā pāriet arī uz citām sabiedrības šķirām un slāņiem, ka las novedīs ne tikvien pie neredzēta revolucionārā gara pacēluma studentos**, bet arī pie mūsu lauku atmodas, kas jau sākas, pie

* ,.M. V.“ 263. nr.

** Bridi, kad mēs šo rakstām, no visām pusēm nāk ziņas par jaunu kurnēšanas pastiprināšanos studentu vidū, par sanāksmēm Kijevā, ticības pieauguma saviem spēkiem un pie gatavības cīņai tādās sabiedrības grupās, kuras (kā grupas) palika līdz šim diezgan neatsaucīgas.

Sabiedriskais satraukums aug Krievijā visā tautā, visās tās šķirās, un mūsu pienākums, revolucionāro sociāldemokrātu pienākums — virzīt visas pūles uz to, lai prastu to izmantot, lai paskaidrotu apzinīgajai strādnieku inteliģencei, kāds sabiedrotais viņai ir kā zemniecībā, tā studentu vidū un vispār inteliģencē, lai iemācītu viņai izlietot gan te, gan tur uzliesmojošās sabiedriskā protesta uguntiņas. Avangarda lomu cīņā par brīvību mēs būsim spējīgi uzņemties tikai tad, kad kaujinieciskas revolucionārās partijas vadītā strādnieku šķira, ne uz brīdi nepiemirsdama savu īpašo stāvokli modernajā sabiedrībā un savus īpašos pasaulvēsturiskos uzdevumus — atbrīvot cilvēci no ekonomiskās verdzības, — pacels tai pašā laikā vistautas cīņas karogu par brīvību un pulcinās zem šā karoga visus tos, ko tagad Sipjaginu, Kondoidi kgi un visa šī banda tik cītīgi izstumj neapmierināto rindās, kuri nāk no visdažādākiem sabiedrības slāņiem.

Šim nolūkam vajag tikai, lai mēs uzņemtu savā kustībā ne tikai nelokāmi revolucionāro teoriju, ko izstrādājusi Eiropas domas gadsimtiem ilgā attīstība, bet arī revolucionāro enerģiju un revolucionāro pieredzi, ko mums atstājuši mantojumā mūsu priekšteči Rietumeiropā un Krievijā, un nevis verdziski pārņemtu dažādus oportunisma veidus, no kuriem jau sāk atbrīvoties mūsu samērā maz no tā cietušie biedri Rietumos un kuri tik stipri kavē mūsu ceļu uz uzvaru.

Krievijas proletariāta priekšā stāv tagad visgrūtākais, bet toties arī viscēlākais revolucionārais uzdevums: satriekt ienaidnieku, kuru nevarēja pieveikt daudz cietusī krievu inteliģence, un stāties sociālismā starptautiskās armijas rindās.

l'eterburgā un citās pilsētās, par studentu revolucionāro grupu dibināšanu Odesā u. t. jpr. Varbūt vēsture piešķirs studentiem iniciatora lomu ari izšķirošajā sadursmē? Lai kā tas būtu, bet uzvaras izcīnīšanai šajā sadursmē nepieciešams proletariāta masu pacēlums, un mums ātri jo ātri jārūpējas par viņu apzinīguma, iedvesmes un organizētības pieaugumu.

17 5. .sēj.

IV. DIVAS MUIŽNIECĪBAS marSalu runas

„Bēdīgi nozīmīgs, līdz šim vēl nepieredzēts fakts, un daudz vēl nepieredzēta posta sola Krievijai tādi lakti, kas iespējami tikai tāpēc, ka mūsu sociālā demoralizēšanās jau ļoti tālu pavirzījusies uz priekšu"... Tā rakstīja „Moskov-skijc Vedomostji" 268. nr-a (29. sept.) ievadrakstā sakarā ar Orlas guberņas muižniecības maršala M. A. Stachoviča runu misionāru kongresā Orlā (šis kongress beidzās 24. septembrī). .. Nu, ja jau muižniecības maršalu vidū, kuri ir pirmās personas apriņķī un otrās — guberņā, jau ieviesusies „sociālā demoralizēšanās", kur tad patiesībā ir gals šim „garīgajam mērim, kas apņēmis Krieviju"?

Kas te ir par lietu ? Lieta ir tāda, ka šis Stachoviča kgs (tas pats, kas gribēja piešķirt Orlas muižniekiem nodokļu vācēju amatus dzērienu monopolā: sk. „Zarja", 1. nr-u, „Gadījuma piezīmes"[107]) ir. teicis dedzīgu runu, aizstāvēdams sirdsapziņas brīvību, pie kam „savā netaktiskumā, lai neteiktu cinismā, nogājis tik tālu, ka iesniedzis tādu priekšlikumu"[108]:

„Uz misionāru kongresu vairāk nekā ur jebko citu Krievijā gulstas pienākums pasludināt sirdsapziņas brīvības nepieciešamību, nepieciešamību atcelt ikvienu kriminālsodu par atkrišanu no pareizticības un par citas ticības pieņemšanu un apliecināšanu. Un es uzaicinu Orlas misionāru kon-

fjresu tieši tā arī izteikties un virzīt šo ierosinājumu attiecīgā kārtībāt..

Protams, cik naivi bija tas, ka „Moskovskije Vedomostji" iecēla Stachoviča kgu par Robespjeru (šis dzīvespriecīgais M. A. Stachovičs, kuru es tik sen pazīstu, esot Robespjers! tā avīzē „Novoje Vremja“ rakstīja Suvorina kgs, un grūti bija valdīt smieklus, lasot viņa „aizstāvēšanas" runu), — tikpat naivs savā ziņā bija Stachoviča kgs, uzaicinādams popus virzīt „attiecīgā kārtībā" ierosinājumu par sirdsapziņas brīvību. Tas ir tas pats kā lauku policistu kongresā ierosināt jautājumu par politisko brīvību !

Nez vai maz ir vajadzība piebilst lasītājam, ka, noklausījies viņa eminences Orlas biskapa Nikanora, Kazaņas garīgās akadēmijas profesora N. I. Ivanovska, žurnālā „Missioņer-skoje Obozreņije" („Misiones apskats") redaktora un izdevēja V. M. Skvorcova, tādu un lādu misionaru-garīdznieku un universitātes kandidātu V. A. Ternavceva un M. A. Novoselova „nopietnos iebildumus", „garīdzniecības pulks ar virspriesteri priekšgalā" noraidīja Stachoviča kga priekšlikumu „tiklab pēc ziņojuma būtības, kā arī tāpēc, ka tas neatbilst vietējā misionāru kongresa uzdevumiem". Var teikt: „zinātnes" un baznīcas savienība!

Bet Stachoviča kgs mūs interesē, protams, ne kā parau-dziņš cilvēkam ar skaidru un konsekventu politisko domu, bet kā paraudziņš pašam „dzīvespriecīgākam" krievu muižnieķelim, kas vienmēr gatavs pakampt gabaliņu no kroņa pīrāga. Un cik gan bezgalīgi augstu pakāpi sasniegusi „demoralizēšanās", ko policejiskā patvaļa un sektantisma inkvizitoriskā vajāšana radījusi krievu dzīvē vispār un it īpaši mūsu lauku dzīvē, tā ka pat akmeņiem bija jāsāk brēkt! Ka muižniecības maršaliem bija jāsāk dedzīgi runāt par sirdsapziņas brīvību!

Lūk, no Stachoviča kga runas ņemtie mazie piemēriņi par to kārtību un tām nejēdzīgajām parādībām, kas rada sašutumu pat „dzīvespriecīgākajos".

„Paņemiet kaut tūlīt, — saka orators, — brālības misionāru bibliotēkā rokasgrāmatu par likumiem, un jūs lasīsit, ka viens un tas pats 783. pants, 11 s., I <1., bez rūpēm par divkauju, paskvilu, dzeršanas un nepareizu medību novēršanu, kā arī sieviešu un vīriešu dzimuma

17* koptelpu lietošanu publiskās pirtīs, uzdod stanovojam uzraudzīt arī strīdus pret pareizticības dogmām un pareizticīgo pievēršanu citai ticībai vai šķelšanos!" Un patiesi, ir tāds likuma pants, kas stanovojam bez oratora minētiem pienākumiem uzliek vēl daudzus citus tādus pašus pienākumus. Pilsētu iedzīvotāju vairākumam šis pants, protams, liksies vienkāršs kuriozs, kā to nosaucis arī Stachoviča kgs. Bet zemniekam aiz šā kurioza slēpjas bitterer Ernst — rūgta patiesība par zemākās policijas bezjēdzībām, kura pārāk labi patur prātā to, ka dievs augstu, bet cars tālu.

Bet te būs konkrēti piemēri, kurus atreferējam kopā ar „Orlas pareizticīgās Pētera un Pāvila brālības padomes un Orlas jeparchijas misionāru kongresa priekšsēdētāja virspriestera Pētera Roždestvenska“ oficiālo atsaukumu („М. V.“, 2(i9. nr., no avīzes „Orlovskij Vestņik“ 257. nr-a):

,,a) (Stachoviča kga) ziņojumā teikts par kādu ciematu Trubčevskas apriņķī:

„Ar priestera un priekšniecības piekrišanu un ziņu aizdomās turētos štundistus ieslēdza baznīcā, atnesa galdu, apklāja ar tīru galdautu, nolika svētbildi un sāka izvest pa vienam. — Skūpsti!

— Negribu skūpstīt elkus ... — Ak tā! nopērt uz vietas. Kas bija vājāki, tie jau pēc pirmās reizes atgriezās pareizticībā. Bet bija arī tādi, kas līdz h reizēm izturēja“.

Turpretim pēc oficiāliem datiem, kas iespiesti Orlas pareizticīgās Pētera un Pāvila brālības pārskatā jau 1896. g. un pēc priestera D. Pereverzeva mutvārdu ziņojuma kongresā aprakstītā pareizticīgo iedzīvotāju izrēķināšanās ar Trubčevskas apriņķa Ļubcas ciema sektantiem notikusi pēc ciema sanāksmes lēmuma un kaut kur ciemā, bet nebūt ne ar tā laika vietējā priestera piekrišanu un nebūt ne baznīcā; un šis bēdīgais incidents noticis pirms 18—19 gadiem, kad par misiju Orlas jeparchijā nebija ne vēsts“.

„Moskovskije Vedomostji", pārdrukājot lo, saka, ka Stachoviča kgs savā runā minējis tikai divus faktus. Var jau būt. Bet toties tie arī ir fakti! Atspēkojums, kas dibināts uz pareizticīgās brālības pārskata (slanovojal) „oficiāliem da-tiem“, tikai apstiprina, cik lielas tās nejēdzības, kas rada sašutumu pat dzīvespriecīgajā muižniekā. Vai pēršana nolika baznīcā vai „kaut kur ciemā", pirms pusgada vai pirms 18 gadiem, — tas lietu necik negroza (varbūt tikai vienā ziņā: visiem zināms, ka pēdējā laikā sektantu vajāšanas kļuvušas vēl zvēriskākas, un misiju dibināšanai ir ar to tiešs sakarsi). Bet, ka vietējais priesteris varētu stāvēt sāņus no šiem inkvizitoriem zemnieku svārkos, — par lo, virspriestera tēv, nebūtu labāk presē runājuši^109. Izsmiesi Protams, savu „piekrišanu" šai ar krimināllikumu sodāmai spīdzināšanai „vietējais priesteris" nedeva, gluži tāpat kā svētā inkvizīcija nekad nesodīja pati, bet nodeva laicīgās varas rokās, un nekad neizlēja asinis, bet tikai dedzināja uz sārta.

Otrais fakts:

,,b) Ziņojumā teikts:

„Tikai tad misionāram priesterim nepaspruks tāda atbilde, ko arī mēs te dzirdējām: — Jūs, cienīgtēv, sakāt, ka sākumā viņu bijis 40 ģimeņu, bet tagad 4. Kur tad pārējās? — Ar dieva palīgu izsūtītas uz Aizkaukaziju un Sibiriju“.

Patiesībā Trubčevskas apriņķa Glibočkas sādžā, par ko šai gadījumā ir runa, pēc brālības ziņām 1898. gadā bija ne 40 ģimeņu, bet 40 abēja dzimuma štundistu, ieskaitot arī 21 bērnu; bet pēc apgabala tiesas lēmuma tai pašā gadā uz Aizkaukaziju izsūtīja tikai 7 cilvēkus par citu personu ievilināšanu šlundā. Kas attiecas uz vietējā priestera frāzi: „ar dieva palīgu izsūtīti“, tad to viņš nejauši izmetis slēgtā kongresa sēdē brīvas domu izmaiņas brīdī starp kongresa locekļiem, jo minētais priesteris jau agrāk visiem pazīstams un kongresā viņš izturējies kā viens no cienījamākiem draudzes ganiem misionāriem". [109]

Sis atsaukums ir tiešām nesalīdzināms! Nejauši pateicis brīvas domu izmaiņas brīdī! Tieši tas jau ir interesanti, jo visi mēs ļoti labi zinām, kāda vērtība ir oficiālo personu oficiāli izteiktajiem vārdiem. Un, ja cienīgtēvs, kas pateicis šos „sirsnīgos" vārdus, ir „viens no cienījamākiem draudzes ganiem misionāriem^110', tad šiem vārdiem ir jo lielāka nozīme. „Ar dieva palīgu izsūtīti uz Aizkaukaziju un Sibiriju^111 — šiem lieliskajiem vārdiem jālop savā ziņā ne mazāk slaveniem kā milropolita Filareta dzimtbūšanas aizstāvēšanai uz svēto rakstu pamata.

Pie reizes, ja jau nācās atcerēties Filaretu, būtu netaisni noklusēt žurnālā „Vera i Razum“ („Ticība un Prāts^111) 1901. gadā^110 iespiesto „mācītā liberālā^111 vēstuli viņa eminencei Charkovas archibiskapam Ambrozijām. Autors parakstījies: „Bijušais garīdznieks un goda pilsonis Jeronims Preobraženskis^111, un „mācītā (!) liberāļa^111 palamu devusi viņam jau redakcija, nobijusies laikam gan no „pārgudrības bezdibeņiem^111. Aprobežosimies ar dažiem citātiem no šās vēstules, kas vēl un vēlreiz parāda mums, ka politiskā domāšana un politiskais protests neredzamā veidā iespiežas neizmērojami plašākās aprindās, nekā tas reizēm liekas.

„Esmu jau vecs, man ap 60 patin, savā mūžā man nācies novērot ne vienu vien izvairīšanos no baznīcas pienākumu pildīšanas, un pēc sirdsapziņas teikšu, ka visos gadījumos tā cēlonis bija mūsu garīdzniecība. Bet par „pēdējiem notikumiem“ nākas pat ļoti pateikties mušu tagadējai garīdzniecībai, viņa daudziem atver acis. Tagad nc tikvien pagasta skrīveri, liet veci un jauni, izglītoti un mazizglītoti un tikko lasīt pratēji, — visi tagad cenšas lasīt krievu zemes dižo rakstnieku. Par dārgu maksu iegūst viņa darbus (ko izdod „Svobodnoje Slovo“7e ārzemēs un kas brīvi izplatās tautā visās pasaules valstis, izņemot Krieviju), lasa, apspriež, un lēmumi, protams, nav par labu garīdzniecībai. Ļaužu masa tagad sāk jau saprast, kur ir meli un kur patiesība, un redz, ka mūsu garīdzniecība runā vienu, bet dara otru, un pat savos vārdos bieži vien runā sev pretī. Daudz patiesības varētu pateikt, bet ar garīdzniecību taču nevar atklāti runāt, viņa nekavēsies tūliņ denuncēt, lai sodītu un tiesātu ... Bet Kristus taču saistīja pie sevis ne ar spēku un sodu, liet ar patiesību un mīlestību ...

...Savas runas noslēgumā Jūs rakstāt: „ir mums dižens spēks cīņai — tā ir inūsu dievbijīgo ķeizaru patvaldības vara“. Atkal sagrozījums, un atkal jau neticam mēs Jums. Lai gan jūs, izglītotā garīdzniecība, cenšaties pārliecināt mūs, ka esat „uzticīgi patvaldības varai jau no mātes krūts" (no tagadējā vikārā runas, ieceļot viņu par biskapu), bet mēs, neizglītotie, neticam, ka gadu vecs bērns (lai kaut nākošais biskaps) jau spriestu par valdīšanas veidu un dotu priekšroku patvaldībai. Pēc palriarciia Ņikona neveiksmīgā mēģinājuma tclot Krievijā Romas pāvestu lomu, kuri Rietumos apvienoja garīgo varu ar laicīgo virsvadību, mūsu baznīca savu augstāko pārstāvju — mitropolitu — personā ir pilnīgi un uz visiem laikiem pakļāvusies ķeizaru varai, kuri reizēm despotiski, kā tas bija Pētera Lielā laikā, diktēja tai savus ukazus. (Pētera Lielā spiediens uz garīdzniecību careviča Alekseja notiesāšanas lietā.) XIX gadsimtā mēs redzam jau garīgās un laicīgās varas pilnīgu saskaņu Krievijā. Nikolaja I bargajā laikmetā, kad pamodusies sabiedriskā pašapziņa, Rietumu lielo sociālo kustību ietekmēta, arī pie mums izvirzīja atsevišķus cīnītājus pret vienkāršās tautas nekrietno verdzināšanu, baznīca palika pilnīgi vienaldzīga pret tās ciešanām un, pretēji Kristus lielajam bauslim par cilvēku brālību un žēlsirdību pret tuvāko, nepacēlās neviena balss no garīdzniecības vidus, lai aizstāvētu nabadzībā iegrimušo tautu no bargās muižnieku patvaļas, un viss tas tikai tāpēc, ka valdība neiedrošinājās pagaidām vēl pieskarties dzimtbūšanai, kuras pastāvēšanu Maskavas Filarels tieši attaisnoja ar tekstiem no vecās derības svētajiem rakstiem. Bet, lūk, nodārdēja pērkons: Krievija tika sakauta un politiski pazemota pie Sevastopoles. Sagrāve spilgti parādīja visus mūsu pirmsreformu iekārtas trūkumus, un jaunais humānais ķeizars (kam par sava gara un gribas audzināšanu jāpateicas dzejniekam Zukovskim) sarāva vispirms verdzības mūžsenās važas, un, — ak likteņa ļaunā ironijai — diženā 19. februāra akta teksts tika nodots rediģēšanai no kristietības viedokļa tam pašam Filare-lam, kas acīm redzot saskaņā ar laika garu bija pasteidzies grozīt savus uzskatus par dzimtbūšanu. Lielo reformu laikmets nepagāja bez ietekmes arī uz mūsu garīdzniecību un radīja viņas vidū Maka-rija (vēlāk mitropolils) laikā auglīgo pārkārtošanas darbu mūsu garīgajās iestādēs, kur viņš izcirta kaut arī nelielu logu uz atklātību un gaismu. Pēc 1881. gada 1. marta sākusies reakcija arī garīdzniecības darbinieku vidū devusi attiecīgus elementus Pobedonosccvn un Katkova gaumē, un lai laikā, kad zemes progresivie cilvēki zemstē un sabiedrībā iesniedz pcticijas par miesas soda palieku atcelšanu, baznīca cieš klusu, ne ar vienu vārdu nenosodīdama tos, kas aizstāv pēršanu — šo nekrietno ieroci cilvēka pazemošanai, kurš radīts pēc dieva ģīmja un līdzības. Ievērojot visu teikto, vai būs nepareizi, ja iedomāsimies, ka visa mūsu garīdzniecība savu pārstāvju personā, režīmam mainoties no augšas, tāpat slavinās konstitūcijas ķeizaru, kā tagad viņa slavina patvaldības ķeizaru. Tātad, kam šī liekulība, ne jau patvaldībā te spēks, bet monarcliā. Arī Pēteris 1 bija dieva svaidīts patvaldnieks, tomēr garīdzniecība līdz šim laikam ne visai viņam labvēlīga, un Pēteris III bija tāds pats patvaldnieks, kas gatavojās mūsu garīdzniecību noskūt un izglītot, — žēl, neļāva viņam pavaldīl divus trīs gadiņus. Un, ja nu arī tagad valdošajam patvaldniekam Nikolajam II labpatiktos parādīt savu labvēlību slavenajam Ļevam Nikola-jevičam — kur tad jūs paslēptos ar savām intrigām, baidīšanu un draudiem?

Veltīgi jūs minat to lūgšanu tekstu, kuras garīdzniecība skaita par caru, — šis vārdu savirknē jums nesaprotamā izloksnē nevienu ne par ko nepārliecina. Mums taču ir patvaldība: ja pavēlēs, jūs uzrakstīsit lūgšanas trīskārt garākas un izteiksmīgākas*'.

Otra muižniecības maršala runa mūsu presē, cik mums zināms, neiekļuva. To mums atsūtīja redakcijai nezināms korespondents jau augusta mēnesī hektografētā veidā, uz tās ar zīmuli bija uzrakstīts: „Kāda apriņķa muižniecības maršala runa privātā maršalu sanāksmē sakarā ar studentu lietām^1'. Ievietojam šo runu pilnīgi visu:

,.Lnika trūkuma dēļ savus apsvērumus sakarā ar mūsu muižniecības maršalu sapulci izteikšu tēžu veidā:

Kādi ir tagadējo nekārtību cēloņi, tas aptuveni ir zināms: pirmkārt, lo cēlonis ir vispārējā nekārtība, kas ieviesusies visā valsts iekārtā, ierēdņu korporācijās oligarchiskā valdīšana, t. i., ierēdniecības diktatūra.

Šī ierēdņu valdīšanas diktatūras nekārtība izpaužas visā krievu sabiedrībā, no augšas līdz apakšai, kā vispārēja nepatika, kas ārēji parādās kā vispārējs politikanisms, nc pagaidu, paviršs politikanisms, bet dziļš, chronisks.

Šis politikanisms kā vispārēja visas sabiedrības slimība atspoguļojas visās sabiedrības izpausmēs, funkcijās un iestādēs, tāpēc tas neizbēgami atspoguļojas arī mācības iestādēs ar to jaunajiem un tāpēc jūtīgākiem iemītniekiem, kas tāpat atrodas tā paša birokrātiskās diktatūras spaidu režima varā.

Atzīstot, ka studentu nekārtību posta sakne ir valsts vispārējās nekārtības un vispārējā, nekārtību radītā bezspēcība, tomēr — ievērojot tiešo sajūtu un ievērojot nepieciešamību apturēt vietējā ļaunuma izplatīšanos — jāpievērš uzmanība šīm nekārtībām un jāmēģina kaut vai no šās puses samazināt briesmīgi postošo vispārējā ļaunuma izpausmi, gluži tāpat kā visa organisma sasirgšanas gadījumā, ņemot vērā lēnu, radikālu tā ārstēšanu, lieto ātrus līdzekļus šās slimības vietējo, asi poslošo komplikāciju nomākšanai.

Mācības iestādēs — vidējās un augstākās — ierēdniecības režima ļaunums izpaužas lielāko tiesu cilvēciskās (jaunekļu) attīstības un izglītības aizstāšanā ar ierēdnieciskn dresuru, kas saistīta ar sistemātisku cilvēka personības un viņa cieņas nomākšanu.

Neuzticība, sašutums un naids pret priekšniecību un audzinātājiem, kas visa tā dēļ radies jaunatnē, liek pārnests no ģimnāzijām uz universitātēm, kur, kā par nelaimi, sakarā ar tagadējo stāvokli universitātēs jaunatne sastopas ar to pašu ļaunumu, ar to pašu tiklab cilvēka personības, kā arī viņa cieņas nomākšanu.

Vārdu sakol, universitātē jaunatni sagaida ne zinātnes templis, bet fabrika, kas no nonivelētās studentu masas izgatavo valstij vajadzīgo ierēdniecības preci.

Šī cilvēka personības nomākšana (padarot studentus par neitrālu, apstrādājamu masu), kas izpaužas, sistemātiski, ebroniski nomācot, vajājot visu personisko un vērtīgo, bet bieži izpaužoties arī rupjā varmācībā, — ir pamats visiem studentu nemieriem, kuri ilgst jau dažus gadu desmitus un, arvien pastiprinādamies, draud joprojām ieilgt arī nākotnē, aizraujot sev līdz labākos krievu jaunatnes spēkus.

Visu to mēs zinām, — bet ko lai mēs darām tagadējos apstākļos? Kā lai mēs palīdzam pašreizējo aso attiecību stāvoklim ar visu lā naidu.

ar visu lā postu un bēdām? Pamest pa vecam, neko ncizmēģinot? Pamest mūsu jaunatni bez jebkādas palīdzības likteņa, ierēdņu un policijas varā un, mazgājot savas rokas nevainībā, atiet sāņus? Lūk, kur manuprāt slēpjas svarīgākais jautājums, t. i., kā palīdzēt tagadējā asajā slimības izpausmes gadījumā, atzīstot slimības vispārējo raksturu?

Mūsu sanāksme man atgādina labi domājošu ļaužu baru, kas iegājis pirmatnējā taigā ar nolūku to iztīrīt un pilnīgā apmulsumā apstājies vispārējā neveicamā darba grandiozitātes priekšā, kur vajadzētu koncentrēties kaut kādā vienā punktā.

Profesors К. T. sniedza mums universitātes un studentu tagadējā un patiesā stāvokļa spožu kopainu, norādot, ka līdzsvaru zaudējušo studentu vidū izplatījušās dažādas ļaundabīgas ārējās ietekmes, ne tikai politiskas, bet pat policejiskas; — bet viss tas mums bija vairāk vai mazāk zināms arī agrāk, lai gan ne tik skaidri.

Kā vienīgo iespējamo līdzekli viņš mums norādīja visas lagatlējūs. iekārtas radikālu pārkārtošanu visās mācības iestādēs vispār un šās iekārtas aizstāšanu ar jaunu, labāku; bet pie tam profesors piebilda, ka šāds pasākums prasīs droši vien ļoti ilgu laiku; bet, ievērojot to, ka ikviena atsevišķa iekārta Krievijas, tāpat kā kurā citā, valstī ir organiski saistīta ar kopējo iekārtu, tad šim laikam, jādomā, arī gals nav paredzams.

Bet ko lai dara tūlīt, lai vismaz mazinātu neciešamās sāpes, kas pašlaik rodas no slimības? Kādu paliativu līdzekli lielot? Taču arī paliativi, kas pagaidām nomierina slimnieku, bieži tiek atzīti kā nepieciešami? Bet uz šo jautājumu mēs neesam atbildējuši; atbildes vietā attiecībā pret studējošo jaunatni vispār lika likti priekšā kaut kādi, jāsaka, nenoteikti, svārstīgi spriedumi, kas vēl vairāk aptumšoja jautājumu; šos spriedumus ir pat grūti atcerēties, bet es tomēr mēģināšu.

Itunāja par kursistēm, ka, lūk, — mēs viņām pasniedzām gan kursus, gan lekcijas, bet kā viņas mums atmaksā: — ar savu piedalīšanos studentu nekārtībās!

Ja tās būtu bijušas puķes vai dārgas rotas, ko mēs būtu pasnieguši skaistajam dzimumam, tad tāds pārmetums būtu saprotams; bet sieviešu kursu nodibināšana — lā nav laipnība, bet sabiedriskās vajadzības apmierināšana; tātad sieviešu kursi nav kaprisc, bet tāda pali sabiedrībai nepieciešama augstāka mācības iestāde kā universitāte uti. abēja dzimuma jaunatnes augstākai izglītībai, — un tāpēc starp sieviešu un vīriešu mācības iestādēm rodas pilnīga solidaritāte, tiklab sabiedriskā, kā biedriskā.

Ar šo solidaritāti manuprāt pilnīgi izskaidrojams arī tas, ka jaunatnes satraukums pārņem arī sieviešu augstāko mācības iestāžu audzēknes; nemiers pārņēmis skolu jaunatni vispār, vienalga, kādā apģērbā tā tērptos, vīriešu vai sieviešu.

Pēc tam sarunas pārgāja atkal uz studentu nemieriem, un sacīja, ka studentus nevajagot lutināt, ka viņu nekārtības jāapspiežot ar varu; pret to manuprāt pilnīgi saprātīgi iebildu; ja tās arī ir nekārtības, tad katrā ziņā ne nejaušas, bet ebroniskas, kuru pamatā ir dziļi cēloņi, un ka tāpēc tās ar soda līdzekļiem vien nav izskaužamas, ko pierāda mums pagātnes pieredze. Bet manas personīgās domas ir tādas, ka tas vēl ir liels jautājums, no kuras puses nāk visu šo nejēdzīgo nekārtību galvenā nejēdzība, kas satrai:c un pazudina mūsu mācības iestādes; valdības ziņojumiem es neticu.

Bet tā jau ir tā lieta, ka otru pusi pie mums neuzklausa un ari nevar uzklausīt; tai aizbāzta mute (bet manu vārdu pareizība nav pilnīgi apstiprinājusies, proti, ka administrācija savos ziņojumos melo un ka visas nejēdzības nāk galvenokārt no viņas pases, no viņas nejēdzīgās iedarbības).

Norādīja uz dažādu ārēju revolucionāru spēku iedarbību studējošajā jaunatnē.

Jā, šāda iedarbība pastāv, bet tai piešķir pārāk lielu nozīmi: piemēram, fabrikanti, kuru fabrikās šī iedarbība galvenokārt izpaužas, ari visu novel uz to, sacīdami, ja nebūtu tās, tad viņu fabrikās valdītu miers un klusums un dieva svētība, aizmirsdami un noklusēdami ikvienu likumīgu un nelikumīgu strādnieku ekspluatāciju, kura, iedzenot strādniekus postā, rada viņu vidū neapmierinātību un vēlāk ari nekārtības; ja nebūtu šās ekspluatācijas, tad arī revolucionārajiem ārējiem elementiem nebūtu to daudzo iemeslu un cēloņu, kuru dēļ viņi tik viegli ielaužas fabriku lietās, — visu to manuprāt var teikt ari par mūsu mācības iestādēm, kuras no zinātņu tempļiem padarītas par fabrikām, kas izgatavo ierēdņu materiālu.

Vispārējā instinklivajfi, visu studējošo jaunatni nomācošajā apspiestības apziņā, vispārējā slimīgajā pašsajūtā, kas no šās apspiestības rodas visu mācības iestāžu jaunatnes vidū, ari slēpjas tas nelielās, bet apzinīgās jaunekļu grupas spēks, par kuru runāja profesora kgs, kura spēj hipnotizēt un virzīt, vienalga, kurp — uz streikiem, dažādām nekārtībām — veselus jaunatnes pulkus, kas acīm redzot nemaz nav noskaņota par nekārtībām. — Tā mēdz būt visās fabrikās!

Tad vēl, cik atceros, norādīja uz to, ka nevajagot kvēpināt viraku studentiem; nevajagot parādīt viņiem līdzjūtību viņu sarīkoto nekārtību laikā; šās līdzjūtības izpausme iedvesmojot viņus jaunām nekārtībām, ko ilustrēja arī ar piemēriem, t. i„ visādiem gadījumiem; — šai sakarā es, pirmkārt, aizrādīšu, ka nekārtību laikā notiekošo visdažādāko gadījumu daudzveidīgajā jūklī un raibumā nevar ne uz vienu no tiem norādīt kā uz pierādījumu, jo uz katru gadījumu var atrast daudz citu, kas pirmajam runā pretī, — bet var pakavēties tikai pie vispārējām pazīmēm, kuras tad mēģināšu īsumā iztirzāt.

Studenti, kā mums visiem zināms, ne tuvu nav izlutināti, viņiem ne tikai nokvēpināja viraku (es nerunāju par 40-iem gadiem), bet tie nebaudīja arī sevišķu sabiedrības līdzjūtību; bet studentu nekārtību laikā sabiedrība pret viņiem izturējās vai nu gluži vienaldzīgi, vai ari pat vairāk nekā negativi, vainodama vienīgi viņus un nezinādama un pat nevēlēdamās zināt iemeslus, kas radīja šīs nekārtības (licēja tikai valdības ziņojumiem, kas studentiem bija naidīgi, un neapšaubīja šo ziņojumu patiesīgumu; pirmo reizi, liekas, sabiedrība sākusi tos apšaubīt), — tā ka par kādu viraka kvēpināšanu nav ko runāt.

Negaidot sev atbalstu ne inteliģentās sabiedrības vidū vispār, ne profesoru un universitātes priekšniecības vidū, studenti sāka beidzot meklēt sev līdzjūtību dažādos lautas elementos, un mēs redzam, ka studentiem 1as beidzot daudzmaz arī izdevies; tic pamazām sākuši iegūt tautas pūļa līdzjūtību.

Lai par to pārliecinātos, jāalceras tikai, kā pūlis izturējās pret studentiem toreiz, kad viņus piekāva Ochotnij-Rjadā, un kā pūlis izturas tagad. Un te slēpjas liela nelaime: nelaime nav līdzjūtībā vispār, bet šās līdzjūtības vienpusībā, demagoģiskā nokrāsā, kādu tā pieņem.

Tā kā solidā inteliģence nejuta līdz un neatbalstīja studējošo jaunatni, tad šā iemesla dēļ radusies neuzticība gribot negribot dzen mūsu jaunatni demagogu un revolucionāru rokās; jaunatne top par viņu ieroci, un viņā pašā arī gribot negribot arvien vairāk un vairāk attīstās demagoģiski elementi, kas viņu attālina no mierīgas kulturālās attīstības un no pastāvošās kārtības (ja vien to var saukt par kārtību) un dzen naidīgā nometnē.

Mums jāvaino pašiem sevi, ja jaunatne vairs neuzticēsies mums; mēs ne ar ko neesam-pelnījuši viņas uzticību!

Tās, liekas, ir galvenās domas, ko izteikuši še sapulcējušies; pārējās (bet to arī nebija maz), liekas, nav ko pieminēt.

Tātad es beidzu. Sapulcējušies mēs gribējām kaut ko darīt, lai mīkstinātu pašreizējo ļaunumu, lai atvieglotu mūsu jaunatnes smago likteni — šodien, nevis kaut kad vēlāk, un tikām sakauti, — un atkal jaunatnei būs tiesības teikt un viņa teiks, ka arī šodien, tāpat kā senāk, mierīgā, solidā krievu inteliģence nevar un arī nevēlas sniegt viņai vienalga kādu palīdzību, aizstāvēt viņu, saprast viņu un atvieglot viņas sūro likteni. — Plaisa starp mums un jaunatni kļūs vēl lielāka, un jaunatne aizies vēl tālāk dažādas demagoģijas vidē, kas sniedz tai roku.

Mūs nesakāva tas, ka nepieņēma mūsu priekšlikumu griezties pie cara; šis līdzeklis varbūt tiešām ir nepraktisks (lai gan manuprāt arī tas netika apskatīts), — bet sakāva tas, ka kaut kura pasākuma iespējamība mūsu cietējas jaunatnes labad tika mūsu vidū iznīcināta, mēs atzinām savu bezspēcību un palikām atkal, tāpat kā agrāk, tumsā.

Bet ko tad darīt?

Paiet garām, mazgājot rokas nevainībā?

Sājā tumsā ari slēpjas krievu dzīves baigais bezcerību traģisms".

Daudz komentēt so runu nav vajadzīgs. Un tā arī pieder, kā redzams, vēl pieliekami „dzīvespriecīgam^1* krievu muižniekam, kas ne īsti doktrinārā, ne īsti egoistiska rakstura motivu dēļ parāda godbijību „pastāvošās kārtības" „mierīgai kulturālai attīstībai" un ir sašutis par „revolucionāriem", sajaukdams tos ar „demagogiem". Bet šis sašutums, ja lo apskata tuvāk, ļoti līdzinās veca (ne gados, bet uzskatos) cilvēka īgnumam, kurš ir gatavs varbūt atzīt arī kaut ko labu tai lielā, kuras dēļ ir saīdzis. Runādams par „pastāvošo kārtību", viņš nevar neatrunāties: „ja tikai to var saukt par kārtību". Viņam jau diezgan daudz kas 268

V. I ĻEŅINS

sakrājies uz sirds no „ierēdņu diktatūras^11 nekārtībām, no „visa personīgā un vērtīgā sistemātiskās, chroniskas vajāšanas", viņš nevar neredzēt, ka visas nejēdzības nāk galvenokārt no administrācijas, viņam pietiek vaļsirdības, lai atzītu savu bezspēcību, lai atzītu, ka nepiedien „mazgāt rokas" visas zemes posta priekšā. Taisnība, viņu vēl biedē tas, ka „pūļa" līdzjūtība pret studentiem ir „vienpusīga"; viņa aristokrātiski izlutinātajam prātam tēlojas ,,dema-goģijas" briesmas, varbūt pat sociālismā briesmas (par vaļsirdību atmaksāsim viņam ar vaļsirdību!). Bet būtu neprātīgi ar sociālistisku proves akmeni pārbaudīt muižniecības maršala uzskatus un jūtas, kuram līdz kaklam apnicis derdzīgais Krievijas birokrātisms. Mums nav te ko liekuļot — ne viņam, ne kādam citam; kad krievu muižnieks, piemēram, graus nelikumīgo fabriku strādnieku ekspluatāciju, mēs nekavēsimies iekavās pateikt viņam: „vai kūmiņam nepalūkoties labāk pašam uz sevi!". Mēs ne uz bridi neslēpsim viņam to, ka mūsu viedoklis ir un būs — nesamierināma šķiras cīņa pret tagadējās sabiedrības „saimniekiem". Bet politisku grupējumu nosaka ne tikai galamērķi, bet arī tuvākie mērķi, ne tikai vispārīgie uzskati, bet arī tiešās praktiskās nepieciešamības spiediens. Ikkatru, kura priekšā ir skaidri nostājusies pretruna starp zemes „kulturālo attīstību" un „birokrātiskās diktatūras nospiedošo režimu", agri vai vēlu pati dzīve novedīs pie secinājuma, ka šī pretruna nav iznīcināma, ja neiznīcina patvaldību. Izdarījis šo secinājumu, viņš noteikti palīdzēs, — būs īdzīgs, bet tomēr palīdzēs, — lai partijai, kas pratīs virzīt pret patvaldību draudošu (ne tikai patvaldības, bet kura katra acīs) spēku. Lai taptu par tādu partiju, sociāldemokrātijai, atkārtojam, jānotīra sevi no ikkatras oporlunistiskas nešķīstības un zem revolucionārās teorijas karoga, balstoties uz visrevolucionārāko šķiru, jāvirza sava aģitējošā un organizējošā darbība visās iedzīvotāju šķirās^1

Bet muižniecības maršaliem mēs atvadoties teiksim: uz redzēšanos, kungi, mūsu rītdienas sabiedrotie!

PRIEKŠVĀRDS BROŠŪRAI „ „APVIENOŠANAS^44 KONGRESA DOKUMENTI^44

,,Iskras“ 9. nr-ā (1901. g. oktobris)[112] jau tika stāstīts par neizdevušos mēģinājumu apvienot žurnālā ,,Zarja“ un avīzes ,,Iskra“ organizācijas ārzemju nodaļu un revolucionāro organizāciju „Sociāl demokrāt^11 ar ārzemju „Krievijas sociāldemokrātu savienību^11. Lai visi Krievijas sociāldemokrāti varētu gūt patstāvīgu spriedumu par ārzemju apvienošanās mēģinājuma neveiksmes cēloņiem, mēs esam nolēmuši publicēt „apvienošanās^11 kongresa protokolus. Diemžēl, kongresa sekretārs, ko ievēlēja „Savienība^11, atteicās piedalīties kongresa protokolu sastādīšanā (kā tas redzams no tālāk, 10. un 11. Ipp. minētās viņa atbildes vēstules uz divu citu organizāciju sekretāru aicinājumu).

Šī atteikšanās ir jo dīvaināka tāpēc, ka „Savienība^11 pašlaik pati izdevusi stāstu par „apvienošanās^11 kongresu („Divi kongresi^11, Ženevā, 1901.). Tātad „Savienība^11, gribēdama iepazīstināt krievu biedrus ar kongresa rezultātiem, nav gribējusi iepazīstināt viņus ar debatēm kongresā^113. Lai lasītāji paši spriež par lādas nevēlēšanās iespējamiem un ticamiem iemesliem.

Mēs, no savas puses, domājām, ka pēe „Savienības*1 atteikšanās ir neērti izdot debašu atstāstījumu, ko nav sastādījuši visi sekretāri kopīgi, un tāpēc mēs esam spiesti aprobežoties ar visu kongresa birojā iesniegto dokumentu un ziņojumu publicēšanu. Kongresa birojā piedalījās visu triju organizāciju priekšsēdētāji un sekretāri, un visi ziņojumi birojam lika iesniegti ne citādi kā rakstītā veidā, tātad no dokumentiem un ziņojumiem sastādītā kongresa apraksta objektivitāte nav apšaubāma.

No otras puses, visu birojā iesniegto dokumentu un ziņojumu izdošana tagad ir jo nepieciešamāka tāpēc, ka „Savienība** savu dīvaino atteikšanos piedalīties protokola sastādīšanā ir vainagojusi ar vēl dīvaināku kongresa pārskata sastādīšanas veidu. Tā „Savienība** nav minējusi pilnīgi visus pieprasījumus, ko „Iskras" pārstāvis (Frejs) iesniedzis kongresa birojam „Iskras** ārzemju nodaļas un ,,Social-dcmokrat“a* organizācijas vārdā, bet minējusi birojam neiesniegto un pat kongresā nenolasīto atbildi, ko bija „izstrādājusi** tikai „Savienība** (brošūras „Divi kon-gresi“ 20. lpp.). „Savienība** maldās, teikdama, ka ,,pieprasi junis“ esot paņemts atpakaļ. Pieprasījuma saturā bija divi jautājumi, ko „Savienībai** iesniedza Frejs divu organizāciju vārdā (sk. tālāk, 6. lpp.). Neviens no šiem jautājumiem netika paņemts atpakaļ, tika tikai grozīta jautājuma forma, grozīta tā, ka jautājumi kļuva par rezolūciju, par ko varēja balotēt (vārdu vietā: „vai „Savienība** principā atzīst jūnija konferences rezolūciju?** bija teikts: „visas trīs organizācijas principā atzīst jūnija konferences rezolūciju** ult.), tālāk „Savienība" neminēja birojā iesniegto grupas ,,Borba“ paziņojumu (sk. tālāk, 6. un 7. lpp.).

„Savienība**ne tikvien nav atstāstījusi saturu, bet arī nav minējusj** par kāda grupas ,,Borba“ biedra runu, ko viņš sašutums par to, ka mūsu priekšsēdētājs esot „dezertējis", „nesagaidot kongresa protokolu apstiprināšanu" (brošūras „Divi kongresi" 29. lpp.), ir tikai izvairīšanās. Stenografisku protokolu trūkuma dēl neatlika nekas cits kā trim sekretāriem sanākt kopā un sastādīt kaut arī īsu debašu gailas atstāstījumu. Mēs arī to ieteicām, bet „Savienība" no tā izvairījās. Skaidrs, ka atbildība, ja ne par pilnīgu, tad kaut vai par īsu protokolu trūkumu, gulstas uz „Savienīlju".

* Sk. šā sējuma 204, lpp. Iied.

** Brošūras „Divi kongresi" 28. lpp.

teica pēc lain, kad „Savienība^1* bija izdarījusi labojumus junija rezolūcijās. Šai runā grupas ,,Borba“ biedrs, kas bija piedalījies junija konferencē, izteicās pret „Savienības** labojumiem. Toties „Savienība** iespieda labojumu „moti-vus“, kuri tika iztirzāti kongresā B. Kričevska runā, bet birojā netika iesniegti. Vārdu sakot, noraidījusi mūsu priekšlikumu — kopīgi sastādīt visu debašu pārskatu, „Savienība** nolēmusi atstāstīt tikai to, ko uzskatījusi sev par izdevīgu, un noklusēt šo to pat no tā, kas tika iesniegts birojam.

Šādam piemēram mēs nedomājam sekot. Mēs aprobežosimies ar to, ka no jauna iespiedīsim visus birojā iesniegtos ziņojumus un dokumentus un vienkārši norādīsim, kāds bija visu to organizāciju oratoru runu saturs, kuras piedalījās konferencē. Lai lasītāji tad paši spriež, vai avīzes „Rabočeje Djelo“ 10. nr-a raksti un „Savienības** labojumi ir izjaukuši to vienošanās principiālo bāzi, ko bija izstrādājusi junija konference. Tāpat mēs, protams, atstājam bez atbildes visus tos sirdīgos vārdus, kas tik bagātīgi rotā „Savienības** brošuru līdz pat apsūdzībai par „apmelošanu*1 vai par to, ka ar mūsu aiziešanu kongress ticis „izjaukts**. Par tādu apsūdzību var tikai pasmaidīt: trīs organizācijas sanāca, lai apspriestu apvienošanās jautājumu; divas organizācijas pārliecinājās, ka tās nevar savienoties ar trešo. Dabiski, ka tām nekas cits neatlika kā pateikt savas domas un aiziet. Nosaukt to par kongresa „izjaukšanu** un uzskatu, ka „Savienība** ir principiāli nedroša, nosaukt par „apmelošanu** var tikai cilvēki, kas dusmojas tieši tāpēc, ka viņiem nav taisnība.

Kas attiecas uz mūsu domām par Krievijas sociāldemokrātijas strīdīgajiem jautājumiem, tad mēs domājam, ka labāk nesajaukt tās ar konferences datu objektivo iztirzāšanu. Bez tiem rakstiem, kas tika un vēl tiks ievietoti avīzē „Iskra** un žurnālā ,,Zarja“, tiek gatavota un tuvākā laikā nāks klajā brošūra, kas speciāli veltīta mūsu kustības sasāpējušiem jautājumiem.

Iespiests pēc brošūras teksta

Sarakstīts 1901. g. novembrī Pirmoreiz iespiests 1901. g. decembri Krievijas revolucionārās sociāldemokrātijas ligas“ izdotajā brošūrā

SOMIJAS TAUTAS PROTESTS

Ievietojam pilnīgi visu jauno adresi, ar ko Somijas tautas masas izsaka savu kalegorisko protestu pret politiku, ko piekopj valdība, kura aizskārusi un joprojām aizskar Somijas konstitūciju, tā laužot zvērestu, ko svinīgi devuši visi cari, sākot ar Aleksandru I un beidzot ar Nikolaju II.

Sī adrese iesniegta 1901. g. 17. (30.) septembrī Somijas senalam, lai to tālāk nodotu caram. Adresi parakstījuši 473 363 abēja dzimuma somi no visiem sabiedrības slāņiem, l. i., gandrīz pusmiljona pilsoņu. Viss Somijas iedzīvotāju skaits ir 2*/г miljona, tātad jaunā adrese ir patiesi visas tautas balss.

Te būs pilnīgs šās adreses teksts:

„Visvarenais tin visžēlīgais kungs un ķeizar un lielkņaz! Jūsu ķeizariskās augstības izdarītie pārgrozījumi Somijas kara klausības likumā radījuši visā zemē vispārēju satraukumu un visdziļākās sēras.

Jūsu ķeizariskās augstības šā gada 12. jūlijā (29. jūnijā) apstiprinātās pavēles, manifests un kara klausības likums ir radikala licl-kņazistes pamatlikumu un ari to visdārgāko tiesību pārkāpšana, kuras pieder somu tautai un visiem novada pilsoņiem saskaņā ar viņu likumiem.

Saskaņā ar pamatlikumiem noteikumus par pilsoņu pienākumiem attiecībā uz novada aizsardzību nevar izdot citādi kā vienīgi ar zemes kārtu pārstāvju piekrišanu. Šādā kārtībā 1878. gadā tika izdots kara klausības likums ar ķeizara Aleksandra II un zemes kārtu pārstāvju saskaņotu lēmumu. Ķeizara Aleksandra 111 valdīšanas laikā sekoja daudzi šā likuma atsevišķi grozījumi, bet ikkatru reizi ne citādi kā ar zemes kārtu pārstāvju piekrišanu. Pretēji tam tagad bez zemes kārtu pārstāvju piekrišanas liek pasludināts, lca 1878. gada likums ir atcelts, turpretim tā vietā izdotie jaunie noteikumi nemaz nesaskan ar zemes kārtu pārstāvju 18t 19. gada Ārkārtējā Seima lēmumu.

Viena no svarīgākajām katram Somijas pilsonim piederošām tiesībām ir dzīvot un darboties Somijas likumu aizsardzībā. Tagad šīs tiesības ir ņemtas tūkstošiem un tūkstošiem Somijas pilsoņu, jo jaunais kara klausības likums uzliek viņiem par pienākumu kalpot krievu karaspēkā, tā padarot kara klausību par ciešanām tiem zemes dēliem, kurus varmācīgi ieskaitīs karaspēkā, kas viņiem svešs valodas, reliģijas, likumu un paražu ziņā.

Jaunie rīkojumi atceļ katru likuma noteikto ikgadējā kontingenta ierobežojumu. Bez tam tajos nav nekas minēts par pamatlikumos norādītajām zemes kārtu pārstāvju tiesībām piedalīties kara budžeta noteikšanā.

Pat zemes sardze, pretēji 1878. gada likuma pamatnolikumam, padarīta pilnīgi atkarīga no kara ministrijas ieskata.

Iespaidu, kas rodas no šādiem rīkojumiem, nemīkstina manifestā pasludinātie atvieglojumi uz nenoteiktu, pagaidām vēl pārejas laiku, jo pēc iesaucamo skaita pagaidu samazinājuma sekos neierobežoti iesaukumi krievu karaspēka dienestā.

Somijas tauta nav lūgusi, lai viņai kaut kādā veidā atvieglotu tagad uzlikto militāro pienākumu nastu. Zemes kārtu pārstāvji, kas izteica tautas gribu, pierādīja Somijas gatavību savu spēku robežās palielināt savas līdzdalības tiesu valsts aizsardzībā ar noteikumu, ka tiks sagtabāts somu karaspēka kā Somijas institūta tiesiskais stāvoklis.

Pretēji tam jaunajos rīkojumos ir noteikts, ka somu karaspēka lielākā dala tiks izformēta, ka krievu oficieri var stāties dienestā nedaudzajos atlikušajās daļās; ka pat unteroficieriem šajās daļās jāprot krievu valoda, ar ko Somijā dzimušiem, galvenokārt zemnieku kārtas, ļaudīm pilnīgi liegta iespēja ieņemt minētos amatus; ka šis karaspēks nonāk krievu pārvaldes pārziņā un ka arī miera laikā to var novietot ārpus Somijas robežām.

Sīs pavēles, kuras nav nekāda reforma, bet kuru nolūks ir tikai Somijas nacionālā karaspēka iznīcināšana, pauž neuzticību, kam Somijas tauta nav devusi nekāda iemesla visā savā gandrīz simt gadu ilgajā savienības laikā ar Krieviju.

Jaunajos rīkojumos par kara klausību sastopami arī izteicieni, kas noliedz to, ka Somijas tautai ir atsevišķa tēvija un šai novadā dzimušiem — Somijas pavalstniecības tiesības. Sājos izteicienos pavīd mērķi, kas nav savienojami ar negrozāmām Somijas tautas tiesībām — savā savienībā ar Krieviju saglabāt to politisko stāvokli, kurš negrozāmi lika apstiprināts Somijai 1809. gadā.

Pēdējo gadu laikā mūsu novadu sākušas piemeklēt smagas bēdas. Reizi pēc reizes bija jāpārliecinās, ka novada pamatlikumos noteiktā kārtība tiek ignorēta, daļēji likumdošanas pasākumos, daļēji ieceļot svarīgos amatos Krievijā dzimušos pilsoņus. Novada administrāciju tika virzīta tā, it kā tās uzdevums būtu satricināt mieru un kārtību, aizkavēt vispārderīgus centienus un radīt nesaskaņas starp krieviem un somiem.

Vislielākā nelaime novadam tomēr ir jaunie rīkojumi par kara klausību.

Vispadevlgajā atbildes rakstā 1899. gada 27. maijā zemes kārtu pārstāvji visos sīkumos ziņoja par to kārtību, kas saskaņā ar Somijas pamatlikumiem jāievēro, izdodot likumu par kara klausību. Pie tam

18 5. sēj.

viņi norādīja: ja jauno kara klausības likumu izdos citādā kārtībā, tad lādu likumu, pat ja tas darbosies ar varmācības palīdzību, nevar alzīt par tiesisku likumu, un Somijas tauta uzlūkos to vienīgi kā spēka pavēli.

Viss tas, ko zemes kārtu pārstāvji norādīja, joprojām negrozāmi pastāv somu lautas tiesiskajā apziņā, kura ar varmācību nav grozāma.

Jābislas, ka pavēlēm, kas nav saskaņotas ar novada likumiem, būs visai smagas sekas. Ierēdņi un valsis iestādes pārdzīvo mokošu nesaskaņu ar savu pienākuma sajūtu, jo sirdsapziņa viņiem liek neklausi! šādām pavēlēm. Darba spējīgo izccjotāju skaits, kuri, bīdamies draudošo pārmaiņu, bija spiesti jau laikus aizceļot, pieaugs vēl vairāk, ja izsludinātie rīkojumi stāsies spēkā.

Jaunie rīkojumi par kara klausību, kā arī citi pasākumi, kas vērsti pret Somijas tautas tiesībām uz īpašu politisku nn nacionālu pastāvēšanu, neglābjami satricinās monareha un tautas savstarpējo uzticību, kā arī radīs arvien stiprāku neapmierinātību, vispārējas nospiestības sajūtu, nedrošību un vislielākās grūtības sabiedrībai un tās locekļiem viņu darbā novada labklājības labā. Visa tā novēršanai nav cilu līdzekļu kā iepriekš minētās pavēles aizstāt ar kara klausības likumu, kas izdots ar zemes kārtu pārstāvju līdzdalību, un valdības varas iestādēm novadā vispār precizi ievērot pamatlikumu norādījumus.

Somijus lauta nevar nebūt īpaša tauta. Kopējā vēstures likteņa, tiesisko jēdzienu un kultūras darba saliedēta, mūsu tauta paliks uzticīga mīlestībā pret savu tēviju Somiju un pret savu likumīgo brīvību. Tauta paliks negrozāma savos centienos ar cieņu ieņemt tautu vidū savu pieticīgo, likteņa norādīto vietu.

Tikpat stingri, kā mēs ticam mūsu tiesībām un cienījam mūsu likumus, kas ir mums balsts mūsu sabiedriskajā dzīvē, tikpat stingri mēs esam pārliecināti par to, ka varenās Krievijas vienībai nevar kaitēt tas, ja Somija arī turpmāk tiks pārvaldīta saskaņā ar pamatprincipiem, kas noteikti 1809. gadā, lai tā justos laimīga un mierīga savienībā ar Krieviju.

Pienākuma jūtas pret dzimteni liek visu draudžu un sabiedrības kārtu iedzīvotājiem griezties pie jūsu ķeizariskās augstības ar patiesīgu un neviltotu lielas stāvokļa paskaidrojumu. Iepriekš mēs norādījām, ka nesen publicētos rīkojumus par kara klausību, kuri runā pretī svinīgi apstiprinātajiem lielkņazistes pamatlikumiem, nevar atzīt par tiesisku likumu. Atzīstam par pienākumu še klāt piebilst, ka kara klausības smagums pats par sevi nav tik svarīgs Somijas lautai kā stingru tiesisku nolikumu zaudēšana un ar likumu nodrošināta miera sajūta attiecībā pret šo tik svarīgo jautājumu. Tāpēc vispadevīgi lūdzam, lai jūsu ķeizariskajai augstībai labpatiktu šai iesniegumā minētos jautājumus visžēlīgi apskatīt tā, kā to prasa viņu satura nopietnība. Paliekam u. t. jpr.“.

Mums neatliek daudz ko piebilst pie šās adreses, kas pauž īstu tautas liesu pār krievu ierēdņu bandu, kuri pārkāpj pamatlikumus.

Atgādināsim galvenos datus „Somijas jautājumā".

Somiju pievienoja Krievijai 1809. gadā, Zviedrijas kara laikā. Gribēdams saistīt savā pusē somus, bijušos zviedru karaļa pavalstniekus, Aleksandrs I nolēma atzīt un apstiprināt veco Somijas konstitūciju. Saskaņā ar šo konstitūciju citādi kā ar seima, t. i., visu kārtu pārstāvju sapulces, piekrišanu nevar izdot, grozīt, paskaidrot vai atcelt nevienu pamatlikumu. Un Aleksandrs I vairākos manifestos „svinīgi” apstiprināja „solījumu par novada īpašās konstitūcijas svētu saglabāšanu^11.

So svinīgo solījumu vēlāk apstiprināja visi krievu ķeizari, tai skaitā arī Nikolajs II 1894. gada 25. oktobra (0. novembra) manifestā: „ ... apsolot glabāt tos (pamatlikumus) viņu neaizskaramā un negrozāmā spēkā un darbībā”.

Un, lūk, nav pagājuši ne pieci gadi, un krievu cars ir kļuvis par zvēresta pārkāpēju. Pēc tam kad pērkamā un rāpulīgā prese ilgi bija rīdījusi pret Somiju, 1899. gada .'1. (15.) februārī tika izdots „manifests”, kas noteica jaunu kārtību: bez seima piekrišanas var tikt izdoti likumi, „ja tie skar visas valsts vajadzības vai ja tiem ir sakars ar impērijas likumdošanu”.

Tā bija brēcoša konstitūcijas pārkāpšana, īsts valsts apvērsums, jo par katru likumu taču var sacīt, ka tas skar visas valsts vajadzības!

Un šis valsts apvērsums tika izdarīts varmācīgi: ģenerālgubernators Bobrikovs draudēja ievest karaspēku Somijā, ja senāts atteiksies publicēt manifestu. Somijā novietotajam krievu karaspēkam bija jau izdotas (pēc pašu krievu oficieru vārdiem) kaujas patronas, zirgi bija jau apsegloti utt.

Pirmajai varmācībai sekoja bezgalīga rinda cilu: vienu pēc otras aizliedza Somijas avīzes, atcēla biedrošanās brīvību, pārplūdināja Somiju ar krievu spiegu un riebīgāko provokatoru bandām, kuri provocēja uz sacelšanos utt., utt. Beidzot bez seima piekrišanas tika izdots 29. jūnija (12. jūlija) kara klausības likums, — likums, kas pieliekami iztirzāts adresē.

Tiklab 1899. gada 3. februāra manifests, kā arī 1901. gada 29. jūnija likums ir nelikumīgs, tā ir zvēresta pārkāpēja un bašibuzuku bandas varmācība, bandas, kura saucas par cara valdību. Diviem un pus miljona Somijas iedzīvotāju, protams, nav ko sapņot par sacelšanos, bet visiem mums, Krievijas pilsoņiem, jādomā par to negodu, kāds krīt uz mums. Mēs vēl joprojām esam tik lielā mērā vergi, ka mūs izlieto, lai citas ciltis padarītu par vergiem. Mēs vēl joprojām ciešam savā zemē lādu valdību, kas ne tikvien ar bendes nežēlību apspiež katru tieksmi pēc brīvības Krievijā, bet kas bez tam izmanto krievu karaspēku, lai varmācīgi uzbruktu citu brīvībai!

,,Iskra'', 11. nr., 1901. g. 20. novembri

Iespiests pēc avīzes ,,iskra“ teksta

PAR ŽURNĀLU ,,SVOBODA“ („BRĪVĪBA»)

Žurnaliņš „Svoboda" ir gaužām slikts. Tā autors — no žurnālā ir tieši tāds iespaids, it kā to visu no sākuma līdz galam būtu sarakstījusi viena persona — pretendē uz populāru rakstīšanu „strādniekiem^11. Bet tā nav popularitāte, tā ir bezgaumīga popularizēšana. Neviena vienkārša vārdiņa, viss ar vaibstīšanos ... Bez ākstīšanās, bez ,,tau-liskiem“ salīdzinājumiem un „tautiskiem*4 vārdiņiem -kā „viņējais** — autors nepateiks ne frāzes. Un ar šo kroplīgo valodu bez jauniem datiem, bez jauniem piemēriem, bez jaunas apdares tiek gremotas novazātas, apzināti vulgarizētas sociālistiskās domas. Popularizācija, teiktu mēs autoram, ir ļoti tālu no vulgarizacijas, no popularizēšanas. Populārs rakstnieks novada lasītāju pie dziļas domas, pie dziļas mācības, sākdams ar pašiem vienkāršākiem, visiem zināmiem datiem, ar nesarežģītiem spriedumiem vai prasmīgi izmeklētiem piemēriem norādīdams galvenos secinājumus no šiem datiem, ierosinot domājošā lasītājā arvien jaunus un atkal jaunus jautājumus. Populārs rakstnieks nepieņem, ka viņa lasītājs nebūs domātājs, ka viņš negribēs vai nepratīs domāt, — taisni otrādi, viņš pieņem, ka neattīstītajam lasītājam ir nopietns nolūks strādāt ar galvu, un viņš palīdz lasītājam darīt šo nopietno un grūto darbu, vada viņu, palīdzēdams tam spert pirmos soļus un mācīdams tam iet tālāk patstāvīgi. Vulgārs rakstnieks pieņem, ka lasītājs būs nedomālājs un domāt nespējīgs, viņš nenorāda tam pirmos nopietnas zinātnes principus, bet kroplīgi vienkāršotā, jociņiem un paruniņām vircotā veidā pasniedz viņam jau „gatavus" visus kādas mācības secinājumus, tā ka lasītājam nevajag pat sakošļāt, bet tikai norīt šo putriņu.

Sarakstus 1901. g. rudenī

Pirmoreiz iespiests 1936. gadā Iespiests pēc manuskripta

iurnalā ,tIioļ.<evik'\ 2. nr-rl

SARUNA AR EKONOMISMA AIZSTĀVJIEM

Citējam pilnīgi visu kāda mūsu pārstāvja atsūtīto

„Vēstuli Krievijas sociāldemokrātiskajiem orgāniem.

Atbildot uz mūsu trimdas biedru aicinājumu izteikt savas domas par ,,Iskru“, mēs nolēmām paziņot cēloņus, kāpēc neesam vienis pratis ar šo orgānu.

Atzīstot par pilnīgi savlaicīgu īpaša sociāldemokrātiskā organa parādīšanos, kurš speciāli veltīts politiskās cīņas jautājumiem, mēs nedomājam, ka ,,Iskra“, kas uzņēmusies šādu uzdevumu, to būtu apmierinoši atrisinājusi. Tās galvenais trūkums, kas kā sarkans pavediens aužas cauri visām tās slejām un kas nosaka visus pārējos tās lielos un sīkos trūkumus, ir tas, ka ,,lskra“ ierāda visai redzamu vietu kustības ideologiem viņu ietekmes ziņā uz vienu vai otru šās kustības virzienu. Tai pašā laikā ,.lskra“ maz ievēro tos materiālos kustības elementus un to materiālo vidi, no kuru savstarpējās iedarbības rodas zināms strādnieku kustības tips un tiek noteikts tās ceļš, no kura novirzīt to nespēj nekādi ideologu pūliņi, kaut arī šos ideologus iedvesmotu vislabākās teorijas un programas.

Šis „Iskras" trūkums sevišķi krasi duras acīs, salīdzinot to ar avīzi „Južnij Raboēij"80, kas, līdzīgi „lskrai" pace|ot politiskās cīņas karogu, nostāda šo cīņu saistībā ar iepriekšējo Dienvidkrievijas strādnieku kustības fāzi. Tāda jautājuma nostādne ir „lskrai" pilnīgi sveša. Sprauzdama par savu mērķi radīt „no dzirksteles lielu ugunsgrēku", tā aizmirst, ka šim nolūkam nepieciešams piemērots deg-malerials un labvēlīgi ārējie apstākļi. Abām rokām krustīdamās pret „ekonomistiem", „Iskra" nepamana, ka viņu darbība sagatavoja to strādnieku līdzdalību februāra un marta notikumos, ko tā sevišķi cītīgi uzsver un acīm redzami krietni vien pārspīlē. Negatīvi izturēdamās pret sociāldemokrātu darbību 90. gadu beigās, „Iskra" ignorē to, ka tai laikā nebija apstākļu citam darbam kā vienīgi cīņai par sīkām prasībām, ignorē to lielo audzinošo nozīmi, kāda bija šai cīņai. Pilnīgi nepareizi un nevēsturiski novērtējot šo Krievijas sociāldemokrātu darbības periodu un virzienu, „Iskra" identificē viņu taktiku ar 7/Ubatova taktiku, neredzēdama starpību starp „cīņu par sīkām prasībām", kas paplašina un padziļina strādnieku kustību, un „sīkām piekāpībām", kuru mērķis ir paralizēt katru cīņu un katru kustību.

Caur un cauri piesātināta ar sektantisku neiecietību, kas lik raksturīga sociālo kustību bērnišķības perioda ideologiem, „Iskra" ir

gatava ikvienu domstarpību ar viņu nosodīt ne tikvien kā atkāpšanos no sociāldemokrātijas principiem, bet pat kā pāreju ienaidnieku nometnē. Tāds ir viņas gauži nepieklājīgais un visstingrSk un visnesaudzīgāk nosodāmais izlēciens pret avīzi „liabočaju Mis|“, kurai viņa veltījusi rakstu par Zubalovu un kuras ietekmei viņa piedēvē Zubalova panākumus vienas strādnieku daļas vidū. Izturēdamās ne-galivi pret cilām sociāldemokrātu organizācijām, kas citādi nekā viņa skatās uz Krievijas strādnieku kustības gaitu un uzdevumiem, ,,Iskra“, aizraudamās polemikā ar viņiem, bieži vien aizmirst patiesību un, pieķerdamās atsevišķiem patiesi neveikliem izteicieniem, piedēvē saviem pretiniekiem uzskatus, kādu viņiem nav, pasvītro bieži vien mazsvarīgus domstarpību punktus un stūrgalvīgi noklusē daudzus uzskatu saskaršanās punktus: mēs runājam par ,,Iskras“ izturēšanos pret „Rabočeje Djelo“.

Šī viņas pārmērīgā tieksme uz polemiku vispirms izriet no tā, ka viņa pārāk augstu vērtē „ideoloģijas^11 (programu, teoriju .. .) lomu kustībā, bet daļēji tā ir savstarpējo ķildu atbalss, kuras uzliesmojušas krievu emigrantu vidū Rietumos un kuras viņi pasteigušies paziņot pasaulei ar veselu rindu polemisku brošūru un rakstiņu. Pēc mūsu domām, visām šīm viņu domstarpībām nav gandrīz nekādas ietekmes uz Krievijas sociāldemokrātiskās kustības faktisko gaitu; šīs domstarpības var tai tikai kaitēt, radīdamas nevēlamu šķelšanos Krievijā darbojošos biedru vidū, un tāpēc mēs nevaram neizturēties negalivi pret ,,lskras“ polemikas drudzi, sevišķi tad, kad lā pārkāpj pieklājības pieļautās robežas.

Tas pats ,,Iskras“ pamata trūkums ir arī cēlonis viņas nekonsekvencei jautājumā par sociāldemokrātijas attiecībām prel dažādām sabiedrības šķirām un virzieniem. Ar teorētisku apsvērumu palīdzību atrisinājusi uzdevumu par tūlītēju pāreju uz cīņu pret absolūtismu un droši vien juzdama, cik grūts šis uzdevums strādniekiem lielas tagadējos apstākļos, bet, tā kā ,,Iskrai“ nav pacietības gaidīt, lai strādnieki tālāk uzkrātu spēkus šai cīņai, tad tā sāk meklēt sabiedrotos liberāļu un inteliģences aprindās un savos meklējumos nereti novirzās no šķiras viedokļa, notušēdama šķiru pretrunas un izvirzīdama pirmajā vielā kopējo neapmierinātību ar valdību, lai gan šās neapmierinātības cēloņi un pakāpe „sabiedrotiem" ir visai dažādi. Tādas, piemēram, ir ,,lskras“ attiecības prel zemsti. Zemstes nemiera izpausmes, ko nereti rada valdības nepietiekamā, salīdzinot ar rūpniecību, zemstiešu kgn agraro tieksmju aizstāvēšana, „Iskra" cenšas uzpūst politiskās cīņas liesmā un ar valdības dāvaniņām neapmierinātajiem muižniekiem apsola strādnieku šķiras palīdzību, ne vārda pie tam neminēdama par šo iedzīvotāju slāņu šķirisko plaisu. Mēs varam pieļaul, ka runai par zemstiešu atmodu un norādīt uz zemsti kā uz elementu, kas cīnās prel valdību, var gan, bet tikai skaidrā un precizā formā, kura neatstātu vietu šaubām par mūsu iespējamās vienošanās raksturu ar tamlīdzīgiem elementiem. Bet „Iskra^1* izvirza jautājumu par attiecībām pret zemsti lā, ka tas, pēc mūsu domām, var tikai aptumšot šķiras apziņu, jo te viņa līdzīgi liberālismā un dažādu kulturālu pasākumu sludinātājiem uzstājas pret sociāldemokrātiskās literatūras pamatuzdevumu — kritizēt buržuāzisko iekārtu un noskaidrot šķiras intereses, bet nevis ap-ļumšot 1o antagonismu. Tāda pali ir ,,Iskras“ izturēšanās arī pret studentu kustību. Turpretim cilos rakstos ,,lskra“ asi nosoda visādus „kompromisus" un aizstāv, piem., gedistu neciešamo uzvešanos.

Neuzkavēdamies pie citiem, mazāk svarīgākiem „Jskras" trūkumiem un kļūdām, mēs noslēgumā atzīstam par savu pienākumu piebilst, ka mēs ar savu kritiku nebūt negribam mazināt to nozīmi, kāda var būt „lskrai", un neaizveram acis pret viņas vērtīgajām īpašībām. Mēs apsveicam to kā politisku sociāldemokrātisku avīzi Krievijā. Par lielu viņas nopelnu mēs atzīstam to, ka viņai labi izdevies noskaidrot jautājumu par teroru, kam tā savā laikā veltīja vairākus rakstus. Beidzot mums jāaizrāda uz ,.Iskras" priekšzīmīgo literāro valodu, kas tik reta nelegālos izdevumos, uz „Iskras" regulāro iznākšanu un svarīga un interesanta maleriala pārpilnību.

1901. g. septembris

Ilicdri".

Aizrādīsim vispirms sakarā ar šo vēstuli, ka mēs no visas sirds apsveicam autoru godprātību un vaļsirdību. Jau sen ir laiks pārtraukt slēpšanās spēli, maskojot savu ekonomisko ,,credo“* (kā to dara daļa Odesas komitejas, no kuras atdalījušies „politiķi") vai, it kā par izsmieklu patiesībai, paziņojot, ka tagad „noteikti neviena sociāldemokrātiskā organizācija nav vainojama ekonomismā" („Rabočeje Djelo" izdotā brošūra „Divi kongresi", 32. Ipp.). — Bet tagad pie lietas.

Vēstules autoru pamatkļūda ir gluži tā pati, kādā vainojama arī avīze „Rab. Djelo" (sk. it īpaši 10. nr-u). Viņiem nav skaidrs jautājums par kustības „materiālo" (stiehisko, pēc „Rab. Djelo" izteiciena) elementu un ideoloģisko elementu (apzinīgo, kas darbojas „pēc plāna") savstarpējām attiecībām. Viņi nesaprot, ka „ideologs" tikai tad pelna ideologa nosaukumu, kad viņš soļo stiehiskās kustības priekšgalā, norādot tai ceļu, kad viņš ātrāk par ciliem prot atrisināt visus teorētiskos, politiskos, taktiskos un organizatoriskos jautājumus, uz kuriem stiehiski uzduras kustības „materiālie elementi". Liti paliesi „ņemtu vērā kustī-bas materiālos elementus", jāizturas pret tiem kritiski, jāprot parādīt stiehiskās kustības briesmas un trūkumi, jāprot pacelt stiehiskumu līdz apzinīgumam. Bet sacīt, ka ideologi (t. i., apzinīgie vadoņi) nevar novirzīt kustību no ceļa, ko nosaka vides un elementu savstarpējā iedarbība,— tas nozīmē aizmirst lo ābeces patiesību, ka apzinīgums

— ticības simbols, programa, pasaules uzskata iztirzājums. lied.

piedalās šajā savstarpējā iedarbībā un šajā noteikšanā. Katoliskās un monarchistiskās strādnieku savienības Eiropā arī ir nepieciešams vides un elementu savstarpējās iedarbības rezultāts, bet tikai šajā savstarpējā iedarbībā piedalījās mācītāju un Zubalovu apzinīgums, nevis sociālistu apzinīgums. Vēstules autoru (kā arī „Rab. Djelo") teorētiskie uzskati nav vis marksisms, bet tā marksisma parodija, ar kuru lielās mūsu „kritiķi" un bernšteinieši, nesaprazdami, kā saistīt stichisko evolūciju ar apzinīgu revolucionāru darbību.

Šie dziļie teorētiskie maldi šai brīdī, ko mēs pārdzīvojam, nenovēršami noved pie lielākās taktiskās k)Odas, kas jau atnesusi un atnes neizsakāmu postu Krievijas sociāldemokrātijai. Lieta ir tā, ka stichiski uzplūdi gan strādnieku masā, gan (viņas ietekmē) citos sabiedrības slāņos pēdējos gados notiek apbrīnojami ātri. Kustības „materiālie elementi" pieauguši milzu apmēros, pat salīdzinot ar 1898. g., bet apzinīgie vadītāji (sociāldemokrāti) paliek iepakaļ šim pieaugumam. Te slēpjas tās krizcs pamatcēlonis, kuru pārdzīvo Krievijas sociāldemokrātijā. Masu (stichiskai) kustībai trūkst „ideologu", kas teorētiski būtu tā sagatavoti, ka justos nodrošināti pret katru svārstību, trūkst vadītāju ar tik plašu politisko redzes loku, ar tādu revolucionāro enerģiju, tādu organizatora talantu, lai uz jaunās kustības bāzes radītu kaujiniecisku politisku partiju.

Viss tas tomēr būtu tikai puse no nelaimes. Ir teorētiskās zināšanas, ir politiskā pieredze, ir organizatoriskā veiklība, — visas tās ir apgūstamas lietas. Lai tikai būtu griba mācīties un izkopt sevī vajadzīgās īpašības. Bet, lūk, kopš 1897. g. sākuma un sevišķi kopš 1898. g. rudens Krievijas sociāldemokrātijā pacēluši galvu tādi ļaudis un tādi orgāni, kuri ne tikvien aizvēra acis pret šo trūkumu, bet pat pasludināja to par īpašu tikumu, kuri verdzisko padevību stichiskumam un tā dievināšanu padarīja par teoriju, kuri sāka sludināt, ka sociāldemokrātiem jāiet nevis kustības priekšgalā, bet jāvelkas tās astē. (Pie šiem orgāniem piederēja ne tikai „Rab. Misļ", bet arī „Rab. Djelo", kas sāka ar „stadiju teoriju" un nobeidza ar slichiskuma, „kustības pilntiesības tagadnē", „taklikas-procesa" u. t. jpr. principiālu aizstāvēšanu.)

Lūk, lā jau nu bija īsta nelaime. Tā bija īpaša virziena nodibināšana, kuru pieņemts saukt par ekonomismu (vārda plašā nozīmē) un kura pamata pazīme ir atpalicības, t. i., kā mēs jau paskaidrojām, apzinīgo vadītāju atpalicības no masu stichiskās kustības uzplūdiem, nesaprašana un pat aizstāvēšana. Šā virziena raksturīgās pazīmes: principiālā ziņā — marksisma vulgarizēšana un bezspēcība mūslaiku „kritikas^114^1 — šā oportunisma jaunā paveida — priekšā; politiskā ziņā — cenšanās sašaurināt vai samainīt sīknaudā politisko aģitāciju un politisko cīņu, neizpratne, ka sociāldemokrātijā nevarēs nogāzt patvaldību, nesaņēmusi savās rokās vispārdemokratiskās kustības vadību; taktikas ziņā — pilnīga nestabilitāte („Rab. Djelo“ pavasarī nesaprašanā apstājās jaunā jautājuma — jautājuma par teroru — priekšā un tikai pēc pusgada, pēc ilgas svārstī-šanās, ļoti divdomīgā rezolūcijā izteicās pret to, vilkdamās kā vienmēr kustības astē); organizatoriskā ziņā — neizpratne, ka kustības masveida raksturs ne tikai nevājina, bet, taisni otrādi, pastiprina mūsu pienākumu —' dibināt stipru un centralizētu organizāciju no revolucionāriem, kura būtu spējīga vadīt ir sagatavojošo cīņu, ir katru negaidītu eksploziju, ir beidzot pēdējo izšķirošo uzbrukumu.

Ar šo virzienu mums ir bijusi un būs nesamierināma cīņa. Bet vēstules autori acīm redzot paši pieder pie šā virziena. Viņi norāda mums, ka ekonomiskā cīņa esot sagatavojusi strādnieku līdzdalību demonstrācijās. Jā, un tieši mēs ātrāk par citiem un dziļāk par citiem esam novērtējuši šo sagatavošanu, kad jau 1900. g. decembri (1. nr-ā) izteicāmies pret stadiju teoriju^114, kad februārī (2. nr-ā), tūlīt pēc studentu nodošanas zaldātos un vēl pirms demonstrāciju sākuma, aicinājām strādniekus iet palīgā studentiem^115. Februāra un marta notikumi nevis „apgāza^115 ,,Iskras“ „bailes un bažas^115 (kā domā — „Rab. Djelo^115, 10. nr., 53. lpp. — Martinovs, tā parādot lietas pilnīgu neizpratni), bet pilnīgi apstiprināja tās, jo izrādījās, ka vadītāji ir masu kustības stichisko uzplūdu aizmugurē, izrādījās, ka viņi nav sagatavoti savu kā vadītāju uzdevumu veikšanai. Šī sagatavošana arī tagad ir vēl ļoti nepilnīga, un tāpēc visāda spriedelēšana par „pārāk augslu ideoloģijas lomas novērtēšanu^11 vai pārāk augstu apzinīgā elementa lomas novērtēšanu, salīdzinot ar sti-chisko u. tml., joprojām praktiski viskaitīgākā veidā ietekmē mūsu partiju.

Tikpat kaitīga ietekme ir spriedelēšanai par to, ka nepieciešams, it kā šķiras viedokļa dēļ, mazāk uzsvērt to, ka neapmierinātība ar valdību ir kopīga dažādiem iedzīvotāju slāņiem. Taisni otrādi, mēs lepojamies ar to, ka ,,lskra“ modina politisko neapmierinātību visos iedzīvotāju slāņos, un nožēlojam tikai, ka nespējam to darīt vēl plašākos apmēros. Nav taisnība, ka mēs pie tam notušējot šķiras viedokli: neviena konkrēta tādas notušēšanas piemēra vēstules autori nav norādījuši un nevarēs norādīt. Bet kā pirmrindas cīnītājai par demokrātiju sociāldemokrātijai vajag — pretēji „Rab. Djelo“ ieskatam 10. nr-ā, 41. Ipp. — vadīt dažādu opozicijas slāņu aktivo darbību, paskaidrot viņiem, kāda ir vispārējā politiskā nozīme viņu privātajām un arodnieciskajām sadursmēm ar valdību, iesaistīt viņus revolucionārās partijas atbalstīšanā, vajag izaudzināt no sava vidus tādus vadoņus, kas prastu politiski ietekmēt visus un visādus opozicijas slāņus. Ikviena atteikšanās no šās lomas, lai cik krāšņās frāzēs par ciešu, organisku saistību ar proletariāta cīņu u. tml. tā tērptos, ir līdzvērtīga jaunai sociāldemokrātu „atpalicības aizstā-vēšanai^11, atpalicībai no demokrātiskās visas tautas kustības uzplūdiem, ir līdzvērtīga vadošās lomas nodošanai buržuāziskās demokrātijās rokās. Lai vēstules autori labi padomā par to, kāpēc tad pavasara notikumi radīja lādu rosību revolucionāros nesocialdemokratiskos virzienos un nevis pastiprināja sociāldemokrātijas autoritāti un prestižu 1

Mēs nevaram nesacelties arī pret apbrīnojamo tuvredzību, kādu parāda vēstules autori jautājumā par polemiku un savstarpējām ķildām emigrantu aprindās. Viņi atkārto vecās aplamības par to, ka ir „nepieklājīgi*1 veltīt avīzei „Rab. Misļ“ rakstu par Zubatovu. Vai viņi nemēģinās tikai noliegt to, ka ekonomisma izplatīšanās atvieglo Zubatovu kgu uzdevumu? Tikai par to jau mēs arī runājam, nebūt nedomādami „identificēt^11 ekonomistu taktiku ar Zuba-tova taktiku. Bet, kas attiecas uz „emigrantiem^11 (ja vēstules autori nebūtu tik nepiedodami bezrūpīgi attiecībā uz ideju pēctecību Krievijas sociāldemokrātijā, tad viņiem būtu zināms, ka „emigrantu", proti, „Darba atbrīvošanas" grupas, brīdinājumi attiecībā uz ekonomismu ir attaisnojušies visspožākā veida!), tad, lūk, paklausieties, kā Lasals, kas darbojās 1852. gadā Reinas strādnieku vidū, sprieda par strīdiem Londonas emigrācijā:

„Nez vai, — rakstīja viņš Marksam, — policija liks kādus šķēršļus tava pret „dižajiem ļaudīm" — Kinkeli, Rūgi u. c. — vērstā raksta izdošanai... Valdība, man šķiet, ir pat priecīga par tādu rakstu parādīšanos, jo viņa domā, ka „revolucionāri paši viens otru apēdīs". Ka partijas cīņa piešķir parlijai spēku un dzīvīgumu, ka partijas vājuma vislielākais pierādījums ir tās izplūdums un krasi novilktu robežu notrulinājums, ka partija nostiprinās, iztīrot savas rindas, — to ierēdņu loģika neapjauš un no tā nebīstas" (no Lasala vēstules Marksam 1852. g. 24. jūnijā)81.

Zināšanai visiem tagad tik daudzajiem cēlajiem skarbuma, nesamierināmības, polemiskās dedzības u. tml. pretiniekiem!

Noslēgumā aizrādīsim, ka še mēs tikai garām ejot varējām pieskarties strīdīgajiem jautājumiem. To sīkam iztirzājumam mēs veltīsim īpašu brošuru, kas nāks klajā, cerams, pēc mēneša pusotra.

,,/sfcra'*, 12. nr., 1901. o. 6. decembri

Iespiests pēc ai’ūcs „Iskra” teksta

G. V. PĻECHANOVA REVOLUCIONĀRĀS DARBĪBAS DIVDESMIT PIECU GADU JUBILEJA

,,Iskras“ redakcija ar visu sirdi pievienojas G. V. Pļecha-nova revolucionārās darbības divdesmit piecu gadu jubilejas svinēšanai. Lai šī svinēšana palīdz nostiprināt revolucionāro marksismu, kas vienīgais spēj vadīt proletariāta atbrīvošanās cīņu visā pasaulē un turēties prelī, kad uzbrūk mūžam vecais oportunisms, kurš tik trokšņaini uzstājas ar dažādiem jauniem nosaukumiem. Lai šī svinēšana palīdz stiprināt saites starp tūkstošiem jauno Krievijas sociāldemokrātu, kas atdod visus savus spēkus smagam praktiskam darbam, un starp „Darba atbrīvo-šanas“ grupu, kura dod kustībai tik nepieciešamo: lielu krājumu teorētisko zinību, plašu politisku apvārsni, bagātīgu revolucionāru pieredzi.

Lai dzīvo revolucionārā Krievijas, lai dzīvo starptautiskā sociāldemokrātijā!

Iespiests pēc rokraksta

Uzrakstīts 1901. a. decembra sākumā Pirmoreiz iespiests 192i. g. žurnālā ..Profctars/caja tievoļucija", 7. (.30.) nr-ā

DEMONSTRĀCIJU SAKUMS

Ir pagājušas divas nedēļas, kopš mēs svinējām divdesmil piekto gadadienu pirmai sociāli revolucionārai demonstrācijai Krievijā, kas notika 1876. gada 6. decembri Kazaņas laukumā Pēterburgā^82, un norādījām uz demonstrāciju kustības lielo pieaugumu šā gada sākumā. Mēs teicām, ka demonstrantiem jāizvirza noteiktāks politisks lozungs nekā „zeme un brīvība" (1876. g.), — plašāka prasība nekā „Pagaidu noteikumu atcelšana" (1901. g.). Par tādu lozungu jābūt politiskai brīvībai, par tādu visas tautas prasību jābūt tautas pārstāvju sasaukšanas prasībai.

Un, lūk, mēs redzam jau, ka visdažādāko iemeslu dēļ demonstrācijās no jauna sākas gan Ņižņij-Novgorodā, gan Maskavā, gan Charkovā. Satraukums it visur pieaug, un nepieciešamība apvienot to vienā straumē pret patvaldību, kas visur sēj patvaļu, apspiešanu un varmācību, kļūst arvien neatlaidīgāka. Ņižņij-Novgorodā nelielā, bet gludi noritējusī 7. novembra demonstrācijā notika sakarā ar Mak-sima Gorkija izvadīšanu. Rakstnieku ar Eiropas vārdu, kura vienīgais ierocis, — kā pareizi norādīja orators Ņižņij-Novgorodas demonstrācijā, — bija brīvais vārds, patvald-nicciskā valdība bez liesas un izmeklēšanas izsūta no viņa dzimtās pilsētas. Bašibuzuki apsūdz viņu par to, ka tas esot slikti ietekmējis mūs, — tā teica orators visu to krievu ļaužu vārdā, kuriem ir kaut mazākā tieksme pēc gaismas un brīvības, — bet mēs paziņojam, ka tā bija laba ietekme. Opričņiki pastrādā varas darbus slepeni, bet mēs viņu varas darbus padarīsim publiskus un atklātus. Pie mums sit strādniekus, kas aizstāv savas tiesības uz labāku dzīvi, pie mums sit studentus, kas protestē pret patvaļu, pie mums apspiež katru godīgu un drošu vārdu! — Demonstrācijā, kurā piedalījās arī strādnieki, nobeidzās ar

kāda studenta svinīgu deklamāciju: „un patvaļa sagrūs, un celsies tauta — varena, brīva un stiprai'1.

Maskavā Gorki ju gaidīja stacijā simtiem skolu jaunatnes, un izbijusies polici ja arestēja viņu pa ceļam vagonā, aizliedza viņam (lai gan agrāk bija dota īpaša atļauja) iebraukt Maskavā un piespieda viņu braukt tieši no Ņiiņij-Novgo-rodas ceļa uz Kurskas ceļu. Demonstrācijā sakarā ar Gorki ja izsūtīšanu neizdevās, bet 18. datumā bez kādas sagatavošanās notika neliela studentu un „blakus personu" (kā izsakās mūsu ministri) demonstrācijā ģenerālgubernatora nama priekšā sakarā ar N. A. Dobroļubova piemiņas vakara aizliegumu, jo 17. novembrī bija pagājuši četrdesmit gadi kopš viņa nāves. Patvaldnieciskās varas pārstāvi Maskavā izsvilpa cilvēki, kuriem, tāpat kā visai izglītotai un domājošai Krievijai, bija dārgs rakstnieks, kas kvēloja naidā pret patvaļu un kvēli gaidīja tautas sacelšanos pret „iekšzemes turkiem" — pret patvaldniecisko valdību. Maskavas studentu organizāciju izpildu komiteja savā 23. novembra biļetenā pareizi norādīja, ka šī nesagatavotā demonstrācijā ir spilgts neapmierinātības un protesta liecinieks.

Gharkovā studentu lietu dēļ nolikusī demonstrācijā pārgāja jau īstenā ielu kautiņā, kurā piedalījās ne tikai studenti vien. Pagājušā gada pieredze nebija studentiem pagājusi secen. Viņi redzēja, ka tikai tautas atbalsts un galvenokārt strādnieku atbalsts var nodrošināt viņiem sekmes, bet, lai iemantotu šādu atbalstu, viņiem jāiet cīņā ne tikai par akadēmisko (studentu) brīvību, bet par visas tautas brīvību, par politisko brīvību. Charkovas studentu organizāciju savienības padome to tieši pateica jau savā oktobra proklamācijā. Arī Pēterburgas, Maskavas, Kijevas, Rīgas un Odesas studenti, kā redzams no viņu lapiņām un proklamācijām, sākuši saprast, cik „bezjēdzīgi ir sapņot" par akadēmisko brīvību, ja tauta atrodas tumšā verdzībā. Ģenerāļa Vanovska neķītrā runa Maskavā, kurš atspēkoja „baumas" par to, ka viņš esot kaut ko kādreiz solījis; slepenpolicista neredzētā bezkaunība Pēterburgā (kas bija sagrābis studentu Elektrotechniskajā institūtā, lai atņemtu viņam vēstuli, ko tas nule kā bija saņēmis no iznēsātāja); tas, ka policija mežonīgi piekāva Jaroslavas studentus uz ielas un iecirknī, — visi šie un tūkstoši citu

laktu sauca pēc cīņas, cīņas un vēlreiz cīņas pret visu patvaldniecisko iekārtu. Pacietības mēru pārpildīja gadījums ar Charkovas veterināriem. Pirmā kursa studenti iesniedza peliciju par prof. Lagcrmarka atcelšanu, sūdzoties par viņa formālo izturēšanos pret darbu, par neciešamo rupjību, kas nogājusi tiktāl, ka viņš nekautrējies sviest programu studentiem sejā! Valdība, neizmeklējusi lietu, atbildēja ar to, ka izmeta no institūta visu kursu, pie tam apmelojot savā ziņojumā studentus, it kā viņi prasot sev tiesības iecelt profesorus. Tad sacēlās visi Charkovas studenti, nolēma sarīkot streiku un demonstrāciju. No 28. novembra līdz 2. decembrim Charkova otro reizi šai gadā kļuva par kaujas lauku, kur „iekšzemes turki“ cīnījās ar tautu, kas protestēja pret valdības patvarībām. Saucieni: „nost ar patvaldību! lai dzīvo brīvībai", no vienas puses. Zobenu cirtieni, nagaiku sitieni, cilvēku mīdīšana zirgiem — no otras puses. Policija un kazaki, nesaudzīgi piekaudami visus un katru, nevērojot ne dzimumu, ne vecumu, uzvarēja neapbruņotos un triumfē ...

Vai tad tiešām mēs ļausim viņiem triumfēt?

Strādnieki! Jums pārāk labi zināms tas naidīgais spēks, kas ņirgājas par krievu tautu. Šis naidīgais spēks saista jums rokas un kājas jūsu ikdienas cīņā pret uzņēmējiem par labāku dzīvi un par cilvēcisku cieņu. Šis naidīgais spēks izrauj simtus un tūkstošus jūsu labāko biedru, metot tos cietumos, izsūtot trimdā un, it kā par izsmieklu, pasludinot tos par „personām ar samaitātu uzvešanos". Sis naidīgais spēks 7. maijā šāva uz Obuchova strādniekiem Pēterburgā, kas ar lozungu: „mums vajadzīga brīvība!" bija cēlušies cīņai — un pēc tam vēl sarīkoja tiesas komēdiju, lai aizdzītu katorgā tos varoņus, kurus nebija nopļāvusi lode. Šis naidīgais spēks, kas šodien piekauj studentus, rīt ar vēl lielāku zvēriskumu metīsies piekaut jūs, strādniekus. Nezaudējiet laiku! Atcerieties, ka jums jāatbalsta ikkatrs protests un cīņa pret patvaldnieciskās valdības bašibuzukiem! Centieties visiem līdzekļiem vienoties ar demonstrantiem studentiem, organizējiet pulciņus ātrai ziņu nodošanai un uzsaukumu izplatīšanai; paskaidrojiet visiem un katram, ka jūs ceļaties cīņai par visas tautas brīvību.

Kad šur un tur sāk uzliesmot tautas sašutuma un

19 5. scj

atklātas cīņas uguntiņas, — vispirms un visvairāk ir nepieciešams spēcīgs svaiga gaisa pieplūdums, lai šīs uguntiņas varētu iedegties plašā liesmai

„Iskra”, 13. nr„ 1901. g. 20. decembrī

Iespiests pēc aui:c$ „Iskra” teksta

РАК VĒSTULI NO „STRĀDNIEKIEM DIENVIDOS»

Mēs saņēmām vēsluli no „Strādniekiem dienvidos», kuri apsveic revolucionārā virziena pastiprināšanos Krievijas sociāldemokrātijā un uzdod mums nodot viņu sveicienu „Krievijas revolucionārās sociāldemokrātijas ārzemju ligai». Diemžēl, telpu trūkums neatļauj mums ievietot pilnīgi visu šo vēstuli. Mēs esam ar autoriem pilnīgi vienis prātis, ka „proklamāciju metode, ko pie mums Krievijā praktizē revolucionāro ideju izplatīšanai plašās masās, nespēj audzināt masu politiski apzinīgi», ka „nepieciešami radīt speciālu literatūru Krievijas proletariāta politiskai audzināšanai». Bet nez vai ir praktisks vēstules autoru projekts — izdot šim nolūkam populārās, 3—4 lappuses biezas brošūras un izplatīt tās „vienlaicīgi pa visu Krieviju». Mēs domājam, ka Krievijas proletariats ir jau pilnīgi nobriedis arī tāda veida literatūrai, kādu lielo visas pārējās šķiras, t. i„ avīzei. Tikai politiska avīze var patiesi audzināt masu politiski apzinīgi un, pēc vēstules autoru izteiciena, apgaismot „visu mūsu sabiedrisko dzīvi, sākot ar ceturto kārtu un beidzot ar lielburžuaziju“. Tikai Viskrievijas avīze, ar nosacījumu, ja to aklivi atbalsta visas komitejas un vietējie pulciņi, var izplatīties daudzmaz „vienlaicīgi pa visu Krieviju» un iznākt tik bieži, lai pelnītu avīzes nosaukumu. Un tikai šāda revolucionārā organa stingra nostādne iezīmēs mūsu kustības galīgu pāreju „no ekonomiskās cīņas ar streiku palīdzību uz plašu revolucionāru cīņu pret Krievijas patvaldniecisko valdību».

r.Jskra“, 13. nr.. 1901. 0. 20. decembri Iespiests pec avīzes ..Iskra" teksta

19*

ANARCHISMS UN SOCIALISMS

Tezes:

1) Anarchisms savas pastāvēšanas 35—40 gados (Baku-ņins un Internacionāle 1866. —) (bet no Štirnera daudz vairāk gadu) nav devis nekā vairāk kā vienīgi vispārīgas frāzes pret ekspluatāciju.

Šīs frāzes ir apgrozībā vairāk nekā 2 000 gadu. Trūkst (a) ekspluatācijas cēloņu izpratnes; (?) izpratnes par sabiedrības attīstību, kas ved uz sociālismu; (t) izpratnes par šķiru cīņu kā radošu spēku, kas realizē sociālismu.

2) Ekspluatācijas cēloņu izpratne. Privātais īpašums kā preču saimniecības pamats. Ražošanas līdzekļu sabiedriskais īpašums. Nil^116 anarchismam.

Anarchisms ir otrādi apgriezts buržuāziskais individuālisms. Individuālisms kā visa anarchisma pasaules uzskata pamats.

Zemes sīkīpašuma un sīksaimniecības aizsardzība. ī Keine Majoritāt^117. I

Varas apvienojošā un organizējošā spēka nolieg- ļ šana. J

3) Sabiedrības attīstības neizpratne — lielražošanas loma — kapitālisma attīstības uz sociālismu.

(Anarchisms ir izmisuma auglis. No sliedēm izsistā inteliģenta vai baskāja, bet ne proletārieša psicholoģija.)

4) Proletariāta šķiras cīņas neizpratne.

Aplama politikas noliegšana buržuāziskā sabiedrībā.

Strādnieku organizēšanas un audzināšanas nozīmes neizpratne.

Vienpusīgi, no kopsaistības izrauti universallīdzekļi.

5) Jaunākajā Eiropas vēsturē, — ko ir devis anarchisms, kas kādreiz valdīja romāņu zemēs?

— Nekādas doktrinas, ne revolucionārās mācības, ne teorijas nav.

— Strādnieku kustības sadrumstalošana.

— Pilnīgs fiasko^118 revolucionārās kustības eksperimentos (187i. prudonisms, 1873. bakuņinisms).

— Strādnieku šķiras pakļaušana buržuāziskai politikai, maskējoties ar politikas noliegšanu.

Uzrakstīts 1901. g.

Pirmoreiz iespiests 193R. g. iurnala Iespiests pēc rokraksta

,.l‘roletarskaja Revolūcija" 7. nr-ā

VALSTS BUDŽETA JAUTĀJUMĀ

Kā jau vienmēr, mūsu avīzes publicējušas iinanču ministra vispadevīgo ziņojumu par valsts ieņēmumu un izdevumu budžetu 1902. gadam. Kā jau vienmēr, izrādās, — pēc ministra apgalvojumiem, — ka viss ir vislabākā kārtībā: „finances pilnīgi labvēlīgā stāvoklī", budžetā „stingri ievērots līdzsvars", „dzelzceļi joprojām sekmīgi attīstās", un pat „tautas labklājība nemitīgi pieaug"! Nav brīnums, ka pie mums tik maz interesējas par valsts saimniecības jautājumiem, lai gan tie visai svarīgi: interesi notrulina obligātā kroņa slavināšana, katrs zina, ka papīrs panes visu, ka publiku „tik un tā" „nav atjauts ielaist" oficiālās finanču burvju mākslas aizkulisēs.

Šoreiz tomēr sevišķi duras acīs šāds apstāklis. Burvju mākslinieks ar parasto veiklību parāda publikai tukšas rokas un, vicinādams tās, rāda zelta monētas, vienu pēc otras. Publika aplaudē. Bet burvju mākslinieks tomēr sāk pats visai cītīgi aizstāvēties un gandrīz ar asarām acīs apgalvo, ka viņš nekrāpj, ka defi'cita nav, ka parādu viņam ir mazāk nekā mantas. Krievu publika ir tā izskolota pieklājīgi uzvesties kroņa iestādēs, ka viņai, jau skatoties vien, kļūst tā kā neveikli un tikai nedaudzi murmina pie sevis franču sakāmvārdu: „kas atvainojas, tas pats sevi apsūdz".

Palūkosim, kā „atvainojas" mūsu Vite. Milzu izdevumi gandrīz divi miljardi (1 94f> miljoni) rubļu apmērā pilnīgi segti tikai ar to, ka paņemti 144 miljoni no slavenajiem „brīvajiem naudas līdzekļiem" valsts kasē, bet brīvie naudas līdzekļi papildināti ar pagājušā gada 4% aizņēmumu 127 miljoni rubļu apmērā (viss aizņēmums bija. 148 miljoni rubļu, bet 21 miljons rubļu nav vēl saņemts). Tātad ar aizņēmumu segts deficits? — Nebūt nē, apgalvo mums mags, „aizņēmuma nepieciešamību neradīja vis vajadzība segt budžetā neparedzētos izdevumus", jo pēc lo segšanas palika pāri „pilnīgi brīvi" 114 milj. rubļu, bet gan vēlēšanās būvēt jaunus dzelzceļus. — Ļoti labi, Vites kgs! Bet, pirmkārt, deficitu jūs ar to nenoliedzat, jo pat „pilnīgi brīvie" 114 milj. rubļu nesegs 144 milj. rubļu lielos izdevumus. Otrkārt, brīvajos naudas līdzekļos (114 milj. rubļu) ietilpst 63 milj. rubļu — 1901. gada parasto ieņēmumu pieaugums pret budžetā paredzētajiem, bet mūsu prese sen jau norāda, ka jūs mākslīgi pamazinot budžetā paredzētos ieņēmumus, lai fiktivi uzpūstu „brīvos naudas līdzekļus" un lai nemitīgi paaugstinātu nodokļus. Tā pagājušajā gadā paaugstināts zīmognodoklis (jauns zīmogno-dokļa likums), paaugstināta kroņa degvīna cena: no 7 rbļ. līdz 7 rbļ. 60 кар. par spaini, pagarināts paaugstinājums muitas nodokļiem (ko 1900. gadā izdarīja it kā „pagaidām" sakarā ar Ķinas karu) u. t. jpr. Treškārt, apdziedot dzelzceļu „kulturālo lomu", jūs kautrīgi noklusējat tīri krievisko un gluži nekulturālo paražu — būvējot dzelzceļus, aplaupīt valsts kasi (nerunājot jau par to, cik nekrietni ekspluatē strādniekus un badā mirstošos zemniekus dzelzceļu būvdarbu vadītāji!). Piemēram, kāda krievu avīze nesen ziņoja, ka Sibirijas dzelzceļa būves darbu izmaksu sākumā novērtēja uz 350 milj. rubļu, bet faktiski iztērēti 780 milj. rubļu, kopā droši vien iznāks pāri par miljardu (kāda laupīšana notika uz Sibirijas ceļa, par to „Iskra" jau šo to ziņoja. Sk. 2. nr-u). Ieņēmumus jau jūs pareizi aprēķināt, Vites kgs, bez izlaidumiem, bet, lūk, pamēģiniet dot pārskatu par izdevumu faktisko lielumu!

Bez tam jāievēro arī tas, ka dzelzceļu būve 1902. gadā uzsākta daļēji mūsu „miermīlīgās" valdības militāros^, nolūkos (lielā Bologoje — Sedļecas līnija, vairāk nekā 1 000 verstu garumā), daļēji kategoriskās nepieciešamības dēļ kaut kā „palīdzēt" depresēfai rūpniecībai, kuras lietās Valsts banka tieši ieinteresēta. Valsts banka ne tikvien bagātīgi kreditēja dažādus nedrošus uzņēmumus, bet daudzus no tiem pārņēma savā pilnīgā pārziņā. Rūpniecības uzņēmumu bankrots draudēja novest pie valsts bankrota! Beidzot neaizmirsīsim arī to, ka nemitīga aizņēmumu su-mas un nodokļu apmēru palielināšana notiek, „ģeniālajam"

Vitem valdot, kaut arī visu krājkasu kapitāli tiek pilnīgi ieguldīti valsts kredita atbalstam. Bet šie kapitāli ir jau pārsnieguši 800 milj. rubļu. Iegaumējiet visu to, — un jūs sapratīsit, ka Vite saimnieko kā laupītājs, ka patvaldība lēni, bet neapšaubāmi tuvojas bankrotam, jo nevar taču bez gala paaugstināt nodokļus un ne vienmēr taču krievu caru glābs l'ranču buržuāzijā.

Pret apsūdzību par valsts parādu Mīmus palielināšanu Vite aizstāvas ar tādiem argumentiem, par kuriem ir vērts pasmieties. Viņš salīdzina parādus ar „mantu", 1892. un 1902. g. valsts aizņēmumu sumu viņš salīdzina ar kroņa dzelzceļu vērtību par tiem pašiem gadiem un secina par ,,tīro“ parādu samazināšanos. Bet mums taču ir vēl cita manta: „cietokšņi un kara kuģi“ (nudien, tieši tā teikts ziņojumā!), ostas un kroņa rūpnīcas, ieņēmumi no obroka un meži. — Lieliski, Vites kgs! Bet vai jūs nemanāt, ka līdzināties tam tirgonim, kas, jau izsaukts tiesā kā apsūdzēts bankrota rīkošanā, sāk taisnoties ļaužu priekšā, kuri gatavojas aprakstīt viņa mantu? Jo kamēr uzņēmums paliesi stāv droši un stipri, — nevienam ir prātā nenāks prasīt speciālu garantiju par aizņēmumiem. Neviens taču nešaubās, ka ,,mantas“ krievu tautai ir daudz, bet, jo vairāk šās mantas, jo vainīgāki ir cilvēki, kuri ar visu mantas pārpilnību saimnieko, tikai palielinot aizņēmumus un paaugstinot nodokļus. Jūs taču pierādāt tikai to, ka tautai iespējami ātrāk jāpadzen plēsoņas, kas rīkojas ar viņas mantu. Un patiesi, no visām Eiropas zemēm līdz šim vienīgi Turcija ir atsaukusies uz speciālu valsts mantu valsts aizņēmumu garantēšanai. Un šās atsaukšanās dabiskās sekas bija tās, ka ārzemju kreditori uzlika savu kontroli pār rīcību ar šo mantu, kurai jāgarantē viņu aizdotās naudas atmaksa. ,-,Diženās Krievijas lielvalsts" saimniecība zem Rotšilda un Bleichredera rokas puišu kontroles: kādas spožas perspektīvas jūs mums paverat, Vites kgs![119]

Mēs jau nerunājam par to, ka cietokšņus un kara kuģus neviens baņķieris ķilā neņems, ka tas nav vis pluss, bet minuss mūsu tautas saimniecībā. Bel ari dzelzceļi var noderēt par garantiju tikai tad. kad tie dod ienākumus. Bet no tā paša Vites ziņojuma mēs uzzinām, ka līdz pat pēdējam laikam visi Krievijas dzelzceļi vispār nesuši zaudējumus. Tikai 1900. gadā tika segts deficits uz Sibīrijas ceļiem un iegūta „neliela tīra peļņa^11, tik neliela, ka par tās lielumu Vite kautrīgi klusē. Klusē viņš arī par to, ka par 1901. gada pirmajām divi trešdaļām dzelzceļu ieņēmumi Eiropas Krievijā pazeminājušies krizes dēļ. Kāda gan būtu mūsu dzelzceļu saimniecības bilance, ja saskaitītu ne tikai būvei piešķirtās naudas kroņa skaitļus, bet ari būves darbos nolaupītās naudas faktiskās sumas? Vai tad patiesi nebūtu jau laiks nodot šo patiesi vērtīgo mantu drošākās rokās?

Par rūpniecības krizi Vite, protams, runā visinierino-šākā tonī: „sastrēgums^11, „bez šaubām, neskars rūpniecības vispārējos panākumus, un pēc neilga laika sprīža droši vien (II) iestāsies jauns atdzīvošanās periods rūpniecībā^11. Labs mierinājums strādnieku šķiras miljoniem, kas cieš no bezdarba un izpeļņas samazināšanās! Valsts izdevumu sarakstā jūs veltīgi mēģinātu meklēt kaut kādu aizrādījumu uz to, cik miljonus un desmitus miljonu ir izšķiedusi valsts, lai tieši vai netieši atbalstītu no krizes „sirgstošos^11 rūpniecības uzņēmumus. Bet, ka pie tam neapstājās ari milzīgu sumu priekšā, redzams no tā, avīzēs ziņotā fakta, ka aizdevumu kopsūma, ko Valsts banka izsniegusi no 1899. g. 1. janvara līdz 1901. g. 1. janvārim, palielinājusies no 250 milj. rubļu līdz 449 milj. rbļ., bel aizdevumu apmēri rūpniecībai no 8,7 milj. līdz 38,8 milj. rubļu. Pat 4 milj. rubļu lielais zaudējums rūpniecības aizdevumu nozarē necik nav apgrūtinājis valsts kasi. Bet strādniekiem, kuri ziedoja uz „rūpniecības panākumu^11 altara nevis sava maciņa saturu, bet savu un miljonu citu, no viņu algas pārtiekošo dzīvību, — strādniekiem kronis palīdzēja ar io, ka „par velti^11 izsūtīja viņus tūkstošiem no rūpniecības pilsētām uz badā mirstošām sādžām!

No vārda „bads^11 Vite pilnīgi izvairās, savā ziņojumā apgalvodams, ka „smagā neražas ietekme... liks mīkstināta ar devīgu palīdzību trūkumcietējiem^11. Šī devīgā palīdzība, pēc viņa paša vārdiem, līdzinās 20 milj. rubļu,

kamēr labības iztrūkumu vērtē uz 250 milj. rbj. (rēķinot par ļoti zemu cenu, par 50 кар. pudā, bet toties salīdzinot ar labvēlīgas ražas gadiem). Cik tas tiešām „devīgi", vai ne? Pieļausim pat, ka tikai puse neražas krīt uz trūcīgo zemniecību, un tomēr izrādīsies, ka mēs vēl pietiekami neesam novērtējuši Krievijas valdības sīkstulību, kad rakstījām (sakarā ar Sipjagina cirkulāru, sk. ,,Iskras“ 9. nr-u)*, ka valdība apcērp aizdevumus pieckārtīgi. Devīgs ir krievu cars ne ar palīdzību zemniekiem, bet ar policejiskiem pasākumiem pret tiem, kas patiesi gribēja palīdzēt bada cietējiem. Devīgs viņš ir arī, izsviezdams miljonus, lai no Ķinas atrautu treknāku kumosu. Divu gadu laikā,—ziņo Vite, — karam Ķinā no ārkārtējiem izdevumiem iztērēti 80 milj. rbļ., kā arī „papildus tam visai ievērojamas sumas izdotas no parastā budžeta līdzek(iem“. Kopā tātad droši vien ap simt miljonu rubļu, ja ne vairāki Bezdarbā nīkstošo strādnieku un badā mirstošo zemnieku lai mierina doma, ka Mandžurija toties droši būs mūsu ...

Vietas trūkums spiež mūs tikai īsumā pieskarties pārējām ziņojuma daļām. Vite aizstāvas arī pret apsūdzību par niecīgajiem izdevumiem lautas izglītībai: pie 36 milj. rbļ., kas paredzēti šās ministrijas budžetā, viņš pieliek visu cilu resoru mācības iestāžu izdevumus un „uzdzen" ciparu līdz 75 milj. rbļ. Bet arī šis (apšaubāmas pareizības) skaitlis ir gauži niecīgs visas Krievijas apmērā un attiecībā pret visu budžetu nelīdzinās pat pieciem procentiem. Ka „mūsu valsts budžets balstās lielāko liesu uz netiešo nodokļu sistēmu", šo apstākli Vite uzskata par priekšrocību un atkārto nodrāztus buržuāzijas argumentus par iespēju „saskaņot aplikto priekšmetu patēriņu ar labklājības pakāpi". Bet patiesībā, kā zināms, netiešie nodokļi, skarot masu patēriņa priekšmetus, ir gauži netaisni. Šie nodokļi ar visu savu smagumu gulstas uz trūcīgajiem, radot privilēģiju bagātajiem. Jo trūcīgāks ir cilvēks, jo lielāku daļu sava ieņēmuma viņš atdod valstij netiešo nodokļu veidā. Mazturīgā un nemantīgā masa līdzinās 7™ no visa iedzīvotāju skaita, patērē 7ю no visiem apliktajiem produktiem un maksā 9/J0 no visas netiešo nodokļu kop-

Sk. šā sējuma 20ā.—211. !pj>. lieti.

sumas, bet no visa tautas ienākuma viņa saņem kādas divi trīs desmitdaļas.

Noslēgumā — interesants ,,slkums“. Kādos pantos ir visvairāk palielinājušies izdevumi no 1901. līdz 1902. gadam? Visa izdevumu suma palielinājusies no 1 788 milj. rbļ. līdz 1 946 milj. rbļ., t. i., mazāk nekā par vienu desmitdaļu. Turpretim gandrīz par ceturtdaļu pieauguši izdevumi dioos pantos: „ķeizara ģimenes personu uzturēšanai*1 — no 9,8 milj. rbļ. līdz 12,8 milj. rbļ. un ... „atsevišķā žandarmu korpusa uzturēšanai** no 3,96 milj. rbļ. līdz 4,94 milj. rbļ. Tā ir atbilde uz jautājumu: kādas „krievu tautas vajadzī-bas“ ir visnepieciešamākās? Un cik aizkustinoša „vienība** caram ar žandarmiem!

,.Iskra“, 15. nr., 1902. g. 15. januari

Iespiests pēc avīzes t,I$kra" teksta

POLITISKA AĢITACIJA UN „ŠĶIRAS VIEDOKLIS*

Sāksim ar piemēru.

Lasītāji droši vien atceras, kādu troksni sacēla Orlas guberņas muižniecības maršala M. A. Stachoviča ziņojums misionāru kongresā par nepieciešamību ar likumu atzīt sirdsapziņas brīvību. Konservatīvā prese ar „Moskovskije Vedomostji" priekšgalā raida pērkonus un zibeņus pret Stachoviča kgu, nezinādama, kādiem vārdiem viņu nolamāt, apsūdzēdama gandrīz vai valsts nodevībā visus Orlas muižniekus par to, ka viņi alkal ievēlējuši Stachoviča kgu par savu maršalu. Bet šī ievēlēšana ir paliesi pamācoša parādība, kas zināmā mērā gūst muižnieku demonstrācijās raksturu prel policejisko patvaļu un nelietību.

Stachovičs, — apgalvo „Mosk. Ved.“, — „nav tik daudz muižniecības maršals, cik Miša Stachovičs, jokdaris, sabiedrības dvēsele, daiļrunis..(1901. g., 348. nr.). Jo ļaunāk jums, rungas aizstāvju kungi. Ja jau pat jokdari muižnieki sākuši runāt par sirdsapziņas brīvību, tad paliesi nav saskaitāmas tās nekrietnības, kādas piekopj mūsu popi kopā ar mūsu policiju. — ... „Kāda daļa mūsu „inteliģentajam", vieglprātīgajam pūlim, kas rada Stachoviču kgus un aplaudē tiem, kāda daļa tam par mūsu svētumu, pareizticību un par mūsu dziļajām jūtām pret 1o?“. . . Vēlreiz: jo ļaunāk jums, patvaldības, pareizticības un tautiskuma aizstāvju kungi. Labai gan jābūt mūsu policejiskās patvaldības kārtībai, ja 1ā pat reliģiju tā piesātinājusi ar cietuma smaku, ka ,,Slachovičus“ (kam reliģijas jautājumos nav nekādu stingru uzskatu, bet kas ieinteresēti, kā mēs turpmāk redzēsim, lai reliģija būtu nesatricināma) pārņem pilnīga vienaldzība (ja ne naids) pret šo daudzināto „tautas" svētumu! — ...„Mūsu ticību viņi sauc par maldiem!! Viņi ņirgājas par mums, ka mēs šo ,,maldu“ dēļ baidāmies un bēgam no grēka, ka nekurnēdami darām savus pienākumus, lai tie būtu diezcik grūti, ka mēs rodam spēku un drosmi panest bēdas, trūkumu un ka veiksmes un laimes gadījumā mums ir sveša lepošanās^11... Lūk, kas par lietu! Pareizticības svētums tāpēc dārgs, ka māca „nekurnot" panest bēdas! Cik tas, paliesi, izdevīgs svētums valdošajām šķirām! Kad sabiedrība iekārtota tā, ka niecīga mazākuma rokās ir bagātība un vara, bet masa nemitīgi cieš „trūkumu" un apkrauta „smagiem pienākumiem", tad pilnīgi dabiskas ir ekspluatatoru simpātijās pret reliģiju, kas māca „nekurnot" panest elli zemes virsū šķietamās debesu valstības dēļ. Aizrautības karstumā avīze „Mosk. Ved." sāk pārāk izrunāties. Un tā aizrunājusies tiktāl, ka nejauši pateikusi taisnību. Klausieties tālāk: ...„Viņi pat nenojauš, ka šo pašu „maldu" dēļ viņi, Sta-ehoviču kgi, ēd labi, guļ mierīgi un dzīvo jautri".

Svēla patiesība! Tieši l:ā, tieši tāpēc, ka reliģijas „maldi" plaši izplatījušies tautas masās, „mierīgi guļ" ir Stacho-viči, ir Oblomovi, ir visi mūsu kapitālisti, kas dzīvo no šo masu darba, kā arī pali „Mosk. Vcd.“. Un, jo vairāk izplatīsies tautā izglītība, jo vairāk reliģiskos aizspriedumus izspiedīs sociālistiskā apziņa, — jo tuvāk būs proletariāta uzvaras diena, kura atpestīs visas nomāktās šķiras no viņu verdzības mūslaiku sabiedrībā.

Bet, pārāk izrunājusies vienā punktā, avīze „Mosk. Ved.“ visai lēti tikusi vaļā no otra interesanta jautājuma. Tā noteikti maldās, domādama, ka Stachoviči „nenojauš" norādīto reliģijas nozīmi un prasa liberālās reformas vienkārši aiz „vieglprātības". Tāds naidīga politiskā virziena izskaidrojums ir jau pārāk bērnišķīgi naivs! Bet, ka Stachoviča kgs minētā gadījumā ir tieši vesela liberālā virziena paudējs, — to vislabāk pierādījusi pati avīze „Mosk. Ved.“: jo citādi kāpēc gan pasludināts vesels kara gājiens pret vienu ziņojumu? kāpēc gan runā ne par Sta-ehoviču, bet par Stachovičīem, par „inteliģento pūli"?

Sie „Mosk. Ved." maldi ir, protams, savtīgi maldi. „М. Ved.", protams, drīzāk negrib, nekā neprot lietot šķiras viedokli, analizējot nīsto liberālismu. Par negribēšanu nav ko runāt. Bet, lūk, neprašana mūs visus ļoti interesē, jo ar šo grēku sirgst visai daudzi revolucionāri un sociālisti. Ar to sirgst gan vēstules autori ,,lskras“ 12.' nr-ā, kuri pārmet mums atkāpšanos no „šķiras viedokļa^1* tāpēc, ka mēs savā avīzē centīgi vērojam visas liberāļu neapmierinātības un protesta izpausmes; — gan krājuma „Proļetarskaja borba**83 un dažu „Sociāldemokrātiskās bibliotēkas**84 brošūru autori, kas iedomājas, ka mūsu patvaldība ir buržuāzijas patvaldīgā kundzība; — gan Martinovi, kas aicina mūs no vispusīgas atmaskošanas kampaņas (t. i., no visplašākās politiskās aģitācijas) pret patvaldību uz pastiprinātu cīņu par ekonomiskām reformām (dot ,,pozitivo“ strādnieku šķirai, izvirzīt viņas vārdā likumdošanas un administrativo pasākumu „konkrētas prasības*1, „kas sola zināmus taustāmus rezultātus"); — gan Nadjcždini, kas sakarā ar mūsu korespondencēm par statistiskajiem konfliktiem apmulsuši jautā: „ak kungs! vai tikai šis organs nav domāts zemstiešicm?**.

Visi šie sociālisti aizmirst, ka tikai zināmos apstākļos un tikai ar zināmām mantīgo šķiru interesēm sakrīt patvaldības intereses, un turklāt bieži nevis ar visu šo šķiru interesēm vispār, bet ar atsevišķu tās slāņu interesēm. Citu buržuāzijas slāņu intereses, kā arī visas buržuāzijas, visas kapitālisma attīstības vispār plašāk saprastās intereses nenovēršami rada patvaldībai liberālu opoziciju. Ja, piemēram, patvaldība garantē buržuāzijai iespēju lietot visrupjākās ekspluatācijas formas, tad, no otras puses, tā liek tūkstošiem šķēršļu ražošanas spēku plašai attīstībai un izglītības izplatībai, saceļot ar to pret sevi ne tikvien sīk-buržuaziju, bel reizēm arī lielburžuaziju; ja patvaldība garantē (?) buržuāzijai aizsardzību pret sociālismu, tad, no otras puses, šī aizsardzība nepieciešami pārvēršas, iedzīvotāju beztiesīguma apstākļos, par lādu policejisku nekrietnību, kas saceļ sašutumu visos un katrā. Kāds ir šo pretējo tendenču rezultāts, kādi ir konservatīvā un liberālā noskaņojuma vai virziena samēri buržuāzijā zināmā momentā, — par to nevar spriest no dažām vispārējām tēzēm; tas ir atkarīgs no visām zināma momenta īpatnībām sabiedriski politiskajā situācijā. Lai to noteiktu, nepieciešams sīkumos zināt šo situāciju, uzmanīgi vērot jebkāda sabiedriska slāņa visas un visādas sadursmes ar valdību.

Tieši „šķiras viedokļa^14 dēļ ir nepieļaujams, ka sociāldemokrāti paliek vienaldzīgi pret „Stachoviču^44 neapmierinātību un protestiem.

Bet minētie sociālisti gan ar savu prātošanu, gan ar savu darbību pierāda savu vienaldzību pret liberālismu, tā parādot, ka viņi nesaprot „Komunistiskā manifesta^44, šā starptautiskās sociāldemokrātijas „evaņģēlija^44, pamattēzēs. Atcerieties, piemēram, vārdus par to, ka buržuāzijā ar savu cīņu pēc varas, ar savu atsevišķo slāņu un grupu sadursmēm u. t. jpr.95 pati dod materiālu proletariāta politiskai audzināšanai. Tikai politiski brīvās zemēs šis materials pats no sevis nokļūst pie proletariāta (un arī tad tikai daļēji). Bet verdziskajā Krievijā mums, sociāldemokrātiem, aktivi jāstrādā, lai piegādātu strādnieku šķirai šo „materiālu^44, t. i., mums jāuzņemas vispusīgas politiskas aģitācijas uzdevums, visas tautas veikta atmaskošanas kampaņa pret patvaldību. Un šis uzdevums ir sevišķi neatliekams politiskas kurnēšanas periodos. Vajag atcerēties, ka politiskas rosības vienā gadā proletariats revolucionārās audzināšanas ziņā var iemācīties vairāk nekā daudzos klusuma gados. Lūk, kāpēc sevišķi kaitīga ir minēto sociālistu tendence apzināti vai neapzināti sašaurināt politiskās aģitācijas vērienu un saturu.

Tālāk, atcerieties vārdus, ka komunistiem jāatbalsla katra revolucionārā kustība pret pastāvošo iekārtu. Šos vārdus bieži vien saprot pārāk šauri, neattiecinot tos uz liberālās opozīcijas atbalstīšanu. Nevajag tomēr aizmirst, ka mēdz būt laikmeti, kad kura katra sadursme ar valdību progresivi sabiedrisko interešu laukā, lai cik sīka tā būtu pati par sevi, var zināmos apstākļos (bet mūsu atbalsts ir viens no šiem apstākļiem) uzliesmot vispārīgā ugunsgrēkā. Pietiek atgādināt, par kādu sabiedrisku kustību izauga Krievijā studentu sadursme ar valdību akadēmisko prasību^86 laukā vai visu progresivo elementu sadursme ar militārismu kāda uz viltojumiem pamatota liesas sprieduma^81 dēļ Francijā. Lūk, kāpēc mūsu tiešais pienākums ir paskaidrot proletariātam, paplašināt un ar strādnieku aklivu līdzdalību atbalstīt katru liberālu un demokrātisku protestu, vienalga, vai tas ceļas no zemstiešu sadursmes ar iekšlietu ministriju vai no muižnieku sadursmes ar policejiskās pareizticības resoru, vai no statistiķu sadursmes ar

20 5. sēj.

pompadūriem, no zemnieku sadursmes ar ,,zemstiešiem“, sektantu — ar urjadņikiem u. t. jpr., u. t. jpr. Kas nicīgi sarauc degunu, tāpēc ka dažas šīs sadursmes ir niecīgas vai tāpēc ka ,,nav cerību" mēģināt uzpūst no tām vispārēju ugunsliesmu, tas nesaprot, ka vispārējā politiskā aģitacija ir tieši tas degpunkts, kur sastopas proletariāta politiskās audzināšanas neatliekamās intereses ar visas sabiedriskās attīstības un visas tautas — visu tās demokrātisko elementu nozīmē — neatliekamajām interesēm. Mūsu tiešais pienākums ir iejaukties katrā liberālā jautājumā, noteikt savu, sociāldemokrātisko, izturēšanos pret to, visādi sekmēt proletariāta aktivu līdzdalību šā jautājuma atrisināšanā un viņa cenšanos — atrisināt jautājumu pēc sava prāta. Kas izvairās no tādas iejaukšanās, tas faktiski (lai kādi būtu viņa nolūki) piekāpjas liberālismā priekšā, atdodot tā rokās strādnieku politiskās audzināšanas darbu, atdodot politiskās cīņas hegemoniju tādiem elementiem, kuri galu galā ir buržuāziskās demokrātijās vadoņi.

Sociāldemokrātiskās kustības šķiriskajam raksturam jāizpaužas nevis tā, ka mēs sašaurinām mūsu uzdevumu līdz „tīri strādnieciskas“ kustības tiešajām un tuvākajām vajadzībām, bet gan tā, ka mēs vadām proletariāta, šās modernās sabiedrības vienīgās īsteni revolucionārās šķiras, lielo atbrīvošanās cīņu tās visādos veidos un visādā izpausmē. Sociāldemokrātijai vajag vienmēr un nelokāmi paplašināt strādnieku kustības ietekmi uz visām modernās sabiedrības sabiedriskās un politiskās dzīves sfērām. Tai jāvada ne tikai strādnieku ekonomiskā cīņa, bet arī proletariāta politiskā cīņa, ne uz brīdi lā nedrīkst izlaist no acīm mūsu gala mērķi, vienmēr propagandējot, sargot no sagrozījumiem un atlīstot tālāk proletārisko ideoloģiju — zinātniskā sociālismā mācību, l. i., marksismu. Mums nenogurstoši jācīnās pret ikkatru buržuāzisku ideoloģiju, vienalga, kādos modernos un spožos tērpos lā greznotos. Iepriekš minētie sociālisti atkāpjas no ,,šķiras“ viedokļa arī tāpēc un tiktāl, ciktāl viņiem ir vienaldzīgs uzdevums — cīnīties pret „marksisma kritiku^1'. Tikai akli cilvēki var neredzēt, ka šī „kritika" ir visātrāk ieviesusies Krievijā un vissvinīgāk uzņemla krievu liberālajā publicistikā tieši tāpēc, ka tā ir viens no topošās

buržuāziskās (tagad jau apzinīgi buržuāziskās) demokrātijās elementiem Krievijā.

Kas attiecas īpaši uz politisko cīņu, tad tieši „šķiras vie-doklis“ prasa, lai proletariats dzītu uz priekšu ikvienu demokrātisku kustību. Strādnieku demokrātijā ar savām politiskajām prasībām atšķiras no buržuāziskās demokrātijās ne principiāli, bet pakāpes ziņā. Cīņā par ekonomisko atbrīvošanos, par sociālistisko revolūciju proletariats balstās uz principiāli citu bāzi un stāv vientuļi (sīkražotājs nāks viņam palīgā tikai tiktāl, ciktāl tas pāriet vai taisās pāriet proletariāta rindās). Rel cīņā par politisko atbrīvošanos mums ir daudz sabiedroto, pret kuriem vienaldzīga izturēšanās nav pieļaujama. Bet, kamēr mūsu sabiedrotie no buržuāziskās demokrātijās, cīnoties par liberālām reformām, vienmēr lūkosies atpakaļ, cenšoties nokārtot lietu lā, lai viņi kā agrāk varētu „labi paēst, mierīgi gulēt un jautri dzīvot" uz citu rēķina, proletariats neatskatīdamies ies uz priekšu līdz pašam galam. Kamēr kaut kādi R. N. S. kgi (Vites iesnieguma priekšvārda autors) kaulēsies ar valdību par pilntiesīgas zemstes tiesībām vai par konstitūciju, tikmēr mēs cīnīsimies par demokrātisku republiku. Tikai neaizmirsīsim, — lai mudinātu uz priekšu otru, vienmēr jātur roka uz šā otrā pleca. Proletariāta partijai jāprot satvert katru liberāli tieši tai brīdī, kad viņš ir sagatavojies pavirzīties par vienu collu, un piespiest viņu pavirzīties par vienu aršīnu. Bet, ja viņš iespītēsies, — mēs iesim uz priekšu bez viņa un pāri viņam.

„Iskra", 16. nr., 1902. g. 1. februāri Iespiests pēc avīzes „hkra** teksta

ATBILDE „LASĪTAJAM”

Mēs dabūjām šādu redakcijai adresētu vēstuli:

„Skarot aģitācijas jautājumu (ja nemaldos, 13. nr-ā), ,,Iskra“ izsakās pret skrejošu aģitācijas literatūru (divu triju lapiņu brošu-riņas) par politiskiem tematiem. Tādu literatūru, pēc redakcijas domām, var ar panākumiem aizstāt avīzes. Avīzes, protams, ir laba lieta. Pret to neviens arī nestrīdēsies. Bet vai tās varēs aizstāt tādas skrcjlapiņas. kuru speciālais uzdevums — ātra izplatīšanās masās? Hcdakcijā jau ir viena vēstule no Krievijas, kurā strādnieku aģitatoru grupa izsakās par šo jautājumu. ,,Iskras“ atbilde uz šo vēstuli ir acīm redzams pārpratums. Jautājums par aģitāciju tagad ir tikpat svarīgs kā jautājums par demonstrācijām. Tāpēc ir vēlams, ka redakcija to izvirzītu no jauna un šoreiz izturētos pret to vērīgāk.

Lasītājs".

Kas papūlēsies uzmanīgi pārlasīt reizē ar šo vēstuli mūsu atbildi „Strādniekiem dienvidos1^120 „Iskras"[120] 13. nr-ā, tas viegli pārliecināsies, ka acīm redzot pārpratis ir tieši vēstules autors. Par to, ka ,,Iskra“ būtu izteikusies „pret skrejošo aģitācijas literatūru", nebija ne runas; „aizstāt" ar avīzi „skrcjlapiņas" nevienam nav ne prātā nācis. Vēstules autors nav pamanījis, ka skrcjlapiņas — tās jau ir proklamācijas. Ka tāda veida lileralttra kā proklamācijas ne ar ko nav aizstājama tin vienmēr būs noteikti vajadzīga, — par lo tiklab „Strādnieki dienvidos", kā arī „Iskra" bija pilnīgi vienis pratis. Bet viņi bija vienis prātis arī par to, кa šāda veida literatūra ir nepieliekama. Ja mēs runājam par labu dzīvokli strādniekiem, būdami vienis prātis, ka ar labu ēdienu viņiem nepieliek, tad tas nekādā ziņā nenozīmē, ka mēs esam ,.prel" labu ēdienu. Jājautā, kurš ir aģitācijas literatūras augstāks veids? „Strādnieki dien-vidos“, izvirzot šo jautājumu, ne vārda neminēja par avīzi. Šī noklusēšana varēja būt arī vietējo apstākļu rezultāts, un, nemaz nedomādami „strīdēties" ar mūsu korespondentiem, mēs, saprotams, nevarējām neatgādināt viņiem, ka proletariātam arī jāorganizē savs laikraksts, kā to jau izdarījušas cilas iedzīvotāju šķiras; — ka nepietiek ar sadrumstaloto darbu vien, bet nepieciešams regulārs, aktivs visu apvidu kopējs darbs revolucionārā orgānā.

Kas attiecas uz „3—4 lapiņu brošūrām", tad mēs „pret" tām nebūt neesam izteikušies, bet esam tikai apšaubījuši, vai ir praktiski izveidot tās par regulāru literatūru, ko izplata „vienlaikus pa visu Krieviju". Ar savu 3—4 lapiņu lielo apmēru tās būtībā būs tās pašas proklamācijas. No visām Krievijas malām mums ir daudz ļoti labu un nebūt ne smaga svara gan studentu, gan strādnieku proklamāciju, kas līdzinās pat 6—8 maza formātā lappusēm. Bet īsteni populārai brošūrai, kas spēj izskaidrot pat pilnīgi nesagatavotam strādniekam vismaz kaut vai kādu atsevišķu jautājumu, būs droši vien daudz lielāki apmēri, un izplatīt to „vienlaikus pa visu Krieviju" nebūs ne iespējas, ne vajadzības (ievērojot, ka tai nav pagaidu nozīmes). Pilnīgi atzīstot visus un visādus, vecus un jaunus, politiskās literatūras veidus, ja vien tā ir patiesi laba politiska literatūra, mēs no savas puses varētu dot padomu papūlēties, nevis izdomājot vidustipu starp skrejlapiņām un populāru brošuru, bet radot revolucionāru orgānu, kas patiesi pelnītu periodiska (t. L, tāda, kas iznāk ne vienreiz mēnesī, bet vismaz divas — četras reizes mēnesī) un Viskrievijas organa nosaukumu.

Jskra". 16. nr., 1902. q. 1. februāri

Iespiests pēc avīzes .Jskra" teksta

KO DARĪT?

MCSU KUSTĪBAS SASAPEJUSIE JAUTĀJUMI"

„ ... Partijas cīņa piešķir partijai spēku un dzīvīgumu, partijas vājuma vislielākais pierādījums ir tās izplūdums un krasi novilktu robežu no-Irulinājums, partija nostiprinās, iztīrot savas rindas..

(No Lasala vēstules Marksam 1852. g. 24. jūnijā)

Sarakstīts по 1901. (902. g. februārim Pirmoreiz iespiests (902. u. martā

0. rudens līdz alscuišlfā grāmatā

Iespiests pēc grāmatas teksta, kas salīdzināts ar tekstu krājumā:

VI. Iļjins. „12 gados", 1907. g.

V. ī. Ļeņinu grāmatas MKo clarīl?" vāks. 1902. g. Samarmūfs

PRIEKŠVĀRDS

Šai brošūrai pēc autora sākotnējā plāna vajadzēja būt veltītai to domu sīkai attīstīšanai, kuras izteiktas rakstā ,,Ar ko sākt?“ (,,Iskra“, 4. nr-ā, 1901. gada maijā)[121]. Un mums vispirms jāatvainojas pret lasītāju, ka vēlu izpildām tur doto un atbildēs uz daudziem privātiem jautājumiem un vēstulēm atkārtoto) solījumu. Viens no tādas nokavēšanās iemesliem bija pagājušā (1901.) gada jūnijā izdarītais mēģinājums apvienot visas ārzemju sociāldemokrātiskās organizācijas. Dabiski bija nogaidīt šā mēģinājuma rezultātus, jo, tam izdodoties, ,,Iskras“ organizatoriskos uzskatus būtu nācies varbūt iztirzāt no mazliet cita viedokļa, un katrā ziņā tāda izdošanās būtu solījusi ļoti drīz izbeigt divu virzienu pastāvēšanu Krievijas sociāldemokrātijā. Kā lasītājam zināms, mēģinājums beidzās nesekmīgi un, kā mēs centīsimies turpmāk pierādīt, nevarēja tā nebeigties pēc „Rabočeje Djelo“ 10. numura jaunā pagrieziena uz ekonomismu. Izrādījās absolūti nepieciešams sākt enerģisku cīņu pret šo izplūdušo un nenoteikto, bet toties visai stabilo un visdažādākos veidos atdzimt spējīgo virzienu. Saskaņā ar to mainījies un visai ievērojami paplašinājies arī brošūras iepriekšējais plāns.

Tās galvenajam tematam vajadzēja būt trim jautājumiem, kas ierosināti rakstā „Ar ko sākt?“. Proti: jautājumiem par mūsu politiskās aģitācijas raksturu un galveno saturu, par mūsu organizatoriskajiem uzdevumiem, par plānu, kā vienā laikā un no dažādām pusēm izveidot kaujiniecisku Viskrievijas organizāciju. Šie jautājumi jau sen interesē autoru, kas centies tos izvirzīt jau „Rabočaja Gazelā“, vienā no nesekmīgajiem tās atjaunošanas mēģinājumiem (sk. V nod.). Bet agrākais nodoms aprobežoties brošūrā tikai ar šo triju jautājumu analizēšanu un izteikt savus uzskatus iespējami pozitivā veidā, neielaižoties vai gandrīz neielaižoties polemikā, izrādījās pilnīgi nerealizējams aiz diviem iemesliem. No vienas puses, ekonomisms izrādījās daudz dzīvīgāks, nekā mēs domājām (vārdu ekonomisms mēs lietojam plašā nozīmē, kā tas bija paskaidrots ,,Iskras“ 12. nr-ā (1901. g. decembrī) rakstā „Saruna ar ekonomisma aizstāvjiem", kas, tā sakot, uzmeta šās mūsu brošūras konspektu^122). Kļuva neapšaubāms, ka dažādie uzskati par šo triju jautājumu atrisināšanu izskaidrojami daudz lielākā mērā ar Krievijas sociāldemokrātijas divu virzienu radikālo pretstatu nekā ar domstarpībām atsevišķos jautājumos. No otras puses, ekonomistu izbrīns sakarā ar mūsu uzskatu faktisko realizēšanu „Iskrā" acīm redzami pierādīja, ka mēs bieži runājam vārda tiešajā nozīmē dažādās valodās, ka tāpēc mēs nevaram ne par ko vienoties, ja nesāksim ab ovo^123, ka nepieciešams pamēģināt sistemātiski „izskaidroties“ ar visiem ekonomistiem, cik iespējams populāri, ar jo daudziem paskaidrojumiem un konkrētiem piemēriem visos mūsu domstarpību galvenajos punktos. Un es nolēmu izdarīt tādu mēģinājumu „izskaidroties", pilnīgi apzinādamies, ka tas ļoti palielinās brošūras apmērus un aizkavēs tās iznākšanu, bet tanī pašā laikā neredzēdams nekādas iespējas citādi izpildīt savu rakstā „Ar ko sākt?" doto solījumu. Atvainojoties par nokavējumu, man tādējādi nākas vēl atvainoties par milzīgiem trūkumiem brošūras literārajā apdarē: man l>ija jāstrādā vislielākajā steigā, turklāt mani atrāva dažādi citi darbi.

Iepriekš minēto triju jautājumu analizē joprojām ir brošūras galvenais temats, bet iesākt man nācās ar diviem vispārīgākiem jautājumiem: kāpēc tāds „nevainīgs" un „dabisks" lozungs kā „kritikas brīvība"mums ir īsts kaujas signals? kāpēc mēs nevaram saprasties pat pamatjautājumā par sociāldemokrātijas lomu attiecībā uz masu sti-chisko kustību? Tālāk, uzskatu iztirzāšana par politiskās aģiīacijas raksturu un saturu izvērtusies starpības izskaidrošanā starp tredjunistisko un sociāldemokrātisko politiku, bet uzskatu iztirzāšana par organizatoriskiem uzdevumiem — starpības izskaidrošanā starp savrocibu, kas apmierina ekonomistus, un, pēc mūsu uzskatiem, nepieciešamo revolucionāro organizāciju. Tad vēl es toties jo neatlaidīgāk uzturu spēkā Viskrievijas politiskās avīzes ,,plānu“, jo nepamatotāki bija pret to celtie iebildumi un jo mazāk man atbildēja pēc būtības uz rakstā „Ar ko sākt?“ ierosināto jautājumu par to, kā mēs varētu vienā laikā no visām pusēm ķerties pie mums nepieciešamās organizācijas celšanas. Beidzot brošūras noslēguma daļā es ceru parādīt, ka mēs darījām visu, kas no mums atkarājās, lai novērstu galīgu sakaru saraušanu ar ekonomistiem, kura tomēr izrādījās nenovēršama; — ka „Rab. Djelo“ ieguva īpašu, ja vēlaties, „vēsturisku" nozīmi ar to, ka vispilnīgāk, visreljelak izteica nevis konsekvento ekonomismu, bet to sajukumu un svārstības, kas bija Krievijas sociāldemokrātijas vēsturē vesela perioda atšķirīgā pazīme; — ka tāpēc iegūst nozīmi arī no pirmā acu uzmetiena pārmērīgi sīkā polemika ar „Rab. DjeIo“, jo mēs nevaram iet uz priekšu, ja mēs galīgi nelikvidēsim šo periodu.

N. Ļeņins.

1902. g. februāri

I

DOGMATISMS UN „KRITIKAS BRĪVĪBA^11 а) KO NOZĪME „KRITIKAS BRlVlBA"?

„Kritikas brīvība^11 — las neapšaubāmi patlaban ir vismodernākais lozungs, ko visbiežāk lielo strīdos starp visu zemju sociālistiem un demokrātiem. No pirmā acu uzmetiena grūti iedomāties kaut ko dīvaināku par šo vienas strīdnieku puses svinīgo atsaukšanos uz kritikas brīvību. Vai tiešām no progresivo partiju vidus atskanējušas balsis pret to Eiropas zemju vairākuma konstitucionālo likumu, kas nodrošina zinātnes un zinātniskās pētniecības brīvību? „Te kaut kas nav kārtībā!11 — būs sev jāsaka katram nomaļus stāvošam cilvēkam, kas dzirdējis visās malās atkārtoto modes lozungu, bet vēl nav iedziļinājies strīda dalībnieku domstarpību būtībā. „Sis lozungs acīm redzot ir viens no tiem konvencionālajiem vārdiņiem, kuri kā palamas ieviešas, ja tos lieto, un kļūst gandrīz par sugas vārdiem^11.

Tiešām, nevienam nav noslēpums, ka tagadējā starptautiskajā^124 sociāldemokrātijā izveidojušies divi virzieni, starp kuriem cīņa te iedegas un spilgti uzliesmo, te dziest un gruzd zem ietekmīgu „pamiera rezolūciju" pelniem. Kāds ir „jaunais" virziens, kas izturas „kritiski" pret „veco, dogmatisko" marksismu, to pietiekami noteikti pateicis Bernsteins un parādījis Miljerans.

, Sociāldemokrātijai esot no sociālās revolūcijas partijas 1 jāpārvēršas par demokrātisku sociālo relormu partiju. $o • politisko prasību Bernsteins apgādājis ar veselu bateriju diezgan harmoniski saskaņotu „jaunu" argumentu un apsvērumu. Noliedza iespēju zinātniski pamatot sociālismu un pierādu no vēstures materiālistiskā izpratnes viedokļa tā nepieciešamību un nenovēršamību; noliedza augošās nabadzības, proletarizacijas un kapitālistisko pretrunu saasināšanās laktu; par nepamatotu pasludināja pašu „(/ala mērķa“ jēdzienu un bez vārda runas noraidīja proletariāta diktatūras ideju; noliedza liberālismā un sociālismā principiālo pretstatu; noliedza šķiru cīņas teoriju, kas itin kā nebūtu piemērojama stingri demokrātiskai sabiedrībai, ko pārvalda saskaņā ar vairākuma gribu, ult.

Tādējādi prasību pēc noteikta pagrieziena no revolucionārās sociāldemokrātijas uz buržuāzisko socialreformismu pavadīja ne mazāk noteikts pagrieziens uz visu marksisma pamatideju buržuāzisku kritiku. Bet, tā kā šī pēdējā kritika vērsta pret marksismu jau kopš sendienām gan no politiskās tribines un universitātes katedras, gan neskaitāmās brošūrās un daudzos zinātniskos traktātos, tā kā visa izglītoto šķiru jaunā paaudze gadu desmitus sistemātiski audzināta šās kritikas ietekmē, — tad nav jābrīnās, ka „jaunais kritiskais" virziens sociāldemokrātijā ir kaut kā uzreiz izniris pilnīgi gatavs, itin kā Minerva no Jupitera galvas. Pēc sava satura šim virzienam nenācās attīstīties un veidoties: to tieši pārnesa no buržuāziskās literatūras sociālistiskajā.

Tālāk. Ja Bernšteina teorētiskā kritika un viņa politiskās iekāres kādam vēl nebūtu skaidras, tad franči ir parūpējušies uzskatāmi demonstrēt „jauno metodi". Francija arī šoreiz attaisnojusi savu senseno reputāciju ,.kā zeme, kuras vēsturē vairāk nekā jebkur citur šķiru cīņas tikušas izcīnītas līdz noteiktam galam" (Engelss, no priekšvārda Marksa darbam „Der 18 Brumaire"*). Franču sociālisti

18. hrimers"02. Red.

nesāka vis teoretizēt, bet tieši darboties; demokrātiskā ziņā vairāk attīstītie Francijas politiskie apstākļi ļāva tiem tūliņ pāriet pie „praktiskā bernšteinisma“ visās tā konsekvencēs. Miljerans devis šā praktiskā bernšteinisma lielisku paraudziņu, — ne velti Miljeranu tik centīgi metās aizstāvēt un slavēt gan Bernsteins, gan Folmars! Patiešām: ja sociāldemokrātijā būtībā ir vienkārši reformu partija, un tai jābūt drosmei to atklāti atzīt, — tad sociālistam ne vien tiesības iestāties buržuāziskā valdībā, bei pāt vienmēr jaēēnšas pēc tā. Ja demokrātijā būtībā nozīmē šķiru kundzības iznīcināšanu, — tad kādēļ lai sociālistisks ministrs nevaldzinātu visu buržuāzisko pasauli ar runām par šķiru sadarbību? Kāpēc viņam nepalikt valdībā pat pēc tam, kad žandarmi, strādniekus slepkavojot, parādījuši simto un tūkstošo reizi demokrātiskās šķiru sadarbības patieso raksturu? Kāpēc lai viņš personīgi nepiedalītos tā cara apsveikšanā, kuru franču sociālisti tagad dēvē ne citādi kā par karātavu, pātagas un trimdas varoni (knouteur, pendeur et dēporlateur)? Un atmaksa par visu šo bezgalīgo sociālismā pazemošanu un pašapspļaudīšanos visas pasaules priekšā, par strādnieku masu sociālistiskās apziņas — šā vienīgā pamata, kas var nodrošināt mums uzvaru — sagandēšanu, atmaksa par visu to — niecīgu reformu skaļi projekti, tik niecīgu, ka no buržuāziskām valdībām ir izdevies panākt vairāki

Kas apzināti neaizver savas acis, tas nevar neredzēt, ka jaunais „kritiskais" virziens sociālismā nav nekas cits kā jauns oporlunisma paveids. Un, ja spriest par ļaudīm ne pēc tā spožā mundiera, ko tie paši sev uzvilkuši, ne pēc tā efektivā nosaukuma, ko tie sev paši pieņēmuši, bet gan pēc tā, kā tie izturas un ko tie īstenībā propagandē, — tad kļūs skaidrs, ka „kritikas brīvība" ir oporlunistiskā virziena brīvība sociāldemokrātijā, brīvība pārvērst sociāldemokrātiju par demokrātisku reformu partiju, brīvība ieviest sociālismā buržuāziskās idejas un buržuāziskus elementus.

Brīvība — dižens vārds, bet ar rūpniecības brīvības karogu izcīnīja vislielākos laupītāju karus, ar darba brīvības karogu — aplaupīja darba ļaudis. Tāda pali iekšēja, viltība slēpjas mūsu dienās lietojamā vārdā „kritikas brīvība". Ļaudis, kas patiesi pārliecināti par to.

ka viņi pavirzījuši zinātni uz priekšu, prasītu nevis jauno uzskatu brīvību blakus vecajiem, bet gan pēdējo nomaiņu ar pirmajiem. Turpretī modernā klaigāšana „lai dzīvo kritikas brīvībai^11 pārāk atgādina fabulu par tukšo mucu.

Mēs ejam ciešā pulciņā pa kraujamu un grūtu ceļu, stingri saķērušies rokās. No visām pusēm mēs esam ienaidnieku ielenkti, un mums nākas gandrīz vienmēr iet zem viņu uguns. Mēs esam ar brīvi pieņemtu lēmumu apvienojušies tieši tāpēc, lai cīnītos pret ienaidnieku un ne-iekluptu tuvējā purvā, kura iemītnieki jau kopš paša sākuma mūs pēluši par to, ka esam izdalījušies atsevišķā grupā un izvēlējušies cīņas ceļu, bet nevis samierināšanās-ceļ<u. Bet, lūk, daži no mums sāk kliegt: iesim šai purvā! — bet, kad tos sāk kaunināt, viņi iebilst: kādi gan jūs atpalikuši ļaudis! un kā jums hav kauna liegt mums brīvību aicināt jūs uz labāku ceļu! — Ak jā, kungi, jūs varat brīvi ne tikai aicināt, bet arī iet, kurp jums tīk, kaut vai purvā; mēs pat atrodam, ka jūsu īstā vieta ir tieši purvā, un esam gatavi jums cik iespējams izpalīdzēt jūsu pārvietošanai uz turieni. Bet tikai atlaidiet tad mūsu rokas, neturieties pie mums un neaptraipiet lielo vārdu brīvība, jo arī mēs varam taču ,,brīvi“ iet, kurp mēs vēlamies, brīvi cīnīties ne tikai pret purvu, bet arī pret tiem, kas pagriežas uz purvu!

b) JAUNIE „KRITIKAS BRĪVĪBAS** AIZSTĀVJI

Un, lūk, šo lozungu („kritikas brīvība^11) pašā pēdējā laikā svinīgi izvirzījis „Rab. Djelo^11 (10. nr-s), ārzemju „Krievijas sociāldemokrātu savienības^11 organs, izvirzījis nevis kā teorētisku postulātu, bet kā politisku prasību, kā atbildi uz jautājumu: ,,Vai iespējama ārzemēs darbojošos sociāldemokrātisko organizāciju apvienošanās?11 — „Ciešai apvienībai nepieciešama kritikas brīvība^11 (36. lpp.).

No šā paziņojuma izriet divi pilnīgi noteikti secinājumi: 1. „Rab. Djelo^11 ņem savā aizsardzībā oportunistisko virzienu starptautiskajā sociāldemokrātijā vispār; 2. „Rab. Djelo^11 prasa oporlunisma brīvību Krievijas sociāldemokrātijā. Apskatīsim šos secinājumus.

,.R. Djelo^11 „sevišķi^11 nepatīk „ „Iskras^11 un „Zarjas^11

tieksme pareģot sakaru saraušanu starp starptautiskās sociāldemokrātijas Kalnu un Žirondu“*.

„Runāt par Kalnu un Zironiln sociāldemokrātijā, — raksta ,,R. D.“ redaktors B. Kričcvskis, — mums vispārīgi šķiet pavirša, no marksista viedokļa dīvaina vēsturiska analoģija: Kalns un Žironda reprezentēja nevis dažādus temperamentus vai intelektuālus virzienus, kā tas var likties vēsturniekiem ideologiem, bet dažādas šķiras jeb slāņus — vidējo buržuāziju, no vienas puses, un slkpilsonību ar proletariātu, no otras. Turpretī modernajā sociālistiskajā kustībā nav šķiru interešu sadursmju, tā gluži visa, visos (kurs. B. Kr.) savos paveidos, ieskaitot arī visniknākos bernšteiniešus, pamatojas uz proletariāta šķiras interesēm, uz viņa šķiras cīņu par politisko un ekonomisko atbrīvošanos" (32. un 33. lpp.).

Drosmīgs apgalvojums! Vai B. Kričcvskis nav nekā dzirdējis par to jau sen novēroto faktu, ka taisni „akadēmiķu" slāņa plaša līdzdalība pēdējo gadu sociālistiskajā kustībā nodrošinājusi tik strauju bernšteinisma izplatīšanos? Bet galvenais, — ar ko mūsu autors pamato savu domu, ka iirī „visniknākie bernšteinieši" balstās uz šķiru cīņu par proletariāta politisko un ekonomisko atbrīvošanos? Nav zināms. Visniknāko bemšteiniešu noteikta aizstāvēšana netiek apstiprināta itin ne ar kādiem argumentiem, nedz apsvērumiem. Acīm redzot autors domā, ka, ja viņš atkārto to, ko par sevi saka arī paši visniknākie bernšteinieši, — tad viņa apgalvojumam arī nav vajadzīgi pierādījumi. Bet vai var iedomāties kaut ko „paviršāku" kā šo spriedumu par veselu virzienu, pamatojoties uz to, ko šā virziena pārstāvji paši par sevi saka? Vai var iedomāties kaut ko paviršāku kā tālāk sekojošo „morāli" par diviem dažādiem un pat diametrāli pretējiem partijas attīstības tipiem vai ceļiem (,,R. D.“, 34. un 35. lpp.)? Vācu sociāldemokrāti, redziet, atzīstot pilnīgu kritikas brīvību, — bet franči ne, un tieši viņu piemērs rādot visu „neiecietības kaitīgumu".

* Divu virzienu .salīdzinājums revolucionārajā proletariātā (revolucionārā un oportunistiskā) ar diviem virzieniem XVIII gadsimta revolucionārajā buržuāzijā (jakobinisko — „Kalnu" — un žirondis-tisko) izdarīts „Iskras" 2. nr-a ievadrakstā (1901. g. febr.). Šā raksta autors ir I’ļecbanovs. Runāt par ,.jakobinismu" Krievijas sociāldemokrātijā līdz šim ļoti mīl gan kadeti, gan „bezzaglavci^1**5, gan meņ-ševiki. Bet par to, kā Pļeclianovs pirmo reizi izvirzījis šo jēdzienu pret sociāldemokrātijas labējo spārnu — to tagad uzskata par izdevīgāku noklusēt vai... aizmirst. (Autora piezīme 1907. g. izdevumam. Red.)

21 5. sēj.

Taisni В. Kričevska piemērs, — mēs uz to atbildēsim, — rāda, ka dažreiz sevi par marksistiem dēvē ļaudis, kas raugās uz vēsturi burtiski „pēc Ilovaiska"91. Lai izskaidrotu vācu sociālistiskās partijas vienību un franču sociālistiskās partijas sadrumstalotību, nav nekādas vajadzības rakņāties vienas vai otras zemes vēstures īpatnībās, salīdzināt militārā pusabsolutisma un republikāniskā parlamentārisma apstākļus, analizēt, kādas sekas ir Komūnai un izņēmuma likumam pret sociālistiem, salīdzināt ekonomisko kārtību un ekonomisko attīstību, atcerēties to, kā „vācu sociāldemokrātijas nepieredzēto augšanu'1 pavadīja sociālismā vēsturē nepieredzēta cīņas enerģija ne vien pret teorētiskiem (Milbergers, Dirings^125, kateder-socialisti^96), bet arī taktikas (Lasals) maldiem u. t. jpr., u. t. jpr. Viss tas lieks! Franči ķildojas, tāpēc ka viņi ir neiecietīgi, vācieši vienoti, tāpēc ka viņi ir lāga zēni.

Un ievērojiet, ka ar šo nesalīdzināmo dziļdomību tiek „aizplīvurots" fakts, kas pilnīgi apgāž bernšteiniešu aizstāvēšanu. Vai viņi stāv uz proletariāta šķiras cīņas pamatiem, šo jautājumu galīgi un negrozāmi var izšķirt tikai vēstures pieredze. Tātad šai ziņā vissvarīgākā nozīme taisni Francijas kā vienīgās zemes piemēram, kurā bern-šteinieši ar savu vācu kolēģu (un pa daļai krievu opor-tunistu: sal. ,,R. D.“, 2.—3. nr-s, 83. un 84. lpp.) karstu piekrišanu ir mēģinājuši patstāvīgi nostāties uz kājām. Atsaukšanās uz franču „nesamierināmību" — bez savas „vēsturiskās" (Nozdrcva izpratnē) nozīmes — izrādās vienkārši mēģinājums notušēt ar sirdīgiem vārdiem ļoti nepatīkamus faktus.

Bet ari vāciešus mēs it nemaz vēl nedomājam uzdāvāt B. Kričevskim un pārējiem daudzajiem „kritikas brīvī-bas“ aizstāvjiem. Ja „visniknākie bcrnšleinieši“ vēl ciešami vācu partijas rindās, tad vienīgi tiktāl, ciktāl tie jmdodas gan Ilanoveras rezolūcijai^00, kas noteikti noraidīja Bernšteina „labojumus^11, gan Libekas rezolūcijai^70, kas (neraugoties uz visu diplomatiskumu) satur tiešu brīdinājumu Bernšteinam. No vācu partijas interešu viedokļa var strīdēties par to, kādā mērā bija vietā diplomatiskums, vai šai gadījumā labāk slikts miers nekā laba ķilda, ar vienu vārdu, var būt dažādās domās, novērtējot, cik lietderīgs ir viens vai otrs bernšteinisma noraidīšanas veids, bet nevar neredzēt faktu, ka vācu partija divas reizes noraidījusi bernšteimismu. Tāpēc domāt, ka vāciešu piemērs apstiprina tēzi: „visniknākie bernštcinieši stāv uz proletariāta šķiras cīņas pamatiem par viņa ekonomisko un politisko atbrīvošanu^11 — nozīmē nepavisam nesaprast to, kas notiek visu acu priekšā*.

Tas vēl maz. Kā mēs jau atzīmējām, ,,Rab. Djelo^11 prasa no Krievijas sociāldemokrātijas atzīt „kritikas brīvību^11 un aizstāvēt bernšteinismu. Acīm redzot tam ir nācies pārliecināties par to, ka pie mums netaisni darīts pāri mūsu „kritiķiem-1 un bernšteiniešiein. Kam tad īsti? kas? kur? kad? kur īsti slēpās netaisnība? — Par to ,,R. Djelo^11 klusē, ne reizi nepieminot nevienu krievu kritiķi un bernšteinieti! Mums atliek tikai pieņemt vienu no divām iespējamām

* Jāpiezīmē, ka jautājumā par bernšteinismu. vācu partijā ,,R. Djelo" vienmēr aprobežojies ar faktu kailu atstāstīšanu, pilnīgi „atturoties" dot par tiem savu novērtējumu. Sk., piem., 2. un 3. nr-a 66. Ipp. par Štutgartes kongresu®7; visas domstarpības iztēlotas tikai kā domstarpības „taktikā" un vienīgi konstatēts, ka milzīgais vairākums uzticīgs agrākajai revolucionārajai taktikai. Vai arī 4. un 5. nr-a 25. un turpmākajās Ipp. — vienkāršs Ilanoveras kongresa runu atstāstījums, minot Bebeļa rezolūciju; iztirzājums un Bernšteina kritika atkal (tāpat kā 2. un 3. nr-ā) atlikti līdz „īpašam rakstam". Kuriozi, ka 4. un 5. nr-a 33. Ipp. lasām: „... Bebeja izteiktajiem uzskatiem piekrīt kongresa milzīgais vairākums", bet drusku tālāk: „___Dāvids aizstāvēja Bernšteina uzskatus... Vis

pirms viņš centās parādīt, ka... Bernsteins un viņa draugi tomēr (siet) (tā! lied.) stāv uz šķiru cīņas pamatiem"... Tas rakstīts 1899. g. decembrī, bet 1901. g. septembrī ,,R. Djelo", jādomā, vairs netic, ka taisnība Bebeliin, un atkārto Dāvidā uzskatu kā savējo!

varbūtībām. Vai nit netaisni aizvainotā puse ir neviens cils kā pats ,,R. Djelo“ (ko apstiprina tas, ka abos desmitā numura rakstos ir runa tikai par pārestībām, ko ,,R. Djelo" nodarījuši ,,Zarja“ un ,,Iskra“). Tādā gadījumā, kā izskaidrot tādu dīvainību, ka ,,R. Djelo“, kas vienmēr tik neatlaidīgi noliedzis jebkādu solidaritāti ar bernštei-nismu, nav varējis sevi aizstāvēt, neiebilstot vārdiņu par labu „visniknākiem bernšteiniešiem“ un par labu kritikas brīvībai? Vai arī netaisni apvainotas kādas trešās personas. Tādā gadījumā, kādi var būt motivi noklusēt par tām?

Tādējādi mēs redzam, ka ,,R. Djelo“ turpina to slēpšanās spēli, ar kuru 1as (kā mēs parādīsim turpmāk) nodarbojas jau no pašas savas rašanās. Ret tad ievērojiet labi šo izlielītās „kritikas brīvības*1 pirmo faktisko izlietojumu, īstenībā tā tūlīt novedusi ne vien pie tā, ka nav nekādas kritikas, bet arī pie tā, ka nav patstāvīga sprieduma vispār. Tas pats„R. Djelo“, kas noklusē krievu bernšleinismu itin kā kādu slepenu slimību (pēc Starovera^08 asprātīgā izteiciena), šās slimības ārstēšanai ieteic gluži vienkārši norakstīt pēdējo vācu recepti pret slimības vācisko paveidu! Kritikas brīvības vietā — verdziska ...vēl sliktāk: pērtiķiska atdarināšana! Modernā internacionālā oportu-nisma vienādais sociālpolitiskais saturs izpaužas tādos vai citādos paveidos saskaņā ar nacionālām īpatnībām. Vienā zemē oportunistu grupa kopš sendienām uzstājusies ar īpašu karogu, otrā oportunisti nicinājuši teoriju, praktiski piekopdami radikalsocialislu politiku; trešā — daži revolucionārās partijas biedri pārbēguši oportunisma nometnē un cenšas sasniegt savus mērķus ne alklāftā cīņā par principiem un par jaunu taktiku, bet ar pakāpenisku, nemanāmu un, ja tā var izteikties, nesodāmu savas partijas sagandēšanu; ceturtā — tādi paši pārbēdzēji lieto tos pašus paņēmienus politiskas verdzības tumsā un pie „legālās" un „nelegālās" darbības gluži oriģinālām savstarpējām attiecībām uti. Turpretī uzņemties runāt par kritikas un bernšteinisrna brīvību kā Krievijas sociāldemokrātu apvienošanās noteikumu un turklāt neizlirzāt to. kā īsti izpaudies un kādus īpašus augļus devis Krievijas bcrnšleinisms, — nozīmē uzņemties runāt, lai nekā nepateiktu.

Pamēģināsim tad mēs paši kaut nedaudzos vārdos pateikt to, ko nav gribējis pateikt (vai varbūt nav spējis pat saprast) ,,R. Djelo". (

c) KRITIKA KRIEVIJA

Krievijas pamatīpatnība apskafiimā nozīmē ir tā, ka slichiskā stiļādnieku kustība, no'vienas ,puses, un progresīvas sabiedriskās domas pagrieziens uz marksismu, no otras puses, — jau pašā sākļimā iezīmējās ar apzināti nevienādu elementu savienošanos zem kopīga karoga un cīņai pret kopīgu pretinieku (novecojušo sociālpolitisko pa-saūles uzskatu). Mēs runājam par „legālā marksisma" medus mēnesi. Tā vispār bija ārkārtjgi oriģinālā parādība, kuras iespējai 80. gados vai 90. gadu sākumā neviens nevarētu pat ticēt. Patvaldības valstī, ar pilnīgu preses verdzināšanu, vistrakākās politiskās reakcijas laikā, kura vajāja visniecīgākos politiskā nemiera am protesta dīgļus, — piepeši cenzūrai pakļautā literatūrā izlauž sev ceļu revolucionārā marksisma teorija, ko apgaismo ezopiskā, bet visiem „interesentiem" saprotamā valodā. Valdība bija pieradusi uzskatīt par bīstamu tikai (revolucionārā) naro-dovoļisma teoriju, neievērodama, kā parasts, tās iekšējo evolūciju un priecādamās par katru pret to vērstu kritiku. Iekām valdība attapās, iekām smagā cenzoru un žandarmu armija sameklēja jauno ienaidnieku un gāzās tam virsū, — līdz tam bija pagājis ne mazums laika (pēc mūsu krieviskā aprēķina). Bet šai laikā viena pēc otras iznāca marksistiskas grāmatas, tika izdoti marksistiski žurnāli un avīzes, par marksistiem kļuva vispār visi, marksistiem glaimoja, ap marksistiem lakstojās, izdevējus sajūsmināja, marksistisko grāmatu neparasti straujā izpārdošana. Pilnīgi saprotams, ka tāda tvana apņemto marksistu iesācēju vidū izrādījās ne viens vien „rakstnieks, kas kļuva iedomīgs" .. .**.

Tagad par šo posmu var runāt mierīgi kā par pagātni. Nevienam nav noslēpums, ka marksisma īslaicīgo uzplaukumu mūsu literatūras virspuse bija radījusi ekstrēmistu savienība ar visai mēreniem ļaudīm. Būtībā šie pēdējie bija buržuāziski demokrāti, un šis secinājums (ko acīm redzami apstiprināja viņu tālākā „kritiskā" attīstība) vienam otram uzmācās jau tajos laikos, kad „savienība" vēl bija cieša^126.

Bet, ja tā, vai tad vislielākā atbildība par vēlākajām „jukām" nekrīt tieši uz revolucionārajiem sociāldemokrātiem, kas iestājās šinī savienībā ar nākamajiem „kritiķiem"? Tādu jautājumu, līdz ar pozitivu atbildi uz to, reizēm nākas dzirdēt no ]audīm, kas skatās uz lietu pārāk taisnvirzīgi. Bet šiem ļaudīm nepavisam nav taisnība. Baidīties no pagaidu savienībām kaut arī ar nedrošiem ļaudīm var tikai tas, kas nepaļaujas pats uz sevi, un neviena politiska partija bez tādām savienībām nevarētu pastāvēt. Bet savienošanās ar legālajiem marksistiem bija sava veida pirmā Krievijas sociāldemokrātijas īsteni politiskā savienība. Pateicoties šai savienībai, tika panākta pārsteidzoši ātra uzvara pār narodņicismu un marksisma ideju milzīga izplatīšanās plašumā (kaut ari vulgarizētā veidā). Turklāt savienību nenoslēdza gluži bez kādiem „noteikumiem". Pierādījums: 1895. g. cenzūras sadedzinātais marksistiskais krājums ,.Materiāli jautājumā par Krievijas saimniecisko attīstību"100. Ja literāro vienošanos ar legālajiem marksistiem var salīdzināt ar politisku savienību, tad šq grāmatu var salīdzināt ar politisku līgumu.

Sakarus nācās pārtraukt, protams, nevis tāpēc, ka „sabiedrotie" izrādījās buržuāziski demokrāti. Taisni pretēji, šā pēdējā virziena pārstāvji — dabiski un vēlami sociāldemokrātijas sabiedrotie, par cik jāveic tas demokrātiskie uzdevumi, kurus tagadējais Krievijas stāvoklis izvirza pirmajā vietā. Bet tādas savienības nepieciešams noteikums ir, lai sociālistiem būtu pilnīga iespēja atklāt strādnieku šķirai viņas interešu un buržuāzijas interešu naidīgo pretstatu. Bet tas bernšteinisms un „kritiskais" virziens, kuram kā viens pievērsās legālo marksistu vairākums, šo iespēju laupīja un sagandēja sociālistisko apziņu, vulgarizējot marksismu, sludinot sociālo pretrunu notrulināšanās teoriju, pasludinot par nejēdzību sociālās revolūcijas un proletariāta diktatūras ideju, uzskatot strādnieku kustību un šķiru cīņu tikai kā šauru tredju-nismu un „reālistisku" cīņu par sīkām, pakāpeniskām reformām. Tas bija pilnīgi tas pats, kā kad buržuāziskā demokrātijā noliedza sociālismā patstāvības un tātad arī tā pastāvēšanas tiesības; praksē tas nozīmēja cenšanos padarīt topošo strādnieku kustību par liberāļu asti.

Dabiski, ka tādos apstākļos sakaru saraušana bija nepieciešama. Bet Krievijas „oriģinālā" īpatnībai izpaudās tā, ka šī sakaru saraušana nozīmēja^ sociāldemokrātu vienkāršu aiziešanu no visiem visvairāk pieejamās un plaši izplatītās „legālās" literatūras. Tajā ' nostiprinājās „bijušie marksisti", kuri bija nostājušies „zem ktjtikas zīmes" un kuri bija ieguvuši gandrīz vai monopolu marksisma „graušanā". Saucieni: „pret ortodoksiju" un „lai dzīvo kritikas brīvība" (ko tagad atkārto ,,R. Djelo") uzreiz kļuva par modes vārdiņiem, un, ka šai modei nespēja pretoties arī cenzori ar žandarmiem, tas redzams no tādiem faktiem kā slavenā (herostraliski slavenā) Bernšteina grāmatas parādīšanās trijos krievu izdevumos vai arī kā Zubatova rekomendācijās Bernšteina, Prokopovičaikga u. c. grāmatām („Iskra", 10. nr-s). Uz sociāldemokrātiem tagad gūlās jau pats par sevi grūtais un ārējo šķēršļu vēl ārkārtīgi apgrūtinātais uzdevums cīnīties pret jauno virzienu. Bet šis virziens neaprobežojās ar literatūras nozari vien. Pagriezienu uz „kritiku" pavadīja tai pretimnākoša sociāldemokrātu praktiķu tieksme uz „ekonomismu".

Kā sāka .rasties un auga legālās kritikas un nelegālā ekonomisma sakarība un savstarpējā atkarība, šis interesantais jautājums varētu būt īpaša raksta priekšmets. Mums pietiek šeit atzīmēt šādas sakarības neapšaubāmu pastāvēšanu. Bēdīgi slavenais „Credo"[127] tāpēc arī ieguva tādu pelnītu ievērību, ka tas vaļsirdīgi formulēja šo sakarību un izpļāpāja „ekonomisma" politisko pamattendenci: strādnieki lai veic ekonomisko cīņu (pareizāk būtu teikt: tredjunistisko cīņu, jo pēdējā ietver arī specifisko strādnieku politiku), bet marksistiskā inteliģence lai saplūst ar liberāļiem politiskai „cīņai". Tredjunistiskais darbs „tautā" izrādījās par šā uzdevuma pirmās puses, legālā kritika — par otrās puses izpildīšanu. Šis paziņojums bija lik lielisks ierocis pret ekonomismu, ka, ja nebūtu ,,Credo“, — lo bulu vērts izdomāt.

,,Credo“ nebija izdomāts, bet to publicēja, nerēķinoties ar autoru gribu un varbūt pat pret lo. Vismaz šo rindiņu rakstītājam, kas piedalījies jaunās ,,programas“ izvilkšanā dienas gaismā^128, ir nācies dzirdēt sūdzēšanos un pārmetumus sakarā ar to, ka runātāju uzskatu rezumējuma uzmetums izplatīts kopijās, dabūjis etiķeti ,,Credo“ un nokļuvis pat presē kopā ar protestu! Mēs pieskaramies šim epizodam tāpēc, ka tas atklāj ļoti interesantu mūsu ekonomisma rakstura vilcienu: bailes no atklātības. Tā taisni ir ekonomismam vispār un ne tikai ,,Credo“ autoriem vien raksturīga pazīme: to parādījuši gan ,,R. Misļ“, vispatiesīgākais un visgodīgākais ekonomisma piekritējs, gan„R. I)jelo“ (sašuzdams par „ekonomisku^11 dokumentu publicēšanu ,,Vademecuni’ā“[129]), gan Kijevas komiteja, kas pirms diviem gadiem negribēja dot atļauju publicēt savu Profession de foi^130 kopā ar atspēkojumu^131, kas rakstīts pret to, gan daudzi daudzi atsevišķi ekonomisma pārstāvji.

Sīs bailes no kritikas, ko parāda kritikas brīvības pie.-kritēji, nevar izskaidrot ar viltību vien (kaut gan šad tad, bez šaubām, neiztiek arī bez viltus: nav izdevīgi atklāt pretinieku triecienam vēl neiestiprinājušos jaunā virziena asnus!). Nē, ekonomistu vairākums gluži neliekuļoti raugās (un saskaņā ar paša ekonomisma būtību tiem jāraugās) ar nelabvēlību uz visādiem teorētiskiem strīdiem, frakcionarām domstarpībām, plašiem politiskiem jautājumiem, revolucionāru organizēšanas projektiem u. tini. „Kaut varētu nodot lo visu uz ārzemēm!“ — man kādreiz pateica viens no diezgan konsekventiem ekonomistiem, un ar to viņš izteica ļoti izplatītu (un atkal tīri tredjunistisku) uzskatu: mūsu darīšana — strādnieku kustība, strādnieku organizācijas šeit, mūsu apvidū, bet pārējais — doktrināru izdomājumi, „ideoloģijas pārvērtēšana*1, kā izteikušies ,,Iskras“ 12. nr-a vēstules autori vienā balsī ar „11. Djclo“ 10. numuru.

Tagad jājautā: ievērojot tādas krievu „kritikai" un krievu bernšteinismam piemītošas īpatnības, kādam vajadzēja būt to uzdevumam, kuri gribēja būt oporlunisma pretinieki darbos un nevis vārdos vien? Pirmkārt, vajadzēja parūpēties par tā teorētiskā darba atjaunošanu, ko tik tikko bija iesācis legālā marksisma laikmets un kas tagad atkal gūlās uz nelegāliem darbiniekiem; bez tāda darba nebija iespējama sekmīga kustības augšana. Otrkārt, bija nepieciešams aktivi stāties cīņā pret legālo „kritiku", kas ārkārtīgi demoralizēja. prātus: Treškārt, vajadzēja aktivi nostāties pret sajukumu un svārstībām praktiskajā kustībā, atmaskojot un apgāžot visādus mēģinājumus apzinīgi vai neapzinīgi noniecināt mūsu pro-gramu un mūsu taktiku.

Ka „R. Djelo" nav darījis ne vienu, ne otru, ne trešo, 1as ir zināms, un turpmāk mums nāksies pamatīgi noskaidrot šo zināmo patiesību no visdažādākām pusēm. Bet tagad mēs gribam tikai parādīt, kādā kliedzošā pretrunā ir „kritikas brīvības" prasība ar mūsu pašmāju kritikas un krievu ekonomisma īpatnībām. Tiešām, paskatieties tās rezolūcijas tekstā, ar kuru „Krievijas sociāldemokrātu savienība ārzemēs" apstiprināja ,,R. Djelo" viedokli:

„Sociāldemokrātijas tSlākas idejiskas attīstības interesēs mēs atzīstam sociāldemokrātiskās teorijas kritikas brīvību partijas literatūrā par katrā ziņā nepieciešamu, par cik kritika nav pretrunā ar šās teorijas šķirisko un revolucionāro raksturu" („Divi kongresi", 10. lpp.).

Un motivējums: rezolūcija „savā pirmajā daļā sakrīt ar Libekas kongresa rezolūciju par Bernšteinu"... Savā vientiesībā „savienībnieki" pat nemana, kādu testimonium paupertatis (nabadzības apliecību) viņi sev izraksta ar šo kopēšanu! ... „bet... otrajā daļā ciešāk ierobežo kritikas brīvību, nekā to darījis Libekas kongress".

Tātad „Savienības" rezolūcija vērsta pret krievu bern-

šteiniešiem? Citādi būtu pilnīgs absurds atsaukties uz Libeku! Bet tas nav tiesa, ka tā „cieši ierobežo kritikas brīvību". Vācieši ar savu Hanoveras rezolūciju noraidīja punktu pēc punkta tieši tos labojumus, kurus bija izdarījis Bernšteins, bet ar Libekas — izteica brīdinājumu Bernšteinam personīgi, minot viņu rezolūcijā. Turpretī mūsu „brīvie" atdarinātāji ne ar vienu skaņu neliek manīt nevienu speciāli krievu „kritikas" un krievu ekonomisma izpaudumu; pie šādas noklusēšanas kaila atsaukšanās uz teorijas šķirisko un revolucionāro raksturu atstāj daudz vairāk vietas viltus iztulkojumiem, sevišķi ja „Savienība" atsakās pieskaitīt oportunismam „tā saukto ekonomismu" („Divi kongresi", 8. lpp. pie I p.). Bet tas tā garām ejot. Galvenais turpretī ir tas, ka oportunistu pozicijas attiecībā pret revolucionārajiem sociāldemokrātiem diametrāli pretējas Vācijā un Krievijā. Vācijā, kā zināms, revolucionārie sociāldemokrāti stāv par tā saglabāšanu, kas ir: par veco, visiem zināmo un daudzu gadu desmitu pieredzē visās detaļās izskaidroto programu un taktiku. „Kritiķi" turpretī grib panākt grozījumus, un, tā kā šo kritiķu ir niecīgs mazākums, bet viņu revizionistiskie centieni ļoti kautri, tad var saprast motivus, kuru pēc vairākums aprobežojas ar „jauninājumu" vienkāršu noraidīšanu. Pie mums Krievijā turpretī kritiķi un ekonomisti stāv par tā paturēšanu, kas ir: „kritiķi" grib, lai viņus joprojām uzskatītu par marksistiem un lai viņiem nodrošinātu to „kritikas brīvību", kuru tie visādi baudījuši (jo nekādas pārfijas saites tie būtībā nekad nav atzinuši^132, un nav arī

mums bijis !āda vispāralzīla partijas organa, kas varētu kaut ar padomu „ierobežot" kritikas brīvību); ekonomisti grib, lai revolucionāri atzītu „kustības pilntiesību tagadnē" (,,R. Djelo", 10. nr-s, 25. lpp.), t. i., tā eksistences „likumību", kas eksistē; lai „ideologi" nemēģinātu „novilkt" kustību no tā ceļa, kuru „nosaka materiālo elementu un materiālās vides savstarpēja iedarbība" (vēstule „lskras" 12. nr-ā); lai atzītu par vēlamu izcīnīt to cīņu, „ko strādniekiem vienīgi iespējams izcīnīt konkrētos apstākļos", bet par iespējamu atzītu to cīņu, „kuru viņi īstenībā izcīna pašreizējā momentā" („Atsevišķs pielikums pie ,,R. Misļ" “, 14. lpp.). Turpretī mēs, revolucionārie sociāldemokrāti, neesam mierā ar šo stiehiskuma dievināšanu, t. i., ar to, kas „pašreizējā momentā" ir; mēs prasām pēdējos gados valdošās taktikas grozīšanu, mēs sakām, ka, /iekām apvienoties un lai apvienotos, vispirms kategoriski un noteikti jānorobežojas" (no paziņojuma par „IskrasP izdošanu)[133]. Ar vienu vārdu, vācieši, noraidīdami grozījumus, .paliek pie esošā; mēs prasām grozīt esošo un noraidām šā esošā dievināšanu un samierināšanos ar to.

Šo „mazo" starpību nav pamanījuši mūsu „brīvie" vācu rezolūciju kopētāji!

d) ENGELSS PAH TEORĒTISKAS CĪŅAS NOZĪMI

„Dogmatisms, doktrinarisms", „partijas sastingums — neizbēgams sods par domas varmācīgu sasaistīšanu", — lādi tie ienaidnieki, pret kuriem bruņinieciski taisās doties cīņā „kritikas brīvības" aizstāvji no „Rab. Djelo". — Esam ļoti priecīgi, ka šim jautājumam pienākusi kārta, un tikai gribētu likt priekšā to papildināt ar citu jautājumu:

Bet kas tiesneši?

Mūsu priekšā divi paziņojumi par literatūras izdošanu. Viens — ,,Kr. s.-d. savienības periodiskā organa „Rab. Djelo" programa" (novilkums no ,,R. D.“ 1. nr-a). Otrs — „paziņojums par „Darba atbrīvošanas" grupas izdevumu atjaunošanu". Abi datēti ar 1899. gadu, kad „marksisma krize" jau sen bija dienas kārtībā. Un kas izrādās? Pirmajā sacerējumā jūs velti sāktu meklēt norādījumu uz šo parādību un noteiktu tās pozicijas iztirzājumu, kādu šinī

jautājumā domā ieņemt jaunais organs. Par teorētisko darbu un tā neatliekamajiem uzdevumiem šajā laikā — ne vārda ne šinī programā, ne tajos tās papildinājumos, kurus pieņēma „Savienības^1* trešais kongress 1901. gadā („Divi kongresi", 15.-18. Ipp.). Visu laiku ,,R. Djelo" redakcija atstaja malā teorētiskos jautājumus, lai gan tie saviļņoja visas pasaules sociāldemokrātus.

Turpretī otrais paziņojums vispirms norāda uz to, ka pēdējos gados atslābusi interese par teoriju, neatlaidīgi prasa „vērīgu uzmanību proletariāta revolucionārās kustības teorētiskai pusei" un aicina „nesaudzīgi kritizēt bernšteiniskās un citas pretrevolucionarās tendences" mūsu kustība. „Zarjas" iznākušie numuri rāda, kā tika/veikta šī programa.

Tātad mēs redzam, ka skaļas frāzes par domas sasling-šanu u. t. jpr. aizsedz bezrūpību un nevarību teorētiskās domas attīstīšanā. Krievijas sociāldemokrātu piemērs sevišķi uzskatāmi ilustrē to vispāreiropisko parādību (ko jau sen atzīmējuši ari vācu marksisti), ka bēdīgi pazis^ lama kritikas brīvība nozīmē nevis vienas teorijas aizstā-ч Sanu ar otru, bet brīvību no katras viengabalainas un pārdomātas teorijas, nozīmē eklektismu un bezprinejpia li tā tu Kas kaut cik pazīst mūsu kustības faktisko stāvokīT, tas nevar neredzēt, ka marksisma plašo izplatīšanos pavadīja teorētiskā līmeņa zināma pazemināšanās. Kustībai tās praktiskās nozīmes un praktisko panākumu dēļ pieslējās ne mazums ļaužu, kas maz vai pat nemaz nebija sagatavoti teorētiski. No tā var spriest, kādu takta trūkumu parada „Rab. Djelo", kad tas ar uzvarētāja skatu izvirza Marksa izteicienu: „Katrs īstas kustības solis ir svarīgāks nekā ducis programu"105. Atkārtot šos vārdus teorētiska sajukuma laikmetā ir tas pats, kas, redzot bēru gājienu, kliegt: „lai jūsu gaitām nebūtu gala!". Turklāt šie Marksa vārdi ņemti no viņa vēstules par Gotas programu, kurā viņš asi nosoda principu formulējumā pieļauto eklektismu: ja jau bija vajadzīgs savienoties, — rakstīja Markss partijas vadoņiem, — tad slēdziet līgumus kustības praktisko vajadzību apmierināšanai, bet nepieļaujiet tirgošanos ar principiem, nedariet teorētisku „piekāpšanos". Tāda, lūk, bija Marksa doma, bet pie mums atrodas ļaudis, kuri viņa vārdā cenšas vājināt teorijas nozīmi!

N

Bez revokicionaras teorijas nevar būt arī-revolucionārās kustības. Atkal un atkal jāuzsver šī doma tādā laikā, kad ar modē esošo oportunisma sludināšanu apskaujas aizraušanās ar visšaurākiem praktiskās darbības veidiem. Bet Krievijas sociāldemokrātijai teorijas nozīmi pastiprina vēl trīs apstākli, kurus bieži aizmirst, proti; pirmkārt, tas, ka mūsu partija vēl tikai veidojas,'vēl tikai izkopj savu seju un vēl ne tuvu. nav noslēgusi rēķiņus ar citiem revolucionārās domas virzieniem, kas. draud novilkt kustību no pareizā ceļu- Gluži pretēji, taisni pats pēdējais laiks iezīmīgs (kā ekonomistiem jau sen pareģoja Akselrods) ar nesocialdemokratisku revolucionāro virzienu atdzīvināšanos. Tādos apstākļos no pirmā acu uzmetiena „nesvarīgai" kļūdai var būt visbēdīgākās sekas, un tikai tuvredzīgi ļaudis var atzīt par nesavlaicīgiem vai liekiem frakcionaros strīdus un nianšu stingru, atšķiršanu. No tādās vai citādas „nianses" nostiprināšanas, var atkarāties Krievijas sociāldemokrātijas nākotne uz daudziem jo daudziem gadiem.

• Otrkārt, sociāldemokrātiskā kustība ir starptautiska pēc pašas savas būtības. Tas nozīmē ne vien to' ka mums jācīnās pret nacionālo šovinismu. Tas nozīmē arī, ka jaunā zemē topoša kustība var būt sekmīga vienīgi ar noteikumu, ja tā apgūst un izmanto citu zemju pieredzi. Bet tādai apgūšanai un izmantošanai nepietiek vienkārši pazīt šo pieredzi vai vienkārši norakstīt pēdējās rezolūcijas. Tādam uzdevumam nepieciešama prasme izturēties kritiski pret šo, pieredzi un K> patstāvīgi pārbaudīt. Kas tikai spēj iedomāties, cik kolosāli izaugusi un sazarojusi mūsu laiku strādnieku kustība, tas sapratīs, kāds teorētisko spēku un politiskas (ka arī revolucionārās) pieredzes krājums nepieciešams šā uzdevuma veikšanai.

Treškārt, Krievijas sociāldemokrātijas nacionālie uzdevumi ir tādi; Kādi vēl nav bijuši nevienai sociālistiskai partijai pasmrtP. ~Mnnis nāksies turpmāk runāt par tiem politiskajiem un organizatoriskajiem pienākumiem, kurus mums uzliek šis uzdevums — atbrīvot visu tautu n,< patvaldības, jūga. Patlaban mēs gribam likai aizrādīt, ka avangarda cīnītāja lomu var izpildu vicnīoi паШЬ', '■*> ""da firof/ri'-dfu ~a ...Tļu: ост, lai vismaz kaut cik konkrēti varētu

iedomāties, ko tas nozīmē, lasītājs lai atceras tādus Krievijas sociāldemokrātijas priekštečus kā Ilercenu, Beļinski, Čemiševski un 70. gadu revolucionāru spožo plejadu; lai padomā par to vispasaules nozīmi, kādu tagad iegūst krievu literatūra; lai... bet pietiek jau arī ar tol

Minēsim Engelsa piezīmes jautājumā par teorijas nozīmi sociāldemokrātiskajā kustībā, kuras attiecas uz 1874. g. Engelss atzīst nevis sociāldemokrātijas lielās cīņas divas formas (politisko un ekonomisko), — kā to parasti dara pie mums, — bet trīs, nostādot tām līdzās arī teorētisko cīņu. Viņa vēlējums praktiski un politiski nobriedušajai vācu strādnieku kustībai tik pamācošs no tagadnes jautājumu un strīdu viedokļa, ka lasītājs, cerēsim, neļaunosies uz mums par garo izrakstu no brošūras „Der deutsche Bauernkrieg“[134] priekšvārda, kura jau sen kļuvusi par vislielāko bibliogrāfisko retumu:

„Vācu strādniekiem ir divas būtiskas priekšrocības, salīdzinot ar pārējās Eiropas strādniekiem. Pirmā — ka viņi pieder Eiropas vis teorētiskākai tautai un ka viņi saglabājuši sev to teorētisko saprātu, ko gandrīz pilnīgi zaudējušas Vācijas tā sauktās „izglītotās" šķiras. Bez sava priekšteča — vācu filozofijas, it īpaši Hegeļa filozofijas, nekad nebūtu radies vācu zinātniskais socialisms, — vienīgais zinātniskais socialisms, kāds jebkad pastāvējis. |Ja strādniekiem trūktu teorētiskā saprāta, šis zinātniskais socialisms nekad nebūtu tādā mērā pārgājis viņu miesā un asinīs, kā mēs to redzam tagad. Un, cik neaptverami liela šī priekšrocība, to rāda, no vienas puses, tā vienaldzība pret ikvienu teoriju, kas ir viens no pamatcēloņiem, kāpēc angļu slrādnieku kustība par spīti visai lieliskajai atsevišķo arodu organizācijai tik lēni virzās uz priekšu,— un, no otras puses, tās jukas un tā svārstīšanās, ko radījis prudonisms savā pirmatnējā veidā pie frančiem un beļģiem, savā Bakuņina izkariķētajā veidā — pie spāņiem un itāliešiem.

Otra priekšrocība ir tā, ka vācieši stājās strādnieku kustībā gandrīz vēlāk par visiem. Kā vācu teorētiskais socia-lisms nekad neaizmirsīs, ka tas stāv uz Sen-Simona, Fu'rjē un Ouena pleciem, — triju domātāju, kas ar visu viņu mācību fantastiku un utopismu pieder visu laiku ievērojamākām galvām un kas ģeniāli nojauta bezgala davjdz tādu patiesību, kuru pareizību mēs tagad pierādām zinātniski, — tā vācu praktiskā strādnieku kustība nekad nedrīkst^ aizmirst, ka tā attīstījusies uz angļu un franču kustības pleciem, ka lai bija iespēja vienkārši izmantot savā labā viņu dārgi pirkto pieredzi, izvairīties taga.d no viņu kļūdām, kuras toreiz lielāko tiesu bija neizbēgamas. Kur gan mēs tagad būtu bez tā parauga, ko devušas angļu tredjunijas un franču strādnieku politiskā cīņa, bez tā kolosālā impulsa, ko devusi it īpaši Parizes Komūna?

Vācu strādniekiem par godu jāsaka, ka viņi sava stāvokļa priekšrocības izmantojuši ar retu prasmi. Pirmo reizi, kopš pastāv strādnieku kustība, cīņa notiek plānveidīgi visos tās trijos virzienos, kas saskaņoti un savstarpēji saistīti, — teorētiskajā, politiskajā un praktiski ekonomiskajā (pretestība kapitālistiem). Šajā, tā sakot, koncentriskajā uzbrukumā taisni pastāv vācu kustības spēks un neuzvaramība.

Šis viņas izdevīgais stāvoklis — no vienas puses, angļu kustības insularās īpatnības un franču kustības varmācīgā apspiešana — no otras, ir šobrīd nostādījis vācu strādniekus proletāriskās cīņas priekšgalā. Cik ilgi notikumi ļaus viņiem šo goda vietu paturēt, to nevar paredzēt. Bet, kamēr viņi tajā būs, cerams, ka viņi godam veiks savus pienākumus.- Šai nolūkā vajadzīgs divkāršot spēkus visās cīņas un aģitācijas nozarēs. It īpaši vadoņu pienākums būs arvien vairāk un vairāk izglītot sevi visos teorētiskajos jautājumos, arvien vairāk un vairāk atbrīvoties no tradicionālu, vecam pasaules uzskatam piederīgu frāžu ietekmes un arvien paturēt vērā,' ka socialisms, kopš tas kļuvis par zinātni, prasa, lai ar to arī apietos kā ar zinātni, t. i., lai to studētu. Tādējādi iegūtā, arvien vairāk noskaidro-. jošās apziņa ar vienmēr lielāku uzcītību jāizplata strādnieku masās, arvien ciešāk jāsaliedē partijas organizācija un arodbiedrību organizācija . ..

. .: Ja vācu strādnieki tāpat ies uz priekšu, tad viņi nevis soļos kustības priekšgalā — un tas nemaz nav kustības interesēs, lai kādas atsevišķas nācijās strādnieki soļotu

Ifis priekšgalā, — bet ieņdms goda vietu cīnītāju rindās; un viņi būs kaujas gatavībā, ja negaidīti smagi pārbaudījumi vai lieli notikumi prasīs no tiem lielāku drosmi, lielāku apņēmību un enerģiju*1100.

Engclsa vārdi izrādījās pravietiski. Pēc dažiem gadiem vācu strādniekus piemeklēja negaidīti smagi pārbaudījumi pret sociālistiem vērstā izņēmuma likuma veidā. Un vācu strādnieki tiešām sagaidīja tos kaujas gatavībā un prata pārspēt tos kā uzvarētāji.

Krievijas proletariātam paredzami vēl nesalīdzināmi daudz smagāki pārbaudījumi, paredzama cīņa ar briesmoni, salīdzinot ar kuru, izņēmuma likums konstitucionālā zemē liekas tīrais punduris. Vēsture nu izvirzījusi mums tuvāko uzdevumu, kas ir visrevolucionārākais no visiem jebkuras cilas zemes proletariāta tuvākiem uzdevumiem. Šā uzdevuma veikšana, ne vien Eiropas, bet arī (varam tagad teikt) Āzijas reakcijas visvarenākā balsta sagraušana, padarītu Krievijas proletariātu par starptautiskā revolucionārā proletariāta avangardu ... Un mums ir pamats cerēt, ka iegūsim šo goda pilno nosaukumu, ko pelnījuši jau mūsu priekšteči, 70. gadu revolucionāri, ja mēs pratīsim iedvest mūsu tūkstoš reižu plašākajai un dziļākajai kustībai tādu pašu pašaizliedzīgu apņēmību un enerģiju.

II

MASU STICH1SKUMS UN SOCIĀLDEMOKRĀTIJAS APZINĪGUMS

Mēs teicām, ka mūsu kustībai, kas daudz plašāka un dziļāka nekā 70. gadu kustība, nepieciešams iedvest tādu pašu pašaizliedzīgu apņēmību un enerģiju kā toreiz. Tiešām, līdz šim, liekas, vēl neviens nav apšaubījis to, ka tagadējās kustības spēks ir masu (un lielāko tiesu rūpniecības proletariāta) atmoda, bet tās vājums ir tas, v' ka vadītājiem-revolucionariem trūkst ^apzinīguma un iniciativas.

Tomēr pašā pēdējā laikā izdarīts apžilbinošs atklājums, kas draud apgriezt otrādi visus uzskatus, kas līdz šim valdījuši šai jautājumā. Šo atklājumu izdarījis ,,R. i)jelo“. kas, polemizējot ar ,,Iskru“ un ,,Zarju“, nav aprobežojies

ar daļējiem iebildumiem vien, bet ir mēģinājis novest „vispārējo domstarpību^11 līdz dziļākai saknei — līdz ,,sti-chiskā un apzinīgi „plānveidīgā^1* elementa salīdzinošās nozīmes dažādai novērtēšanai**. „Rab. Djelo“ apsūdzības teze skan: „attīstības objektīvā jeb sticbiskā elementa nozīmes ^ pārāk zema novērtēšana'1*. Uz to mēs teiksim: pat, ja ,,Iskras“ un ,,Zarjaš“ polemika nebūtu devusi nekādus citus rezultātus, kā vienīgi pamudinājusi ,,R. Djelo“ nonākt līdz šai „vispārējai domstarpībai**, arī tad šis rezultāts vien jau sagādātu mums lielu gandarījumu: tik daudznozīmīga ir šī teze, tik spilgti tā apgaismo Krievijas sociāldemokrātu visu tagadējo teorētisko un politisko domstarpību būtību.

Lūk, kāpēc jautājumam par apzinīguma attiecībām pret stichiskumu ir milzīga vispārēja nozīme, un pie šā jautājuma jāpakavējas ļoti sīki.

a) STICHISKO UZPLŪDU SĀKUMS

Mēs iepriekšējā nodaļā atzīmējām krievu izglītotās, jaunatnes ļoti plašo aizraušanos ar marksisma teoriju 90. gadu vidū. Tādu pašu ļoti plašu raksturu ap to pašu laiku ieguva strādnieku streiki pēc 1896. gada slavenā Pēterburgas rūpnieciskā kara. To izplatīšanās pa visu Krieviju skaidri liecināja par tautas atkal augšupejošās kustības dziļumu, un, ja jau runāt par „stichisko elenientu**, tad, protams, tieši šo streiku kustību nāksies atzīt vispirmā ^ kārtā par slichisku. Bet ir taču arī starpība starp stichiskumu un stichiskumu. Streiki Krievijā notika gan 70., gan 60. gados (un pat XIX gadsimta pirmajā pusē), šos streikus pavadīja „stichiska** mašinu postīšana u. tml. Salīdzinot ar šiem „dumpjiem**, 90. gadu streikus var pat nosaukt par „apzinīgiem** — tik ievērojams tas solis uz priekšu, kuru pa to laiku spērusi strādnieku kustība. Tas mums rāda, ka „stichiskais elements‘L.būtībā nav nekas cits kā apzinīguma dīgļa forma. Ari primitivie dumpji iz- t,-teica zināmu apzinīguma pamošanos: strādnieki zaudēja senseno ticību tās kārtības negrozāmībai, kura tos nospieda, sāka... neteikšu — saprast, bet sajust kolektīva

* „Rab. Djelo“, 10. nr., 1901. g. sept., 17. un 18. Ipp. „Rab. Djelo“ kursivs.

22 5. sēj. I

pretspara nepieciešamību un' noteikti izbeidza verdzisko padevību priekšniecībai. Bet tomēr 1as bija daudz vairāk izmisuma un atriebības izpaudums nekā cīņa. 90. gadu streikos mēs redzam paspīdam daudz vairāk apzinīguma: izvirza noteiktas prasības, uz priekšu aprēķina, kurš moments izdevīgāks, apspriež zināmus gadījumus un piemērus citās vietās utt. Ja dumpji bija vienkārši apspiestu ļaužu sacelšanās, tad sistemātiskajos streikos jau izpaudās šķiru cīņas dīgļi, bet tieši tikai dīgļi. Paši par sevi šie streiki vēl nebija sociāldemokrātiskā, bet gan tredjunis-tiska cīņa, tie iezīmēja strādnieku un uzņēmēju anta go-nisma pamošanos, bet strādniekiem nebija un arī nevarēja būt apziņas par viņu interešu nesamierināmo pretstalu visai modernai politiskai un sabiedriskai iekārtai, l. i., nebija sociāldemokrātiskās apziņas. Šai nozīmē 90. gadu streiki, lai gan tie uzrādīja, salīdzinot ar ..dumpjiem ",

,milzīgu progresu, palika tīri stiehiska kustība.

Mēs teicām, ka sociāldemokrātiskās apziņas .strādniekiem nevarēja arī būt. To varēja ienest tikai no ārienes. Visu zemju vēsture liecina, kā ar saviem pašas spēkiem vien strādnieku šķira spējīga izstrādāt tikai lredjunīs.tisku apziņu, t. i., pārliecību, ka nepieciešams apvienoties, savienībās, cīnīties pret saimniekiem, censties panākt no valdības tādu vai citādu strādniekiem nepieciešamu likumā izdošanu u. tml.[135].^Sociafesma mācība turpretim izaugusi no tām filozofijas, vēstures un ekonomikas teorijām, ko izstrādājuši mantīgo šķiru izglītotie pārstāvji, inteliģence. Modernā zinātniskā sociālisma nodibinātāji, Markss un Engelss, pēc sava sociālā stāvokļa arī paši piederēja pie buržuāziskās inteliģences. Gluži tāpat arī Krievijā sociāldemokrātijas teorētiskā mācība radās pilnīgi neatkarīgi no strādnieku kustības stiehiskās augšanas, radās kā dabisks un nenovēršams revolucionāri sociālistiskās inteliģences domas attīstības rezultāts. Tai laikā, par kuru mēs še runājam, t. i., 90. gadu vidū, šī mācība ne vien jau bija pilnīgi izveidojusies kā „Darba atbrīvošanas" grupas pro-

grama, bet ari iekarojusi sev revolucionārās jaunatnes vairākumu Krievijā.

Tādējādi īstenībā jau bija gan strādnieku masu sti-ehiska pamošanās, pamošanās apzinīgai dzīvei un apzinīgai cīņai, gan ar sociāldemokrātisku teoriju apbruņota revolucionārā jaunatne, kas traucās pie strādniekiem. Turklāt sevišķi svarīgi konstatēt to bieži aizmirsto (un samērā maz pazīstamo) laktu, ka pirmie šā perioda sociāldemokrāti, centīgi nodarbodamies ar ekonomisko aģitāciju —r (un šai ziņā pilnīgi rēķinādamies ar toreiz vēl rokrakstā esošās brošūras „Par aģitāciju" tiešām derīgiem norādījumiem) — ne tikai neuzskatīja to par savu vienīgo uzdevumu, bet, taisni pretēji, — no paša sākuma izvirzīja gan Krievijas sociāldemokrātijas visplašākos vēsturiskos uzdevumus vispār, gan patvaldības gāšanas uzdevumu sevišķi. Tā, piemēram, tā Pēterburgas sociāldemokrātei grupa, kas nodibināja „Cīņas savienību strādnieku šķiras atbrīvošanai", jau 1895. g. beigās sastādīja avīzes ar nosaukumu „Rabočeje Djelo" pirmo numuru. Pilnīgi gatavu iespiešanai šo numuru sagrāba žandarmi 1895. g. no 8. uz 9. decembri, iebrūkot pie viena no grupas biedriem — Ariat. Aleks. Vaņejeva^136, un pirmās formācijās „Rab. Djelo" nebija lemts ieraudzīt dienas gaismu. Šās avīzes ievadraksts (kuru varbūt pēc gadiem 30 kaut kāda ..Krievu Senatne"107 izvilks no policijas departamenta urehiviem) attēloja strādnieku šķiras vēsturiskos uzdevumus Krievijā un šo uzdevumu priekšgalā izvirzīja politiskās brīvības iekarošanu. Tālāk sekoja raksts „Par ko domā mūsu ministri"[137], veltīts Izglītības veicināšanas komiteju policejiskai sagraušanai, un vairākas korespondences ne vien no Pēterburgas, bet arī no citiem Krievijas apvidiem (piem., par strādnieku masveidīgu piekaušanu Jaroslavas guberņā). Tādējādi šis, ja nemaldāmies, 90. gadu Krievijas sociāldemokrātu „pirmais mēģinājums" nebija šauri vietēja, vēl jo mazāk „ekonomiskā" rakstura

avīze, bet tā centās savienot streiku cīņu ar revolucionāro kustību pret patvaldību un pieaicināt palīgā sociāldemokrātijai visus, ko apspieda reakcionārās tumsonības politika. Un neviens, kas kaut cik pazīst kustības stāvokli tai laikā, nešaubīsies, ka tamlīdzīgu avīzi uzņemtu ar lielām simpātijām gan galvaspilsētas strādnieki, gan revolucionārā inteliģence un tā izplatītos ļoti plaši. Pasākuma ne-veiksme turpretī pierādīja vienīgi to, ka apmierināt neatlie-Ttamo momenta prasību nebija toreizējo sociāldemokrātu spēkos, jo viņiem trūka revolucionārās pieredzes un praktiskas sagatavotības. Tas pats jāsaka par ,,SPB Rabočij Ļis-tok“108 un sevišķi par „Rabočaja Gazeta“m un 1898. g. pavasarī nodibinātās Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas „Manifestu". Pats par sevi saprotams, ka mums ne prātā nenāk vainot par šo nēsagatavotību toreizējos darbiniekus. Bet, lai izmantotu kustības pieredzi un no šās pieredzes gūtu praktiskas mācības, nepieciešams būt pilnīgā skaidrībā par viena vai otra trūkuma cēloņiem un nozīmi. Tāpēc ārkārtīgi svarīgi konstatēt, ka daļa (varbūt pat vairākums) 1895.—1898. g. darbojošos sociāldemokrātu pilnīgi pamatoti uzskatīja par iespējamu tūdaļ, pašā ,,stichiskās“ kustības sākumā, nākt klajā ar visplašāko programu un kaujiniecisku taktiku*. Turpretī revolucionāru vairākuma nesagatavotība, būdama pilnīgi dabiska parādība, nekādas sevišķas bažas radīt nevarēja. Ja uzdevumi bija izvirzīti pareizi, ja bija enerģija atkārtotiem mēģinājumiem realizēt šos uzdevumus, — pagaidu neveiksmes bija tikai pusnelaime. Revolucionārā pieredze un

* „Izturēdamās noraidoši pret 90. gadu beigu posma sociāldemokrātu darbību, ,,Iskra“ ignorē to, ka tai laikā trūka priekšnoteikumu citādam darbam nekā vienīgi cīņai par sīkām prasībām", — pasaka ekonomisti savā „Vēstulē Krievijas sociāldemokrātu orgāniem" (,,Iskra“, 12. nr-s). Tekstā minētie fakti pierāda, ka šis apgalvojums par „priekšnoteikumu trūkumu" ir diametrāli pretējs patiesībai. Ne vien 90. gadu beigās, bet arī to vidū īstenībā bija visi priekšnoteikumi citādam darbam nekā vienīgi cīņai par sīkām prasībām, visi priekšnoteikumi, izņemot vadītāju pieliekamu sagatavotību. Bet, lūk, kur vajadzēja atklāti atzīt, ka nepietiekami esam sagatavoti mēs, ideologi, vadītāji, — „ekonomisti" tai vietā visu grib uzvelt „priekšnoteikumu trūkumam", materiālās vides ietekmei, kas nosaka ceļu, no kura kustību nenovilkt nekādiem ideologiem. Kas gan tas cils, ja ne verdziska pakļaušanās stiehiskumam? ja ne „ideologu" iemīlēšanās savos trūkumos?

organizatoriska veiklība — iegūstamas lietas. Ja tikai ir vēlēšanās izstrādāt sevī vajadzīgās īpašības! Ja tikai trūkumus apzinās, kas revolucionārajā darbā nozīmē vairāk nekā pusi no labošanās!

Bet pusnelaime kļuva īsta nelaime, kad šī apziņa sāka dzist (un tā bija ļoti dzīva minēto grupu darbiniekos), kad radās ļaudis, — un pat sociāldemokrātiski orgāni, — kas bija gatavi trūkumu padarīt par tikumu, kas mēģināja pat teorētiski pamatot savu verdzisko padevība un stichiskuma dievināšanu. Laiks rezumēt šo virzienu, kura saturu ļoti neprecizi raksturo tā apzīmēšanai pārāk šaurais „ekono-misma“ jēdziens.

b) STICIIISKUMA DIEVINĀŠANA. ,.RABOCAJA M1SĻ“

Iekām pāriet pie šās dievināšanas literāriem izpaudumiem, atzīmēsim šādu raksturīgu faktu (par kuru mums ziņoja no iepriekš minētā avota), kas met zināmu gaismu uz to, kā Pēterburgā darbojošos biedru vidū sāka rasties un auga Krievijas sociāldemokrātijas divu nākamo virzienu nesaskaņas. 1897. g. sākumā А. A. Vaņejevam un dažiem viņa biedriem pirms viņu izsūtīšanas nācās piedalīties kādā privātā sapulcē^110, kur sanāca kop^ „Cīņas savienības strādnieku šķiras atbrīvošanai^11 ,,vecie“ un „jaunie" biedri. Runāts tika lielāko tiesu par organizāciju un konkrēti par tiem pašiem „strādnieku kases statūtiem", kas savā galīga veidā bija iespiesti „Ļistok „Rabotņika" “ 9. un 10. nr-ā (46. lpp.)111. Starp „večiem" („dekabristiem", kā viņus toreiz pa jokam dēvēja Pēterburgas sociāldemokrāti) un dažiem no „jaunajiem" (kas vēlāk ņēma tuvu līdzdalību „Raboč. Misļ") tūliņ atklājās krasas domstarpības un iedegās karsta polemika. „Jaunie" aizstāvēja statutu galvenos pamatprincipus tādā veidā, kā tie bija iespiesti. „Veči" izteicās, ka mums vispirms nepavisam nav vajadzīgs tas, bet gan „Cīņas savienības" nostiprināšana par revolucionāru organizāciju, kurai vienlīdz jāpakļauj dažādas strādnieku kases, propagandas pulciņi skolu jaunatnes vidū u. tml. Pats par sevi saprotams, ka strīdnieki nepavisam nedomāja saskatīt šajās domstarpībās nevienprātības sākumu, uzskatīdami tās, gluži otrādi.

par vienreizējām un nejaušām. Bet šis fakts rāda, ka „ekonomisma" izcelšanās un izplatīšanās ari Krievijā nebūt nenoritēja bez cīņas pret „vecajiem" sociāldemokrātiem (to bieži aizmirst tagadējie ekonomisti). Un, ja šī cīņa pa lielākai daļai neatstāja „dokumentālās" pēdas, tad cēlonis tam vienīgi tas, ka darbojošos pulciņu sastāvs mainījās neticami bieži, nenodibinājās nekāda pēctecība, un tāpēc arī domstarpības nefiksēja nekādi dokumenti.

Ar „Raboč. Mis]" rašanos nāca dienas gaismā ekonomisms, bet arī ne uzreiz. Vajag konkrēti iedomāties daudzo krievu pulciņu darba apstākļus un īso pastāvēšanas laiku (bet konkrēti iedomāties to var tikai tas, kas to piedzīvojis), lai saprastu, cik daudz nejaušības bija jaunā virziena veiksmē vai neveiksmē dažādās pilsētās un cik ilgi ne šā „jaunā" piekritēji, ne pretinieki nevarēja, vārda pilnā nozīmē nekādi nespēja noteikt, vai tas tiešām īpašs virziens vai arī vienkārši atsevišķu personu nesaga-tavolības izpausme. Piemēram, pirmie hektografētie „Rab. Misļ" numuri palika pat pilnīgi nezināmi sociāldemokrātu milzīgam vairākumam, un, ja mēs tagad varam atsaukties uz tās pirmā numura ievadrakstu, tad tikai tāpēc, ka tas pārdrukāts V. I-a^112 rakstā („Ļistok „Rabotņika" “ 9. un 10. nr-ā, 47. un turpm. lpp.), kurš, saprotams, nepalaida gadījumu centīgi — bez jēgas centīgi — saslavēt jauno avīzi, kas lik krasi atšķīrās no mūsu iepriekš minētajām avīzēm un avīžu projektiem^138. Bet pie šā ievadraksta der pakavēties — tik spilgti tas izteica visu ,.Rab. Misļ" un vispār ekonomisma garu.

Aizrādījis uz to, ka rokai zilajā aprocē neapturēt strādnieku kustības attīstību, ievadraksts turpina: „ ... Par tik lielu spēju dzīvot strādnieku kustībai jāpateicas tam, ka strādnieks pats beidzot ķeras pie sava likteņa, izraudams to no vadītāju rokām", un šo pamattēzi sīki attīsta tālāk. Patiesībā policija izrāva vadītājus (t. i., sociāldemokrātus, „Cīņas savienības" organizatorus), varētu teikt, no

strādnieku^139 rokām, — bet lieta tiek iztēlota tā, it kā strādnieki būtu cīnījušies pret šiem vadītājiem un atbrīvojušies no viņu jūga! Tā vietā, lai aicinātu uz priekšu, uz revolucionārās organizācijas nostiprināšanu un politiskas darbības paplašināšanu, sāka aicināt atpakaļ, uz tīri tred-junistisku cīņu. Pasludināja, ka „cenšanās nekad neaizmirst politisko ideālu aptumšo kustības ekonomisko pa-matu“, ka strādnieku kustības devize ir „cīņa par ekonomisko stāvokli" (!) vai, vēl labāk, „strādnieki priekš strādniekiem"; tika paziņots, ka streiku kases ;,kustībai dārgāks ieguvums nekā simt citu organizāciju" (salīdziniet šo apgalvojumu, kas atliecas uz 1897. g. oktobri, ar strīdu starp „dekabristiem" un jaunajiem 1897. g. sākumā) u. tml. Tādas sugas vārdiņi, ka pirmajā vietā stādāms nevis strādnieku „zieds", bet „vidējais" strādnieks, masas strādnieks, ka „politika vienmēr paklausīgi seko ekonomikai"[140] utt., uti., kļuva par modi un ieguva neatvairāmu ietekmi jaunatnes masā, kura tika ierauta kustībā un pa lielākai daļai pazina tikai marksisma fragmentus tā legālajos iztirzājumos.

Tā apzinīgumu pilnīgi nomāca stiehiskums, to „sociāldemokrātu" stiehiskums, kuri atkārtoja V. V. kga „idejas", to strādnieku stiehiskums, kuri pakļāvās tam argumentam, ka kapeika virs rubļa tuvāka un dārgāka nekā jebkāds socialisms un jebkāda politika, ka viņiem jāved ..сХда,. zinot, ka viņi cīnās nevis kaut kādu nākamo paaudžu, bet sevis un savu bērnu labā" (,,R. Misļ" 1. nr-a ievadraksts). Tamlīdzīgas frāzes vienmēr ir bijušas iemīļots to Rietumeiropas buržuju ierocis, kuri, nīzdami sociālismu, paši (līdzīgi vācu „socialpolitiķim" Hiršam) nodarbojās

ar angļu tredjunisma pārdēstīšanu dzimtajā zemē, stāstīdami strādniekiem, ka tikai-arodnieciskā cīņa^141 ir tieši cīņa sevis pašu un savu bērnu labā un nevis kaut kādu nākamo paaudžu un kaut kāda nākotnes sociālismā dēļ — un tagad „Krievijas sociāldemokrātijas V. V.“ ņemas atkārtot šīs buržuāziskās fiW.es. Svarīgi šeit atzīmēt trīs apstākļus, kas mums ļoti noderēs tagadējo domstarpību turpmākajai analizei^142.

Pirmkārt, mūsu aprādītā apzinīguma nomākšana ar stichiskumu arī notika stichiski. Tas šķiet kalambūrs, bet — diemžēl! — ir rūgta patiesība. Tas notika nevis \f divu pilnīgi pretēju uzskatu atklātā cīņā un vienam uzvarot otru, bet žandarmiem „izraujot" revolucionārus „večus" arvien lielākā un lielākā skaitā un arvien vairāk un vairāk parādoties uz skatuves „jaunajiem" „Krievijas sociāldemokrātijas V. V.“. Katrs, kas — neteikšu: piedalījies tagadējā Krievijas kustībā, bet kaut tikai paostījis tās gaisu, ļoti labi zina, ka tas ir taisni tā. Un, ja mēs tomēr sevišķi uzstājam, lai lasītājs iegūlu pilnīgu skaidrību par šo vispārzināmo faktu, ja mēs uzskatāmības labad, tā sakot, minam datus par pirmās formācijās „Rabočeje Djelo" un par strīdu starp „večiem" un „jaunajiem" 1897. g. sākumā, — tad tas tāpēc, ka uz plašās . publikas (vai pavisam zaļas jaunatnes) nezināšanu par šo faktu spekulē ļaudis, kas lielās ar savu „demokrātismu". Turpmāk mēs pie tā vēl atgriezīsimies.

Otrkārt, jau pirmajā ekonomisma literārajā izpaudumā mēs varam vērot to augstākā mērā savdabīgo un visu domstarpību izpratnei mūslaiku sociāldemokrātu vidū ārkārtīgi raksturīgo parādību, ka „tīri strādnieciskas kustības" piekritēji, visciešākā un „visorganiskākā" („Rab. Djelo" izteiciens) sakara ar proletārisko cīņu cienītāji, ikvienas nestrādnieciskas inteliģences (kaut arī tā būtu

sociālistiskā inteliģence) pretinieki spiesti savas pozicijas aizstāvēšanai ķerties pie buržuāzisko „tikai tredjunistu" argumentiem. Tas mums rāda, ka ,,R. Misļ“ no paša sava sākuma bija — pašai to neapzinoties — ņēmusies realizēt ,,Crcdo“ programu. Tas rāda, — (ko nekādi nevar saprast ,,R. Djelo^11), — ka katra strādnieku kustības stichiskuma dievināšana, katra „apzinīgā elementa^11 lomas, sociāldemokrātijas lomas noniecināšana līdz ar to nozīmē buržuāziskās ideoloģijas ietekmes pastiprināšanu strādniekos — pilnīgi neatkarīgi no tā, vai noniecinātājs to grib vai ne. Visi, kas spriedelē par „ideoloģijas pārvērtēšanu11^143, par apzinīgā elementa lomas pārspīlēšanu^144 u. tml., iedomājas, ka tīri strādnieciskā kustība pati par sevi var izstrādāt un izstrādās sev patstāvīgu ideoloģiju, ja tikai strādnieki „izrautu no vadītāju rokām savu likteni". Bet tā ir dziļa kļūda. Kā papildinājumu iepriekš teiktajam minēsim vēl šos dziļi patiesos uņ svarīgos K. Kautska vārdus, ko viņš teicis sakarā ar Austrijas sociāldemokrātiskās partijas jaunās programas projektu^145:

„Daudzi no mūsu revizionistiskajiem kritiķiem iedomājas, it kā Markss būtu apgalvojis, ka ekonomiskā attīstība un šķiru cīņa rada ne vien sociālistiskās ražošanas nosacījumus, bet rada arī tieši apziņu (К. K. kursīvs), ka tā nepieciešama. Un, lūk, šie kritiķi iebilst, ka Anglijai, zemei ar visaugstāko kapitālistisko attīstību, šī apziņa ir vissvešākā. Pēc projekta varētu domāt, ka šim šādējādi apgāztam, šķietami ortodoksāli marksistiskam viedoklim piekrīt arī komisija, kas izstrādājusi austriešu programu. Projektā teikts: „Jo vairāk kapitālistiskā attīstība pavairo proletariātu, jo vairāk viņš tiek spiests un gūst iespēju cīnīties pret kapitālismu. Proletariats nāk pie apzi-ņas“, ka socialisms iespējams un nepieciešams. Šādā sakarībā sociālistiskā apziņa parādās kā proletāriskās šķiras cīņas nepieciešams tiešs rezultāts. Bet tas nepavisam nav pareizi. Socialisms kā mācība, protams, tāpat sakņojas tagadējos ekonomiskos apstākļos kā proletariāta šķiras cīņa, tāpat kā pēdējā rodas no cīņas pret masu nabadzību un trūkumu, ko rada kapitālisms; bet socialisms un šķiru cīņa rodas nevis viens no otra, bet viens otram līdzās, rodas pie dažādiem priekšnoteikumiem. Tagadējā sociālistiskā apziņa var rasties vienīgi uz dziļas zinātniskas izpratnes pamata. Patiešām, tagadējā ekonomiskā zinātne ir tāpat sociālistiskās ražošanas noteikums kā, teiksim.

tagadējā tecbnika, bet proletariats ar labāko gribu nespēj radīt ne vienu, ne otru; tie abi rodas no tagadējā sabiedriskā procesa. Bet zinātnes nesējs ir nevis proletariats, bet gan buržuāziskā inteliģence |K. K. kursivs): šā slāņa atsevišķu locekļu galvās ir taču radies ari modernais socialisms, ar kuru tie tad ir iepazīstinājuši garīgās attīstības ziņā izcilus proletāriešus, kas to tad ienes proletariāta šķiras cīņā tur, kur apstākļi to pieļauj. Sociālistiskā apziņa tātad ir kaut kas proletariāta šķiras cīņā no ārienes ienests (von Aussen Hincin-getragenes), bet nevis kaut kas stichiski (urwuchsig) no tās radies. Saskaņā ar to arī vecā Hainfeldas programa gluži pareizi sacīja, ka sociāldemokrātijas uzdevums ir ienest proletariātā (burtiski: piepildīt proletariātu ar) viņa stāvokļa un viņa uzdevumu opzfņu. Tas nebūtu vajadzīgs, ja šī apziņa pati par sevi rastos no šķiru cīņas. Bet jaunais projekts ir pārņēmis šo atzinumu no vecās programas un piešuvis to nupat apskatītajam atzinumam. Bet tas ir galīgi pārrāvis domu gaitu..

Ja reiz par patstāvīgu, pašu, strādnieku masu pašā viņu kustības gaitā izstrādājamu ideoloģiju nevar būt ne runas^146, tad jautājums ir tikai tāds: buržuāziskā vai sociālistiskā ideoloģija. Vidusceļa te nav (jo nekādu ,,trešo“ ideoloģiju cilvēce nav izstrādājusi, un vispār sabiedrībā, ko plosa šķiru pretrunas, nekad arī nevar būt ārpusšķiru vai pāršķiru ideoloģijas). Tāpēc katra sociālistiskās ideoloģijas noniecināšana, katra novēršanas, no tās līdz ar to nozīmē buržuāziskās ideoloģijas stiprināšanu. Runā par stiehiskumu. Bet strādnieku kustības stiehiskā attīstība iet tieši uz tās pakļaušanu buržuāziskai ideoloģijai, iet tieši pēc ,,Credo“ programas, jo stiehiskā strādnieku kustība ir tredjunisms, ir Nur-Ge\verkschaftlerei, bet tredju-nisms taisni nozīmē, ka buržuāzijā idejiski verdzina strādniekus. Tāpēc mūsu uzdevums, sociāldemokrātijas

uzdevums ir cīnīties pret stichiskumu, novirzīt nost strādnieku kustību no šās tredjunisma stichiskās tieksmes pēc buržuāzijas paspārnes un ievirzīt lo revolucionārās sociāldemokrātijas paspārnē. Tāpēc „Iskras" 12. nr-ā ..ekonomiskās" vēstules autoru frāze, ka nekādas pašu iedvesmotāko ideologu pūles nevar novirzīt strādnieku kustību no ceļa, ko nosaka materiālo elementu un materiālās vides savstarpējā iedarbība, ir gluži tas pats^ kas atteikšanās no sociālismā, un, ja šie autori būtu spējīgi izdomāt bezbailīgi un konsekventi līdz galam to, ko viņi saka, kā savas domas jāizdomā katram, kas stājas literārās un sabiedriskās darbības arēnā, tad viņiem neatliktu nekas cits kā „sakrustot nevajadzīgās rokas uz tukšajām krūtīm" un ... un atstāt darbības lauku Struves un Pro-kopoviča kungiem, kuri velk strādnieku kustību „vismazākās pretestības virzienā", t. i., buržuāziskā tredjunisma virzienā, vai arī Zubalovu kgiem, kuri velk lo garīdznieku un žandarmu „ideoloģijas" virzienā.

Atcerieties Vācijas piemēru. Kāds bija Lasala vēsturiskais nopelns vācu strādnieku kustībā? Tas, ka viņš novirzīja šo kustību no tā progresistiskā tredjunisma un kooperativisma ceļa, uz kuru tā stiehiski virzījās (vēlīgi darbojoties lid: Sulce-Deličiem un tamlīdzīgiem). Lai veiktu šo uzdevumu, bija vajadzīgs kaut kas tāds, kas nepavisam neatgādināja runas par stiehiskā elementa pārāk zemu novērtēšanu, par taktiku-procesu, par elementu un rides savstarpējo iedarbību u. tml. Tur bija vajadzīga sīva cīņa pret stichiskumu, un tikai tādas ilgus ilgus gadus vestas cīņas rezultātā panāca, piemēram, to, ka 13erlin.es strādnieku masas no progresistu partijas balsta kļuva par vienu no labākajiem sociāldemokrātijas cietokšņiem. Un šī cīņa arī līdz pat šai dienai vēl nebūt nav nobeigta (kā varētu likties, ļaudīm, kas pētī vācu kustības vēsturi pēc Proko-poviča, bēl tās filozofiju — pēc Struves). Arī pašlaik vācu strādnieku šķira, ja tā var izteikties, saskaldīta starp vairākām ideoloģijām: viena strādnieku daļa apvienota katoliskajās un monarehistiskajās strādnieku biedrībās, otra — angļu buržuāzisko tredjunisma cienītāju nodibinātās liirš-dunkeriskajās^114, trešā — sociāldemokrātiskajās biedrībās. Pēdējā daļa neizmērojami lielāka par visām pārējām, bet šo valdošo stāvokli sociāldemokrātiskā ideoloģija

varēja sasniegt un šo valdošo stāvokli tā varēs paturēt, tikai neatlaidīgi cīnolies pret visām pārējām ideoloģijām.

. . bet kāpēc gan, — jautās lasītājs, — stichiškā kustība, kustība vismazākās pretestības virzienā iet tieši uz buržuāziskās ideoloģijas virskundzību? Tā vienkāršā iemesla dēj, kā buržuāziskā ideoloģija pēc savas izcelšanās daudz vecākā nekā sociālistiskā, ka tā vispusīgāk izstrādāta, ka tai neizmērojami lielāki izplatīšanās līdzekļi^147. Un, jo jaunāka kādā zemē sociālistiskā kustība, jo enerģiskākai tāpēc jābūt cīņai pret visiem mēģinājumiem nostiprināt nesocialistisku ideoloģiju, jo noteiktāk vajag brīdināt strādniekus no tiem sliktiem padomdevējiem, kas kliedz pret „apzinīgā elementa pārspīlēšanu^1' u. tml. Ekonomiskās vēstules autori vienā balsī ar „Rab. Djelo“ grauj neiecietību, kas esot raksturīga kustības bērnības periodam. Mēs uz to atbildēsim: jā, mūsu kustība tiešām atrodas bērna' aulos, un, lai ātrāk aizsniegtu vīra gadus, tai taisni jāsasirgst ar neiecietību pret ļaudīm, kas aiztur tās augšanu ar savu stiehiskuma dievināšanu. Nav nekā smieklīgāka un nav nekā kaitīgāka kā izlikties par večiem, kas jau sen pārdzīvojuši visus izšķirošos cīņas epizodus!

Treškārt, ,,Rab. Misļ“ pirmais numurs mums rāda, ka nosaukums „ekonomisms" (no kura mēs, pats par sevi saprotams, nedomājam atteikties, jo šā vai tā šī palama jau ir iesakņojusies) nepietiekami precizi izteic jaunā virziena būtību. „Rab. Mis“ nenoliedz pilnīgi politisko cīņu: tajos kases statūtos,, kas iespiesti „Rab. Misļ“ I. nr-ā, ir runa par cīņu pret valdību. „Rabočaja Misļ“ tikai domā, ka „politika vienmēr paklausīgi seko ekonomikai" (bet ,,Ra-bočeje Djelo" variē šo tēzi, iegalvodams savā programā, ka „Krievijā vairāk nekā jebkurā cilā zemē ekonomiskā

cīņa nav atraujama no politiskās"). Šīs „Rabočaja Mis“ un „Rabočeje Djelo“ tēzes pilnīgi nepareizas, ja ar politiku saprot sociāldemokrātisku politiku. Ļoti bieži strādnieku ekonomiskā cīņa, kā jau redzējām, mēdz būt saistīta (kaut arī ne nesaraujami)i ar buržuāzisku, klerikālu u. t. jpr. politiku. „Rab. Djelo“ tezes pareizas, ja ar politiku saprot tredjunistisku politiku, t. i., visu strādnieku vispārēju cenšanos panākt' savā labā no valsts tādus vai citādus pasākumus, kas' vērsti pret viņu stāvoklim raksturīgo postu, bet vēl nenovērš šo stāvokli, t. i., neiznīcina darba pakļautību kapitalam. Šī cenšanās tiešām kopīga gan sociālismam naidīgajiem angļu tredjunistiem, gan katoliskajiem strādniekiem, gan „Zubatova" strādniekiem u. t. jpr. Ir politika un politika. Tādējādi mēs redzam, ka arī attiecībā uz politisko cīņu ,,Rab. Misļ“ pauž ne tik daudz tās noliegšanu, cik tās stiehiskuma, tās neapzinīguma pielūgšanu. Pilnīgi atzīdama stiehiski no pašas strādnieku kustības izaugošo politisko cīņu (pareizāk: strādnieku politiskos vēlējumus un prasības), tā pilnīgi atsakās no specifiski sociāldemokrātiskās, sociālismā kopīgiem uzdevumiem un tagadējiem Krievijas apstākļiem atbilstošas politikas patstāvīgas izstrādāšanas. Turpmāk mēs parādīsim, ka tāda pati ir arī „Rab. Djelo“ kļūda.

c) ,,PAŠ ATBRĪVOŠANĀS GRUPA" UN „RABOČEJE DJELO"

Mēs tik sīki iztirzājām maz pazīstamo un tagad gandrīz aizmirsto „Rab. Misļ.“ pirmā numura ievadrakstu tāpēc, ka tas par visiem agrāk un par visiem spilgtāk izteica to vispārējo virzienu, kas vēlāk sāka parādīties pasaulē, kā neskaitāmi sīki virzieni. V. I-m bija piinīga taisnība, kad viņš, uzslavēdams „Rab. MiSļ" pirmo numuru un ievadrakstu, teica, ka tas uzrakstīts „krasi, ar dedzību" („Ļistok „Rabolņika" “, 9. un 10. nr-s, 49. Ipp.). Katrs par saviem uzskatiem pārliecināts cilvēks, kas domā, ka viņš dod kaut ko jaunu, raksta „ar dedzību" un raksta tā, ka spilgti izsaka savus uzskatus. Tikai ļaudīm, kas paraduši sēdēt starp diviem krēsliem, nav nekādas „dedzības", tikai tādi ļaudis, vakar palielījuši „Rab. Misļ“ dedzību, spējīgi šodien uzbrukt par „polemisku dedzību" tās pretiniekiem.

Neuzkavējoties pie „„Rab. Mis^148^1 Atsevišķā pielikuma" (mums nāksies turpmāk dažādu iemeslu dēj atsaukties uz šo sacerējumu, kas viskonsekventāk izteic ekonomistu idejas), mēs tikai Īsumā atzīmēsim „Strādnieku pašatbrī-vošanās grupas uzsaukumu^148^1 (1899. g. martā, pārdrukāts Londonas „Nakanuņe1^148^115 7. nr-ā, 1899. g. jūlijā). Šā uzsaukuma autori ļoti pareizi saka, ka „strādnieku Krievija vēl tikai mostas, tikai lūkojas apkārt un instinktivi tver pirmos pagadījušos cīņas līdzekļus^148^1, bet taisa no tā to pašu nepareizo secinājumu kā ,,R. Mis“, aizmirsdami, ka in-stinktivisms jau ir neapzinīgums (stichiskums), kuram sociālistiem jāiet palīgā, ka „pirmie pagadījušies^149 cīņas līdzekļi tagadējā sabiedrībā vienmēr būs tredjunistiskie cīņas līdzekļi, bet „pirmā pagadījusies^148^1 ideoloģija — buržuāziskā (tredjunistiskā) ideoloģija. Tāpat šie autori ' „nenoliedz^11 arī politiku, bet saka tikai (tikai!), sekodami

V. V. kgm, ka politika ir virsbūve, un tāpēc „politiskai aģitācijai jābūt virsbūvei virs aģitācijas par labu ekonomiskajai cīņai, jāizaug uz šās cīņas pamatiem un jāseko tai^11.

Kas atliecas uz ,,R. Djelo^149, tad tas taisni uzsāka savu darbību ar ekonomistu „aizstāvēšanu^11. Pateicis jau pirmajā savā numurā (1. nr-s, 141. un 142. Ipp.) skaidru nepatiesību, U kā tas „nezinot, par kādiem jaunajiem biedriem runājis Akselrods", kas savā pazīstamajā brošūrā^148 brīdinājis ekonomistus, „Rab. Djelo^11 polemikā, kas sakarā ar šo nepatiesību sākās ar Akselrodu un Pļechanovu, bija spiests atzīt, ka tas „apšaubīšanas formā gribējis aizstāvēt visus jaunākos ārzemju sociāldemokrātus pret šo netaisnīgo apvainojumu^11 (Akselrods apvainoja ekonomistus aprobežotībā). Patiešām, šis apvainojums bija pilnīgi taisnīgs, un „Rab. Djelo^11 ļoti labi zināja, ka tas, starp citu. zīmējās arī uz viņa redakcijas locekli V. I-nu. Atzīmēšu reizē, ka minētajā polemikā Akselrodam bija pilnīga taisnība un ,,R. Djelo^11 nemaz nebija taisnība, iztirzājot manu brošuru „Krievijas sociāldemokrātu uzdevumi11^149. Šī brošūra rakstīta 1897. gadā, pirms vēl bija parādījusies ,.Rab.

Mis“, kad es uzskatīju un man bija tiesība uzskatīt par valdošo S.-Peterburgas „Cīņas savienības" sākotnējo virzienu, ko esmu raksturojis iepriekš. Un vismaz līdz 1898. g. vidum šis virziens tiešām bija valdošais. Tāpēc ..R. Djelo“ nebija ne mazākās tiesības ekonomisma pastāvēšanas un ekonomisma briesmu atspēkošanai atsaukties uz brošūru, kas iztirzāja uzskatus, kurus 1897. un 1898. g. S.-Pēterburgā izspieda „ekonomiskie" uzskati^150.

Tomēr „Rab. Djelo" ne tikai „aizstāvēja" ekonomistus, bet tāpat arī pats nemitīgi noklīda viņu galvenajos maldos. Šī neizturētība cēlās no šādas „Raboč. Djelo" programas lezes divdomīgas izpratnes: „par svarīgāko Krievijas dzīvos parādību, kas galvenā kārtā noteiks Savienības literārās darbības uzdevumus (mūsu kurs.) un raksturu, mēs uzskatām pēdējo gadu laikā radušos strādnieku masu kus-tību“ (,,R. D,“ kurs.). Ka masu kustība ir ļoti svarīga parādība, par to nevar būt divu domu. Bet viss jautājums ir tas, kā saprast, ka šī masu kustība „noteiks uzdevumus". Saprast to var divējādi: vai nu šās kustības stiehiskuma pielūgšanas nozīmē, t. i„ ka sociāldemokrātijas lomu uzskata vienkārši par pakalpību strādnieku kustībai kā tādai („Rab. Misļ", „Pašatbrīvošanās grupas" un pārējo ekonomistu izpratne), vai arī lai nozīmē, ka masu kustība izvirza mums jaunus teorētiskus, politiskus, organizatoriskus uzdevumus, daudz vairāk sarežģītus nekā tie, ar kuriem varēja apmierināties laikmetā pirms masu kustības rašanās. Taisni uz pirmo izpratni ir sliecies un sliecas ..Rab. Djelo"; jo tas iīe par kādiem jauniem uzdevumiem nekā noteikta nav teicis, bet visu laiku ir prātojis tieši tā,

it kā „masu kustība^151 mūs izglābtu no nepieciešamības skaidri apzināties un izšķirt tās izvirzītos uzdevumus. Pietiek, ja atsauksimies uz to, ka ,,R. Djelo“ uzskatīja par neiespējamu izvirzīt strādnieku masu kustībai par pirmo uzdevumu — patvaldības gāšanu, noniecinādams šo uzdevumu (masu kustības vārdā) līdz uzdevumam cīnīties par tuvākām politiskām prasībām („Atbilde^152^1, 25. lpp.).

Neapstājoties pie „Rab. Djelo“ redaktora B. Kričevska raksta 7. nr-ā — „Ekonomiskā un- politiskā cīņa Krievijas kustībā^151, raksta, kas atkārto tās pašas kļūdas^152, pāriesim tieši pie ,,R. Djelo“ 10. nr-a. Mēs, protams, nesāksim iztirzāt atsevišķus B. Kričevska un Martinova iebildumus pret ,,Zarju“ un ,,Iskru“. Mūs šeit interesē vienīgi tā principiālā pozīcija, kuru ieņēmis savā 10. nr-ā „Rabočeje Djelo“. Mēs, picm., neizlirzāsim to kuriozu, ka ,,R. Djelo“ saskatījis „diametrālu pretrunu^151 starp tēzi:

„Sociāldemokrātijā nesaista sev rokas, nesašaurina savu darbību ar kaut kādu vienu iepriekš sagudrotu politiskās cīņas plānu vai paņēmienu, — tā atzīst visus cīņas līdzekļus, lai tikai tie būtu piemēroti partijas esošajiem spēkiem" utt. (,,lskra“, 1. nr.)[151].

un Iezi:

,,Ja nav stipras organizācijas, kas norūdīta politiskā cīņā dažādās situācijās un dažādos periodos, tad nevar liūl ne runas par to sistemātisko, stingru principu apgaismoto un negrozāmi realizējamo darbības plānu, kas vienīgais pelna taktikas nosaukumu" („lskra", 4. nr-s)[153].

Sajaukt visu cīņas līdzekļu, visu plānu un paņēmienu principiālu atzīšanu, ja tikai tie lietderīgi, ar prasību — zināmā politiskā momentā vadīties no neatlaidīgi izvedama plāna, ja grib runāt par taktiku, tas nozīmētu, lo pašu kā visādu ārstēšanas sistēmu atzīšanu par medicinu sajaukt ar prasību, ka zināma slimība ārstējama pēc vienas noteiktas sistēmas. Bet tā jau ir tā lieta, ka „Rab. Djelo“, pats sirgdams ar to kaili, kuru mēs nosaucām par stichiskuma' dievināšanu, negrib alzīl nekādas šās kaites „ārstēšanas sistēmas1^153. Tāpēc tas izdarīja ievērojamu atklājumu, ka „laktika-plāns runā pretī marksisma pamata garam^154 (10. nr-s, 18. lpp.), ka taktika ir „partijas uzdevumu augšanas process, kuri aug kopā ar partiju“ (11. lpp., ,,R. D.“ kurs.). Šim pēdējam izteicienam ir visas izredzes k|ūt par slavenu izteicienu, par ,,Rab. Djelo“ „virziena^154 nesagraujamu pieminekli. Uz jautājumu „kurp jāietf“ vadošais organs atbild: kustība ir atstatuma maiņas process starp izejas un nākošajiem kustības punktiem. Šī nesalīdzināmā dzildomība tomēr ir ne tikai kuriozs vien (tad pie tās nebūtu vērts sevišķi pakavēties), bet arī vesela virziena programa, proti: tā pali programa, kuru R. M. („Atsevišķā pielikumā pie „Rab. Misļ“ “) izteicis vārdiem: vēlama ir tā cīņa, kas iespējama, bet iespējama tā, kas pašreiz noris. Tas taisni ir neierobežota oportunisma virziens, kas pasivi pielāgojas stichiskumam.

„Taktika-plāns runā pretī marksisma pamata garam![154]. Bet tā taču marksisma apmelošana, viņa pārvēršana par to pašu karikatūru, kuru mums pretī nostādīja narodņiki, karodami pret mums. Tā taisni ir apzinīgu darbinieku inicialivas un enerģijas noniecināšana, kamēr marksisms turpretī kolosāli stimulē sociāldemokrātā iniciativu un enerģiju, atklājot tam visplašākās perspektīvas, nododot (ja tā var izteikties) viņa rīcībā „slichiski^154 uz cīņu ļimstošās strādnieku šķiras miljonu un atkal miljonu varenos

spēkus! Visa starptautiskās sociāldemokrātijas vēsture mudž no plāniem, ko izvirzījis te viens, te otrs politisks vadonis, attaisnojot viena politisko, organizatorisko uzskatu tālredzību un pareizību, atklājot otra īsredzību un politiskās kļūdas. Kad Vācija pārdzīvoja vienu no lielākajiem vēsturiskajiem lūzumiem — dibināja impēriju, atklāja reichstagu, dāvāja vispārējās vēlēšanu tiesības, — viens sociāldemokrātiskās politikas un vispār darba plāns bija Libknechtam, olrs Sveiceram. Kad pret vācu sociālistiem vērsās izņēmuma likums, — viens plāns bija Moslam un Haselmanim, kuri bija gatavi vienkārši aicināt uz vardarbību un teroru, otrs — Ilechbergam, Sramam un (pa daļai) Bernštei-nam, kuri sāka sludināt sociāldemokrātiem, ka viņi ar savu neprātīgo asumu un revolucionarismu likumu sekmējuši un nu ar priekšzīmīgu uzvešanos jāizpelna piedošana; trešais plāns bija tiem, kas gatavoja un realizēja nelegālā organa izdošanu. Skatoties atpakaļ, pēc tam kad pagājuši daudzi gadi, kopš cīņa ap jautājumu par ceļa izvēli beigusies un vēsture izteikusi savu pēdējo spriedumu par izvēlētā ceļa noderīgumu, — nav, protams, grūti parādīt dziļdomību ar izteicienu par partijas uzdevumu augšanu, kuri aug kopā ar partiju. Bet juku^155 brīdī, kad krievu „kritiķi" un ekonomisti noniecina sociāldemokrātiju līdz tredjunismarn, bet teroristi rosīgi sludina pieņemt ,,tak-tilui-plānu", kas atkārto vecās kļūdas, tādā brīdī aprobežoties ar tamlīdzīgu dziļdomību nozīmē izdot sev „nabadzības apliecību". Brīdī, kad daudzi Krievijas sociāldemokrāti sirgst tieši ar iniciativas un enerģijas trūkumu, ar „politiskās propagandas, aģitācijas un organizācijas nepietiekamu vērienu"[156], ar „plānu" trūkumu revolucionārā darba plašākai nostādīšanai, — tādā brīdī sacīt: „taklika-plāns runā pretī marksisma pamata garam" nozīmē ne vien teorētiski banalizēt marksismu, bet ari praktiski vilkt partiju atpakaļ.

„Revolucionārā sociāldemokrātā uzdevums ir, — pamāca mūs tālāk .,R. Djelo", — ar savu apzinīgo darbu tikai paātrināt objeklivo attīstību, bet nevis to atcelt vai aizstāt ar subjektīviem plāniem. ,,lskrai“ teorijā viss tas zināms. Bet tā milzīgā nozīme, kādu marksisms pamatoti piešķir apzinīgam revolucionārām darbam, aizrauj to praksē, ievērojot tās doktrināro uzskatu par taktiku, pie attīstības objektīvā jeb stiehiskā elementa nozīmes pārāk zemas novērtēšanas'1 (18. Ipp.).

Atkul vislielākais V. V. kga un kompānijās cienīgs teorētisks juceklis. Mēs mūsu filozofam pavaicātu: kā gan varētu izpausties objeklivās allīstības „pārāk zema novērtēšana^157^1 no subjeklivo plānu saslādīlāja puses? Acīm redzot lā, ka viņš aizmirsīs, ka šī objeklivā allīstība rada vai nostiprina, iznīcina vai vājina tādas un tādas šķiras, slāņus, grupas, tādas un tādas nācijās, nāciju grupas u. Iml., ar lo nosakot spēku tādu un lādu starptautisku politisku grupējumu, revolucionāro partiju poziciju u. t. jpr. Bet lāda sastādītāja vaina tad būs nevis stiehiskā elementa, bet gan, otrādi, apzinīgā elementa pārāk zema novērtēšana, jo viņam nepietiks „apzinīguma" objektivās attīstības pareizai izpratnei. Tāpēc jau runāšana vien par stiehiskuma un apzinīguma „salīdzinošās („Rabočeje Djelo" kurs.) nozīmes novērtēšanu" — atklāj pilnīgu „apzinīguma" trūkumu. Ja zināmi „stiehiski attīstības elementi" vispār pieejami cilvēka apziņai, tad to nepareiza novērtēšana būs tas pats, kas „apzinīgā elementa pārāk zema novērtēšana". Bet, ja tie apziņai nepieejami, tad mēs tos nezinām un par tiem runāt nevaram. Par ko tad spriedelē B. Kričevskis? Ja viņš atrod, ka „Iskras" „subjektīvie plāni" nepareizi (bet viņš tos taisni pasludina par nepareiziem), tad viņam vajadzēja parādīt, kādus īsti objek-tivus faktus šie plāni ignorē, un par šo ignorēšanu apvainot „Iskrtt" apzinīguma trūkumā, viņa valodā runājot, „apzinīgā elementa pārāk zemā novērtēšanā". Ja turpretī viņam, kas nemierā ar subjektīviem plāniem, nīiv cilu argumentu kā vienīgi atsaukšanās uz „stiehiskā elementa pārāk zemu novērtēšanu" (II), tad ar to viņš tikai pierāda, ka viņš (1) teorētiski — izprot marksismu ā la^157 Karejevi un Michailovski, kurus pieliekami izsmējis Beltovs^11®, (2) praktiski — pilnīgi apmierināts ar tiem „attīstības

stichiskajiem elementiem^1*, kas aizrāva mūsu legālos marksistus bernšteinismā, bet mūsu sociāldemokrātus — ekonomismā, un ka viņš „ļoti dusmīgs** uz ļaudīm, kas nolēmuši katrā ziņā novirzīt Krievijas sociāldemokrātiju no „stichiskās** attīstības ceļa.

liet tālāk jau nāk pavisam jautras lielas. „Līdzīgi tam, kā ļaudis, neraugoties ne uz kādiem dabas zinātņu panākumiem, vairosies pēc sentēvu metodes, — tā arī jauna sabiedriska kārtība, neraugoties ne uz kādiem sabiedrisko zinātņu panākumiem un apzinīgu cīnītāju augšanu, — arī turpmāk nāks pasaulē pa lielākai daļai stichisku eksploziju rezultātā** (19.). Līdzīgi tam, kā skan sentēvu gudrība: kam gan ir trūcis prāta, lai tiktu pie bērniem? — tā „jaunāko sociālistu** (ā la Narciss Tuporilovs^117) gudrība skan: lai būtu klāt, kad pasaulē stichiski nāk jauna sabiedriska iekārta, tur prāta pietiks katram. Mēs arī domājam, ka katram pietiks. Tādai līdzdalībai pieliek padoties — ekonomismam, kad valda ekonomisms, — terorismam, kad radies terorisms. Tā šā gada pavasarī, kad bija tik svarīgi brīdināt neaizrauties ar teroru, „Rab. Djelo“ nesaprašanā stāvēja sev „jaunā** jautājuma priekšā. Bet tagad, pusgadu vēlāk, kad jautājums vairs nav tik aktuals, tas vienā un tai pašā laikā pasniedz mums gan izteicienu: „mēs domājam, ka sociāldemokrātijas uzdevums nevar un nedrīkst būt pretdarbība teroristisko noskaņojumu uzplūdiem** (,,R. Djelo“, 10. nr-s, 23. lpp.), gan kongresa rezolūciju: „Sistemātisku uzbrukuma teroru kongress atzīst par nesavlaicīgu** („Divi kongresi**, 18. lpp.). Cik tas apbrīnojami skaidri un sakarīgi! Nepretojamies, — bet pasludinām par nesavlaicīgu, turklāt pasludinām tā, ka nesistemātisku un aizstāvēšanās teroru „rezolūcija** neietver. Jāatzīst, ka tāda rezolūcija ir ļoti nekaitīga un pilnīgi garantēta pret kļūdām, — kā garantēts pret kļūdām cilvēks, kas runājis ar nolūku, lai nekā nepateiktu! Un, lai tādu rezolūciju sastādītu, vajadzīgs tikai viens: prast turēties kustībai astē. Kad ,,Iskra“ pasmējās par to, ka „Rab. Djelo“ jautājumu par teroru pasludinājis par jaunu jautājumu*, tad „Rab. Djelo“ sirdīgi apvainoja ,,īskru“ „tīri neticamā pretenzijā uztiept

Sk. ša sej. 6.—-8. lpp. Red.

partijas organizācijai lēmumu taktikas jautājumos, ko emigrantu rakstnieku grupa devusi vairāk nekā pirms lo gadiem" (24. lpp.). Tiešām, kāda pretenciozitate un kāda apzinīgā elementa pārspīlēšana: izlemt iepriekš jautājumus teorētiski, lai pēc tam pārliecinātu par šā lēmuma pareizību gan organizāciju, gan partiju, gan masu*! Cita liela novazātas patiesības vienkārši atkārtot un, nevienam nekā „neuztiepjot", padoties katram „pagriezienam" gan uz ekonomisma pusi, gan uz terorisma pusi. ,.Rab. Djelo" pat vispārina šo lielo dzīves gudrības novēlējumu, apvainodams „Iskru" un „Zarju", ka tās „savu programu nostādot pretī kustībai kā garu, kas lidinās virs bezveidīga chaosa" (29. lpp.). Kas gan cits ir sociāldemokrātijas loma, ja ne uzdevums būt par „garu", kas ne vien lidinās virs slichiskās kustības, bet arī pacel So pēdējo līdz „savai programai“? Taču ne lai vilktos kustības astē: labākā gadījumā no tā kustībai nav nekāda labuma, ļaunākā — tas ļoti un ļoti kaitīgi. Bet „Rabočeje Djelo" ne vien seko šai „laktikai-procesam", bet arī paceļ to par principu tā, ka arī viņa virzienu būtu pareizāk nosaukt nevis par opor-tunismu, bet (no vārda: aste) par astē vilkšanos. Un nevar neatzīt, ka ļaudis, kas stingri nolēmuši vienmēr iet kustībai pakaļ kā tās aste, uz visiem laikiem un absolūti garantēti pret „attīstības stichiskā elementa pārāk zemu novērtēšanu".

t. *

Tātad mēs pārliecinājāmies, ka Krievijas sociāldemokrātijas „jaunā virziena" galvenā kļūda ir stiohiskuma dievināšana, nesaprašana, ka masu stichiskums prasa no mums, sociāldemokrātiem, milzīgi daudz apzinīguma, .lo lielāka masu stichiskā aktivitāte, jo plašāka kļūst kustība, — jo vēl nesalīdzināmi ātrāk aug prasība pēc ļoti daudz apzinīguma gan teorētiskajā, gan politiskajā, gan organizatoriskajā sociāldemokrātijas darbā.

Stichiski masu aktivitātes uzplūdi Krievijā nolikuši (un joprojām notiek) tik ātri, ka sociāldemokrātiskā jaunatne

*. Nav jāaizmirst ari tas, ka, „teorētiski" izlemdama jautājumu par teroru, „Darba atbrīvošanas" grupa vispārināja iepriekšējās revo lucionarās kustības pieredzi.

izrādījās nesagatavota šo gigantisko uzdevumu veikšanai. Šī nesagatavotība — mūsu kopīgā nelaime, visu Krievijas sociāldemokrātu nelaime. Masu aktivitātes uzplūdi cēlušies un gājuši plašumā nepārtraukti un pēctecīgi, ne vien neatslābdami tur, kur tie sākās, bet gan aptverdami arvien jaunus apgabalus un jaunus iedzīvotāju slāņus (strādnieku kustības ietekmē atdzīvojās nemiers studējošā jaunatnē, inteliģencē vispār, pat arī zemniecībā). Revolucionāri turpretī atpalika no šiem uzplūdiem gan savās „teorijās", gan savā darbībā, viņiem neizdevās radīt nepārtrauktu un pēctecīgu organizāciju, kas būtu spējīga vadīt visu kustību.

Pirmajā nodaļā mēs konstatējām, ka ,,Rab. Djelo“ noniecina mūsu teorētiskos uzdevumus un „stichiski" atkārto modes kliedzienu „kritikas brīvība": atkārtotājiem nepietika „apzinīguma" saprast ,,kritiķu“-oportunistu un revolucionāru poziciju diametrālo pretstatu Vācijā un Krievijā.

Turpmākajās nodaļās mēs apskatīsim, kā šā stichis-kuma dievināšana izpaudās sociāldemokrātijas politisko uzdevumu laukā un organizatoriskajā darbā.

III

TRED.IUNISTISKA UN SOCIĀLDEMOKRĀTISKĀ POLITIKA

Iesāksim atkal ar uzslavu „Rab. Djelo". „Atmaskojošā literatūra un proletāriskā cīņa" — tādu virsrakstu licis Martinovs savam rakstam par domstarpībām ar „Iskru" „Rabočeje Djelo" 10. nr-ā. „Mēs nevaram aprobežoties ar to vien, ka atmaskojam to kārtību, kas slāv ceļā viņas (strādnieku partijas) attīstībai. Mums jāatsaucas arī uz proletariāta tuvākajām un pašreizējām interesēm" (63. lpp.), — tā viņš formulējis šo domstarpību būtību. „. .. „Iskra"... faktiski ir revolucionārās opozicijas organs, kas atmasko mūsu iekārtu un galvenā kārtā politisko iekārtu ... Bet mēs strādājam un strādāsim strādnieku lietas labā ciešā, organiskā sakarā ar proletārisko cīņu" (turpat). Nevar nepateikties Marlinovam par šo formulējumu. Tas iegūst izcilu vispārēju interesi, jo būtībā aptver ne tikai mūsu domstarpības ar ,.R. Djelo" vien, bet

;irī vispār visas domstarpības starp mums un „ekonomistiem" jautājumā par politisko cīņu. Mēs jau parādījām, ka „ekonomisti" bez ierunām nenoliedz „politiku", bet tikai nemitīgi noklīst no sociāldemokrātiskās uz tred-junistisko politikas izpratni. Gluži tāpat noklīst arī Marti-novs, un tāpēc esam ar mieru ņemt taisni viņu par ekonomisko maldu paraugu šajā 'jautājumā. Par lādu izvēli, — mēs to centīsimies parādīt, — nebūs tiesības celt pret mums pretenzijas ne „Atsevišķā pielikuma pie „Rab. Misļ" “ autoriem, ne „Pašatbrīvošanās grupas" proklamācijas autoriem, ne ekonomiskās vēstules autoriem „Iskras" 12. nr-ā.

a) POLITISKĀ AĢITACIJA UN KĀ EKONOMISTI TO SAŠAURINA

Visiem zināms, ka roku rokā ar Krievijas strādnieku ekonomiskās^158 cīņas plašo izplatīšanos un nostiprināšanos lika radīta ekonomisko (fabriku un arodniecisko) atmaskojumu „literatūra". Galvenais ,flapiņu“ saturs bija fabriku apstākļu atmaskošana, un strādniekos drīz uzliesmoja īsta atmaskošanas kaislība. Tiklīdz strādnieki ieraudzīja, ka sociāldemokrātu pulciņi grib un var sagādāt tiem jauna veida lapiņas, kas pasaka visu patiesību par viņu nabadzīgo dzīvi, pārmērīgi smago darbu un beztiesisko stāvokli, viņi, var teikt, sāka tos apbērt ar korespondencēm no fabrikām un rūpnīcām. Šī „atmaskojošā literatūra" radīja milzīgu sensāciju ne vien tajā fabrikā, kuras apstākļus šaustīja konkrētā lapiņa, bet arī visās fabrikās, kur kaut ko bija dzirdējuši par atmaskotajiem faktiem. Ret, tā kā dažādu uzņēmumu un dažādu profesiju strādnieku vajadzībās un postā ir daudz kopīga, tad „patiesība par strādnieku dzīvi" sajūsmināja visus. Pašos atpalikušākajos strādniekos attīstījās īsta kaislība „drukāties" — cildena kaislība uz šo embrionālo kara veidu pret visu tagadējo, uz laupīšanu un apspiešanu dibināto

sabiedrisko kārtību. Un „lapiņas" lielum lielā vairākumā \ tiešām bija kara pieteikums, jo atmaskošana radīja briesmīgi satraucošu iedarbību, radīja strādnieku kopīgu prasību novērst pašas brēcošākās nejēdzības un gatavību atbalstīt šīs prasības ar streikiem. Pašiem fabrikantiem galu galā tik lielā mērā bija jāatzīst, ka šīs lapiņas nozīmē kara pieteikumu, ka viņi bieži nemaz negribēja gaidīt pašu karu. Atmaskojumi, kā vienmēr, kļuva stipri jau ar savas parādīšanās faktu vien, ieguva varena morālā spiediena nozīmi. Ne vienreiz vien gadījās, ka lapiņai vajadzēja tikai parādīties, lai tiktu apmierinātas visas vai daļa prasību. \Ar vienu vārdu, ekonomiskie (fabriku) atmaskojumi bija un paliek arī tagad svarīga ekonomiskās cīņas svira. Un šī nozīme tiem paliks, kamēr pastāvēs kapitālisms, kas nepieciešami liek strādniekiem aizsargāties. Visattīstītākās Eiropas zemēs arī tagad novērojams, kā kaut kāda nomales „uzņēmuma" vai kādas visu aizmirstas mājas darba nozares nejēdzību atmaskošana kļūst par izejas punktu šķiras apziņas modināšanai, arodnieciskās cīņas un socia- i lisma izplatīšanās sākumam^159.

L -

Pēdējā laikā Krievijas sociāldemokrātu ievērojams vairākums bija gandrīz pilnīgi aizņemts šajā farbiku atmaskojumu organizēšanas darbā. Pietiek atcerēties „Rab. Misļ“, lai redzētu, cik lielā mērā viņi bija aizņemti, kā pie tam aizmirsa, ka pati par sevi tā būtībā vēl nav sociāldemokrātiskā, bet tikai tredjunistiska darbība. Atmaskojumi būtībā skāra tikai attiecīgas profesijas strādnieku attiecības pret saviem

uzņēmējiem un panāca tikai to, ka darba spēka pārdevēji iemācījās izdevīgāk pārdot šo ,,preci" un cīnīties pret pircēju uz tīri komerciālā darījuma pamatiem. Sie atmaskojumi varēja kļūt (ar noteikumu, ja revolucionāru organizācija tos attiecīgi izmantotu) par sociāldemokrātiskās darbības sākumu un sastāvdaļu, bet varēja arī novest (un slichiskuma dievināšanas gadījumā tiem būtu jānoved) pie ,,tikai-arodnieciskas“ cīņas un ne pie sociāldemokrātiskās strādnieku kustības. Sociāldemokrātijā. vadņ strādnieku šķiras cīņu ne tikai par izdevīgiem darba spēka pārdošanas' īiūteikumiem, bet arī par tas sabiedriskās ickairfās iznīcināšanu,-kura 'spiežiiema^nTgos~Wrdoties~~bagaTme-kiem~ Sociāldemokrātijā pārstāv strādnieku šķiru nevis tikai tās attiecībā pret konkrēto uzņēmēju grupu, bet arī tās attiecībā pret visām tagadnes sabiedrības šķirām, pret valsti kā organizētu politisku spēku. No tā '^rotāms, ka sociāldemokrāti ne vien nevar aprobežoties ar ekonomisku cīņu, ЬеГnevar an pieļaut, Ka ekonomisKo annasKojumn organizēšana būtn гтптг galVētīa nodarbošanās, Mums ак-ti vi' jākerUS pie Strādnieku skiras politiska š'~a'u d z i nā ša nas, pie viņas politiskās apziņas attīstīšanas. Ar to tngVul p'ec pumā ,,2arjas“ un ,,lskras“ trieciena ekonomismam „visi vienis prālis“ (kaut gan, kā to tūliņ redzēsim, daži — tikai vārdos).

Rodas jautājums, kādai tad iābūl politiskai audzināšanai? Vai var aprobežoties *r idejas propagandu par strādnieku šķiras naidīgumu patvaldībai? Protams, ka nē. Nepieliek izskaidrot strādnieku politisko apspiestību (tāpat kā nepielika izskaidrot tiem viņu interešu pretstatu uzņēmēju interesēm). Nepieciešams aģitēt sakarā ar katru šās apspiestības konkrētu izpaudumu (tāpat kā mēs sākām aģitēt sakarā ar konkrētiem ekonomisko spaidu izpaudumiem). Bet, tā kā šī apspiestība skar sabiedrības visdažādākās šķiras, tā kā tā izpaužas visdažādākās dzīves un darbības nozarēs, gan arodnieciskajā, gan vispār civilajā, gan personīgajā, gan ģimenes, reliģijas, zinātnes nozarēs utt., u11., tad vai nav acīm redzami, ka mēs neizlaidīsim savu uzdevumu — attīstīt strādnieku politisko apziņu, ja mēs neuzņemsimies organizēt patvaldības vispusīgu politisku atmaskošanu? Jo taču, lai aģitētu sakarā ar konkrētiem spaidu izpaudumiem, vajag atmaskot šos izpaudumus (kā vajadzēja atmaskot fabriku ļaunprātības, lai vestu ekonomisku aģitāciju) ?

Liktos, tas skaidri? 15el liesi šeit arī izrādās, ka ar nepieciešamību vispusīgi attīstīt politisko apziņu ,,visi“ vienis pratis tikai vārdos. Tieši šeit izrādās, ka, piem., „Rab. l)jelo“ ne tikai neuzņēmās uzdevumu organizēt (vai ierosināt organizēt) vispusīgus politiskus atmaskojumus, bet sāka vilkt atpakaļ arī ,,Iskru“, kas pie šā uzdevuma bija ķērusies. Klausieties: „Strādnieku šķiras politiskā cīņa ir likai“ (taisni ne tikai) „visvairāk attīstītā, visplašākā un visīstākā ekonomiskās cīņas forma" („Rab. l)jelo“ programa, ,.R. Djelo", 1. nr-s, 3. lpp.). „Tagad sociāldemokrātiem jāalrisina uzdevums — kā piešķirt cik iespējams pašai ekonomiskajai cīņai politisku raksturu" (Martinovs, 10. nr-ā, 42. lpp.). „Ekonomiskā cīņa ir visplašāk lietojamais līdzeklis masu ievilkšanai aktivā politiskā cīņā" (Savienības kongresa rezolūcija un „labojumi": „Divi kongresi", 11. un 17. lpp.). Visas šīs tezes, kā lasītājam redzams, caurauž „Rab. Djelo" no paša tā sākuma līdz pat pēdējām „redakcijas instrukcijām", un visas tās acīm redzot izteic vienu uzskatu par politisko aģitāciju un cīņu. Aplūkojiet tuvāk šo uzskatu no visu ekonomistu valdošās domas viedokļa, ka politiskajai aģitācijai jāseko aiz ekonomiskās. Vai pareizi tas, ka ekonomiskā cīņa ir vispār^160 „visplašāk lietojamais līdzeklis" masu ievilkšanai politiskā cīņā? Pilnīgi nepareizi. Visi un visādi policejisku spaidu un patvaldības negantību izpaudumi nemaz nav mazāk „plaši lietojams" līdzeklis tādai „ievilkšanai" un nebūt ne tikai tādi izpaudumi, kas saistīti ar ekonomisko cīņu. Zemes priekšnieki un miesas sodi zemniekiem, ierēdņu kukuļņemšana un policijas apiešanās ar pilsētu „vien-

kāršo tautu", cīņa pret lmda cietējiem un tautas centienu pēc gaismas un zinībām vajāšana, nodevu izspiešana un sek-tanlu vajāšana, zaldatu dresēšana un zaklaliska apiešanās ar sludenliem un liberālo inteliģenci, — kāpēc visi šie un I līkstošiem citu līdzīgu, ar „ekonomisko" cīņu tieši nesaistītu spaidu izpaudumi ir vispārīgi mazāk „plaši lietojami" līdzekli un iemesli politiskai aģitācijai, masu ievilkšanai politiskā cīņā? Gluži pretēji: visu to dzīves gadījumu kopskaitā, kad strādnieks (sevis vai savu tuvinieku dēļ) cieš no beztiesības, patvaļas un varmācības, — policejisko spaidu gadījumi tieši arodnieciskajā cīņā neapšaubāmi ir tikai neliels mazākums. Kāpēc tad iepriekš sašaurināt politiskās aģitācijas vērienu, pasludinot par „visplašāk lietojamu" tikai vienu no līdzekļiem, kuram blakus sociāldemokrāts nedrīkst aizmirst arī citus, vispār runājot, ne mazāk ,.plaši lietojamus līdzekļus"?

Sen sen pagā jušos laikos (pirms gada!...) „Rab. Djelo" rakstīja: „Tuvākās politiskās prasības kļūst masām pieejamas pēc viena vai vismaz pēc dažiem streikiem", „tiklīdz valdība laidusi darbā policiju un žandarmēriju" (7. nr-s, 15. lpp., 1900. gada augustā). Šo oportunistisko stadiju teoriju Savienība tagad jau noraidījusi, tā piekāpjas mums, teikdama: „nav nekādas nepieciešamības no paša sākuma vest politisku aģitāciju tikai uz ekonomiskiem pamatiem" („Divi kongresi", 11. lpp.). Nākamais Krievijas sociāldemokrātijas vēsturnieks jau no tā vien, ka „Savienība" noliedz daļu savu veco maldu, skaidrāk nekā no visādiem gariem prātojumiem ieraudzīs, līdz kādai noniecināšanai mūsu ekonomisti noveduši sociālismu! Bet cik gan naiva bija Savienība, kad tā iedomājās, ka ar šādu atteikšanos no politikas vienas sašaurināšanas formas mūs var pamudināt piekrist otrai sašaurināšanas formai! Vai arī šeit nebūtu loģiskāk teikt, ka ekonomiskā cīņa jāved cik iespējams plašāk, ka tā vienmēr jāizlieto politiskai aģitācijai, bet „nav nekādas nepieciešamības" uzskatīt ekonomisko cīņu par visplašāk lietojamo līdzekli masu ievilkšanai aktivā politiskā cīņā?

Savienība piešķir nozīmi tam, ka izteiciena „labākais līdzeklis" vietā, kurš atrodams Ebreju Strādnieku Savienības (Bunda) 4. kongresa attiecīgajā rezolūcijā, tā likusi izteicienu „visplašāk lietojamais līdzeklis". Mums, tiesa,

būtu grūti pateikt, kura no šim rezolūcijām labāka: pēc mūsu domām — abas sliktākas. Ir Savienība, ir Bunds šeit noklīst (pa daļai varbūt pat neapzinīgi, tradīcijas ietekmē) uz ekonoinislisku, tredjunistisku politikas iztulkošanu. Vai lo izdara ar vārdiņu: „labākais" vai arī ar vārdiņu: „visplašāk lietojamais^11 — tas lietu būtībā ne mazākā mērā negroza. Ja Savienība teiktu, ka „politiskā aģitacija uz ekonomiskiem pamatiem" ir visplašāk lietotais (bet ne „lietojamais") līdzeklis, tad-tai būtu taisnība attiecībā pret zināmu laikmetu mūsu sociāldemokrātiskās kustības attīstībā. Tai, proti, būtu taisnība attiecībā pret ekonomis- ļ tiem, attiecībā pret daudziem praktiķiem (ja ne to vaira- i kurnu) 1898.—1901. gadā, jo šie praktiķi ekonomisti tiešām politisko aģitāciju lietoja (par cik tie lo vispār lietoja!) gandrīz vienīgi uz ekonomiskiem pamatiem. Tādu politisko aģitāciju atzina un, kā redzējām, pat rekomendēja gan „Rab. Misļ", gan „PašalbrīvoŠanās grupa"! „Rab. Djelo" pienākums bija noteikti nosodīt lo, ka derīgo ekonomiskās aģitācijas darbu pavadīja kaitīga politiskās cīņas i sašaurināšana, bet tā vietā tas pasludina visplašāk (ekono-> mistu) lie/o/o līdzekli par visplašāk lietojamo! Nav brīnums, ka šiem ļaudīm, kad mēs tos saucam par ekonomistiem, neatliek nekas cits kā lamāt mūs, cik spēka, gan par „mistit'ikatoriem", gan „dezorganizatoriem", gan „pāvesta nuncijiem", gan „apmelotājiem"[161], kā gausties visiem un katram, ka tie apvainoti līdz sirds dziļumiem, kā apgalvot gandrīz vai zvērot: „ekonomismā patlaban noteikti it neviena sociāldemokrātiskā organizācija nav vainojama"[162]. Ak šie apmelotāji, ļaunie — politiķi! Vai tik viņi nebūs visu ekonomismu tīšām izdomājuši, lai vienīgi savas cilvēku nīšanas dēļ ļaudīm darītu rūgtu pārestību?

Kāda konkrēta, reala nozīme ir uzdevumam, ko Marti-novs dod sociāldemokrātijai: „piešķirt pašai ekonomiskajai cīņai politisku raksturu"? Ekonomiskā cīņa ir kolek-tiva strādnieku cīņa pret uzņēmējiem par izdevīgiem darba spēka pārdošanas noteikumiem, par strādnieku darba un dzīves apstākļu uzlabošanu. Šī cīņa aiz nepieciešamības ir arodnieciska cīņa, tāpēc ka darba apstākļi dažādos arodos ir ļoti dažādi, un tātad par šo apstākļu uzlabošanu nevar necīnīties pēc arodiem arodbiedrības Itietumos, arodnieciskās pagaidu apvienības un lapiņas Krievijā u. tml.). Piešķirt „pašai ekonomiskajai cīņai politisku raksturu" tātad nozīmē — censties realizēt tās pašās arodnieciskās prasības, to pašu arodniecisko darba apstākļu uzlabošanu ar „likumdošanas un administratīvu pasākumu", palīdzību (kā izsakās Martinovs sava raksta nākošajā, 43. lappusē). To taisni dara un ir vienmēr darījušas visas strādnieku arodbiedrības. Ieskatieties pamatīgo zinātnieku (un „pamatīgo" oportunistu) laulāto draugu Vebu sacerējumā, un jūs redzēsit, ka angļu strādnieku arodbiedrības jau no seniem laikiem apzinājušās un realizē uzdevumu „piešķirt pašai ekonomiskajai cīņai politisku raksturu", jau no seniem laikiem cīnās par streiku brīvību, par visu un visādu juridisku šķēršļu novēršanu koopera-' Iivai un arodnieciskai kustībai, par likumu izdošanu sieviešu un bērnu aizsardzībai, par darba apstākļu uzlabošanu sanitārās un fabriku likumdošanas ceļā u. c.

Tādējādi aiz greznās frāzes: „piešķirt pašai ekonomiskajai cīņai politisku raksturu", kura skan „šausmīgi" dziļdomīgi un revolucionāri, būtībā slēpjas tradicionālā cenšanās noniecināt sociāldemokrātisko politiku līdz tredjunistiskai politikai! Izliekoties, itin kā labotu „Iskras" vienpusību, kas — redziet — stāda „dogmas revoluciona-rizēšanu augstāk par dzīves revolucionarizēšanu"[163], mums kā kaut ko jaunu pasniedz ciņu par ekonomiskām reformām. Patiešām, frāze: „piešķirt pašai ekonomiskajai cīņai politisku raksturu" nesatur it nekā cita.kā vienīgi cīņu par ekonomiskām reformām. Un Martinovs pats būtu varējis saprast šo gluži vienkāršo secinājumu, ja viņš būtu labi iedziļinājies pats savu vārdu nozīmē. „Mūsu partija. — saka viņš, izvirzīdams pret „Iskru" savu vissmagāko lielgabalu, — varētu un tai būtu jāiesniedz valdībai konkrētas prasības pēc likumdošanas un administratīviem pasākumiem pret ekonomisko ekspluatāciju, pret bezdarbu, pret badu utt.“ (42. un 43. lpp., ,,R. Djelo“ 10. nr-ā). Konkrētas prasības pēc pasākumiem — vai tad tā nav prasība pēc sociālām reformām? Un mēs vēlreiz jautājam objektiviem lasītājiem, vai mēs apmelojam rabočedjeļcus (lai man piedod šo neveiklo, izplatīto vārdiņu!), saukdami tos par slēptiem ^bernšteiniešiem, kad tie kā' savu domstarpību ar ,,Iskru“ izvirza tēzi par nepieciešamību cīnīties par ekonomiskām reformām?

Revolucionārā sociāldemokrātijā vienmēr ir ietvērusi un ietver savā darbībā cīņu par ref'ormāmJBčf „ekonomisko^164^1 aždaci.m ta izlieto, lai iesniegtu vālīTtbai ne vien prašīhns pēc visādiem pasākumiem, bet arī (un vispirmā kārtā) prasībasbeigt btīt parvaidniccislčai valdībai. Bez tam tā uzskata par -savu pU'lliilunm’t iesniegt valdībai šo prasību ne tikai uz ekonomiskās cīņas pamata, bet ari vispār, uz visa sabiedriski politiskās dzīves izpausmes pamata. Ar vienu vārdu, cīņu par reformām tā pakļauj, ķā daļu veselam, revolucionārai cīņai par TJnvību un par sociālismu. Martinovs turpretī citā veidā ceļ augšā stadiju teoriju, cenzdamies uzspiest katrā ziņā politiskās cīņas, tā sakot, ekonomiskās, attīstības ceļu. Nākdams revolucionāro uzplūdu laikā ar sevišķu it kā „uzdevumu^165 cīnīties par refortnām, viņš ar to velk partiju atpakaļ un palīdz gan „ekonomiskam^165^, gan .liberālām oporlunismam.

Tālāk. Kaunīgi paslēpis cīņu par reformām zem uzpūtīgās tēzes: „piešķirt pašai ekonomiskajai cīņai politisku raksturu^165, Martinpvs ir izvirzījis kā kaut ko sevišķu vienīgi tikai ekonomiskas (un pat tikai fabriku) reformas. Kāpēc viņš tā darījis, mēs nezinām. Varbūt aiz neuzmanības? Bet, ja viņš nebūtu domājis „fabriku^165 reformas vien, tad visa viņa nupat minētā teze zaudētu katru nozīmi. Varbūt tāpēc, ka valdības „piekāpību^165 viņš uzskata par iespējamu" un ticamu tikai ekonomiskā laukā?[164]. Ja tā, tad tā ir dīvaina fnaldīšanās: piekāpība iespējama un mēdz būt arī likumdošanā par rīkstēm, par pasēm, par izpirkšanas maksām, par sektantismu, par cen-

zuru uti., till. „Ekonomiskās" piekāpības (jeb viltus piekāpības) valdībai, protams, iznāk vislētāk un visizdevīgāk, jo tā cer iedvest ar to strādnieku masām uzticību pret sevi. Bet taisni tāpēc mēs, sociāldemokrāti, nekādā ziņā .un absolūti ne ar ko nedrīkstam pieļaut domu (jeb pārpratumu), it kā mums dārgākas ekonomiskās reformas, it kā mēs taisni 1ās uzskatām par sevišķi svarīgām u. tml. „Tādas prasības, — saka Marlinovs par viņa te izvirzītajām konkrētajām likumdošanas un adminislra-livu pasākumu prasībām, — nebūtu tukša skaņa, tāpēc ka, solot zināmus taustāmus rezultātus, tās varētu aktivi atbalstīt strādnieku masa"... Mēs neesam ekonomisti, ai, nē! Mēs tikai rāpojam konkrētu rezultātu „taustāmības" priekšā tikpat verdziski kā kungi Bernšteini, Prokopoviči, Struve, R. M. un lutti quanli^166I Mēs tikai liekam saprast (līdz ar Narcišu Tuporilovu), ka viss, kas „nesola taustāmus rezultātus", ir „tukša skaņa"! Mēs tikai izsakāmies tā, itin kā strādnieku masa nebūtu spējīga (un par spīti tiem, kas tai uzkrauj savu filistrību, it kā nebūtu jau pierādījusi savu spēju) aktivi atbalstīt katru protestu pfet patvaldību, pat tādu, kas tai absolūti nekādus taustāmus rezultātus nesola!

Ņemiet kaut vai tos paša Martinova minētos piemērus par „pasākumiem" pret bezdarbu un badu. Tai laikā, kad „Rab. Djelo", spriežot pēc viņa solījuma, nodarbojas ar to, ka izstrādā un izveido „konkrētas (likumprojekta veidā?) likumdošanas un administrativu pasākumu prasības", „kas sola taustāmus rezultātus", — šai laikā „Iskra", kas „vienmēr stādījusi dogmas revolucionarizēšanu augstāk par dzīves revolucionarizēšanu", centās izskaidrot bezdarba nesaraujamo sakaru ar visu kapitālistisko iekārtu, brīdināja, ka „bads nāk", atmaskoja policejisko „cīņu pret bada cietējiem" un riebīgos „katorgas pagaidu noteikumus", šai laikā „Zarja" izlaida atsevišķā novilkumā kā aģitācijas brošuru badam veltītā „Iekšējā apskata"[167] daļu. Bet, mans dievs, cik „vienpusīgi" pie tam bija nelabojami šaurie ortodoksi, pret „pašas dzīves" prasībām kurlie dogmatiķi! Nevienā viņu rakstā nebija — ak

šausmas! — nevienas, nu, vai varat iedomāties: noteikti it nevienas „konkrētas prasības", kas „solitu taustāmus rezultātus"! Nelaimīgie dogmatiķi! Nodot viņus mācībā pie Kričevskiem un Martinoviem, lai viņus pārliecinātu, ka taktika ir augšanās process, augošs utt. un ka .vajag pašai ekonomiskajai cīņai piešķirt politisku raksturu!

„Strādnieku ekonomiskajai cīņai pret uzņēmējiem un valdību („ekonomiskā cīņa pret valdību"!!) bez savas tieši revolucionārās nozīmes ir vēl.tā nozīrņe, ka tā strādniekus nemitīgi uzvedina uz jautājumu par viņu politisko beztiesību" (Martinovs, 44. lpp.). Klēs izrakstījām šo cilātu ne tādēļ, lai simto un tūkstošo reizi atkārtotu jau iepriekš teikto, bet tādēļ, lai $evišķi pateiktos Martinovam par šo jauno un lielisko formulējumu: „Strādnieku ekonomiskā cīņa pret uzņēmējiem un valdību". Cik jauki! Ar kādu neatdarināmu talantu, ar kādu starp ekonomistiem valdošo atsevišķo domstarpību un atšķirību niansēs meistarisku eliminaciju^168 šeit īsā un skaidrā tēzē izteikta visa ekonomisma būtība, sākot ar strādnieku aicināšanu uz „politisku cīņu, ko viņi ved vispārējās interesēs ar nolūku uzlabot visu strādnieku stāvokli"[169], turpinot ar stadiju teoriju un beidzot ar kongresa rezolūciju par „visplašāko lietojamību" u. t. jpr. „Ekonomiskā cīņa pret valdību" ir tieši tredjunistiska politika, no kuras līdz sociāldemokrātiskai politikai vēl ļoti un ļoti tālu.

b) STĀSTS PAlt TO. KĀ MARTINOVS PADZIĻINĀJA PĻECIIANOVU

I

' „Cik daudz sociāldemokrātisku Lomonosovu pie mums saradies pēdējā laikā!" — reiz ieminējās kāds’biedrs, domādams ar to daudzu personu, kas sliecas uz ekonomismu, pārsteidzošo tieksmi katrā ziņā nonākt ar „savu prātu" līdz lielām patiesībām (līdzīgām tai, ka ekoriomiskā cīņa uzvedina strādniekus uz jautājumu par beztiesību) un pie tam ar pašdarinala ģēnija lielisko nevērību ignorēt visu to, ko devusi jau revolucionārās domas un revolucionārās kustības iepriekšējā attīstība. " Taisni tāds pašdarināts ģēnijs ir Lomonosovs-Martinovs. Ieskatieties viņa rakstā

..Kārtējie jautājumi", un jūs redzēsit, kā viņš ,,ar savu prātu" tuvojas tam, ko jau sen pateicis Akselrods (par kuru mūsu Lomonosovs, saprotams, pilnīgi klusē), kā viņš, piemēram, sāk saprast, ka mēs nevaram ignorēt vienu vai otru buržuāzijas slāņu opozicionarismu (,,R. D.“, 5). nr-s, 61., 62., 71. lpp. -— salīdzini ar ,,R. Djelo" redakcijas „Atbildi" Akselrodam, 22., 23. un 24. lpp.) u. tml. Ret — diemžēl — tikai „tuvojas" un tikai „sāk", ne vairāk, jo Akselroda domas viņš tomēr pat tik maz vēl sapratis, ka runā par „ekonomisko cīņu pret uzņēmējiem un valdību". Trīs gadus (1898.—1901.) „Rab. Djelo" krāja spēkus, lai saprastu Akselrodu, un — un tomēr nav viņu sapratjs! Varbūt tas ceļas arī no tā, ka sociāldemokrātijā „līdzīgi cilvēcei" vienmēr sev izvirza tikai realizējamus uzdevumus vien?

Bet Lomonosovi atšķiras ne vien ar to, ka tie daudz kā nezina (tā vēl būtu tikai pusnelaimel), bet arī ar to, ka tie savu nezināšanu neapzinās. Tā jau ir īsta nelaime, un šī nelaime tos pamudina tūdaļ ķerties pie Pļechanova „padziļināšanas".

„Daudz ūdens aizlecējis kopš tā laika, kad Pļechanovs rakstīja minēto grāmatiņu („Par sociālistu uzdevumiem cīņā pret badu Krievijā"), — stāsta Lomonosovs-Martinovs. — Sociāldemokrāti, kas 10 gadu vadījuši strādnieku šķiras ekonomisko cīņu... vēl nav paspējuši dot partijas taktikas plašu teorētisku pamatojumu. Tagad šis jautājums ir nobriedis, un, ja mēs gribētu tādu teorētisku pamatojumu dot, mums neapšaubāmi būtu ievērojami jāpadziļina tie taktikas principi, kurus kādreiz attīstīja Pļechanovs. . . Starpība starp propagandu un aģitāciju mums tagad būtu jādefinē citādi, nekā to darījis Pļechanovs" (Martinovs tikko bija citējis Pļechanova vārdus: „propagandists dod daudz ideju vienai personai vai vairākām personām, bet aģitators dod tikai vienu vai dažas idejas, bet par to viņš dod tās veselai ļaužu masai"). „Ar propagandu mēs saprastu visas tagadējās iekārtas vai tās daļējo izpaudumu revolucionāru apgaismošanu, vienalga, — vai to dara atsevišķiem indivīdiem vai arī plašai masai saprotamā veidā. Ar aģitāciju vārda stingrā nozīmē (sic!) mēs saprastu to, ka masu aicina uz zināmu konkrētu darbību, sekmē proletariāta tiešu revolucionāru iejaukšanos sabiedriskajā dzīvē".

Apsveicam Krievijas un arī starptautisko sociāldemokrātiju ar jaunu, daudz stingrāku un dziļāku terminoloģiju — Martinova terminoloģiju. Līdz šim mēs domājām (līdz ar Pļechanovu un arī visiem starptautiskās strādnieku kustības vadoņiem), ka propagandistam, ja tas skar, piemēram, lo pašu bezdarba jautājumu, jānoskaidro križu

5. sēj.

kapitālistiskais raksturs, jāparāda to nenovēršamības cēloņi modernajā sabiedrībā, jāattēlo nepieciešamība pārveidot šo sabiedrību sociālistiskā sabiedrībā utt. Ar vienu vārdu, viņam jādod „daudz ideju“, tik daudz, ka visas šīs idejas visā to kopumā uzreiz piesavināsies tikai nedaudzas (samērā) personas. Turpretī aģitators, runādams par to pašu jautājumu, izvēlēsies visiem viņa klausītājiem visvairāk pazīstamo un visizcilāko pielnēru, — teiksim, bezdarbnieka ģimenes bada nāvi, nabadzības pastiprināšanos u. tml.,'— un visiem spēkiem pūlēsies, lai, izmantojot šo visiem un katram zināmo faktu, dotu „masai" vienu ideju: ideju par pretrunas nejēdzību starp bagātības augšanu un nabadzības augšanu; centīsies sacelt masā nemieru un sašutumu par šo kliedzošo netaisnību, atstājot, lai šo pretrunu pilnīgi izskaidro propagandists. Tādēļ propagandists galvenokārt rīkojas ar iespiesto, aģitators — ar dzīvo vārdu. No propagandista tiek prasītas ne tās īpašības, kādas prasa no aģitatora. Kautski un Lafargu mēs, piemēram, nosauksim par propagandistiem, Bebeli un Gedu — par aģitatoriem. Bet izdalīt vēl trešo praktiskās darbības lauku jeb trešo funkciju, attiecinot uz šo funkciju „masas aicināšanu uz zināmu konkrētu rīcību", ir lielākā aplamība, jo „aicinājums" kā atsevišķs akts vai nu dabiski un neizbēgami papildina ar sevi gan teorētisku traktātu, gan propagandas brošuru, gan aģitācijas runu, vai arī ir tīri izpildu funkcija. Patiešām, ņemiet, piemēram, vācu sociāldemokrātu tagadējo cīņu pret labības muitām. Teorētiķi raksta pētījumus par muitu politiku, „aicinādami", teiksim, cīnīties par tirdzniecības līgumiem un par tirdzniecības brīvību; propagandists dara to pašu žurnālā, aģitators — publiskās runās. Masas „konkrēta rīcība" pašreizējā momentā ir peticiju parakstīšana reichstagam nepaaugstināt labības muitas. Aicinājums uz šo rīcību nāk netieši no teorētiķiem, propagandistiem un aģitatoriem, tieši — no tiem strādniekiem, kas iznēsā sarakstus parakstīšanai pa fabrikām un visādiem privātiem dzīvokļiem. Pēc „Martinova terminoloģijas" iznāk, ka Kautskis un Itebelis — abi ir propagandisti, bet parakstu lapu iznēsātāji — aģitatori, vai ne tā?

Vāciešu piemērs man atgādināja vācu vārdu Verball-hornung, tulkojot burtiski: pārbalhornēšana. Johans Bal-

horus bija Leipcigas izdevējs 16. gadsimtā; viņš izdevis ābeci, pēc paraduma ievietodams ari zīmējumu, kas attēlojis gaili; tikai parastā gaiļa — ar piešiem pie kājām — attēla vietā viņš attēlojis gaili bez piešiem, bet ar olu pāri tam blakus. Bet uz ābeces vāka viņš piezīmējis; „Johana Balhoma pārlabots izdevums*1. Lūk, kopš šā laika vācieši arī saka Verballhornung par tādu „pārlabojumu**, kas patiesībā ir pasliklinājums. Un neviļus nāk prātā Bal-horns, kad redzi, kā Martinovi „padziļina** Pļechanovu. . .

Kālab mūsu Lomonosovs „izgudrojis** šo jucekli? Kā ilustrāciju tam, ka ,,Iskra“ „pievērš uzmanību tikai lietas vienai pusei, tāpat kā to darījis Pļechanovs vēl pirms pusotra gadu desmita** (39.). „ ,,Iskrai“, vismaz tagadējam laikam, propagandas uzdevumi atbīda pēdējā vielā aģitācijas uzdevumus** (52.). Pārtulkojot šo pēdējo tēzi no Martinova valodas vispārcilvēciskā valodā (jo cilvēce vēl nav paspējusi pieņemt jaunatklāto terminoloģiju), mēs dabūsim sekojošo: ,,Iskrai“ politiskās propagandas un politiskās aģitācijas uzdevumi atbīda pēdējā vielā uzdevumu „iesniegt valdībai konkrētas prasības pēc likumdošanas un administratīviem pasākumiem**, kuras „sola zināmus taustāmus rezultātus** (jeb sociālu reformu prasības, ja atļauts vēl kaut vienu reizīti lietot vecās, līdz Martinovam vēl neizaugušās, cilvēces veco terminoloģiju). Ieteicam lasītājam salīdzināt ar šo tēzi šādu tirādi:

„Mūs šajās programās pārsteidz" (revolucionāro sociāldemokrātu programās) „arī tas, ka priekšplānā tās mūžīgi nostāda strādnieku darbības priekšrocības (pie mums nepastāvošā) parlamentā, pie tam pilnīgi ignorējot (aiz snva revolucionārā nihilisma) strādnieku līdzdalības svarīgumu pie mums pastāvošās fabrikantu likumdošanas sapulcēs fabriku lietās . .. vai vismaz strādnieku piedalīšanos pilsētu pašvaldībās"...

Šās tirades autors izsaka mazliet tiešāk, skaidrāk un vaļsirdīgāk to pašu domu, līdz kurai ar savu prālu nonācis Lomonosovs-Martinovs. Šis autors ir R. M. „Atsevišķā pielikumā pie „Rab. Misļ“ “ (15. Ipp.).

c) POLITISKIE ATMASKOJUMI UN „REVOLUCIONĀRĀS AKTIVITĀTES AUDZINAŠANA"

Izvirzīdams pret ,,Iskru“ savu „strādnieku masas aktivitātes kāpināšanas** „teoriju**, Martinovs īstenībā izrādījis centienus šo aktivitāti noniecināt, jo par visieteicamāko,

sevišķi svarīgo, „visplašāk lietojamo^41 šās aktivitātes modināšanas līdzekli un darba lauku viņš pasludinājis to pašu ekonomisko cīņu, kuras priekšā zemojās ari visi ekonomisti. Tāpēc arī raksturīgs šis malds, ka tps piemīt ne tikai Martinovam vien. Patiesībā gan „strādnieku masas aktivitātes kāpinājumu^11 iespējams sasniegt tikai ar to noteikumu, ja mēs neaprobežosimies „ar politisko aģitāciju uz ekonomiskiem pamatiem^11. Bet viens no politiskās aģitācijas nepieciešamās paplašināšanas pamatnoteikumiem ir vispusīgu politisku atmaskojumu organizēšana. Masu politisko apziņu un revolucionāro aktivitāti nevar citādi audzināt kā vienīgi ar šiem atmaskojumiem. Tāpēc šāda veida darbība ir viena no svarīgākajām visas starptautiskās sociāldemokrātijas funkcijām, jo arī politiskā brīvība ne mazākā mērā nepadara lieku, bet tikai nedaudz pārvieto šo atmaskojumu virziena sfēru. Piemēram, Vācijas partija sevišķi nostiprina savas pozicijas un paplašina savu ietekmi tieši savas politiski atmaskojošās kampaņas neatslābstošās enerģijas dēļ. Strādnieku šķiras apziņa nevar būt īsti politiska apziņa, ja strādnieki nav iemācīti atsaukties uz visiem un visādiem patvaļas un apspiešanas, varmācības un ļaunprātības gadījumiem, lai uz kādām Šķirām šie gadījumi attiektos; — un pie tam atsaukties tieši no sociāldemokrātiskā un nevis no cita kāda viedokļa. Strādnieku masu apziņa nevar būt īsti šķiras apziņa, ja strādnieki no konkrētiem un pie tam katrā ziņā asiem (aktuāliem) politiskiem faktiem un notikumiem neiemācīsies novērot katru no pārējām sabiedrības šķirām visos šo šķiru intelektuālās, tikumiskās un politiskās dzīves izpaudumos; — neiemācīsies praktiski lietot visu iedzīvotāju šķiru, slāņu un grupu visu darbības un dzīves nozaru materiālistisku analizi un materiālistisku vērtējumu. Kas pievērš strādnieku šķiras uzmanību, novērošanas spēju un apziņu vienīgi vai kaut lielāko tiesu viņai pašai, — tas nav sociāldemokrāts, jo strādnieku šķiras pašatziņa nesaraujami saistīta ar pilnīgu skaidrību ne tikai teorētiskos ... pareizāk pat teikt: ne tik daudz teorētiskos' kā politiskās dzīves pieredzē izstrādātos priekšstatos par visu tagadējās sabiedrības šķiru savstarpējām attiecībām. Lūk. kāpēc tik dziļi kaitīgs un savā praktiskajā nozīmē tik dziļi reakcionārs ir mūsu ekonomistu sprediķis, ka ekonomiskā cīņa ir vis-

plašāk lietojamais līdzeklis masu ievilkšanai politiskā kus-libā. Lai kļūtu par sociāldemokrātu, strādniekam jābūt pilnīgā skaidrībā par muižnieka un mācītāja, augstmaņa un zemnieka, studenta un baskāja ekonomisko dabu. un sociālpolitisko seju, jāzina viņu stiprās un vājās puses, jā-prot orientēties tajās izplatītajās frāzēs un daždažādajos sot'ismos, ar kuriem katra šķira un katrs slānis apsedz Savus egoistiskos centienus un savu īsto „iekšieni", jāprot orientēties, kādas iestādes un likumi un kā īsti atspoguļo vienas vai otras intereses. Bet šo „skaidro priekšstatu" nesmelsi ne no kādas grāmatiņas: to var dot tikai 'dzīvas ainas un uz karstām pēdām sastādīti atmaskojumi par to, kas zināmā momentā ap mums notiek, par ko visi un katrs, kā saprot, runā vai arī kaut sačukstas, kas izpaužas lādos un tādos notikumos, tādos un tādos skaitļos, tādos un tādos tiesas spriedumos u. t. jpr., u. t. jpr., u. t. jpr. Šie vispusīgie politiskie atmaskojumi ir nepieciešams pamata noteikums māšu revolucionārās aktivitātes audzināšanai.

Kāpēc Krievijas strādnieks vēl maz parāda savu revolucionāro aktivitāti sakarā ar policijas zvērisko apiešanos ar tautu, sakarā ar sektantu vajāšanu, zemnieku sišanu, sakarā ar cenzūras nejēdzībām, zaldatu spīdzināšanu, visnevainīgāko kultūras pasākumu vajāšanu u. tml.? Vai ne tāpēc, ka viņu uz to „neuzvedina" „ekonomiskā cīņa", ka tas viņam „sola" maz „taustāmu rezultātu", dod maz „pozitiva"? Nē, līdzīgas domas, mēs atkārtojam, nav nekas cils kā mēģinājums novelt vainu no slimās galvas uz veselo, uzvelt savu paša filistrību (bernšteinismu arī) strādnieku masai. Mums jāvaino sevi, sava atpalicība no masu, kustības par to, ka mēs vēl neesam pratuši organizēt visu šo neģēlību pietiekami plašu, spilgtu, ātru atmaskošanu. Izdarītu mēs to (bet mums tas jāizdara, un mēs to varam izdarīt), — un pats pelēkākais strādnieks sapratīs vai sajutīs, ka par studentu un sektantu, zemnieku un rakstnieku gānās un ņirgājas tas pats tumšais spēks, kas viņu tik ļoti spaida un nomāc uz katra viņa dzīves soļa, bet, to sajutis, viņš iegribēs, nevaldāmi iegribēs arī pats atsaukties, viņš tad pratīs — šodien sarīkot kaķu koncertu cenzoriem, rīt demonstrēt tā gubernatora mājas priekšā, kurš apspiedis zemnieku dumpi, parīt pārmācīt tos žandarmus talarā, kuri veic svētās inkvizīcijas darbu, utt.

Mēs vēl ļoli maz, gandrīz nekā neesam darījuši, lai mestu strādnieku masās vispusīgus un svaigus atĀaskoju-juinus. Daudzi no mums arī vēl neapzinās šo savu pienākumu un stiehiski velkas jāz „pelēkās tekošās cīņas“ fabriku dzīves apstākļu šaurajos ietvaros. Tādos apstākļos, teikt: „ „Iskrai" ir tendence mazināt pelēkās tekošās 'Cīņas uz priekšu ejošās gaitas nozīmi, salīdzinot ar spīdošu un pilnīgi izveidotu ideju propagandu" (Martinovs, • 61. lpp.) — nozīmē villlt partiju atpakaļ, nozīmē aizstāvēt un slavināt mūsu itesaģātavotību, atpalicību.

Turpretī, kas attiecas uz aicinājumu masai darboties, tad tas nāks pats no sevis, ja vien ir enerģiska politiska aģitacija, dzīvi un spilgti atmaskojumi. Noķert kādu nozie-. guma vietā un tūdaļ visu priekšā un visur atmaskot — tas iedarbojas pats no sevis labāk par jebkuru „aicinājumu", tas nereti iedarbojas tā, ka vēlāk nemaz arī nevarēs noteikt, kas īsti pūli „aicinājis" un kas īsti izvirzījis vienu vai otru demonstrācijās plānu u. tml. Aicināt — ne vispārīgi, bet vārda konkrētā nozīmē — var tikai norises vietā, aicināt var tikai tas, kas pats Un tūliņ iet. Bet mūsu uzdevums, social-’ demokrātisko publicistu uzdevums, ir padziļināt, paplašināt un pastiprināt politisko atmaskošanu un politisko aģitāciju.

Pie tā paša par „aicinājumiem". Vienīgais organs, kas pirms pavasara notikumiem aicināja strādniekus aklivi iejaukties tādā, strādniekiem absolūti nekādus taustāmus rezultātus nesološā jautājumā kā studentu nodošana zaldātos, — bija ,,Iskra“. Tūliņ pēc tam, kad 11. janvarī publicēja rīkojumu par „183 studentu nodošanu zaldātos", „Iskra" ievietoja par to rakstu (2. nr-ā, februārī)[170] un pirms jebkāda demonstrāciju sākuma tieši sauca „strādnieku nākt studentam palīgā", sauca „tautu" atklāti atbildēt valdībai uz tās nekaunīgo izaicinājumu. Mēs jautājam visiem un katram-: kā un ar ko izskaidrot to izcilo apstākli, ka Martinovs, tik daudz runādams par „aicinājumiem", pat izvirzīdams „aicinājumus" kā īpašu darbības veidu, nav ne vārdiņa minējis par šo aicinājumu? Un vai pēc tam nav l'ilistrība tas, ka Martinovs pasludina „Iskru" par vienpusīgu, tāpēc ka tā nepietiekami „aicina" uz cīņu par prasībām, „kas sola taustāmus rezultātus"?

Mūsu ekonomisti un to skaitā „Rabočeje Djelo“ guva panākumus tāpēc, ka pielāgojās neattīstītiem strādniekiem. Bet strādnieks sociāldemokrāts, strādnieks revolucionārs (un tādu strādnieku skaits arvien aug) ar sašutumu noraidīs visus šos prātojumus par cīņu prasību dēļ, „kas sola taustāmus rezultātus" u. t. jpr., jo viņš sapratīs, ka tie ir tikai vecās dziesmas varianti par kapeiku virs rubļa. Tāds strādnieks teiks’ saviem padomdevējiem no ,,R. Misi" un »Rab. Djelo";, velti jūs, kungi, pūlaties, pārmērīgi centīgi jaukdamies tajā lietā, ar kuru mēs arī paši tiekam galā, un izvairoties no jūsu īsto pienākumu pildīšanas. Tas taču nepavisam nav gudri, ja jūs sakāt, ka sociāldemokrātu uzdevums ir piešķirt pašai ekonomiskajai cīņai politisku raksturu; tas tikai sākums, un ne tas ir sociāldemokrātu galvenais uzdevums, jo visā pasaulē, un arī Krieviju ieskaitot, policija nereti pati sāk piešķirt ekonomiskajai cīņai politisku raksturu, strādnieki paši iemācās saprast, ko aizstāv valdība^171. Taču to „strādnieku ekonomisko cīņu pret uzņēmējiem un valdību", ar kuru jūs lielāties, it kā būtu atklājuši Ameriku, — neskaitāmos Krievijas kaktos izcīna strādnieki paši, kas dzirdējuši par streikiem, bet par sociālismu tikpat kā nekā nav dzirdējuši. Jo tā mūsu, strādnieku, „aktivitāte", kuru jūs vēl gribai atbalstīt, uzstādīdami konkrētas prasības, kas sola taustāmus rezultātus, mūsos jau ir, un mēs paši mūsu ikdienišķajā, arodnieciskajā, sīkajā darbā uzstādām šīs konkrētās prasības nereti bez jebkādas inteliģentu palīdzības. Rcl ar tādu aktivitāti vien mums nepietiek; mēs neesam bērni, kurus var pabarot ar „ekonomiskās" politikas

putriņu vien; mēs gribam zināt visu to, ko zina ari cili, mēs gribam silti iepazīties af visām politiskās dzīves pusēm lin aktīvi piedalīties jebkurā un katrā politiskā notikumā. Šim nolūkam vajadzīgs, lai inteliģenti mazāk atkārtotu to', ko mēs arī paši zinām^172, bet dotu mums vairāk tā, ko mēs vēl nezinām, ko mēs no savas fabriku un „ekonomis-kās“ pieredzes nekad arī nevaram uzzināt, proti: politiskās zināšanas. Šīs zināšanas varat iegūt jūs, inteliģenti, un jūsu pienākums gādāt mums tās simt un tūkstoš reižu vairāk, nekā jūs to esat darījuši līdz šim, un pie tam apgādāt ne vien prātojumu, brošuru un rakstu veidā (kuri bieži vien — piedodiet vaļsirdību! — mēdz būt garlaicīgi), bet katrā ziņā kā dzīvus atmaskojumus par to, ko īsti šajā laikā dara mūsu valdība un mūsu valdošās šķiras visās dzīves nozarēs. Izpildiet centīgāk šo savu uzdevumu un mazāk prātojiet par „strādnieku masas aktivitātes pacelšanu“. Mums aktivitātes

daudz vairāk, nekā jūs domājat, un mēs protam atbalstīt ar atklātu ietu ciņu pat prasības, kas nesola nekādus „taustāmus rezultātus"! Un ne jums „pacelt" mūsu aktivitāti, jo jums pašiem tieši aktivitātes taču trūkst. Mazāk, kungi; dieviniet stichiskumu un vairāk domājiet par savas aktivitātes pacelšanu!

d) KAS KOPĪGS EKONOMISMAM AR TERORISMU?

Iepriekš mēs piezīmē salīdzinājām ekonomistu un ne-socialdempkratu-leroristu, kuri nejauši izrādījās solidāri. Hei vispār starp vieniem un otriem ir nevis nejauša, bet nepieciešama iekšēja sakarība, par kuru mums turpmāk vēl nāksies runāt un kurai jāpieskaras tieši jautājumā par revolucionārās aktivitātes audzināšanu. Ekonomistiem un mūslaiku teroristiem ir viena kopīga sakne: tā ir tieši tā slichiskuma dievināšana, par kuru mēs runājām iepriekšējā nodaļā-kā par vispārēju parādību un kuru mēs tagad apskatām tās -ietekmē uz politiskās darbības un politiskās cīņas lauku. No pirmā acu uzmetiena mūsu apgalvojums var izlikties paradokss: tik liela šķiet starpība starp ļaudīm, kas pasvītro „pelēko tekošo cīņu", — un ļaudīm, kas aicina atsevišķas personas uz vispašaizliedzīgāko cīņu. Hot tas- nav paradokss. Ekonomisti un teroristi dievina sliclīiskā virziena dažādos polus: ekonomisti — „tīri slradnieciskas kustības" stichiskumu, teroristi — inteliģentu viskarstākā sašutuma stichiskumu, inteliģentu, kuri neprot vai kuriem nav iespējams saistīt revolucionāro darbu vienā veselā vienībā ar strādnieku kustību. Kas zaudējis ticību vai nekad nav ticējis šādai iespējai, tam tiešām grūti atrast savām sašutuma jūtām un savai revolucionārajai enerģijai citu izeju kā vienīgi teroru. Tādā kārtā slichiskuma dievināšana abos mūsu aprādītajos virzienos nav nekas cits kā slavenās „Credo" programas realizācijas sākums: strādnieki izcīna savu „ekonomisko cīņu pret uzņēmējiem un valdību" (lai „Credo" autors mums piedod, ka mēs viņa domas izsakām Martinova vārdiem! Mēs atrodam, ka mums tiesība to darīt, jo arī „Credo" runā par to, ka strādnieki ekonomiskā cīņā „uzduras politiskajam režimam"), — bet inteliģenti saviem spēkiem izcīna politisko cīņu, dabiski, ar terora palīdzību! Tas ir

pilnīgi loģisks un neizbēgams secinājums, ko vajadzīgs aizstāvēt, kaut arī tie, kas šo programu sāk realizēt, paši arī neapzinātos tā neizbēgamību. Politiskai darbībai ir sava loģika, kas nav atkarīga no to apziņas, kuri ar vislabākajiem nodomiem aicina vai nu uz teroru, vai arī lai piešķirtu politisku raksturu pašai ekonomiskajai cīņai. Labiem nodomiem bruģēta elle, un šai gadījumā labie nodomi vēl neglābj no stiehiskas tieksmes „vismazākās pretestības virzienā^11, tīri buržuāziskās ,,Credo“ programas virzienā. Nav taču nejaušs arī tas apstāklis, ka daudzi krievu liberāļi — gan atklātie, gan marksisma maskā staigājošie — no visas sirds jūt līdzi teroram un cenšas atbalstīt teroristisko noskaņojumu uzplūdus pašreizējā momentā. |

Un, lūk, kad radās „revolucionāri sociālistiskā grupa Svobodā", kas sprauda par savu uzdevumu tieši vispusīgi sekmēt strādnieku kustību, bet ietilpinot programā teroru un sevi, tā sakot, emancipējot no sociāldemokrātijas, — tad šis fakts vēl un vēlreiz apstiprināja P. B. Akselroda ievērojamo tālredzību, kas jau 1897. gada beigās vārda tieM nozīmē pareģoja sociāldemokrātiskām svārstībām šādus rezultātus („Jautājumā par pašreizējiem uzdevumiem un taktiku") un uzmeta savas slavenās „divas perspektīvas". Visi turpmākie strīdi un domstarpības starp Krievijas sociāldemokrātiem jau ietilpst šajās divās perspektīvās kā augs sēklas graudā^173. \

No aprādītā viedokļa kļūst saprotams arī tas, ka „Rab Djelo“, kas nenoturējās ekonomisma stiehiskuma priekšā,

nav noturējies arī terorisma stichiskuma priekšā. Šeit ļoti interesanti atzīmēt to īpašo argumentāciju terora aizstāvēšanai, ko izvirzījusi „Svoboda". Terora iebiedējošo lomu tā „pilnīgi noliedz" („Itevolucionarisma atdzimšana", 64. lpp.), bet toties izvirza tā „ekscitalivo (satraucošo) nozīmi". Tā raksturīga, pirmkārt, kā viena no tā tradicionālo (pirmssocialdemokratisko) ideju loka sairuma un pagrimuma stadijām, kurš lika turēties pie terora. Atzīt, ka ar teroru tagad valdību „iebiedēt" un tātad dezorganizēt nevar, — pēc būtības nozīmē pilnīgi nosodīt teroru kā cīņas sistēmu, kā programas svētītu darbības sfēru. Otrkārt, tā vēl vairāk raksturīga kā mūsu neatliekamo uzdevumu neizpratnes paraugs „masu revolucionārās aktivitātes audzināšanā". „Svoboda" propagandē teroru kā līdzekli „satraukt" strādnieku kustību, dot tai „stipru grūdienu". Grūti iedomāties argumentāciju, kas vēl uzskatamāk apgāztu pati sevi! Jājautā, vai tiešām Krievijas dzīvē vēl par maz tādu nejēdzību, ka vajadzīgs izdomāt sevišķus „sa traukšanas" līdzekļus? Un, no otras puses, ja kādu nesatrauc un nespēj satraukt pat Krievijas patvaļa, vai tad nav acīm redzami, ka arī uz valdības divkauju pret teroristu saujiņu tas noraudzīsies, „degunu urbinādams"? Tā jau ir tā liela, ka strādnieku masas ļoti satrauc Krievijas dzīves nejēdzības, bet mēs neprotam savākt, ja tā var teikt, un koncentrēt visus tos tautas satraukuma pilienus un straumītes, ko Krievijas dzīve izverd neizmērojami daudz lielākos vairumos, nekā mums liekas un nekā mēs domājam, bet kurus taisni vajag apvienot vienā gigantiskā straumē. Ka tas ir realizējams uzdevums, to neapgāžami pierāda milzīgā strādnieku kustības augšana un jau iepriekš atzīmētās strādnieku alkas pēc politiskās literatūras. Turpretī aicinājumi uz teroru, tāpat kā aicinājumi piešķirt pašai ekonomiskajai cīņai politisku raksturu, ir dažādi veidi, kā izvairīties no Krievijas revolucionāru vistiešākā pienākuma: organizēt vispusīgu politisku aģitāciju. „Svoboda" grib aģitāciju aizstāt ar teroru, tieši atzīdamās, ka „tā ekscitativā (satraucošā) loma izspēlēta, ja sāksies pastiprināta, enerģiska aģilacija masās" („Revoluc. atdzimšana", 68. Ipp..). Tas taisni arī rāda, ka ir teroristi, ir ekonomisti pietiekami nenovērtē masu revolucionāro aktivitāti, par spīti pavasara notikumu acīm redzamai

liecībai^174, pie kam vieni skrien meklēt mākslīgus „satraucējus", otri runā par „k'onkretāip prasībām". Ir vieni, ir otri nepietiekami pievērš uzmanību sams pašu aktivitātes attīstīšanai politiskās aģitācijas un politisko atmaskojumu organizēšanas darbā. Bet šo darbu nav iespējams aizstāt ar kaut ko citu ne tagad, ne arī kādā. citā laikā.

I ' i

el STRĀDNIEKU ŠĶIRA KA AVANGARDA ClNlTĀJS PAR DEMOKRĀTIJU

Mēs redzējām, ka visplašākā politiskā aģitacija un tātad arī vispusīgu politisku atmaskojumu organizēšana bez vārda runas ir nepieciešams un jo neatlaidīgāk nepieciešams darbības uzdevums, ja šī darbība ir īsti sociāldemokrātiskā. Bet mēs to secinājām, ņemot vērā vienīgi strādnieku šķiras visneatliekamāko vajadzību pēc politiskām zināšanām un politiskās audzināšanas. Bet patiesībā tāds jautājuma nostādījums vien būtu pārāk šaurs, ignorētu ikvienas sociāldemokrātijas vispārdemokratiskos uzdevumus vispār un mūslaiku Krievijas sociāldemokrātijas it sevišķi^ Lai iespējami konkrētāk paskaidrotu šo tēzi, mēģināsim pieiet lietai no ekonomistam „vistuvākās", proti, no praktiskās, puses. „Visi vienis prālis", ka nepieciešams attīstīt strādnieku šķiras politisko apziņu. Jājautā, kā to izdarīt un kas vajadzīgs, lai to izdarītu? Ekonomiskā cīņa „uzvedina" strādniekus vienīgi uz jautājumiem par valdības attiecībām pret strādnieku šķiru, un tāpēc, lai cik mēs arī pūlētos ap uzdevumu „piešķirt pašai ekonomiskajai cīņai politisku rakr sturu", mēs šā uzdevuma ietvaros nekad nevarēsim attīstīt strādnieku politisko apziņu (līdz sociāldemokrātiskās politiskas apziņas pakāpei), jo paši šie ietvari ir šauri, Martinova formula mums vērtīga nepavisam ne tāpēc, ka tā ilustrē Martinova spēju jaukt, bet tāpēc, ka tā spilgti izteic visu ekonomistu pamat kļūdu, proti, pārliecību, ka strādnieku politisko šķiras apziņu iespējams attīstīt no viņu ekonomiskās cīņas, tā sakot, iekšienes, t. i„ izejot vienīgi (vai vismaz galvenā kārtā) no šās cīņas, dibinoties vienīgi (vai vismaz galvenā kārtā) uz šo cīņu. Tāds uzskals ir nepareizs pašos pamatos, — un taisni tāpēc, ka ekonomisti.

ārienes, tas _

sirdīdamies uz mums par polemiku pret viņiem, negrib krietni padomāt par domstarpību avotu, un notiek tā, ka mēs vārda tiešā nozīmē viens otru nesaprotam, runājam dažādās valodās. *

Politisko šķiras apziņu strādniekiem var ienest tikai no ir, ārpus ekonomiskas cīņas, ārpus strādnieku

un iizniīmēp7*!iltlēti.lliu sterus. TālšTēra, no kuras vienīgi arī var'Smelt šīs zināšanas, ir visu šķiru un slāņu attiecības pret valsti un valdību, visu šķiru savstarpējo attiecību sfēra. Tāpēc uz jautājumu: ko darīt, lai sniegtu strādniekiem politiskas zināšanas? neVar dot tikai to vienu atbildi, ar kuru pa lielākai da|ai apmierinās praktiķi, nemaz jau nerunājot par praktiķiem, kam tieksme uz ekonomismu, proti, atbildi: „iet pie strādniekiem". Lai sniegtu strādniekiem politiskās zināšanas, sociāldemokrātiem. jāiet visās iedzīvotāju šķirās, jāizsūta uz visām pusēm savas armijas pulki.

Mēs lisain izveļamies nk siuramu formulējumu, tīšām izsakāmies vienkāršoti krasi — nebūV ne aiz vēlēšanās izteikt paradoksus, bet tādēļ, lai krietni „uzvedinātu" ekonomistus uz tiem uzdevumiem, pret kuriem viņi izturas neattaisnojami nevērīgi, uz to tredjunistiskās politikas atšķirību no sociāldemokrātiskās; kuru viņi. negrib saprast. Un tāpēc mēs lūdzam lasītāju'neuztraukties, bet uzmanīgi noklausīties mūs līdz galam.

Ņemiet pēdējos gados visvairāk izplatīto sociāldemokrātu pulciņa tipu un ieskatieties viņa darbā. Viņam ir „sakari ar strādniekiem", un ar to viņš arī apmierinās, izlaizdams lapiņas, kurās graiza ļaunprātības fabrikās, valdības labvēlīgo izturēšanos pret kapitālistiem un policijas varmācības; sapulcēs ar strādniekiem pārrunas parasti nepārkāpj vai gandrīz nepārkāpj to pašu Iemātu robežas; referāti un pārrunas par revolucionārās kustības vēsturi, par mūsu valdības iekšējās un ārējās politikas jautājumiem, par Krievijas un Eiropas ekonomiskās evolūcijas jautājumiem un vienu vai otru šķiru stāvokli tagadējā sabiedrībā u. tml. ir ārkārtīgs retums, par sistemātisku sakaru iegūšanu un paplašināšanu citās sabiedrības šķirās neviens pat nedomā. Pēc būtības tāda pulciņa biedriem kā darbinieka ideals pa lielākai daļai iztēlojas kaut kas tāds, kam daudz vairāk līdzības ar tred-junijas sekretāru nekā ar politisku vadoni — sociālistu.

Jo ikkuras, piemēram, augļu tredjunijas sekretārs vienmēr palīdz strādniekiem vest ekonomisko ciņu, organizē fabriku atmaskojumus, izskaidro, cik netaisni likumi un pasākumi, kas apgrūtina streiku brīvību, sargposteņu nostādīšanas (lai brīdinātu visus un kairu, ka šajā fabrikā streiks) brīvību, izskaidro, kāda partejiska tieksme piemīt šķīrējtiesnesim, kas pieder pie tautas buržuāziskajām šķirām, u. t. jpr., u. t. jpr. Ar vienu vārdu, katrs tredjunijas sekretārs ved un palīdz vest „ekonomisku cīņu pret uzņēmējiem un valdību". Bet it īpaši cieši jāpaslāv uz to, ka tas vēl nav socialdemokratisms, ka par socialdeiņokrata ideālu jābūt nevis tredjunijas sekretāram, bet tautas tfibunam, kas prot atsaukties uz visiem un visādiem patvaļas un spaidu izpaudumiem, lai kur lie notiktu, lai kādu slāni vai šķiru tie skartu, kas prot vispārināt visus šos izpaudumus vienā policijas vardarbības un kapitālistiskās ekspluatācijas ainā, kas prot izmantot katru sīkumu, lai apgaismotu visiem savu sociālistisko pārliecību un savas demokrātiskās prasības, lai visiem un katram noskaidrotu proletariāta atbrīvošanās cīņas vispasaules vēsturisko nozīmi. Salīdziniet, piemēram, tādus darbiniekus kā Roberts Naits (vienas no visvarenākām angļu tredjunijām — katlu kalēju biedrības — pazīstamais sekretārs un vadonis) un Vilhelms Libknechts — un pamēģiniet piemērot viņiem tos pretnostādījumus, kuros Marti -novs ietilpina savas domstarpības ar ,,Iskru“. Jūs redzēsit, — es sāku pāršķirstīt Martinova rakstu, — ka R. Naits daudz vairāk „aicinājis masās uz zināmu konkrētu darbību" (39.), bet V. Libknechts vairāk nodarbojies ar „visas tagadējās iekārtas un tās daļējo izpaudumu revolucionāru apgaismošanu" (38. un 39.); ka R. Naits „formulējis proletariāta tuvākās prasības un norādījis līdzekļus, kā tās realizējamas" (41.), bet V. Libknechts, darīdams arī to, nav atsacījies „tai pašā laikā vadīt dažādu opozicionāru slāņu aktīvu darbību", „diktēt tiem pozitivu darbības pro-gramu"[175] (41.); ka R. Naits tieši ir centies „piešķirt pēc iespējas pašai ekonomiskajai cīņai politisku raksturu" (42.) un lieliski pratis „uzstādīt valdībai konkrētas prasī-

has, kas sola zināmus taustāmus rezultātus" (43.), kamēr V. Libknechts daņdz vairāk nodarbojies ar „vienpusīgu" „atmaskošanu" (40.); ka R. Naits vairāk nozīmes piešķīris „pelēkās ikdienas cīņas uz priekšu ejošai gaitai" (61.), bet V. Libknechts — „spīdošu un pilnīgi izveidotu ideju propagandai" (61.); ka V. Libknechts radījis.no viņa vadītās avīzes tieši „revolucionārās opozicijas orgānu, kas atmasko mūsu iekārtu, un galvenokārt politisko iekārtu, par cik tā saduras ar visdažādāko iedzīvotāju slāņu interesēm" (63.), kamēr R. Naits ir „darbojies strādnieku lielas labā

ciešā, organiskā sakarā ar proletārisko cīņu" (63.)--ja

„ciešo un organisko sakaru" saprot tās stichiskuma dievināšanas nozīmē; ar kuru mēs jau te iepazināmies no Kričevska un Martinova piemēriem, — un „sašaurinājis savas iedarbības sfēru", būdams, protams, tāpat kā Mar-linovs, pārliecināts par to, ka „ar to viņš pašu iedarbību padarījis sarežģītāku" (63.). Ar vienu vārdu, jūs redzēsit, ka de facto* Martinovs noniecina sociāldemokrātiju līdz I red junismam, kaut gan viņš to dara, protams, nepavisam ne tāpēc, ka nevēlētu labu sociāldemokrātijai, bet vienkārši tāpēc, ka ir mazlietiņ pasteidzies padziļināt Pļecha-novu, kur vajadzēja papūlēties Pļechanovu saprast.

Bet atgriezīsimies pie mūsu iztirzājuma. Mēs teicām, ka sociāldemokrātam, ja tas ne tikai vārdos vien atzīst nepieciešamību vispusīgi attīstīt proletariāta politisko apziņu, „jāiet visās iedzīvotāju šķirās". Rodas jautājumi: kā tn izdarīt? vai mums ir spēki šim uzdevumam? vai ir pamats tādam darbam visās pārējās šķirās? vai tas nenozīmēs atkāpšanos, vai nenovedīs pie atkāpšanās no šķiras, viedokļa? Aplūkosim šos jautājumus.

Mums „jāiet visās iedzīvotāju šķirās" ir kā teorētiķiem, ir kā propagandistiem, ir kā aģitatoriem, ir kā organizatoriem. Ka sociāldemokrātu teorētiskajam darbam jābfit vērstam uz to, lai izpētītu visas atsevišķo šķiru sociālā un politiskā stāvokļa īpatnības, — par to neviens nešaubās, liet darīts šai ziņā tik ļoti ļoti maz, nesamērīgi maz, salīdzinot ar darbu, kas vērsts uz fabriku sadzīves apstākļu īpatnību izpētīšanu. Komitejās un pulciņos jūs sastapsit ļaudis, kas pat nodziļinās, lai speciāli iepazītos ar kaut

*— faktiski, īstenībā. Bed.

kādu dzelzsrūpniecības nozari, — bet gandrīz neatradīsit piemērus, kad organizācijas biedri (kas, kā< tas bieži mēdz būt, tādu vai citādu iemeslu dēļ spiēsji atiet nost no praktiskā darba) speciāli nodarbotos ' ar matprialu vākšanu kaut kādā mūsu sabiedriskās un politiskās dzīves akūtā jautājumā, kas varētu būt iemesls sociāldemokrātiskām darbam cilos iedzīvotāju slāņos. Runājot par tagadējo strādnieku kustības vadītāju vairākuma vājo sagatavotību, nevar nepieminēt arī sagatavotību šai ziņā, jo arī tas saistīts ar „ekonomisko^1* izpratni par „ciešo, organisko sakaru ar proletārisko cīņu“. liet galvenais, saprotams, — propaganda un aģitacija visos tautas slāņos. Rietumeiropas sociāldemokrātam šo uzdevumu atvieglo tautas sapulces un sanāksmes, uz kurām nāk katrs, kas vēlas, — atvieglo parlaments, kurā tas runā visu šķiru deputātu priekšā. Mums nav ne parlamenta, ne sanāksmju brīvības, — bet mēs tomēr protam sarīkot sapulces ar strādniekiem, kas grib klausīties sociāldemokrātu. Mums tāpat jāprot sarīkot sapulces ar iedzīvotāju visu un visādu šķiru pārstāvjiem, kas vien grib klausīties demokrātu. Jo tas nav sociāldemokrāts, kas darbos aizmirst, ka „komunisti atbalsta katru revolucionāru kustību", ka tāpēc mūsu pienākums ir visas tautas priekšā iztirzāt un pasvītrot vispārdemokratiskos uzdevumus, ne. brīdi neslēpjot savu sociālistisko pārliecību. Tas nav sociāldemokrāts, kas darbos aizmirst savu pienākumu būt visu priekšgalā ikkura vispārdemokraliska jautājuma izvirzīšanā, saasināšanā un atrisināšanā.

„Ar to itin visi vienis prālis!" — pārtrauc mūs nepacietīgais lasītājs, — un pēdējā Savienības kongresā „Rab. Djelo" redakcijai pieņemtā jaunā instrukcija taisni saka: „Par iemesliem politiskai propagandai un aģitācijai jābūt visām sabiedriskās un politiskās dzīves parādībām un notikumiem, kas skar proletariātu vai nu tieši kā īpašu šķiru, vai arī kā visu revolucionāro spēku avangardu cīņā par brīvību“ („Divi kongresi", 17. lpp., kursivs mūsu). Jā, tie ir ļoti pareizi un ļoti labi vārdi, un mēs būtu pilnīgi apmierināti,' ja ,,R. Djelo" tos saprastu, ja tas reizē ar šiem vārdiem nerunātu to, kas pauž tiem pilnīgi pretējo. Nepietiek taču nosaukt sevi par „avangardu", priekšpulku, — vajadzīgs arī darboties tā, lai visi pārējie pulki redzētu un būtu spiesti atzīt, ka mēs ejam priekšgalā. Un mēs jautā-

jam lasītājam: vai tad tiešām pārējo „pulku^44 pārstāvji tādi muļķi, lai attiecībā uz „avangardu*4 mums uz vārda noticētu? Iedomājieties tikai konkrēti šādu ainu. Krievijas izglītoto radikāļu vai liberālo konstitucionalistu „pulkā*4 ierodas sociāldemokrāts un saka: mēs —. avangards; „tagad mums jāatr'isina uzdevums — kā piešķirt cik iespējams pašai ekonomiskajai cīņai politisku raksturu^44. Kaut cik gudrs radikālis vai konstitu dona lists (bet starp krievu radikāļiem un konstilucionalistiem ir daudz gudru ļaužu), tādu runu izdzirdīs, tikai pasmīnēs un teiks (pie sevis, protams, jo viņš pa lielākai tiesai ir piedzīvojis diplomats): „nu, vientiesītis gan šis „avangards^44! Nesaprot pat to, ka tas taču mūsu uzdevums — progresivo buržuāziskās demokrātijās pārstāvju uzdevums — piešķirt pašai strādnieku ekonomiskajai cīņai politisku raksturu. Jo arī mēs, tāpat kā visi Rietumeiropas buržuji, gribam ievilkt strādniekus politikā, bet tikai tieši tredjunistiskā un nevis sociāldemokrātiskā politikā. Strādnieku šķiras tredju-nisliskā politika ir tieši strādnieku šķiras buržuāziskā politika. Bet šā „avangarda^44 sava uzdevuma formulējums taisni ir tredjunistiskas politikas, formulējums! Tāpēc lai viņi pat sauc sevi, cik vien tīk, par sociāldemokrātiem. Tik tiešām, neesmu taču bērns, lai ūztrauktos par etiķe-lēm! Tikai lai nepadodas šiem ļaunprātīgajiem ortodoksālajiem dogmatiķiem, lai atstāj „kritikas brīvību^44 tiem, kas neapzinīgi velk sociāldemokrātiju tredjunistiskā gultnē!44.

Un mūsu konstitucionalista vieglais smīns pārvērtīsies par homeriskiem smiekliem, kad tas uzzinās, ka par sociāldemokrātijas avangardu runājošie sociāldemokrāti tagadējā laikā, kad mūsu kustībā gandrīz pilnīgi valda sliehiskums, par visu vairāk pasaulē baidās „novērtēt pārāk zemu stiehisko elementu^44, baidās „mazināt pelēkās ikdienas cīņas uz priekšu ejošās gailas nozīmi, salīdzinot и г spīdošo un pilnīgi izveidoto ideju propagandu^44 utt., utt.I „Priekšpulks^44, kas baidās, ka tikai apzinīgums neaiziet priekšā stiehiskumam, kas baidās izvirzīt drosmīgu ,,plānu^44, ko arī citādi domājošie būtu spiesti vispārēji atzili Jā, vai tikai viņi nejauc vārdu avangards ar vārdu nr jergards?

Tiešām, padomājiet par šādu Martinova prātojumu. 10. Ipp. viņš saka, ka „Iskras^44 atmaskošanas taktika ir

vienpusīga, ka, „lai cik mēs sētu neuzticību un naidu pret valdību, mēs nesasniegsim mērķi, iekām mums ņeizdosiēs attīstīt pietiekami aktivu sabiedrisku enerģiju ' tās gāša-nai“. Tās, iekavās runājot, mums jau pazīstamas rūpes par' masas aktivitātes pacelšanu, cenšoties pazemināt ■ savu aktivitāti. Bet ne tas patlaban svarīgi. Martinovs še tātad runā par revolucionāru enerģiju („gāšanai^1*). Un kāds tad viņa secinājums? Tā kā parastā laikā dažādie sabiedriskie slāņi neizbēgami iet savrup, izkliedēti, tad, „ievērojot to, ir skaidrs, ka mēs, sociāldemokrāti, nevaram vienā laikā vadīt dažādu opozicionāru slāņu aktivo darbību, nevaram diktēt tiem pozitivu rīcības programu, nevaram tiem aizrādīt, kādā veidā diendienā jācīnās par savām interesēm ... Liberālie slāņi jau paši parūpēsies par to aktivo cīņu par savām tuvākajām interesēm, kas liks tiem vaigu vaigā sadurties ar mūsu politisko režimu“ (41.). Tādējādi, sācis runāt par revolucionāro enerģiju, par aktivu cīņu par patvaldības gāšanu, Martinovs tūdaļ noklīst uz profesionālu enerģiju, uz aktivu cīņu par tuvākajām interesēm! Pats par sevi saprotams, ka mēs nevaram vadīt studentu, liberāļu u. t. jpr. cīņu par viņu „tuvākajām intere-sēm“, bet ne par to taču bija runa, cienījamais ekonomist! Runa bija par dažādu sabiedrības slāņu iespējamu un nepieciešamu līdzdalību patvaldības gāšanā, un' šo „dažādo opozicionāro slāņu aktivo darbību" mēs ne tikai varam, bet mums tā katrā ziņā jāvada, ja gribam būt „avangards". Par to, lai mūsu studenti, mūsu liberāļi u. t. jpr. „sadurtos vaigu vaigā ar mūsu politisko režimu", parūpēsies ne vien viņi paši, — par to vispirms un visvairāk parūpēsies pati policija un paši patvaldnieciskās valdības ierēdņi. Bet „mums", ja mēs gribam būt demokrātu avangardā, jārūpējas par to, lai uzvedinātu ļaudis, kas patiesībā nemierā ar kārtību tikai universitātēs, vai tikai zemstēs u. tml., uz domu par visas politiskās kārtības nederīgujnu. Mums jāuzņemas uzdevums organizēt lādu vispusīgu politisku cīņu mūsu partijas vadībā, lai iespējamo palīdzību (šai cīņai un šai partijai varētu sniegi un tiešām sāktu sniegt visi un visādi opozicionārie slāņi. Mums jāsaģatavo no sociāldemokrātu praktiķiem tādi politiski vadoņi, kas prastu vadīt šīs vispusīgās cīņas visus izpausmes veidus, vajadzīgā brīdī prastu „nodiktēt pozitivu rīcības prograimi" ir nemierīgiem studen-

tiem, ir neapmierinātiem zemstiešiem, ir sašutušiem sektantiem, ir apvainotiem tautskolotājiem u. t. jpr., u. t. jpr. Tfipēc pilnīgi nepareizs Martinova apgalvojums, ka „attiecībā uz tiem mēs varam uzstāties vienīgi negativajā iekārtas atmaskotāju lomā.. . Mēs varam tikai kliedēt viņu cerības uz dažādām valdības komisijām^176^1 (mūsu kursivs). To sacīdams, Martinovs līdz ar to pierāda, ka viņš itin nekā nesaprot jautājumā par revolucionārā „avangarda^177 patieso lomu. Un, ja lasītājs to ievēros, tad viņam kļūs saprotama šādu Martinova noslēguma vārdu patiesā nozīme: „ ,,Iskra“ ir revolucionārās opozicijas' organs, kas atmasko mūsu iekārtu, un galveno tiesu politisko iekārtu, par cik tā saduras ar visdažādāko iedzīvotāju slāņu interesēm. Mēs turpretī strādājam un strādāsim strādnieku lietas labā ciešā, organiskā sakarā ar proletārisko cīņu. Sašaurinādami savas iedarbības sfēru, mēs līdz ar to padarām sarežģītāku pašu iedarbību^177 (63.). Šā secinājuma īstais saturs šāds: ,,Iskra“ grib pacelt strādnieku šķiras tredjunistisko politiku (ar kuru aiz pārpratuma, nesagatavotības ,vai #arī aiz pārliecības pie mums tik bieži aprobežojas praktiķi) līdz sociāldemokrātiskai politikai. Bet „Rab. Djelo“ grib noniecināt sociāldemokrātisko politiku līdz tredjunistiskai. Un turklāt tas vēl iegalvo visiem un katram, ka tās — „kopējā lietā pilnīgi savienojamas pozicijas^177 (63.). O, saneta simplicitas![176].

Iesim tālāk. Vai mums ir spēki uzdevumam — vērst savu propagandu un aģitāciju visās iedzīvotāju šķirās? Protams, jā. Mūsu ekonomisti, kam nereti tieksme to noliegt, izlaiž no acīm to gigantisko soli uz priekšu, ko mūsu kustība spērusi no (apmēram) 1894. līdz 1901. g. Īstie „astē gājēji^176', viņi bieži vien dzīvo sen pagājušā kustības sākuma perioda priekšstatos. Toreiz mums tiešām bija pārsteidzoši maz spēku, toreiz bija dabiska un likumiska apņēmība pilnīgi nodoties darbam strādnieku vidū un bargi nosodīt katru novēršanos no tā, toreiz viss uzdevums bija nostiprināties strādnieku šķirā. Tagad kustībā ievilkts milzīgs spēku daudzums, pie mums nāk visi izglītoto šķiru jaunās paaudzes labākie pārstāv ji, visur un visās vietās provincē spiesti sēdēt ļaudis, kas jau piedalījušies vai vēlas piedalīties kustībā, ļaudis, kas tiecas uz sociāldemokrātiju (kamēr 1894. g. krievu sociāldemokrātus varēja saskaitīt uz pirkstiem). Viens no galvenajiem mūsu kustības politiskajiem un organizatoriskajiem trūkumiem, ir tas. — ka mēs neprotam visus šos spēkus nodarbināt, dot visiem piemērotu darbu (sīkāk par to runāsim nākamajā nodaļā). Šo spēku milzīgajam vairākumam pilnīgi neiespējami „iet pie strādniekiem^1*, tā ka par briesmām atraut spēkus no mūsu galvenā darba nevar būt ne runas. Bet, lai sagādātu strādniekiem īstas, vispusīgas un aktualas politiskas zināšanas, nepieciešami „savi ļaudis**, sociāldemokrāti, visur un ikkurā vietā, visos sabiedriskajos slāņos, visādās pozicijās, kas dod iespēju izzināt mūsu valsts mechanisma iekšējās atsperes. Un nepieciešami tādi ļaudis ne vien propagandistiskā un aģilatoriskā, bet vēl vairāk organizatoriskā ziņā.

Vai ir pamati darbībai visās iedzīvotāju šķirās? Kas to neredz, tas atkal atpaliek savā apzinīgumā no masu sti-chiskajiem uzplūdiem. Strādnieku kustība radījusi un joprojām rada vienos neapmierinātību, otros — cerību, ka opozicija tos atbalstīs, trešos — apziņu, ka patvaldība nav ciešama un tās bojā eja ir neizbēgama. Mēs būtu „politiķi** un sociāldemokrāti tikai vārdos (kā ļoti un ļoti bieži mēdz būt īstenībā), ja mēs neapzinātos savu uzdevumu izmantot visus un visādus neapmierinātības izpaudumus, savākt un apstrādāt visus kaut tikai dīglī esošus protesta graudiņus. Nerunāsim nemaz par to, ka visu darba zemnieku, mājrūpnieku un sīkamatnieku u. t. jpr. daudz miljonu lielā masa vienmēr ar kāri uzklausītu kaut cik prasmīga sociāldemokrātā runu. Bet vai gan iespējams uzrādīt kaut vienu iedzīvotāju šķiru, kurā nebūtu ļaužu, grupu un pulciņu, kas nemierā ar beztiesību un patvaļu un tāpēc pieejami sociāldemokrātā kā visvairāk sasāpējušo vispārdemokratisko vajadzību izteicēja' runai? Bet, kas grib konkrēti iedomāties šo sociāldemokrātā politisko aģitāciju visās iedzīvotāju šķirās un slāņos, tam mēs norādīsim uz politiskiem atmaskojumiem šā vārda plašā nozīmē kā uz galveno (bet, saprotams, ne vienīgo) šās aģitācijas līdzekli.

Apcerējumā „Ar ko sākt?“ (,,Iskrā“, 4. nr-ā, 1901. g. maijā), par kuru mums nāksies sīki runāt turpmāk, cs rakstīju: „Mums jāmodina visos kaut cik apzinīgos tautas slāņos politisko atmaskojumu kaisle.

Nav jāsamulst no tā, ka politiski atmaskojošas balsis šobrīd lik klusas, retas un kautrīgas. Iemesls tam nebūt nav vispārēja samierina- , šanās ar policijas patvarību. Iemesls ir tas, ka cilvēkiem, kas spējīgi un grib atmaskot, nav. tribines, no kuras viņi varālu runāt, —- nav auditorijas, kas kāri klausās un uzmudina oratorus, — ka viņi neredz nekur tautā tāda spēka, pie kura būtu vērts griezties ar sūdzību par „visvareno" Krievijas valdību... Mēs tagad varam un mūsu pienākums ir radīt tribīni cara valdības atmaskošanai visas tautas priekšā; — par tādu tribini jābūt sociāldemokrātiskai avīzei"*.

• • /1

Taisni-tāda ideālā auditorija politiskai atmaskošanai ir strādnieku šķira, kurai vispusīgas un aklualas politiskas zināšanas vajadzīgas vispirmā kārtā un visvairāk; kura visvairāk spējīga realizēt šīs zināšanas aktivā cīņā, kauti arī tā nesolītu nekādus „taustāmus rezultātus^11. Bet tribine vistautas atmaskojumiem var būt tikai Viskrievijas avīze. „Bez politiska organa modernajā Eiropā nav domājama kustība, kas pelnītu politiskas kustiba's nosaukumu*1, bet Krievija šai ziņā neapšaubāmi arī pieskaitāma modernajai Eiropai. Prese pie mums jau sen kļuvusi par spēku — citādi valdība netērētu desmitiem tūkstošiem rubļu tās uzpirkšanai' un dažādu Katkovu un Mešeersku subsidēšanai. Un nav nekas jauns patvaldnieciskajā Krievijā, ka nelegālā prese ir lauzusi cenzūras sprostus un piespiedusi legālos un konservatīvos orgānus atklāti par to runāt. Tā bija 70. un pat 50. gados. Bet cik daudzkārt plašāki un dziļāki ir tagad tie tautas slāņi, kas gatavi lasīt nelegālo presi un, lietojot kāda strādnieka izteicienu ,,Iskrai“ (7.nr-ā) rakstītā vēstulē^118, no tās mācīties, „kā dzīvot uņ kā mirt**. Politiskie atmaskojumi ir tieši tāds pats kara pieteikums valdībai kā ekonomiskie atmaskojumi — kara pieteikums fabrikantam. Un šim kara pieteikumam ir toties^ jo lielāka morālā nozīme, jo plašāka un stiprāka šī almas-, košanas kampaņa, jo lielāka un enerģiskāka ir tā sabied- j riskā šķira, kas karu pieteic, lai karu sāktu. Tāpēc politiskā ļ atmaskošana jau pati par sevi ir viens no varenākajiem ieročiem naidīgās iekārtas ārdīšanai, viens no līdzekļiem atraut ienaidniekam tā nejaušos vai pagaidu sabiedrotos, viens no līdzekļiem sēt naidu un neuzticību patvaldniecis-kās varas pastāvīgo dalībnieku starpā.

Par revolucionāro spēku avangardu mūsu laikos pratīs

Sk. ša sējuma 9. un 10. lpp. Red.

kļūt tikai tā partija, kas noorganizēs tiešām vistautas mērogā atmaskojumus. Bet šim vārdam „vistautas” ir ļoti / svarīgs saturs. Milzīgais atmaskotāju vairākums no ne-strādnieku šķiras (bet, lai kļūtu par avangardu, taisni jāpieaicina citas šķiras) — atturīgi politiķi un aukstasinīgi, lietišķi ļaudis. Viņi ļoti labi zina, cik bīstami „sūdzēties” pal par zemāku ierēdni, nemaz jau nerunājot par „visva-vareno” Krievijas valdību. Un viņi griezīsies pie mums ar sūdzību tikai tad, kad redzēs, ka šī sūdzība tiešām spēj iedarboties, ka mēs esam politisks spēks. Lai kļūtu par tādu spēku nomaļus stāvošu personu acīs, ir daudz un neatlaidīgi jāstrādā, lai paceltu mūsu apzinīgumu, iniciativu un enerģiju; šim nolūkam arjergarda teorijai un praksei nepietiek piekārt etiķeti „avangards”.

Bet, ja mums jāuzņemas organizēt valdības atmaskošanu patiesi vistautas mērogā, kādējādi tad izpaudīsies mūsu kustības šķiras raksturs? — jautās un jau jautā mums vairāk centīgais nekā gudrais „ciešā, organiskā sakara ar proletārisko cīņu” cienītājs. — Lūk, tieši tādējādi, ka šos atmaskojumus vistautas mērogā organizēsim mēs, sociāldemokrāti; tādējādi, ka visi aģitācijā ierosinātie jautājumi tiks apgaismoti nelokāmi sociāldemokrātiskā garā, nepieļaujot nekādus līšus vai netīšus marksisma izkropļojumus; tādējādi, ka šo vispusīgo politisko aģitāciju vedīs partija, kas savieno vienā nesaraujamā vienībā gan triecienu pret valdību visas lautas vārdāT gan proletariāta revolucionāro audzināšanu, līdz ar to pasargot viņa politisko patstāvību, kā arī strādnieku šķiras ekonomiskās cīņas vadību, utilizējot strādnieku šķiras stichiskās sadursmes ar tās ekspluataloriem, kuras mudina uz cīņu un pievelk mūsu nometnē jaunus un jaunus proletariāta slāņus!

Bet viena no visraksturīgākajām ekonomisma pazīmēm ir tieši tā, ka neizprot šo sakaru — vēl vairāk: neizprot šo proletariāta, visneatliekamākās vajadzības (vispusīga politiska audzināšana ar politiskas aģitācijas un politisku atmaskojumu palīdzību) sakrišanu ar vispārdemokratiskās kustības vajadzību. Neizpratne izpaužas ne vien „martino-viskās” frāzēs, bet arī šīm frāzēm satura ziņā līdzīgos prātojumos, kad atsaucas uz itin kā šķirisko viedokli. Lūk, kā izsakās, piemēram, „Lskras” 12. nr-ā „ekonomiskās”

vēstules^178 autori: „Tas pats „Iskras^11 galvenais trūkums (ideoloģijas pārvērtēšana) ir arī cēlonis, tās nekonsekvencei jautājumos par sociāldemokrātijas attiecībām pret dažādām sabiedriskām šķirām un virzieniem. Izlēmusi ar teorētisku aprēķinu palīdzību. .(bet ne ar „partijas uzdevumu augšanu, kuri aug kopā ar partiju ...“) „uzdevumu par nekavējošu pāreju uz ciņu pret absolūtismu un droši vien sajuzdama, cik grūts strādniekiem šis uzdevums tagadējā lietu stāvoklī. .(un ne vien sajuzdama, bet lieliski zinādama, ka strādniekiem šis uzdevums liekas mazāk grūts nekā par maziem bērniem norūpējušamies „ekonomiskiem^14 inteliģentiem, jo strādnieki gatavi kauties pat par prasībām, kas, neaizmirstamā Martinova vārdiem runājot, nesola nekādus „taustāmus rezultātus^11) . .. „bet, būdama nepacietīga gaidīt viņu turpmāko spēku uzkrāšanu šai cīņai, „Iskra^11 sāk meklēt sabiedrotos liberāļu un inteliģences rindās^11...

Jā, jā, mēs tiešām jau sen esam zaudējuši katru „pacietību^11 „gaidīt^11 tos svētlaimīgos, jau sen sen visādu „samierinātāju^11 mums solītos laikus, kad mūsu ekonomisti beigs uzkraut strādniekiem savu atpalicību, attaisnot savu enerģijas trūkumu ar šķietamo spēku trūkumu strādniekiem. Mēs pajautāsim mūsu ekonomistiem: kā tad jānotiek „strādnieku turpmākajai spēku uzkrāšanai šai cīņai^11? Vai nav acīm redzams, ka ar strādnieku politisku audzināšanu, ar mūsu neģēlīgās patvaldības vispusīgu atmaskošanu viņu priekšā? Un vai nav skaidrs, ka tieši šim darbam mums arī vajadzīgi „sabiedrotie liberāļu un inteliģences rindās^11, kas gatavi dalīties ar mums, atmaskojot politisko kara gājienu pret zemstiešiem, skolotājiem, statistiķiem, studentiem u. t. jpr. Vai tad tiešām tik grūti saprast šo apbrīnojami „viltīgo meclianiku^11? Vai P. B. Akselrods neatkārto jums jau kopš 1897. gada: „Jautājumu par to, kā iegūt Krievijas sociāldemokrātiem piekritējus un tiešus vai neliešus sabiedrotos neprolelariskās šķirās, izšķir vispirms un galvenokārt propagandistiskās darbības raksturs paša proletariāta vidū“? Bet Marlinovi un pārējie ekonomisti tomēr turpina iedomāties lielu tā, ka strādniekiem papriekš jāuzkrāj spēki (tredjunistiskai politikai) „ekonomiskā cīņā pret uzņēmējiem un valdību" un tikai jfēc tam „jāpāriet" — laikam no tredjunistiskas „aktivitātes audzināšanas" uz sociāldemokrātisku aktivitāti!

„.. Savos meklējumos, — turpina ekonomisti, •— „Iskra" nereti novirzās no šķiras viedokļa, notušēdama šķiru pretrunas un pirmajā vietā izvirzīdama to, ka neapmierinātība ar valdību ir vispārēja, kaut gan šās neapmierinātības cēloņi un pakāpe „sabiedrotajiem" ir visai dažādi. Tādas, piem., ir „Iskras" attiecības pret zemsti" .. . „Iskra" it kā „sola ar valdības dāvaniņām neapmierinātajiem muižniekiem strādnieku šķiras atbalstu, ne vārdiņa pie tam nebilzdama par šo iedzīvotāju slāņu šķi-riskajām nesaskaņām". Ja lasītājs palasīs rakstus „Patvaldība un zemste" („Iskra", 2. un 4. nr.), par kuriem, iespējams, runā vēstules autori, tad ieraudzīs, ka šie raksti^179 veltīti valdības attiecībām pret „birokrātiskās kārtu zemstes mīksto aģitāciju", „pat pret mantīgo šķiru pašdarbību". Rakstā teikts, ka strādnieks nedrīkst vienaldzīgi noraudzīties valdības cīņā pret zemsti un zemstieši tiek aicināti izbeigt mīkstās runas un pateikt stingru un asu vārdu tad, kad valdības priekšā visā augumā nostāsies revolucionārā sociāldemokrātijā. Kam vēstules autori šeit nepiekrīt? — nav zināms. Vai viņi domā, ka strādnieks „nesapratīs" vārdus: „mantīgās šķiras" un „birokrātiskā kārtu

zemste"? — ka zemstiešu uzmudināšana pāriet no mīkstiem uz asiem vārdiem ir „ideoloģijas pārvērtēšana"? Vai viņi iedomājas, ka strādnieki varēs „.uzkrāt sevī spēkus" cīņai pret absolūtismu, ja tiem nebūs zināmas absolūtisma attiecības arī pret zemsti? Tas viss atkal paliek nezināms. Skaidrs tikai viens: ka autoriem ļoti miglains priekšstats par sociāldemokrātijas politiskajiem uzdevumiem. Tas vēl skaidrāks no viņu l'razes: „Tādas pašas" (l. i., arī tādas, „kas aptumšo šķiru antagonismu") „ir ari „Iskras" attiecības pret studentu kustību". Tā vietā, lai aicinātu strādniekus atklātā demonstrācijā pateikt, ka īstais varmācības, negantības un nevaldāmības perēklis ir nevis studenti, bet Krievijas valdība („Iskra", 2. nr.[180]) — mums droši vien vajadzēja ievietot prātojumu ,,R. Misj" garā! Un līdzīgas domas izsaka sociāldemokrāti 1901. gada rudenī, pēc februāra un marta nolikumiem, pirms jauniem studentu aktivitātes uzplūdiem, kuri atklāj to, ka arī šajā laukā protesta „stichiskums" pret patvaldību aizsteidzas priekšā sociāldemokrātijas apzinīgai kustības vadībai. Strādnieku stichiskā tiekšanās aizstāvēt policijas un kazaku dauzītos studentus aizsteidzas priekšā sociāldemokrātiskās organizācijas apzinīgai darbībai!

„Turpretim, — turpina vēstules autori, — citos rakstos „Iskra" asi nosoda visādus „kompromisus" un aizstāv, piem., gedistu neciešamo uzvešanos". Mēs ieteicam tiem ļaudīm, kas parasti sakarā ar domstarpībām mūslaiku sociāldemokrātu vidū tik pašpaļāvīgi un vieglprātīgi izsakās, ka šīs domstarpības it kā esot nesvarīgas un neattaisnojot šķelšanos, — labi pārdomāt šos vārdus. Vai var sekmīgi strādāt vienā organizācijā ļaudis, kas saka, ka mēs vēl esam pārsteidzoši maz darījuši, lai noskaidrotu, cik naidīga patvaldība visdažādākām šķirām, lai iepazīstinātu strādniekus ar visdažādāko slāņu opoziciju pret patvaldību — un ļaudis, kas šajā lietā redz „kompromisu", acīm redzot kompromisu ar teoriju par „ekonomisko cīņu pret uzņēmējiem un valdību"?

Mēs runājām sakarā ar zemnieku brīvlaišanas četrdesmit gadu jubileju par nepieciešamību izraisīt šķiru cīņu sādžā (3. nr.[181]) un sakarā ar Vites slepeno iesniegumu (4. nr.) — par pašvaldības un patvaldības nesamierinā-inību; mēs uzbrukām zemes īpašnieku dzimtbūšanai un viņiem kalpojošai valdībai sakarā ar jauno likumu 18. nr.[182]) un apsveicām nelegālo zemstu kongresu, mudinādami zemsliešus no pazemīgiem lūgumiem pāriet uz cīņu

(8. nr.[183]); — mēs uzmudinājām studentus, kas sāka saprast politiskās cīņas nepieciešamību un pāriet uz to (3. nr.), un tai pašā laikā graizījām „rupjo neizpratni^1', kādu parādīja „tikai studentu" kustības piekritēji, kas aicināja studentus nepiedalīties ielu demonstrācijās (3. nr., sakarā ar Maskavas studentu Izpildu komitejas 25. februāra uzsaukumu); — mēs atmaskojām avīzes „Rossija"119 (5. nr.) liberālo viltnieku „bezjēdzīgos sapņojumus" un „melīgo liekulību" un tajā pašā laikā atzīmējām valdības moku kambara trakošanu, kas „izrēķinājās ar mierīgiem literātiem, veciem profesoriem un zinātniekiem, pazīstamiem liberāliem zemstiešjem" (5. nr.: „Policijas uzbrukums literatūrai"); mēs atmaskojām programas par „valsts aizgādniecību strādnieku sadzīves labierīcībai" palieso nozīmi un apsveicām „vērtīgo atzīšanos", ka „labāk ar pārveidojumiem no augšas novērst prasību pēc tiem no apakšas nekā gaidīt pēdējo" (6. nr.[184]); — mēs uzmudinājām statistiķus protestētājus (7. nr.) un izteicām nicināšanu statistiķiem streiklaužiem (9. nr.). Kas šajā taktikā saskata proletariāta šķiras apziņas aptumšošanu un kompromisu ar liberālismu, — tas līdz ar to parāda, ka viņš nepavisam nesaprot „Credo" programas palieso nozīmi un de facto realizē tieši šo programu, lai cik viņš no tās atteiktos! Tāpēc ka viņš ar to velk sociāldemokrātiju uz „ekonomisko cīņu ar uzņēmējiem un valdību" un kapitulē liberālismā priekšā, atteikdamies no uzdevuma aktivi iejaukties katrā „liberālā" jautājumā un noteikt savas, sociāldemokrātiskās, attiecības pret šo jautājumu.

f) VĒLREIZ „APMELOTĀJI", VĒLREIZ „MISTI I’IKATORI"

Šie laipnie vārdi, kā lasītājs atcerēsies, pieder „Rab. Djelo", kas šādā veidā atbild uz to, ka mēs viņu apvainojām „netiešā augsnes sagatavošanā strādnieku kustības pārvēršanai par buržuāziskās demokrātijās ieroci". Savā vientiesībā „Rab. Djelo" nolēmis, ka šis apvainojums nav nekas cits kā polemisks izlēciens: šiem ļaunajiem dogma-tiķiem, tā sakot, iepaticies sarunāt mums visādas nepatīkamas lielas: nu, un kas gan var būt nepatīkamāks kā būt par buržuāziskās demokrātijās ieroci? Un, lūk, trekniem burtiem iespiež „atspēkojumu": „pilnīgi kails apmelojums" („Divi kongresi", 30. ipp.), „mistifikācijā" (31.), „maskarade" (33.). Līdzīgi Jupiteram ,,R. Djelo" (kaut gan ar Jupiteru tam maz līdzības) dusmojas taisni lāpēc, ka viņam nav taisnība, ar savu steidzīgo lamāšanos pierādīdams nespēju iedziļināties savu pretinieku domu gājienā, liet taču tikai mazliet vajadzēja padomāt, lai saprastu, kāpēc katra masu kustības stichiskuma dievināšana, katra sociāldemokrātiskās politikas noniecināšana līdz tredju-nisliskai ir taisni augsnes sagatavošana strādnieku kustības pārvēršanai par buržuāziskās demokrātijās ieroci. Stichiska strādnieku kustība pati par sevi spējīga radīt (un neizbēgami rada) tikai tredjunismu, bet tred junistiska strādnieku šķiras politika taisni ir buržuāziskā strādnieku šķiras politika. Strādnieku šķiras piedalīšanās politiskā cīņā un pat politiskā revolūcijā vēl ne mazākā mērā nepadara viņas politiku par sociāldemokrātisku politiku. Vai ,,R. Djelo" neienāks prātā to noliegt? Vai viņam beidzot neienāks prātā visu priekšā taisni un bez izlocīšanās pateikt savu starptautiskās un Krievijas sociāldemokrātijas sasāpējušo jautājumu izpratni? — O, nē, nekad viņš neiedomāsies neko tamlīdzīgu, jo viņš cieši turas pie tā paņēmiena, kuru var nosaukt par paņēmienu „vienmēr visu noliegt". Es neesmu es, zirgs nav mans, es neesmu važonis. Mēs neesam ekonomisti, „Rab. Misļ" nav ekonomisms. Krievijā vispār nav ekonomisma. Tas ir varen veikls un „politijisks" paņēmiens, kuram tikai tā mazā neērtība, ka preses orgānus, kas to praktizē, pieņemts saukt palamā: „ko vēlaties?".

„Rab. Djelo" liekas, ka Krievijā buržuāziskā demokrātijā vispār ir „fantoms" („Divi kongresi", 32. Ipp.)[185]. Laimīgi

ļaudis! Līdzīgi strausam tie paslēpj galvu zem spārna un iedomājas, ka tādēļ viss apkārt esošais pazūd. Virkne liberālu publicistu, kas ik mēnesi paziņo visiem savas gaviles sakarā ar marksisma sairšanu un pat izzušanu; virkne liberālu avīžu (,,SPB. Vedomostji"120, „Russkije Vedomostji“ u. d. citu), kas uzmudina tos liberāļus, kuri nes strādniekiem brentanovisko šķiru cīņas izpratni un tredjunistisko politikas izpratni; — marksisma kritiķu plejada, kuru īstās tendences tik labi atsedzis ,,Credo“ un kuru literārās preces vienīgās bez nodevām un muitām staigā pa Krieviju; — revolucionāro ««sociāldemokrātisko virzienu atdzīvošanās, sevišķi pēc februāra un marta notikumiem; — tas viss ir laikam fantoms! Tam visam nav itin nekādas attiecības pret buržuāzisko demokrātiju!

„Rab. Djelo“, kā arī ekonomiskās vēstules autoriem ,,Iskras“ 12. nr-ā, vajadzētu „padomāt par to, kāpēc tad īsti pavasara nolikumi radījuši lādu nesocialdemokratisko revolucionāro virzienu atdzīvošanos tā vietā, lai pastiprinātu sociāldemokrātijas autoritāti un prestižu'1? — Tāpēc, ka mēs neizrādījāmies uzdevuma augstumā, strādnieku masu aktivitāte izrādījās pārāka par mūsu aktivitāti, mums nebija pietiekami sagatavotu revolucionāru vadītāju un organizatoru, kas lieliski pārzinātu noskaņojumu visos opozicionārajos slāņos un prastu nostāties kustības priekšgalā, pārvērst stichisku demonstrāciju par politisku, paplašināt tās politisko raksturu utt. Tādos apstākļos mūsu atpalicību neizbēgami izmantos savā labā kustīgākie, enerģiskākie nesocialdemokratiskie revolucionāri, un strādnieki, lai cik pašaizliedzīgi un enerģiski viņi cīnītos ar policiju un karaspēku, lai cik revolucionāri viņi rīkotos, izrādīsies vienīgi spēks, kas atbalsta šos revolucionārus, izrādīsies buržuāziskās demokrātijās arjergards, bet nevis sociāldemokrātisks avangards. Ņemiet Vācijas sociāldemokrātiju, no kuras mūsu ekonomisti grib pārņemt tikai viņas vājās puses. Kālab neviens politisks notikums Vācijā nepaiet bez tā, lai neietekmētu arvien vairāk un vairāk revolucionāru ceļu. Mēs, sociāldemokrāti, turpretī ar to apmierināties nevaram. Un, ja mēs tā vai citādi noniecinām sociāldemokrātisko politiku līdz stiehiskai, tredjunisliskai politikai, tad taisni ar to mēs darām lalni buržuāziskai demokrātijai.

sociāldemokrātijas autoritātes un prestiža pastiprināšanos? Tālab, ka sociāldemokrātijā vienmēr izrādās visiem priekšgalā, šo nolikumu visrevolucionarāk novērtējot, aizstāvot katru protestu pret patvaļu. Tā neieaijā sevi ar prā-lojumiem, ka ekonomiskā cīņa uzvedinās strādniekus uz jautājumu par viņu beztiesību un ka konkrēti apstākļi l'atali vedina strādnieku kustību uz revolucionāru ceļu. Tā iejaucas visās sabiedriskās un politiskās dzīves nozarēs un visos jautājumos, gan jautājumā par to, ka Vilhelms neapstiprina pilsētas galvu no buržuāzisko progresistu vidus (vāciešus mūsu ekonomisti vēl nav paspējuši apgaismot, ka tas būtībā ir kompromiss ar liberālismu!), gan jautājumā par likuma izdošanu pret „netikumiskiem" sacerējumiem un attēliem, gan jautājumā par valdības ietekmi profesoru vēlēšanās u. t. jpr., u. tml. Visur viņi izrādās visu priekšgalā, saceldami politisko nemieru visās šķirās, modinādami miegainos, uzmudinādami atpalicīgos, dodami vispusīgu materiālu proletariāta politiskās apziņas un politiskās aktivitātes attīstībai. Un rezultātā iznāk tas, ka politisko pirmrindas cīnītāju sāk cienīt pat apzinīgie sociālismā ienaidnieki un nereti ne vien no buržuāzijas, bet pat no birokrātiskām un galma sfērām dažs svarīgs dokuments brīnišķīgā kārtā nokļūst ,,Vorwārts’a“ redakcijas kabinetā.

Lūk, kur atminējums tai šķietamajai „pretrunai", kas tādā mērā pārspēj „Rab. Djelo" izpratnes līmeni, ka tas tikai paceļ rokas pret debesīm un kliedz: „maskarade"! Patiesi, iedomājieties tikai: mēs, „Rab. Djelo", par stūrakmeni liekam strādnieku masu kustību (un iespiežbm to trekniem burtiem!), mēs brīdinām visus un katru no sti-chiskā elementa pārāk zemas novērtēšanas, mēs gribam piešķirt pašai, pašai, pašai ekonomiskajai cīņai politisku raksturu, mēs gribam palikt ciešā un organiskā sakarā ar proletārisko cīņu! Bet mums saka, ka mēs sagatavojot augsni strādnieku kustības pārvēršanai par buržuāziskās demokrātijās ieroci. Un kas to sāka? Ļaudis, kas dodas „kompromisā" ar liberālismu, jaukdamies iekšā katrā „liberālā" jautājumā (kāda „organiska sakara ar proletārisko cīņu" neizpratne!), pievērsdami tik daudz uzmanības ir studentiem, ir pat (ak briesmas!) zemstiešiem! Ļaudis, kas vispār grib lielāko savu spēku procentu (salīdzinot ar ekonomistiem) veltīt darbībai starp neproletariskām iedzīvotāju šķirām! Vai tā nav ,,maskarade“??

Nabaga „Rab. Djelo“! Vai viņam kādreiz izdosies atminēt šo viltīgo mechaniku?

IV

EKONOMISTU SAVROClBA UN REVOLUCIONĀRU ORGANIZĀCIJA

Mūsu iepriekš iztirzātie „Rab. Djelo“ apgalvojumi, ka ekonomiskā cīņa ir visplašāk lietojamais politiskās aģitācijas līdzeklis, ka mūsu uzdevums tagad — piešķirt pašai ekonomiskajai cīņai politisku raksturu u. tml., izteic ne vien mūsu politisko, bet arī mūsu organizatorisko uzdevumu šauro izpratni. „Ekonomiskajai cīņai pret uzņēmējiem un valdību" nepavisam nav vajadzīga — un tāpēc uz tādas cīņas pamatiem arī nevar izstrādāties — Viskrievijas centralizēta organizācija, kas apvieno vienā kopīgā uzbrukumā visas un visādas politiskas opozicijas, protesta un sašutuma izpausmes, organizācija, kas sastāv no revolucionāriem pēc profesijas un ko vada visas tautas īsti politiski vadoņi. Un tas arī saprotams. Katras iestādes organizācijas raksturu dabiski un neizbēgami nosaka šās iestādes darbības saturs. Tāpēc „Rab. Djelo" ar saviem iepriekš iztirzātajiem apgalvojumiem svētī un padara par likumu ne vien politiskās darbības šaurību, bet arī organizatoriskā darba šaurību. Un šai gadījumā, kā jau vienmēr, tas ir organs, kura apzinīgums kapitulē slichiskuma priekšā. Bet patiesībā stichiski veidojošos organizācijas formu dievināšana, apziņas trūkums par to. cik šaurs un primitive mūsu organizatoriskais darbs, kādi mēs vēl „savroči" šajā svarīgajā nozarē, šās apziņas trūkums, saku es, ir mūsu kustības īsta slimība. Tā, pats par sevi saprolams, nav pagrimšanas slimība, bet gan augšanas slimība. Bet tieši tagad, kad stichiskā sašutuma vilnis, var teikt, šļāc mums kā kustības vadītājiem un organizatoriem pāri, sevišķi nepieciešama visnesamierināmākā cīņa pret katru atpalicības aizstāvēšanu, pret katru šaurības padarīšanu par likumu šai lietā, sevišķi nepieciešami pamodināt katrā, kas piedalās praktiskajā darbā vai arī tikai taisās iesāki to, neapmierinātību ar pie mums valdošo savrocību un nelokāmu apņēmību tikt vaļā no tās.

а) KAS IR SAVROCĪBA?

Pamēģināsim atbildēt uz šo jautājumu ar mazu tipisku 1894.—1901. gada sociāldemokrātiskā pulciņa darbības ainu. Mēs jau norādījām uz šā perioda skolu jaunatnes ļoti plašo aizraušanos ar marksismu. Šī aizraušanās, saprotams, saistījās ne tikai un pat ne tik daudz ar marksismu kā teoriju, cik ar atbildi uz jautājumu: „ko darīl?“, cik ar aicinājumu doties kara gājienā pret ienaidnieku. Un jaunie karotāji devās kara gājienā, pārsteidzoši primitivi bruņoti un sagatavoti. Pa lielākai daļai nebija p'at gandrīz nekāda apbruņojuma un it nekādas sagatavotības. Devās, karā kā zemnieki no arkla, paķēruši tikai rungu vien. Studentu pulciņš bez kādiem sakariem ar vecajiem kustības darbiniekiem, bez jebkādiem sakariem ar pulciņiem citos apvidos vai pat cilās pilsētas daļās (vai citās mācības iestādēs), bez jebkādas revolucionārā darba atsevišķo daļus organizācijas, bez kāda sistemātiskā darbības plāna kaut cik ievērojamam periodam nodibina sakarus ar strādniekiem un ķeras pie darba. Pulciņš pakāpeniski izvērš plašāku un plašāku propagandu un aģitāciju, ar savas uzstāšanās faktu saista diezgan plašu strādnieku slāņu atsaucību, izglītotās sabiedrības zināmas daļas atsaucību, kura sagādā naudu un nodod „Komitejas" rīcībā arvien jaunas jauniešu grupas. Aug komitejas (jeb cīņas savienības) pievilkšanas spēks, aug viņas darbības vēriens, un viņa paplašina šo darbību pilnīgi slichiski: lie paši ļaudis, kas pirms gada vai dažiem mēnešiem uzstājās studentu pulciņos un izlēma jautājumu „kurp iet?", kas nodibināja un uzturēja sakarus ar strādniekiem, gatavoja un izlaida lapiņas, nodibina sakarus ar citām revolucionāru grupām, sadabū literatūru, ķeras pie vietējās avīzes izdošanas, sāk runāt par demonstrācijās rīkošanu, pāriet beidzot uz atklātu kara darbību (pie kam šī atklātā kara darbība atkarībā no apstākļiem var būt gan pati pirmā aģitācijas lapiņa, gan pirmais avīzes numurs, gan pirmā demonstrācijā). Un parasti pašam pirmajam šās darbības sākumam nekavējoties seko pilnīga iekrišana. Nekavējoša un pilnīga taisni tāpēc, ka šī kara darbība bija nevis sistemātiskā, iepriekš pārdomāta un pakāpeniski sagatavota ilgas un neatlaidīgas cīņas plāna rezultāts, bet vienkārši slichiska,.

tradicionāli veikta pulciņa darba pieaugšana; tāpēc, ka policijai, dabiski, gandrīz vienmēr bija zināmi visi galvenie vietējās kustības darbinieki, kas sevi bija „rekomendējuši^1* vēl no studentu sola, un tā tikai nogaidīja sev visizdevīgāko gūstīšanas momentu, tīši ļaujot pulciņam pietiekami izplēsties un izvērsties, lai būtu taustāms corpus delicti*, un vienmēr tīši atstājot dažas tai zināmas personas ,,sēk-lai“ (kā skan technisks izteiciens, kuru, cik man zināms, lieto tiklab mūsējie, kā žandarmi). Tādu karu nevar nesalīdzināt ar rungām bruņota zemnieku bara kara gājienu pret moderno karaspēku. Un atliek tikai pabrīnīties par kustības dzīves spējām, kura plētās, auga un guva uzvaras .ar visu šo cīnītāju pilnīgo sagatavotības trūkumu. Tiesa, •no vēsturiskā viedokļa apbruņojuma primitivisms bija sākumā ne vien neizbēgams, bet pat likumīgs kā viens no noteikumiem karotāju pievilkšanai plašos apmēros. Bet, tiklīdz sākās nopietna kara darbība (bet tā būtībā sākās jau ar 1896. gada vasaras streikiem), — mūsu kara organizācijas trūkumi lika sevi just arvien stiprāk un stiprāk. Apjukusi pirmajā laikā un izdarījusi virkni kļūdu (līdzīgu uzsaukumam sabiedrībai ar sociālistu ļaundarību aprakstu vai strādnieku izsūtīšanu no galvaspilsētām uz provinces rūpniecības centriem), valdība drīz vien pielāgojās jaunajiem cīņas apstākļiem un prata nostādīt vajadzīgās vietās savas visiem modernizējumiem apbruņotās provokatoru, spiegu un žandarmu nodaļas. Grautiņi sāka atkārtoties tik bieži, aptvert tādu ļaužu masu, tik ļoti pamatīgi izslaucīt vietējos pulciņus, ka strādnieku masa zaudēja burtiski visus vadītājus, kustība ieguva neticami lēcienveidīgu raksturu un darbā nevarēja nodibināties absolūti nekāda pēctecība un sakarība. Vietējo darbinieku pārsteidzošā sadrumstalotība, pulciņu sastāva nejaušais raksturs, nesagatavotība un šaurs redzes loks teorētiskos, politiskos un organizatoriskos jautājumos bija aprakstīto apstākļu neizbēgams rezultāts. Lieta nonāca tiktāl, ka dažās vietās aiz mūsu neizturētības un konspirācijas trūkuma strādniekus pārņēma neuzticība pret inteliģenci un tie sāka no viņas vairīties: inteliģenti, viņi saka, pārāk neapdomīgi noved pie iekrišanām!

— nozieguma saslāvs. Red.

Ka visi domājošie sociāldemokrāti šo savrocību beidzot sāka izjust kā slimību, — to zina katrs, kam kaut cik pazīstama kustība. Bet, lai lasītājs, kas to nepazīst, neiedomātos, ka mēs mākslīgi „konstruējam" īpašu kustības stadiju vai īpašu slimību, — mēs atsauksimies uz vienreiz jau pieminēto liecinieku. Lai mums nepārmet par garo izrakstu.

„Ja pakāpeniska pāreja uz plašāku praktisku darbību, — raksta B-vs „Rab. Djelo“ 6. nr-ā, — pāreja, kas tieši atkarīga no vispārējā pārejas laika, ko pārdzīvo Krievijas strādnieku kustība, ir raksturīga pazīme... tad ir vēl otra ne mazāk interesanta pazīme Krievijas strādnieku revolūcijas vispārējā mechanisms. Mēs runājam par to darbībai noderīgo revolucionāro spēku vispārējo trūkumu*, kas sajūtams ne vien Pēterburgā, bet arī visā Krievijā. Strādnieku kustībai vispārēji atdzīvojoties, strādnieku masai vispārēji attīstoties, streiku gadījumiem kļūstot arvien biežākiem, arvien atklātākai kļūstot strādnieku masu cīņai, kas pastiprina valdības vajāšanas, arestus, trimdas un izsūtīšanas, šis augstas kvalitātes revolucionāru spēku trūkums klust arvien redzamāks un, neapšaubāmi, neatstāj neietekmētu kustības dziļumu un vispārējo raksturu. Daudzi streiki paiet bez revolucionāro organizāciju stipras un tiešas iedarbības... jūtams aģitācijas lapiņu un nelegālās literatūras trūkums... strādnieku pulciņi paliek bez aģitatoriem... Blakus tam manāms pastāvīgs naudas līdzekļu trūkums. Vārdu sakot, strādnieku kustības augfana aizsteidzas priekSā revolucionāro organizāciju augianai un attīstībai. Esošnis aktivo revolucionāru sastāvs izrādās pārāk neievērojams, lai koncentrētu savās rokās ietekmi uz visu nemierīgo strādnieku masu, lai piešķirtu visiem nemieriem kaut vai saskaņotības un organizētības nokrāsu... Atsevišķie pulciņi, atsevišķie revolucionāri nav savākti, nav apvienoti, nesastāda vienotu, stipru un disciplinētu organizāciju ar plānveidīgi attīstītām daļām"... Un, piebildis, ka jaunu pulciņu nekavējoša rašanās sagrauto vielā „pierāda tikai kustības dzīves spēju... bet vēl nepierāda pietiekama daudzuma pilnīgi noderīgu revolucionāru darbinieku esamību", autors secina: „Pēterburgas revolucionāru

praktiskā nesagatavotība atsaucas arī uz viņu darba rezultātiem. Pēdējās grupu prāvas, sevišķi „Pašatbrīvošanās" grupas ūn „Darba cīņas pret kapitālu"151, skaidri parādīja, ka jauns aģitators, kas sīki nepārzina darba un tātad arī aģitācijas apstākļus zināmā rūpnīpā, kas nezina konspirācijas principus un piesavinājies" (vai tikai ir'piesavinājies?) „tikai sociāldemokrātijas vispārējos uzskatus, var nostrādāt kādus 4, 5, 6 mēnešus. Pēc tam nāk arests, kam bieži seko visas organizācijas vai vismaz tās daļas sagrāve Jājautā, vai iespējama grupas sekmīga un auglīga darbība, ja šās grupas pastāvēšanas laiks ierobežots ar dažiem mēnešiem. Acīm redzot pastāvošo organizāciju trūkumus nevar pilnīgi visus attiecināt uz pārejas laiku ... acīm redzot darbojošos organizāciju kvantitatīvam un, galvenais, kvalitalivam

✓

* Kursivs viscaur mūsu.

26 5. sēj.

sastāvam šeit nav mazsvarīga loma, un mūsu sociāldemokrātu pirmajam uzdevumam... jābūt realai organizāciju apvienošanai, stingri izvēloties biedrus

b) SAVROCĪBA UN EKONOMISMS

Mums tagad jāapstājas pie jautājuma, kas droši vien jau uzmācas katram lasītājam. Vai šo savrocību kā aug- , sanas slimību, kas piemīt visai kustībai, var vest sakarībā ar ekonomismu kā vienu no virzieniem Krievijas sociāldemokrātijā^186? Mēs domājam, ka jā. Praktiskā nēsagatavo-tība, organizatoriskā darba neprasme kopīga tiešām mums visiem, ieskaitot arī tos, kas no paša sākuma nelokāmi stāvējuši uz revolucionārā marksisma viedokļa. Un par nesa-gatavotību pašu par sevi neviens, protams, arī nevarētu vainot praktiķus. Bet bez nesagātavotības ,,savrocības“ jēdzienā ietilpst vēl arī kaut kas cits: šaurs visa revolucionārā darba vēriens vispār, nesaprašana, ka šajā šaurajā darbā nevar izveidoties laba revolucionāru organizācija, beidzot — un tas ir galvenais — mēģinājumi šo šaurību attaisnot un padarīt par īpašu „teoriju", t. i., slichiskuma dievināšana arī šajā laukā. Kolīdz atklājās šādi mēģinājumi — kļuva jau neapšaubāms, ka savrocība saistīta ar ekonomismu un ’ ka mēs neglābsimies no mūsu organizatoriskās darbības šaurības, neatbrīvojušies no ekonomisma vispār (t. i., gan marksisma teorijas, gan sociāldemokrātijas lomas un viņas politisko uzdevumu šauras izpratnes). Bet šie mēģinājumi atklājās divējādos virzienos. Vieni sāka runāt: strādnieku masa vēl pati nav izvirzījusi tik plašus un kaujinieciskus politiskus uzdevumus, kādus tai „uztiepj" revolucionāri, viņai vēl jācīnās par tuvākām politiskām prasībām, jāveic „ekonomiska cīņa pret uzņēmējiem un valdību"[186] (bet šai masu kustībai „pieejamai" cīņai dabiski atbilst arī pat visnesagatavotākai jaunatnei „pieejama" organizācija). Citi, kam sveša katra „pakāpenība", sāka runāt: ir iespējams „izdarīt un jāizdara politiska revolūcija", bet šīm nolūkam nav nekādas vajadzības' radīt stipru revolucionāru cīnītāju organizāciju, kas audzina proletariātu neatlaidīgā un sīvā cīņā; tam pietiek.

ka mēs visi tvertu ,,pieejamo“ un jau pazīstamo rungu. Runājot bez alegorijām — ka mēs sarīkotu vispārēju streiku^187 vai arī ka mēs saviļņotu strādnieku kustības ,,gurdo“ gailu ar „ekscitativa terora^11 palīdzību^188. Abi šie virzieni, kā oportunisli, tā „revolucionisti^11, kapitulē val-došās savrocības priekšā, netic iespējai atbrīvoties no tās, nesaprot mūsu pirmo un visspiedošāko praktisko uzdevumu: radīt revolucionāru cīnītāju organizāciju, kas spējīga nodrošināt politiskās cīņas enerģiju, izturību un pēctecību.

Mēs nupat citējām B-va vārdus: ,,strādnieku kustības augšana aizsteidzas priekšā revolucionāro organizāciju augšanai un attīstībai^11. Šis „tuva novērotāja vērtīgais pa-ziņojums^11 („Rabočeje Djelo^11 redakcijas atsauksme par B-va rakstu) mums divkārt vērtīgs. Tas parāda, ka mums bijusi taisnība, saskatot Krievijas sociāldemokrātijas tagadējās krizes pamatcēloni vadītāju („ideologu^11, revolucionāru, sociāldemokrātu) atpalicībā no masu aktivitātes stichiskiem uzplūdiem. Tas rāda, ka nekas cits kā tieši savrocības slavināšana un aizstāvēšana ir visi šie ekonomiskās vēstules (,,lskra“, 12. nr.) autoru, B. Kričevska un Martinova, prātojumi par briesmām pārāk zemu novērtēt stichisko elementu, pelēko pašreizējo cīņu, par taktiku-procesu u. t. jpr. Šie ļaudis, kas bez nicīgas grimases nevar izrunāt vārdu: „teorētiķis^11, kas savu ceļu locīšanu ikdienišķās nesagatavotības un mazattīstības priekšā sauc par „dzīves nojautu^11, īstenībā parāda mūsu visspiedošāko praktisko uzdevumu neizpratni. Atpalikušiem ļaudīm uzkliedz: ejiet solī! nesteidzieties priekšā! Ļaudīm, kas slimo ar enerģijas un inicialivas trūkumu organizatoriskā darbā, ar plašas un drosmīgas lietas nostādnes „'plānu^11 trūkumu, kliedz par „taktiku-procesu^11! Mūsu galvenais grēks ir mūsu politisko un organizatorisko uzdevumu noniecināšanā līdz tuvākām, „taustāmām^11, „konkrētām^11 pašreizējās ekonomiskās cīņas interesēm, — bet mums turpina skandināt: pašai ekonomiskajai cīņai vajag piešķirt politisku

raksturuI Vēlreiz: tā ir burtiski tāda pati „dzīves nojauta", kādu parādījis tautas eposa varonis, kas, redzot bēru gājienu, kliedzis: „lai jūsu gaitām nebūtu gaļai".

Atcerieties, ar kādu nesalīdzināmu, īstu „Narcisa" augstprātību šie gudrinieki pamācīja Pļechanovu: „strādnieku pulciņiem vispār (sic!) nav pieejami politiskie uzdevumi šā vārda patiesā, praktiskā nozīmē, t. i., kā lietderīga un sekmīga praktiska cīņa par politiskām prasībām" („ ,,R. D.“ red. atbilde", 24. Ipp.). Kungi ir pulciņi un pulciņi! „Savroču" pulciņam, protams, politiskie uzdevumi nepieejami, iekām šie savroči nav savu savrocību apzinājušies un atbrīvojušies no tās. Bet, ja šie savroči bez tam vēl savā savrocībā iemīlējušies, ja vārdu „praktisks" viņi raksta, katrā ziņā pasvītrojot, un iedomājas, ka praktiskums prasa noniecināt savus uzdevumus līdz masas visatpalikušāko slāņu izpratnes līmenim, — tad, protams, šie savroči ir neglābjami un politiskie uzdevumi viņiem tiešām vispār nepieejami. Bet A|eksejevam un Miškinam, Chalturinam un Žeļa-bovam līdzīgu korifeju pulciņam pieejami politiskie uzdevumi šā vārda vispatiesākā, vispraktiskākā nozīmē, pieejami taisni tāpēc un par tik, par cik viņu kvēlie sludinājumi rod atbalsi masā, kas stiehiski mostas, par cik viņu kūsājošo enerģiju uztver un atbalsta revolucionārās šķiras enerģija. Pļechanovam bija tūkstoškārt taisnība, kad viņš ne vien uzrādīja šo revolucionāro šķiru, ne vien pierādīja viņas stiehiskās atmodas neizbēgamību un neno-vēršamību, bet pat izvirzīja „strādnieku pulciņiem" augstu un lielu politisku uzdevumu. Bet jūs atsaucaties uz tai laikā radušņs masu kustību ar nolūku šo uzdevumu noniecināt, — ar nolūku sašaurināt „strādnieku pulciņu" darbības enerģiju un vērienu. Kas gan tas ir, ja ne savroča iemīlēšanās savā savrocībā? Jūs lielāties ar savu praktiskumu, bet neredzat to katram krievu praktiķim pazīstamo faktu, kādus brīnumus revolucionārajā darbā spējīga darīt ne tikai pulciņa, bet pat atsevišķas personas enerģija. Jeb vai jūs domājat, ka mūsu kustībā nevar būt tādu korifeju, kādi bija 70. gados? Kāpēc gan? Tāpēc, ka mēs maz sagatavoti? Bet mēs gatavojamies, gatavosimies un sagatavosimies! Tiesa, „ekonomiskās cīņas pret uzņēmējiem un valdību" stāvošajos ūdeņos pie mums, par nelaimi, radies pelējums, radušies ļaudis, kas metas ceļos un pielūdz stiehiskumu,

bijīgi vērojot (Pļechanova vārdiem) Krievijas proletariāta „pakaļpusi^11. Bet mēs pratīsim atbrīvoties no šā pelējuma. Tieši tagad krievu revolucionārs, kuru vada patiesi revolucionārā teorija, balstīdamies uz patiesi revolucionāru un stichiski mostošos šķiru, var beidzot — beidzot! — iz-slieties visā savā augumā un izvērst visus savus varoņspē-kus. Lai tas notiktu, vajadzīgs tikai, lai praktiķu masā, vēl jo lielākajā to ļaužu masā, kas sapņo par praktisko darbu jau no skolās sola, katrs mēģinājums noniecināt mūsu politiskos uzdevumus un mūsu organizatoriskā darba vērienu sastaptu izsmieklu un nicināšanu. Un esiet, kungi, pārliecināti, mēs to panāksim! /

Apcerējumā „Ar ko sākt?“ es rakstīju pret „Rabočeje Djelo“: „24 stundās var mainīt aģitācijas taktiku kaut kādā speciālā jautājumā, kaut kādas detaļas realizēšanas taktiku partijas organizācijā, bet mainīt ne vien 24 stundās, bet kaut vai 24 mēnešos savus uzskatus par,to, vai vispār, vienmēr un bez vārda runas vajadzīga kaujinieciska organizācija un politiska aģitacija masās, var tikai cilvēki, kam nav itin nekādu pamatu"*. „Rabočeje Djelo" atbild: „Sis vienīgais no ,,Iskras“ apvainojumiem, kas pretendē būt faktiska rakstura, nav ne ar ko pamatots. ,,R. Djelo" lasītāji labi zina, ka mēs no paša sākuma ne tikai aicinājām uz politisku aģitāciju, nenogaidot „Iskras" rašanos"... (pie tam sakot, ka ne vien strādnieku pulciņiem, „bet arī strādnieku masu kustībai par pirmo politisko uzdevumu nav iespējams izvirzīt — absolūtisma gāšanu", bet tikai cīņu par tuvākām politiskām prasībām, un ka „tuvākās politiskās prasības kļūst masai pieejamas pēc viena vai vismaz dažiem streikiem") ... „bet arī ar saviem izdevumiem piegādājām no ārzemēm biedriem, kas darbojas Krievijā, vienīgo sociāldemokrātisko politiskās aģitācijas materiālu" ... (pie kam šajā vienīgajā materiālā jūs ne tikai visplašāk lietojāt politisko aģitāciju vienīgi uz ekonomiskās cīņas pamatiem, bet arī beidzot aizdomājāties līdz tam, ka šī sašaurinātā aģitacija „ir visplašāk lietojamā". Un jūs, kungi, nemanāt, ka jūsu argumentācija taisni pierāda, cik nepieciešama pie tādas kvalitātes vienīgā materiala — „Iskras" rašanās un „Iskras" cīņa pret „Rabočeje Djelo"?) ... „No

Sk. ša sēj. 6. lpp. Red.

otras puses, mūsu literatūras izdošana tiešām sagatavoja partijas taktikas vienību^1*... (vienību pārliecībā par to, ka taktika ir partijas uzdevumu augšanas process, kuri aug kopā ar partiju? Vērtīga vienība!)... „un līdz ar to „kaujas organizācijas** iespēju, kuras radīšanai Savienība vispār darīja visu ārzemju organizācijai pieejamo** (,,R. I).“, 10. nr., 15. lpp.). Veltīgs mēģinājums izlocīties! Ka jūs darījuši visu jums pieejamo, to nekad arī neesmu domājis noliegt. Esmu apgalvojis un apgalvoju, ka jums ,,pie-ejamā“ robežas sašaurina jūsu izpratnes tuvredzība. Smieklīgi pat runāt par „kaujas organizāciju** cīņai par „tuvākām politiskām prasībām** vai „ekonomiskai cīņai pret uzņēmējiem un valdību**.

Bet, ja lasītājs grib redzēt pērles no „ekonomiskās** iemīlēšanās savrocībā, tad, saprotams, viņam no eklektiskā un svārstīgā „Rab. Djelo“ jāpievēršas konsekventajai un enerģiskajai „Rab. Mis|“. „Tagad pāris vārdu par īsteni tā saukto revolucionāro inteliģenci, — rakstīja R. M. „Atsevišķā pielikuma** 13. lpp., — tiesa, tā ne vienreiz vien parādījusi darbos savu pilnīgo gatavību „stāties izšķirošā kaujā pret carismu**. Visa nelaime tikai tā, ka, politiskās policijas nesaudzīgi vajāta, mūsu revolucionārā inteliģence cīņu pret šo politisko policiju noturēja par politisku cīņu pret patvaldību. Tāpēc tad arī viņai līdz šai dienai paliek ņenoskaidrots jautājums, „no kurienes ņemt spēkus cīņai pret patvaldību?“ “.

Cik nesalīdzināma, vai nav tiesa, šī stiehiskās kustības cienītāja (cienītāja sliktā nozīmē) lieliskā nevērība cīņai pret policiju? Mūsu konspiratīvo neprasmi tas gatavs attaisnot ar to, ka stiehiskās masu kustības laikā mūsu cīņa pret politisko policiju būtībā arī nav svarīga!! Zem šā ērmotā secinājuma parakstīsies ļoti un ļoti nedaudzi: tādā mērā visiem sasāpējis jautājums par mūsu revolucionāro organizāciju trūkumiem. Bet, ja zem tā neparakstīsies, piem., Martinovs, tad tikai tāpēc, ka viņš neprot vai viņam trūkst drosmes izdomāt līdz galam savas tezes. Patiešām, vai tas, ka masa izvirza konkrētas prasības, kas sola taustāmus rezultātus, ir tāds „uzdevums**, kurš liek sevišķi rūpēties par stingras, centralizētas, kaujinieciskas revolucionāru organizācijas radīšanu? vai tad šo „uzdevumu** neveic arī tāda masa, kas nepavisam „necīnās pret politisko policiju"? Vēl vairāk: vai šis uzdevums maž būtu veicams, ja bez nedaudzajiem vadītājiem pie tā neķertos ari (milzīgā vairumā) tādi strādnieki, kas pavisam nespējīgi „cīnīties pret politisko policiju"? Tādi strādnieki, masas viduvējie ļaudis, spējīgi parādīt gigantisku enerģiju un pašaizliedzību streikā, ielu cīņā pret policiju un karaspēku, spējīgi (un arī vienīgie spēj) izšķirt visas mūsu kustības iznākumu, — bet tieši cīņa pret politisko policiju prasa sevišķas īpašības, prasa revolucionārus pēc profesijas. Un mums jārūpējas ne vien par to, lai masa „izvirzītu" konkrētas prasības, bet arī par to, lai strādnieku masa „izvirzītu" arvien lielākā skaitā tādus revolucionārus pēc profesijas. Mēs tādējādi esam pienākuši pie jautājuma par profesionālo revolucionāru organizācijas un tīri strādnie-ciskas kustības savstarpējām attiecībām. Maz atspoguļots literatūrā, šis jautājums daudz nodarbinājis mūs, „politiķus", sarunās un strīdos ar biedriem, kas vairāk vai mazāk tiecas uz ekonomismu. Pie tā vērts īpaši pakavēties. Bet vispirms vēl ar vienu citātu beigsim ilustrēt mūsu tēzi par savrocības sakaru ar ekonomismu.

„ „Darba atbrīvošanas" grupa, — rakstīja N. N.122 kgs savā „Atbildē", — prasa tiešu cīņu pret valdību, neapsvērusi, kur materiālais spēks šai cīņai, nenorādījusi, kur tai ceļi". Un, pasvītrojis pēdējos vārdus, autors pie vārda „ceļi" taisa šādu piezīmi: ,,So apstākli nevar izskaidrot ar konspi-rativiem nolūkiem, tāpēc ka programā ir runa nevis par sazvērestību, bet par masu kustību. Bet masa nevar iet slepenus ceļus. Vai gan iespējams slepens streiks? Vai gan iespējama slepena manifestācija un peticija?" („Vademecum", 59. lpp.). Autors piegājis cieši klāt gan šim „materialajam spēkam" (streiku un manifestāciju rīkotāji), gan cīņas „ceļiem", tomēr nonācis apjukušā izbrīnā, jo viņš „dievina" masu kustību, t. i., skatās uz to kā uz ko tādu, kas atbrīvo mūs no mūsu revolucionārās aktivitātes, bet ne kā uz ko tādu, kam jāuzmudina un jāstimulē mūsu revolucionārā aktivitāte. Slepens streiks neiespējams — tā dalībniekiem un personām, kas ar to tieši saskaras. Bet Krievijas strādnieku masai šis streiks var palikt (un pa lielākai daļai paliek) „noslēpums", jo valdība parūpēsies nogriezt katru satiksmi ar streikotājiem, parūpēsies, lai nevarētu izplatīties nekādas ziņas par streiku. Šeit, lūk, jau vajadzīga speciālā „cīņa pret politisko policiju'4, cīņa, kuru nekad nevarēs aktivi izcīnīt tikpat plaša masa, kāda piedalās streikos. Šī cīņa „pēc visiem mākslas likumiem^1' jāorganizē ļaudīm, kas profesionāli piekopj revolucionāru darbību. Ar to, ka kustībā stichiski iesaistās masas, šī cīņas organizācija nav kļuvusi mazāk vajadzīga. Taisni otrādi, ar to organizācija kļūst vairāk vajadzīga, jo mēs, sociālisti, neizpildītu savus tiešos pienākumus pret masām, ja mēs neprastu aizkavēt policiju noslēpt (bet dažreiz arī paši slepeni nesagatavotu) ikvienu streiku un ikvienu manifestāciju. Bet to prast mēs esam spējīgi taisni tāpēc, ka masa, kas stichiski mostas, izvirzīs arī no sava vidus arvien lielāku un lielāku skaitu „revolucionāru pēc profesijas" (ja mēs neiedomāsimies visvisādi aicināt strādniekus mīņāties uz vietas).

c) STRĀDNIEKU ĢRGANIZACIJA UN REVOLUCIONĀRU ORGANIZĀCIJA

Ja sociāldemokrātam politiskas cīņas jēdziens sedzas ar jēdzienu „ekonomiska cīņa pret uzņēmējiem un valdību", tad dabiski var gaidīt, ka „revolucionāru organizācijas" jēdziens viņam vairāk vai mazāk segsies ar jēdzienu: „strādnieku organizācija". Un tas tiešām notiek, tā ka, runājot par organizāciju, mēs, izrādās, burtiski runājam dažādās valodās. Kā šodien atceros, piemēram, sarunu ar kādu diezgan konsekventu ekonomistu, ar kuru man agrāk nebija gadījies iepazīties. Saruna ievirzījās par brošūru: „Kas izdarīs politisko revolūciju?", un mēs ātri vienojāmies par to, ka tās galvenais trūkums — organizācijas jautājuma ignorēšana. Mēs jau iedomājāmies, ka esam viens ar otru solidāri — bet... saruna rit tālāk, un izrādās, ka mēs runājam katrs savu. Mans sarunu biedrs apvaino autoru streiku kasu, savstarpējās palīdzības biedrību ņ. tml. ignorēšanā, es turpretī bi ju domājis revolucionāru cīnītāju organizāciju, kas nepieciešama politiskās revolūcijas „veikšanai". Un, tiklīdz atklājās šī domstarpība, — es vairs nevaru atcerēties, ka būtu vispār kaut kādā principiālā jautājumā varējis ar šo ekonomistu saprasties I

Kas bija mūsu domstarpību avots? Jā, tieši tas, ka ekonomisti nemitīgi noklīst no socialdemokratisma uz tred-junismu tiklab organizatoriskos, kā arī politiskos uzdevumos. Sociāldemokrātijas politiskā ciņa daudz plašāka un sarežģītāka nekā strādnieku ekonomiskā ciņa pret uzņēmējiem un valdību. Gluži tāpat (un šā iemesla dēļ) revolucionārās sociāldemokrātiskās partijas organizācijai neizbēgami jābūt citādākai nekā tādās cīņas strādnieku organizācijai. Strādnieku organizācijai jābūt, pirmkārt, arodnieciskai; otrkārt, tai jābūt iespējami plašākai; treškārt, tai jābūt iespējami mazāk konspirativai (še un turpmāk es to saku, domājot, protams, tikai patvaldniecisko Krieviju). Turpretī revolucionāru organizācijai vispirms un galvenokārt jāaptver ļaudis, kuru profesija ir revolucionārā darbība (tāpēc es arī runāju par revolucionāru cīnītāju organizāciju, domājot revolucionārus sociāldemokrātus). Tādas organizācijas biedru kopīgās pazīmes priekšā pilnīgi jāizzūd katrai strādnieku un inteliģentu atšķirībai, nemaz jau nerunājot par atsevišķu profesiju atšķirību pie vieniem un otriem. Sai organizācijai nepieciešami jābūt ne sevišķi plašai un iespējami konspirativākai. Apstāsimies pie šīm trejādām atšķirībām.

Politiskas brīvības zemēs arodnieciskas un politiskas organizācijas atšķirība pilnīgi skaidra, tāpat kā skaidra tredjuniju un sociāldemokrātijas atšķirība. Pēdējās attiecības pret pirmajām, protams, dažādās zemēs neizbēgami mainās atkarībā no vēsturiskiem, juridiskiem un citiem apstākļiem, — tās var būt vairāk vai mazāk ciešas, sarežģītas u. t. jpr. (no mūsu viedokļa tām jābūt iespējami ciešākām un iespējami mazāk sarežģītām), bet par arodniecisko savienību organizācijas sakrišanu ar sociāldemokrātiskās partijas organizāciju brīvās zemēs nav ne runas, j Krievijā turpretī patvaldības spaidi no pirmā acu uzmetiena izdzēš katru atšķirību starp sociāldemokrātisko organizāciju un strādnieku arodbiedrību, jo noliegtas visādas strādnieku biedrības un visādi pulciņi, jo strādnieku ekonomiskās cīņas galvenā izpausme un ierocis — streiks — ir vispār krimināls (bet dažreiz pat politisks!) pārkāpums. Tādējādi mūsu apstākļi, no vienas puses, ļoti „uzvedina" strādniekus, kas ved ekonomisku cīņu, uz politiskiem jautājumiem, bet, no otras puses, „uzvedina" sociāldemokrātus sajaukt tredjunismu ar socialdemokra-tismu (un mūsu Kričevski, Martinovi un Ko, centīgi prātodami par pirmā veida ,,uzvedināšanu“, nepamana otrā veida ,,uzvedināšanu“). Patiešām, iedomājieties ļaudis, kas par 99 simtdaļām aizņemti „ekonomiskā cīņā pret uzņēmējiem un valdību*1. Vieni no tiem visā savas darbības periodā (4—6 mēn.) ne reizi neuzdursies jautājumam par sarežģītākas revolucionāru organizācijas nepieciešamību; otri, iespējams, „uzdursies** samērā izplatītai bernšleinis-kai literatūrai, no kuras smels pārliecību, ka divkārt svarīga „pelēkās tekošās cīņas uz priekšu ejošā gaita“. Beidzot, trešie varbūt aizrausies ar kārdinošo ideju atklāt pasaulei jauna veida „ciešu un organisku sakaru ar proletārisko cīņu**, arodnieciskās un sociāldemokrātiskās kustības sakaru. Jo vēlāk kāda valsts uznāk kapitālisma un tātad arī strādnieku kustības arēnā, — var spriest tādi ļaudis, — jo vairāk sociālisti var piedalīties arodnieciskajā kustībā un to atbalstīt, jo mazāk var būt un jābūt nesocialdemokratisku arodbiedrību. Līdz šai vietai tāds prātojums pilnīgi pareizs, bet nelaime tā, ka iet vēl tālāk un sapņo par pilnīgu sociāldemokrāt isma un tredjunisma saplūšanu. No ,,S.-Pelerburgas Cīņas Savienības statutu** piemēra mēs tūliņ redzēsim, cik kaitīgi šādi sapņi atsaucas uz mūsu organizatoriskajiem plāniem.

Ekonomiskās cīņas strādnieku organizācijām jābūt arodnieciskām organizācijām. Katram strādniekam sociāldemokrātam iespējami jāsekmē un aktivi jāstrādā šajās organizācijās. Tā tas ir. Bet nebūt nav mūsu interesēs prasīt, lai par ,,cechu“ biedrību biedriem varētu būt tikai sociāldemokrāti: tas sašaurinātu mūsu ietekmes apmērus uz masu. Ceclīu biedrībā lai piedalās katrs strādnieks, kas saprot nepieciešamību apvienoties cīņai pret uzņēmējiem un valdību. Pats cechu biedrību mērķis būtu nesasniedzams, ja tās neapvienotu visus, kam pieejama kaut vai tikai šī viena elementārā izpratnes pakāpe, ja šīs cechu biedrības nebūtu ļoti plašas organizācijas. Un, jo plašākas šīs organizācijas, jo plašāka būs arī mūsu ietekme uz tām, ietekmējot tās ne vien ar ekonomiskās cīņas „stichisko** attīstību, bet arī ar biedrības sociālistisko locekļu tiešu, apzinīgu iedarbību uz biedriem. Bet, ja ir plašs organizācijas sastāvs, tad nav iespējama stingra konspirācijā (kas prasa daudz lielāku sagatavotību, nekā nepieciešams līdzdalībai ekonomiskajā cīņā). Kā samierināt šo pretrunu starp plaša sastāva un stingras konspirācijas nepieciešamību? Kā panākt to, lai cechu organizācijās būtu' iespējami mazāk konspiratīvas? Šim nolūkam, vispārīgi runājot, iespējami tikai divi ceļi: vai nu cechu biedrību legalizāciju (kas dažās zemēs notikusi pirms sociālistisko un politisko biedrību legalizācijas), vai arī slepenas, bet tik ,,brīvas", maz noformētas, kā vācieši saka — lose, organizācijas saglabāšana, lai biedru vairākumam konspirācijā līdzinātos gandrīz nullei.

Nesocialistisko un nepolitisko strādnieku biedrību legalizēšana Krievijā jau sākusies, un nevar būt nekādu šaubu, ka katrs mūsu ātri augošās sociāldemokrātiskās strādnieku kustības solis vairos un stimulēs šās legalizēšanas mēģinājumus, — mēģinājumus, kas nāk lielāko tiesu no pastāvošās iekārtas piekritējiem, bet pa daļai arī no pašiem strādniekiem un no liberālās inteliģences. Legalizācijas karogu jau uzvilkuši Vasiļjevi un Zubatovi, Oze-rovu un Vormsu kgi jau apsolījuši un snieguši tai savu atbalstu, starp strādniekiem ir jau jaunā virziena piekritēji. Un no šā brīža mēs vairs nevaram ar šo virzienu nerēķināties. Kā rēķināties — par to starp sociāldemokrātiem diezin vai var būt divas domas. Mūsu pienākums ir neatlaidīgi atmaskot ikkatru Zubatovu un Vasiļjevu, žandarmu un mācītāju piedalīšanos šajā virzienā un noskaidrot strādniekiem šo dalībnieku īstos nodomus. Mūsu pienākums atmaskot arī visādus samierinājošus, „harmoniskus" tonīšus, kas pavīdēs liberālo darbinieku runās atklātās' strādnieku sapulcēs, vienalga, vai viņi uzņem šos toņus aiz savas patiesās pārliecības par šķiru mierīgās sadarbības vēlamību vai aiz vēlēšanās pielīst priekšniecībai, vai, beidzot, vienkārši aiz neveiklības. Beidzot, mūsu pienākums ir brīdināt strādniekus no tiem slazdiem, kurus tiem bieži izliek policija, noskatīdama šajās atklātajās sapulcēs un atļautajās biedrībās „ļaudis ar uguntiņu", mēģinādama ar legālo organizāciju starpniecību ievest provokatorus arī nelegālajās.

Bet to visu darīt — nebūt nenozīmē aizmirst to, ka galu galā strādnieku kustības legalizēšana atnesīs labumu taisni mums un nevis Zubatoviem. Gluži pretēji, tieši ar savu atmaskošanas kampaņu mēs arī atdalām nezāles no kviešiem. Nezāles mēs jau atzīmējām. Kvieši, tie ir — vēl plašāku un visatpalikušāko strādnieku slāņu uzmanības pievēršana sociāliem un politiskiem jautājumiem, tie ir — mūsu, revolucionāru, atbrīvošana no tādām funkcijām, kuras pēc būtības ir legālās (legālu grāmatu izplatīšana, savstarpējā palīdzība u. tml.) un kuru attīstība neizbēgami dos mums arvien lielāku un lielāku materiālu aģitācijai. Šai nozīmē mēs varam un mums jāsaka Zuba-toviem un Ozeroviem: pūlieties, kungi, pūlieties! Par cik jūs izliekat strādniekiem slazdus (vai nu tiesa provokato-risma nozīmē, vai arī strādniekus „godīgi" sagandējot ar ,,struvismu“) — mēs jau parūpēsimies jūs atmaskot. Par cik jūs sperat patiesu soli uz priekšu — kaut vai „viskautrākā līču loču" veidā, bet soli uz priekšu — mēs teiksim: esiet tik laipni! Patiess solis uz priekšu var būt tikai patiesa, kaut vai miniatūra darbības lauka paplašināšana strādniekiem. Bet katra tāda paplašināšana nāks par labu mums un paātrinās tādu legālu biedrību rašanos, kurās nevis provokatori zvejos sociālistus, bet sociālisti zvejos sev adeptus. Ar vienu vārdu, mūsu uzdevums tagad ir cīņa pret nezālēm. Nav mūsu uzdevums audzēt kviešus puķu podos. Izplūkdami nezāles, mēs ar to iztīrām zemi, lai varētu dīgt kviešu graudi. Un, kamēr Afanasiji Ivaniči ar Pulcherijām Ivanovnām nodarbojas ar istabas puķu kopšanu, mums jāsagatavo pjāvēji, kas prastu gan pļaut šodienas nezāles, gan ievākt rītdienas kviešus^189.

Tātad legalizācijas ceļā izšķirt jautājumu par iespējami mazāk konspirativas un iespējami plašākas arodnieciskas organizācijas radīšanu mēs nevaram (bet būtu ļoti priecīgi, ja Zubatovi un Ozerovi atvērtu mums kaut daļēju šāda atrisinājuma iespēju, — kādā nolūkā mums cik iespējams enerģiskāk pret tiem jākaro!). Atliek slepenu arodniecisku organizāciju ceļš, un mums jāsniedz visāda veida atbalsis strādniekiem, kas (kā mums droši zināms) jau stājas uz šā ceļa. Arodnieciskās organizācijas ne vien var atnest milzīgu labumu ekonomiskās cīņas attīstības un nostiprināšanas lietā, bet arī kļūt par ļoti svarīgu politiskās aģitācijas un revolucionārās organizācijas palīglīdzekli. Lai sasniegtu šo rezultātu, lai ievirzītu topošo arodniecisko kustību sociāldemokrātijai vēlamā gultnē, — vispirms nepieciešams būt skaidrībā par tā organizācijas plāna nejēdzību, ar kuru nu jau gandrīz piecus gadus noņemas Pēterburgas ekonomisti. Šis plāns izteikts gan „Strādnieku kases statūtos^11 1897. g. jūlijā („Ļist. ,,Rab.““,

9. un 10. nr-ā, 46. lpp., no „Rab. Misļ“ 1. nr-a), gan „Savienotās strādnieku organizācijas statūtos^11 1900. g. oktobrī (īpaša lapiņa, kas iespiesta S.-Pēterburgā un minēta „Iskras^11 1. nr-ā). Abu statutu galvenais trūkums — plašas strādnieku organizācijas detalizēts noformējums un revolucionāru organizācijas sajaukšana ar to. Ņemsim otrus statūtus kā vairāk izstrādātus. Tie izveidoti no piecdesmit diviem paragrāfiem: 23 paragrafi runā par to, kāda iekārta, darbvedība un kompetences robežas „strādnieku pulciņiem^11, kurus iekārto'katrā fabrikā (,.ne vairāk par 10 cilvēkiem^11) un kuri ievēlē „centrālās (fabriku) grupas^1’. ,.Centrālā grupa, — skan 2. §, — seko visam, kas notiek viņas fabrikā vai rūpnīcā, un raksta tās notikumu chroniku^11. „Centrālā grupa ik mēnešus sniedz visiem maksātājiem pārskatu par kases stāvokli^11 (17. §) u. tml., 10 paragrafi veltīti „rajona organizācijai^11 un 19 — ārkārtīgi sarežģītam „Strādnieku organizācijas komitejas^11 un ,,S.-Peterburgas Cīņas Savienības Komitejas^11 savijumam (vēlētie pārstāvji no katra rajona un no „izpildu grupām^11 — „propagandistu grupām, sakaru grupām ar provinci, sakariem ar ārzemēm, noliktavu pārzināšanai, izdevniecības, kasu grupām^11).

Sociāldemokrātijā = „izpildu grupas^11 attiecībā pret strādnieku ekonomisko cīņu! Grūti būtu vēl spilgtāk demonstrēt, kā ekonomista doma noklīst no socialdemo-kratisma uz tredjunismu, cik svešs tam katrs priekšstats par to, ka sociāldemokrātam vispirms jādomā par revolucionāru cīnītāju organizāciju, kuri spējīgi vadīt visu proletariāta atbrīvošanās cīņu. Runāt par „strādnieku šķiras politisko atbrīvošanu", par cīņu ar ..carisko patvaļu" — un rakstīt šādus organizācijas statūtus — nozīmē būt bez jebkādas sajēgas par sociāldemokrātijas īstajiem politiskajiem uzdevumiem. Nevienā vienīgā no pussimt paragrāfiem nepamirdz ne stariņš izpratnes par to, ka nepieciešama visplašākā politiskā aģitacija masās, kura apgaismo visas Krievijas absolūtisma puses, visu dažādo sabiedrisko šķiru seju Krievijā. Turklāt ne vien politiskie, pat tredjunisliskie mērķi ar tādiem statūtiem nav realizējami, jo tie prasa organizāciju pēc arodiem, kas pat nemaz nav pieminēta.

Bet gandrīz vai pats raksturīgākais ir visas šās „sistēmas" pārsteidzošais smagums, kura ar vienveidīgu un līdz smieklīgumam sīkumainu noteikumu nepārtrauktu pavedienu mēģina saistīt katru atsevišķu fabriku ar „komiteju", pastāvot trīspakāpju vēlēšanu sistēmai. Ekonomisma šaurā redzes loka saspiesta, doma šeit atduras detaļās, no kurām tā ir ož pēc tūjāšanās un kancelejisma. Īstenībā, protams, trīs ceturtdaļas šo paragrafu nekad nelieto, bet toties žandarmiem tāda „konspirativa" organizācija ar centrālu grupu katrā fabrikā atvieglo sarīkot neizsakāmi plašas iekrišanas. Poļu biedri jau ir pārdzīvojuši tādu kustības laika posmu, kad visi aizrāvās ar to, ka plaši dibināja strādnieku kases, bet, pārliecinājušies, ka sagādā tikai bagātu pļauju žandarmiem, viņi ļoti drīz vien no šās domas atteicās. Ja mēs gribam plašas strādnieku organizācijas un negribam plašas iekrišanas, negribam sagādāt prieku žandarmiem, tad mums jātiecas pēc tā, lai šīs organizācijas būtu pilnīgi nenoformētas. — Vai tādā gadījumā būs iespējama viņu funkcionēšana? — Bet paskatieties *uz šīm funkcijām: „...sekot visam, kas notiek fabrikā, un rakstīt tās notikumu chroniku" (statutu 2. §). Vai tad tiešām tas katrā ziņā jānoformē? Vai tiešām to nav iespējams vēl labāk sasniegt ar korespondencēm nelegālās avīzēs, nemaz nedibinot šim nolūkam īpašas grupas? „... Vadīt strādnieku cīņu par viņu stāvokļa uzlabošanu rūpnīcā" (statutu 3. §). Atkal nekādas vajadzības noformēt. Kādas prasības strādnieki grib izvirzīt, to katrs kaut cik izprotošs aģitators smalki izzinās vienkāršā sarunā un izzinājis pratīs darīt zināmu jau šaurai, bet nevis plašai revolucionāru organizācijai attiecīgas lapiņas piegādāšanai. „ ... Organizēt kasi... iemaksājot pa 2 kap. no rubļa“ (9. §) — un pēc tam ik mēnešus sniegt visiem pārskatu par kasi (17. §), izslēgt biedrus, kas nemaksā (10. §), u. tml. Lūk, tā jau ir tīrā paradize policijai, jo nav nekas vieglāk kā iekļūt visā šajā „centrālās fabriku kases“ konspirācijā un naudu konfiscēt un visus labākos cilvēkus aizvākt. Vai nav vienkāršāk izlaist kapeikas vai divkapeiku markas ar zināmas (ļoti šauras un ļoti konspiratīvas) organizācijas zīmogu Vai arī bez jebkādām markām rīkot līdzekļu vākšanas, par kurām pārskatu ar zināmu norunātu paroli ievieto nelegālā avīze? Mērķis būs sasniegts tas pats, bet žandarmiem tad būs simtreiz grūtāk piekļūt pavedienam.

Es varētu turpināt savus statutu iztirzāšanas piemērus, bet domāju, ka arī sacītā pietiek. Mazam, cieši saliedētam visuzticamāko, piedzīvojušāko un norūdītāko strādnieku kodolam, kam ir uzticības personas galvenajos rajonos un kas saistīts ar revolucionāru cīnītāju organizāciju saskaņā ar visstingrākajiem konspirācijas noteikumiem, arī bez kādas noformēšanas pilnīgi būs iespējams, ar masas visplašāko atbalstu, izpildīt visas funkcijas, kas piekrīt arodnieciskai organizācijai, un bez tam izpildīt tieši tā, kā tas vēlams sociāldemokrātijai. Tikai tādā ceļā, par spīti visiem žandarmiem, iespējams sasniegt sociāldemokrātiskās arodnieciskas kustības nostiprināšanos un attīstību.

Man iebildīs: organizāciju, kas tādā mērā lose*, ka tā nav pat noformēta, ka tajā nav pat nekādu iepriekš zināmu un reģistrētu biedru, nemaz nevar saukt par organizāciju. — Var jau būt. Es pēc nosaukuma nedzenos. Bet visu, kas vajadzīgs, šī „organizācija bez biedriem“ izpildīs un no paša sākuma nodrošinās mūsu nākamo tredjuniju ciešas saites ar sociālismu. Bet, kas grib plašu strādnieku organizāciju ar vēlēšanām, pārskatiem, vispārējo balsošanu u. t. jpr., pastāvot absolūtismam, — tas ir vienkārši nelabojams utopists.

Morale te vienkārša: ja mēs sāksim ar to, ka cieši nostādīsim revolucionāru cīnītāju stipru organizāciju, tad mēs spēsim nodrošināt kustības stabilitāti tās visumā, realizēt ir sociāldemokrātiskos, ir tieši tredjunistiskos.

— brīva, plaša. Red.

mērķus. Ja turpretim mēs iesāksim ar masai it kā vairāk „pieejamo^11 plašu strādnieku organizāciju (kas īstenībā visvairāk pieejama žandarmiem un padara revolucionārus visvairāk pieejamus policijai), tad mēs ne vienus, ne otrus mērķus nerealizēsim, no savrocības neatbrīvosimies un ar savu sadrumstalotību, ar savu mūžīgo sagrautības stāvokli tikai darīsim masai visvairāk pieejamas Zubatova vai Ozerova tipa tredjunijas.

Kādām tad īsti jābūt šās revolucionāru organizācijas funkcijām? — Par to mēs tūliņ parunāsim sīkāk. Bet vispirms iztirzāsim vēl vienu ļoti tipisku mūsu terorista prātojumu, kurš atkal (viņa bēdīgais liktenis!) izrādās vistuvākos kaimiņos ar ekonomistu. Žurnālā strādniekiem ,,Svoboda“ (1. nr.) ir raksts „Organizācija", kura autors grib aizstāvēt savus paziņas Ivanovo-Vozņesenskas strādniekus ekonomistus.

„Stikli, — raksta viņš, — kad pūlis klusē, ir neapzinīgs, kad kustība nenāk no apakšas. Lūk, paraugieties: universitātes pilsētas studenti uz svētkiem vai pa vasaru aizbrauc mājās — un strādnieku kustība apstājas. Vai tad tāda no malas stumdīta strādnieku kustība var būt patiess spēks? Kur nu... Viņa vēl nav iemācījusies iet savām kājām, un to vada ar turekļiem. Un tā visur: studenti aizbraukuši — apstāšanās; izķerti visspēcīgākie darbinieki — un darbs apstājas; arestēta „Komiteja", — kamēr izveidosies jauna, atkal ap-klusums; pie tam vēl nav zināms, kāda izveidosies — varbūt pavisam citāda nekā agrākā: tā runāja vienu, bet šī teiks pretējo. Zūd sakars starp vakardienu un rītdienu, pagātnes pieredze nav par pamācību nākotnei. Un viss tas no tā, ka nav sakņu dziļumā, pūlī, strādā ne simt muļķu, bet desmit gudrinieku. Desmitu vienmēr iespējams izķert ar līdakas rīkli, bet, ja reiz organizācija aptver pūli, viss nāk no pūļa, nekāda centība nav spējīga lietu pazudināt" <03. lpp.).

Fakti aprakstīti pareizi. Puslīdz laba mūsu savrocības aina. Bet secinājumi — avīzes „Rabočaja Misļ“ cienīgi gan to nesaprātīguma, gan politiska netaktiskuma ziņā. Tie ir neprāta kalngali, jo autors sajauc filozofisko un social-vēsturisko jautājumu par kustības „saknēm dziļumā" ar techniski organizatorisko jautājumu par labāku cīņu pret žandarmiem. Tie ir politiska netaktiskuma kalngali, jo lur, kur jāapelē no sliktiem vadītājiem pie labiem vadītājiem, autors apelē no vadītājiem pie ,,pūļa“ vispār. Tas ir tāds pats mēģinājums vilkt mūs atpakaļ organizatoriskā ziņā, kā politiskā ziņā velk atpakaļ doma par politiskās aģitācijas aizstāšanu ar ekscitativo teroru. Es patiesi sajūtu īstenas embarras de riches ses*, nezinādams, ar ko iesākt ,,Svobodas“ mums pasniegtā jucekļa iztirzāšanu. Uzskatāmības pēc pamēģināšu sākt ar piemēru. Ņemiet vāciešus. Ceru, jūs nemēģināsit noliegt, ka pie viņiem organizācija aptver pūli, viss nāk no pūļa, strādnieku kustība iemācījusies iet savām kājām? Bet tai pašā laikā, kā šis miljonu pūlis prot cienīt savu pārbaudīto politisko vadoņu „desmitu", cik cieši viņš turas pie tiem! Parlamentā ne reizi vien noticies, ka naidīgo partiju deputāti sociālistus kaitinājuši: ,,labi demokrāti! strādnieku šķiras kustība jums tikai vārdos, — bet īstenībā uzstājas arvien tā pali vadoņu kompānijā. Arvien tas pats Bebelis, arvien tas pats Lib-knechts gadu pēc gada, gadu desmitu pēc gadu desmita. Jā, jūsu itin kā vēlētie strādnieku delegāti taču ir neatceļamāki kā ķeizara ieceļamie ierēdņi!". Bet vācieši tikai ar nicinošu zobgalību raudzījās uz šiem demagoģiskajiem mēģinājumiem stādīt pretī „vadoņus" pūlim", sakurināt pēdējā sliktos un tukši godkārīgos instinktus, atņemt kustībai viņas stiprumu un viņas izturību, satricinot masas uzticību „gudrinieku desmitam". Vāciešiem jau pieliekami attīstīta politiskā doma, uzkrāts pietiekami politiskās pieredzes, lai saprastu, ka bez talantīgu, pārbaudītu, profesionāli sagatavotu un ilgā skolā apmācītu vadoņu „desmita" (bet talanti nedzimst simtiem), kas lieliski viens ar otru sadziedājušies, tagadējā sabiedrībā neviena šķira nav spējīga neatslābstoši cīnīties. Vācieši ir redzējuši arī savā vidū demagogus, kuri glaimoja „muļķu simtiem", celdami tos pāri „gudrinieku desmitiem", glaimoja masas „muskuļainajai dūrei", satraukdami (līdzīgi Mostam vai Haselmanim) to uz neapdomāti „revolucionāru" rīcību un sēdami neuzticību pret izturētiem un nesatricināmiem vadoņiem. Un, tikai nelokāmi un nesamierināmi cīnoties pret visiem un visādiem demagoģiskiem elementiem sociālismā iekšienē, tā izaudzis un nostiprinājies vācu socialisms. Bet mūsu gudrinieki tādā periodā, kad visa Krievijas sociāldemokrātijas krize izskaidrojama ar to, ka masām, sliclīiski pamodinātām, nav pietiekami sagatavotu, attīstītu un piedzīvojušu vadītāju,

* — grūtības no pārpilnības. Red.

27 5. sēj.

ar Jāņīša dziļdomību pavēstī: „slikti, kad kustība nenāk no apakšas*1!

„Komiteja no studentiem neder, tā nestabila'1. — Pilnīga taisnība. Bet secinājums no šejienes tāds, ka vajadzīga komiteja, kas sastāv no profesionāliem revolucionāriem, vienalga, vai profesionālu revolucionāru no sevis pratīs izveidot students vai strādnieks. Bet jūs taisāt tādu secinājumu, ka nevajag stumdīt strādnieku kustību no malas! Aiz savas politiskās naivitates jūs arī nemanāt, ka ar to pakalpojat mūsu ekonomistiem un mūsu savrocībai. Kā tad, atļaujiet vaicāt, mūsu studenti „stumdījuši" mūsu strādniekus? Vienīgi tā, ka students nesa strādniekam tos politisko zināšanu fragmentus, kas viņam bija, tās sociālistisko ideju drumstalas, ko viņam atmeta (jo mūsdienu studenta galvenā garīgā barība — legālais marksisms — nekā cita kā ābeci, kā drumstalas arī nevarēja dot). Šitādos „stumdīšanas no malas" nevis pārāk daudz, bet, taisni otrādi, pārāk maz, bezdievīgi un bezgodīgi maz bijis mūsu kustībā, jo mēs pārmērīgi centīgi vārījāmies paši savā sulā, pārmērīgi verdziski dievinājām elementāro „strādnieku ekonomisko cīņu pret uzņēmējiem un valdību". Ar šitādu „stumdīšanu" simtkārt vairāk jānodarbojas un nodarbosimies mēs, revolucionāri pēc profesijas. Bet taisni ar to, ka jūs izvēlaties tādu neķītru vārdu kā „stumdīšana no malas", kas neizbēgami rada strādniekā (vismaz strādniekā, kas tikpat neattīstīts, cik neattīstīti jūs) neuzticību pret visiem, kas no malas nes tam politiskās zināšanas un revolucionāro pieredzi, rada instinktivu vēlēšanos dot pretsparu visiem tādiem ļaudīm, — jūs izrādāties demagogs, bet demagogi ir strādnieku šķiras ļaunākie ienaidnieki.

Jā, jā! Nesteidzieties sacelt brēku sakarā ar manas polemikas „nebiedriskiem paņēmieniem"! Es pat nedomāju apšaubīt jūsu nodomu tīrību, es jau teicu, ka par demagogu iespējams kļūt arī tikai aiz politiskas naivitates. Bet es parādīju, ka jūs esat noslīdējuši līdz demagoģijai. Un es nekad nepaguršu atkārtot, ka demagogi ir strādnieku šķiras ļaunākie ienaidnieki. Ļaunākie taisni tāpēc, ka viņi kurina pūļa sliktos instinktus, ka neattīstītiem strādniekiem neiespējami pazīt šos ienaidniekus, kas uzstājas un dažreiz sirsnīgi uzstājas kā viņu draugi. Ļaunākie tāpēc, ka sajukuma un svārstību periodā, kad vēl tikai veidojas mūsu kustības seja, nav nekas vieglāk kā demagoģiski aizraut pūli, kuru pēc tam tikai visrūgtākie pārbaudījumi spēs pārliecināt, ka tas kļūdījies. Lūk, kāpēc tagadējā krievu sociāldemokrātā momenta lozungam jābūt izšķirošai cīņai kā pret demagoģijā noslīdējušo ,,Svobodu“, tā-pret demagoģijā noslīdējušo ,,Rabočeje Djelo“ (par ko vēl sīki būs runa^190 turpmāk).

„Gudrinieku desmitu vieglāk izķert nekā muļķu simtu“. Šī lieliskā patiesība (par kuras pasniegšanu jums vienmēr aplaudēs muļķu simts) liekas pati par sevi redzama tikai tāpēc, ka jūs prātošanas gaitā pārlēcāt no viena jautājuma uz otru. Jūs sākāt runāt un turpināt runāt par „komitejas" izķeršanu, par „organizācijas" izķeršanu, bet tagad pārlēcāt uz jautājumu par kustības „sakņu" izķeršanu „dziļumā". Protams, mūsu kustība nenotverama tikai tāpēc, ka tai ir simtiem un simtiem tūkstošiem sakņu dziļumā, bet taču ne jau par to ir runa. Attiecībā uz „saknēm dziļumā" mūs nevar „izķert" arī tagad, neraugoties uz visu mūsu savrocību, un tomēr mēs visi sūdzamies un nevaram nesūdzēties par „organizāciju“ izķeršanu, kas sagrauj katru kustības pēctecību. Bet, ja jūs izvirzīsit jautājumu par organizāciju izķeršanu un nenovirzīsities no tā, es jums teikšu, ka gudrinieku desmitu izķert daudz grūtāk nekā muļķu simtu. Un es aizstāvēšu šo tēzi, lai cik jūs rīdītu pret mani pūli par manu „antidemokra-tismu" u. tml. Ar „gudriniekiem" organizatoriskā ziņā, kā to jau ne vienreiz vien esmu aizrādījis, jāsaprot tikai profesionālie revolucionāri, vienalga, vai tie izveidojas no studentiem vai no strādniekiem. Un, lūk, es apgalvoju: 1) ka neviena revolucionārā kustība nevar būt izturīga bez stabilas un pēctecību nodrošinošas vadītāju organizācijas; 2) ka, jo plašāka cīņā stiehiski ieraujamā masa, kas sastāda kustības bāzi un kas viņā piedalās, jo lielāka tādas organizācijas nepieciešamība un jo izturīgākai jābūt šai organizācijai (tāpēc ka visādiem demagogiem vieglāk aizraut masas neattīstītos slāņus); 3) ka tādai organizācijai jāsastāv lielāko tiesu no ļaudīm, kas profesionāli piekopj revolucionāru darbību; 4) ka patvaldības zemē, jo vairāk mēs sašaurināsim tādas organizācijas biedru sastāvu līdz tikai tādu biedru dalībai viņā, kuri profesionāli piekopj revolucionāru darbību un profesionāli apmācīti cīņas mākslā pret politisko policiju, jo grūtāk būs tādu organizāciju ,,izķert“ un — 5) — toties plašāks būs to personu skaits ir no strādnieku šķiras, ir no pārējām sabiedrības šķirām, kurām būs iespējams piedalīties kustībā un tajā aktivi strādāt.

Ieteicu mūsu ekonomistiem, teroristiem un „ekonomistiem teroristiem"[191] apgāzt šīs tezes, no kurām es patlaban apstāšos pie divām pēdējām. Jautājums par to, cik viegli izķert „gudrinieku desmitu" un „muļķu simtu", atgādina jau iztirzāto jautājumu, vai iespējama masu organizācija, ja nepieciešama visstingrākā konspirācijā. Plašu organizāciju mēs nekad nevarēsim nostādīt tajos konspirācijas augstumos, bez kuriem nevar būt ne runas par stabilu un pēctecību saglabājošu cīņu pret valdību. Un visu konspiratīvo funkciju sakopošana iespējami neliela skaita profesionālu revolucionāru rokās nepavisam nenozīmē, ka šie pēdējie „domās par visiem", ka pūlis darbīgi nepiedalīsies kustibā. Gluži pretēji, šos profesionālos revolucionārus pūlis izvirzīs arvien lielākā skaitā, jo pūlis tad zinās, ka nepietiek sapulcēties dažiem studentiem un eko-

noinisku cīņu vedošiem strādniekiem, lai sastādītu ,,komi-teju‘\ bet ka nepieciešams gadiem ilgi audzināt sevi par profesionālu revolucionāru, un pūlis ,,domās“ ne tikai par savrocību vien, bet taisni par tādu izaudzināšanu. Organizācijas konspirativo funkciju centralizēšana nepavisam nenozīmē visu kustības funkciju centralizēšanu. Visplašāko masu akliva līdzdalība nelegālajā literatūrā nevis pamazināsies, bet desmitkārt pastiprināsies no tā, ka profesionālo revolucionāru „desmits" centralizēs šās lietas konspiratīvās funkcijas. Tā un tikai tā mēs panāksim to, ka nelegālās literatūras lasīšana, līdzdarbība tajā, pa daļai pat tās izplatīšana gandrīz beigs būt konspirativo lieta, jo policija drīz sapratīs, cik nejēdzīga un neiespējama tiesas un administratīvā niekošanās sakarā ar katru tūkstošos izmētājamo izdevumu eksemplāru. Un tas attiecas ne vien uz presi, bet arī uz visām kustības funkcijām līdz pat demonstrācijai. Visaktivākā un visplašākā masas piedalīšanās tajā ne tikai necietīs, bet turpretī daudz iegūs no tā, ka „desmits" pārbaudītu, profesionāli ne mazāk par mūsu policiju izskolotu revolucionāru centralizēs darbības visas konspiratīvās puses, lapiņu sagatavošanu, aptuvena plāna izstrādāšanu, vadītāju grupas nozīmēšanu katram pilsētas rajonam, katram fabriku kvartalam, katrai mācības iestādei u. tml. (es zinu, man iebildīs, ka mani uzskati „nedemokrātiski", bet uz šo iebildumu, kas nemaz nav gudrs, es sīki atbildēšu turpmāk). Viskonspiratīvāko funkciju centralizācija revolucionāru organizācijā nevājinās, bet padarīs bagātāku darbības plašumu» un saturīgumu lielam daudzumam citu organizāciju, kas domātas plašai publikai un tāpēc iespējami mazāk noformētas un iespējami mazāk konspiratīvas: gan strādnieku arodbiedrībām, gan strādnieku pašizglītības un nelegālās literatūras lasīšanas pulciņiem, gan sociālistiskajiem, kā arī demokrātiskajiem pulciņiem visos citos iedzīvotāju slāņos utt., utt. Tādi pulciņi, biedrības un organizācijas nepieciešamas visur vislielākā skaitā, ar visdažādākām funkcijām, bet aplam un kaitīgi sajaukt tos ar revolucionāru cīnītāju organizāciju, izdzēst robežas starp tiem, apdzēst masā arī bez visa tā neticami apsūbējušo apziņu par to, ka masu kustības „apkalpošanai" vajadzīgi ļaudis, kas speciāli pilnīgi veltī sevi sociāldemokrātiskai darbībai, un ka tādiem ļaudīm pacietīgi un neatlaidīgi jāizaudzina sevi par profesionāliem revolucionāriem.

Jā, šī apziņa ir neticami apsūbējusi. Mūsu galvenais grēks organizatoriskajā ziņā tas, ka ar savu savrocibu mēs esam gremdējuši revolucionārā prestižu Krievzemē. Nedrošs un svārstīgs teorētiskos jautājumos, ar šauru redzes loku, sava gļēvuma attaisnošanai atsaukdamies uz masas sti-chiskumu, vairāk tredjunijas sekretāram nekā tautas tribūnam līdzīgs, neprazdams izvirzīt plašu un drosmīgu plānu, kas iedvestu cieņu arī pretiniekiem, nepiedzīvojis un neveikls savā profesionālajā mākslā — cīņā pret politisko policiju — apžēlojieties! tas nav vis revolucionārs, bet kaut kāds nožēlojams savrocis.

Neviens praktiķis lai neņem man Jaunā šo aso vārdu, jo, par cik ir runa par ncsagatavotību, es to attiecinu vispirms uz sevi pašu. Es strādāju pulciņā^123, kas sprauda sev ļoti plašus, visu aptverošus uzdevumus, — un visiem mums, šā pulciņa dalībniekiem, mokoši sāpīgi bija jācieš. apzinoties, ka mēs izrādāmies savroči tādā vēsturiskā momentā, kad, pārgrozot zināmo izteicienu, varētu teikt: dodiet mums revolucionāru cīnītāju organizāciju — un mēs apgriezīsim apkārt Krieviju! Un, jo biežāk man kopš tā laika ir nācies atcerēties tās degošās kauna jūtas, ko es toreiz izjutu, jo vairāk manī ir krājies rūgtums pret tiem viltus sociāldemokrātiem, kuri ar saviem sprediķiem „dara negodu revolucionārā amatam*', kuri nesaprot to, ka mūsu uzdevums ir nevis aizstāvēt revolucionārā noniecināšanu līdz s*vrocim, bet pacelt savročus līdz revolucionāriem.

d) ORGANIZATORISKĀ DARRA VĒRIENS

No B-va mēs iepriekš dzirdējām „par to darbībai noderīgo revolucionāro spēku trūkumu, kas sajūtams ne vien Pēterburgā, bet arī visā Krievijā". Un diezin vai kāds sāks šo faktu apstrīdēt. Bet jautājums ir tas, kā to izskaidrot? B-vs raksta:

„Mēs neiedziļināsimies šās parādības vēsturisko cēloņu noskaidrošanā; teiksim tikai, ka ilgstošas politiskas reakcijas demoralizētā un notikušo un notiekošo ekonomisko pārmaiņu sašķeltā sabiedrība izvirza no sava vidus ārkārtīgi mazā skaitā personas, teas noderīgas revolucionārām darbam; ka strādnieku šķira, izvirzīdama revolucio-narus-strādniekus, daļēji papildina nelegālo organizāciju rindas, — bet ka tādu revolucionāru skaits nealbilst laika prasībām. Jo vairāk tāpēc, ka strādnieks, kas 11>/г stundas aizņemts fabrikā, pēc sava stāvokļa var izpildīt galvenokārt aģitatora funkcijas; turpretī propaganda un organizācija, nelegālās literatūras piegāde un pavairošana, proklamāciju izdošana utt. ar savu galveno smagumu gribot negribot gulstas uz ārkārtīgi niecīgiem inteliģeniu spēkiem" (,,R. Djclo", 6. nr., 38. un 39. lpp.).

Mēs daudzējādā ziņā neesam vienis prātis ar šim H-va domām un sevišķi neesam vienis prātis ar mūsu pasvīt-rotajiem vārdiem, kuri sevišķi spilgti parāda, ka, mūsu savrocības nomocīts (kā jau katrs kaut cik domājošs praktiķis), B-vs, ekonomisma nomākts, nespēj uztaustīt izeju no nepanesamā stāvokļa. Nē, sabiedrība izvirza ārkārtīgi daudz personu, kas noderīgas „lietai^1, bet mēs neprotam viņas visas izmantot. Mūsu kustības kritisko, pārejas stāvokli šai ziņā var formulēt vārdiem: trūkst cilvēku un — cilvēku bez gala. Cilvēku bez gala tāpēc, ka gan strādnieku šķira, gan arvien dažādāki un dažādāki sabiedrības slāņi ar katru gadu izdala, izvirza no sava vidus arvien vairāk un vairāk neapmierināto, lādu, kas vēlas protestēt, kas gatavi sniegt iespējamo atbalstu cīņā pret absolūtismu, kura nepanesamību vēl ne visi apzinās, bet arvien plašāka masa arvien asāk izjūt. Un tajā pašā laikā trūkst cilvēku, lāpēc ka trūkst vadītāju, trūkst politisku vadoņu, trūkst organizatorisku talantu, kas spējīgi nostādīt tik plašu un tai pašā laikā vienotu un saskanīgu darbu, kas izlietotu katru, kaut arī visneievērojamāko spēku. „Revolucionāro organizāciju augšana un attīstība'1 atpaliek ne vien no strādnieku kustības augšanas, ko atzīst arī B-vs, bet arī no vispārdemokratiskās kustības augšanas visos tautas slāņos. (Starp citu, šobrīd B-vs, iespējams, arī to atzītu par papildinājumu savam secinājumam.) Revolucionārā darba vēriens pārāk šaurs, salīdzinot ar kustības plašo stiehisko bāzi, to pārāk nomākusi aprobežotā teorija par „ekonomisko cīņu pret uzņēmējiem un valdību". Bet patiesībā tagadējā laikā ne vien politiskiem aģitatoriem, bet arī sociāldemokrātiem organizatoriem jāiet visās iedzīvotāju šķirās"[192]. Un diezin vai kaul viens praktiķis

V. I. Hi 15. I N S

■124 —Г

apšaubītu to, ka sociāldemokrāti varētu sadalīt sava organizatoriskā darba daļējo funkciju tūkstošus starp visdažādāko šķiru atsevišķiem pārstāvjiem. Specializācijas trūkums — viens no vislielākajiem mūsu teclīnikas trūkumiem, par kuru tik rūgti un tik dibināti sūdzas В-vs. Jo sīkākas būs kopējā darba atsevišķās „operācijās^14, jo vairāk personu varēs atrast, kuras spējīgas tādas operācijās veikt (un kuras lielāko tiesu pavisam nespējīgas kļūt par profesionāliem revolucionāriem), un jo grūtāk policijai „izķert^11 visus šos „detaļu darbiniekus^11, jo grūtāk tai sameistarot no cilvēka pieķeršanas kādā sīkumā „lietu^11, kas atsvērtu valsts kases izdevumus „apsardzei^11. Bet, kas attiecas uz to personu skaitu, kuras gatavas mūs atbalstīt, tad jau arī iepriekšējā nodaļā mēs aizrādījām uz gigantisko pārmaiņu, kas šajā ziņā notikusi kādos piecos gados. Bet, no otras puses, tiklab tam, lai savāktu kopā visas šīs sīkās daļas, kā arī tam, lai kopā ar kustības funkcijām ncsa-drumstalotu pašu kustību un lai iedvestu sīko funkciju izpildītājam to ticību viņa darba nepieciešamībai un nozīmei, bez kuras viņš nekad arī nestrādās^193, — visam tam tieši nepieciešama stipra pārbaudītu revolucionāru organi-

zacija. Pastāvot tādai organizācijai, ticība partijas spēkam nostiprināsies jo vairāk un izplatīsies jo plašāk, jo konspiratīvāka būs šī organizācija, — bet karā taču, zināma lieta, par visu svarīgāk iedvest ticību uz saviem spēkiem ne vien savai armijai, bet arī ienaidniekam un visiem neitrālajiem elementiem; draudzīga neitralitāte var dažreiz izšķirt lietu. Pastāvot tādai organizācijai, kura stāv uz stingras teorētiskas bāzes un kuras rīcībā ir sociāldemokrātisks organs, nebūs jābaidās, ka kustību no ceļa novirzīs daudzie tajā iesaistītie ,,blakus“ elementi (gluži pretēji, tieši tagad, valdot savrocībai. mēs novērojam, ka daudzi sociāldemokrāti velk „Credo" virzienā, iedomādamies tikai sevi par sociāldemokrātiem). Ar vienu vārdu, specializācijas nepieciešams priekšnoteikums ir centralizācija, kas savukārt kategoriski prasa specializāciju.

Bet tas pats B-vs, kas tik skaisti attēlojis visu specializācijas nepieciešamību, to pēc mūsu domām nepieliekami novērtē minētā prātojuma otrajā daļā. Revolucionāru skaits no strādnieku vidus nepietiekams, saka viņš. Tas pilnīgi pareizi, un mēs atkal pasvītrojam, ka „tuva novērotāja vērtīgs paziņojums" pilnīgi apstiprina mūsu uzskatu par sociāldemokrātijas tagadējās krizes cēloņiem un tātad arī par līdzekļiem izārstēties no tās. Ne vien revolucionāri vispārīgi atpaliek no masu kustības stiehiskiem uzplūdiem, bet pat arī strādnieki-revolucionari atpaliek no strādnieku masu kustības stiehiskiem uzplūdiem. Bet šis fakts visuzskatāmākā veidā pat no „praktiskā" viedokļa apstiprina, kādā mērā ne vien aplama, bet arī politiski reakcionāru tā „pedagoģija", ar kuru mūs tik bieži pacienā, apspriežot jautājumu par mūsu pienākumiem attiecībā pret strādniekiem.. Šis fakts liecina, ka mūsu vispirmais, visneatliekamākais pienākums ir — veicināt strādnieku-revolucio-naru izaudzināšanu, kuri darbības ziņā partijā atrastos tādā pašā līmenī kā inleliģenli-revolucionari (mēs pasvītrojam vārdus; darbības ziņā partijā, jo citādā ziņā tāda paša līmeņa aizsniegšana .strādniekiem kaut arī nepieciešama, bet nepavisam nav tik viegla un tik akūta). Tādēļ galvenā uzmanība jāpievērš tam, lai strādniekus paceltu līdz revolucionāriem, un nepavisam ne tam, lai paši noslīdētu katrā ziņā līdz „strādnieku masai", kā grib ekonomisti, katrā ziņā līdz „viduvējiem strādniekiem", kā grib „Svoboda" (kas šai ziņā paceļas uz ekonomiskās „pedagoģijas^194' otrā pakāpiena). Man sveša doma noliegt populārās literatūras nepieciešamību strādniekiem un sevišķi populārās (tikai, protams, ne balaganiskas) literatūras — sevišķi atpalikušiem strādniekiem. Bet manī rada sašutumu nemitīgā pedagoģijas piejaukšana politiskiem jautājumiem, organizācijas jautājumiem. Taču jūs, kungi, kam tā rūp „viduvējais strādnieks^195, būtībā drīzāk apvainojat strādniekus ar savu vēlēšanos katrā ziņā noliekties, pirms iesākt runāt par strādnieku politiku vai strādnieku organizāciju. Tad runājiet taču par nopietniem jautājumiem, taisni stāvot, un atstājiet pedagoģiju pedagogiem un nevis politiķiem un organizatoriem! Vai tad arī inteliģences vidū nav pirmrindnieki, „viduvējie^195 un „masas^195? Vai tad visi neatzīst, ka arī inteliģencei nepieciešama populārā literatūra, un vai tad šo literatūru neraksta? Bet iedomājieties tikai, ka rakstā par studentu vai ģimnāzistu organizāciju autors sāks kā kādu atklājumu malt, ka vajadzīga vispirms „viduvējo studentu^195 organizācija. Tādu autoru droši vien apsmies — un pelnīti. Tad dodiet taču mums, viņam teiks, organizatoriskas idejiņas, ja jums tās ir, un tad jau mēs paši izšķirsim, kurš no mums „viduvējs^195, kurš augstāks un kurš zemāks. Bet, ja jums savu organizatorisku idejiņu nav, visas jūsu pūles attiecībā uz „masu^195 un „viduvējiem^195 izrādīsies vienkārši garlaicīgas. Saprotiet taču, ka jau paši „politikas^195, „organizācijas^195 jautājumi ir tik nopietni, ka par tiem nevar runāt citādi kā pilnīgi nopietni: strādniekus (un studentus, un ģimnāzistus) var sagatavot un jāsa-gatavo tā, lai ar viņiem varētu sākt runāt par šiem jautājumiem, bet, ja jau jūs esat sākuši par tiem runāt, dodiet īstas atbildes, nekāpieties atpakaļ pie „viduvējiem^195 vai pie „masas^195, nekratieties vaļā ar asprātībām vai frāzēm^194.

Lai strādnieks revolucionārs pilnīgi sagatavotos savam uzdevumam, ari viņam jākļūst par profesionālu revolucionāru. Tāpēc nav taisnība B-vam, kad viņš saka, ka, ievērojot to, ka strādnieks aizņemts fabrikā pa IIV2 stundas, pārējās revolucionārās funkcijas (atskaitot aģitāciju) „ar savu galveno smagumu gribot negribot gulstas uz ārkārtīgi niecīgiem inteliģentu spēkiem^11. Pavisam tas tā nenotiek „gribot negribot^1', bet mūsu atpalicības dēļ, tāpēc ka mēs neapzināmies savu pienākumu palīdzēt katram pēc savām spējām izcilam strādniekam kļūt par profesionālu aģitatoru, organizatoru, propagandistu, izvadātāju utt., utt. Sai ziņā mēs taisni negodīgi šķiežam savus spēkus, neprazdami taupīt to, kas sevišķi rūpīgi jākopj un jāaudzē. Paskatieties uz vāciešiem: viņiem simtreiz vairāk spēku nekā mums, bet viņi lieliski saprot, ka paliesi spējīgus aģitatorus u. t. jpr. „viduvējie^11 nemaz neizvirza pārāk bieži. Tāpēc viņi tūdaļ cenšas nostādīt katru spējīgu strādnieku tādos apstākļos, kuros viņa spējas varētu pilnīgi attīstīties un tikt pilnīgi izlietotas: viņu padara par profesionālu aģitatoru, viņu mudina paplašināt viņa darba lauku, izplešot to no vienas fabrikas uz visu darba nozari, no viena apvidus uz visu zemi. Viņš iegūst pieredzi un veiklību savā profesijā, viņš paplašina savu redzes loku un savas zināšanas, viņš vēro sev blakus citu apvidu un citu partiju izcilos politiskos vadoņus, viņš cenšas pats pacelties tādā pašā augstumā un apvienot sevī strādnie-ciskās vides pazīšanu un sociālistisko pārliecību svaigumu ar to profesionālo māku, bez kuras proletariats nevar neatlaidīgi cīnīties pret savu ienaidnieku lieliski apmācītajām rindām. Tā un tikai tā no strādnieku masas izvirzās Bebeļi un Aueri. Bet tas, kas politiski brīvā zemē notiek lielā mērā pats no sevis, tas pie mums sistemātiski jāveic mūsu organizācijām. Kaut cik talantīgs un „apsološs^11 aģitators no strādnieku vidus nedrīkst strādāt pa 11 stundām fabrikā. Mums jārūpējas par to, lai viņš dzīvotu no partijas līdzekļiem, lai viņš prastu laikā pāriet nelegālā stāvoklī, lai viņš mainītu savas darbības vietu, jo citādi viņš neiegūs lielu pieredzi, nepaplašinās savu redzes loku, nepratīs noturēties cīņā pret žandarmiem vismaz vairākus gadus. Jo plašāki un dziļāki kļūst strādnieku masu aktivitātes stichiskie uzplūdi, jo vairāk šīs masas izvirza ne vien talantīgus aģitatorus, bet ir talantīgus organizatorus, ir propagandistus, ir „praktiķus^1 labā nozīmē (kuru tik maz mūsu pa lielākai daļai mazliet krievzemiski nolaidīgajā un tūļīgajā inteliģencē). Kad mums būs speciāli sagatavotu un ilgā skolā gājušu strādnieku revolucionāru (un pie tam, protams, „visu ieroču šķiru^11 revolucionāru) pulki, — tad nekāda politiskā policija pasaulē šos pulkus nepieveiks, jo šiem revolūcijai pašaizliedzīgi uzticīgo cilvēku pulkiem pašaizliedzīgi uzticēsies arī visplašākās strādnieku masas. Un tā ir tieša mūsu vaina, ka mēs pārāk maz „vedinām^11 strādniekus uz šo, tiem ar „inteliģentiem^11 kopīgo profesionāli revolucionārās skološanas ceļu, pārāk bieži velkam tos atpakaļ ar savām muļķīgajām runām par to, kas „pieejams^11 strādnieku masai, „viduvējiem strādniekiem^11 u. tml.

Sājā, kā arī citādā ziņā organizatoriskā darba šaurajam vērienam ir neapšaubāms un nesaraujams (kaut arī milzīgā „ekonomistu^11 un praktiķu iesācēju vairākuma neapzināts) sakars ar mūsu teorijas un mūsu politisko uzdevumu sašaurināšanu. Slichiskuma dievināšana rada tādas kā bailes kaut par soli attālināties no masai „pieejamā^11, bailes pacelties pārāk augstu pār vienkāršu pakalpību masas tuvākajām un tiešajām prasībām. Nebaidieties, kungi! Atcerieties, ka organizatoriskā ziņā mēs stāvam tik zemu, ka aplama pali doma par to, ka mēs varētu pacelties pārāk augstu!

e) „SAZVĒRNIECISKA*1 ORGANIZACUA UN „DEMOKRĀTISMS**

Bet starp mums ir ļoti daudz ļaužu, kas tik jūtīgi pret „dzīves balsi*1, ka tieši no tā visvairāk baidās, apvainodami tos, kas turas pie šeit izteiktajiem uzskatiem, ,.naro-dovoļismā", „demokrātismā^11 nesaprašanā u. t. jpr. Nākas apstāties pie šiem apvainojumiem, kurus, pats par sevi saprotams, uztvēris arī „Rabočeje Djelo^11.

Šo rindu autoram ļoti labi zināms, ka Pēterburgas ekonomisti apvainoja narodovoļismā jau avīzi „Rabočaja Gazeta^11 (kas arī saprotams, ja to salīdzina ar ,.Rab. Misļ^11). Tāpēc mēs nemaz nebijām pārsteigti, kad drīz pēc „iskras" rašanās kāds biedrs mums paziņoja, ka X pilsētas sociāldemokrāti sauc „Iskru^11 par „narodovoļcu^11 orgānu.

Mums šis apvainojums, protams, tikai glaimoja, jo kuru kārtīgu sociāldemokrātu gan ekonomisti nav apvainojuši narodovoļismā?

Šos apvainojumus rada divējāda veida pārpratumi. Pirmkārt, pie mums tik slikti pazīst revolucionārās kustības vēsturi, ka par ,,narodovoļismu“ sauc ikvienu ideju par kaujiniecisku, centralizētu organizāciju, kas pieteic izšķirošu karu carismam. Bet to lielisko organizāciju, kura bija 70. gadu revolucionāriem un kurai vajadzētu būt par paraugu mums visiem, radījuši nevis narodovoļci, bet gan zem[e-ooļci, kas sašķēlās černoperedjeļcos un narodovojcos. Tāpēc saskatīt revolucionārā, kaujinieciskā organizācijā kaut ko specifiski narodovoļisku ir ačgārnība tiklab vēsturiski, kā loģiski, jo ikviens revolucionārs virziens, ja vien tas patiesi domā. par nopietnu cīņu, nevar iztikt bez tādas organizācijas. Narodovoļcu kļūda nebija vis tā, ka viņi pacentās pievilkt savā organizācijā visus neapmierinātos un virzīt šo organizāciju uz izšķirošu cīņu pret patvaldību. Taisni otrādi, tas ir viņu lielais vēsturiskais nopelns. Bet viņu kļūda bija tā, ka viņi balstījās uz teoriju, kas būtībā nemaz nebija revolucionārā teorija, un neprata vai nespēja nesaraujami saistīt savu kustību ar šķiru cīņu attīstošās kapitālistiskās sabiedrības iekšienē. Un tikai marksisma visrupjākā neizprašana (vai arī tā „izpratne^1' ,,struvisma“ garā) varēja radīt domas, ka masveidīgas, stichiskas strādnieku kustības rašanās atbrīvo mūs no pienākuma radīt tikpat labu, radīt vēl nesalīdzināmi labāku, kā bija zemļevoļciem, revolucionāru cīnītāju organizāciju. Gluži otrādi, šī kustība tieši uzliek mums šo pienākumu, jo proletariāta stichiskā cīņa arī nekļūs īsta viņa „šķiras cīņa“ tikmēr, iekām šo cīņu nevadīs stipra revolucionāru organizācija.

Otrkārt, daudzi — un starp tiem acīm redzot B. Kri-čevskis (,,R. D.“, 10. nr„ 18. lpp.) — nepareizi saprot to polemiku pret „sazvērniecisko^196' uzskatu par politisko cīņu, ko vienmēr veduši socialdeinokrali. Mēs esam nostājušies un, protams, vienmēr nostāsimies pret politiskās cīņas sašaurināšanu līdz sazvērestībai^196, bet ar to, saprotams, nepavisam nelika noliegta stipras revolucionārās organizācijas nepieciešamība. Un, piem., piezīmē minētajā brošūrā, blakus polemikai pret politiskās cīņas sašaurināšanu līdz sazvērestībai, tiek attēlota (kā sociāldemokrātisks ideals) organizācija, kas tik stipra, lai tā būtu spējīga nolūkā „dot izšķirošu triecienu absolūtismam ķerties^11 kā pie „sacelšanās^11, tā pie ikviena „cita uzbrukuma paņēmiena11^197. Pēc savas formas tādu stipru revolucionāru organizāciju patvaldības zemē var saukt arī par „sazvērniecisku^11 organizāciju, jo franču vārdam „konspirācijā^11 ir tāda pati nozīme kā krievu „заговор^11 („sazvērestība^11), bet konspirācijā tādai organizācijai nepieciešama vislielākā mērā. Konspirācijā ir tādas organizācijas lik nepieciešams noteikums, ka tai jāpieskaņo visi pārējie noteikumi (biedru skaits, viņu izvēle, funkcijas u. t. jpr.J. Tāpēc būtu vislielākā naivitate baidīties tikt apvainotam par lo, ka mēs, sociāldemokrāti, gribam radīt sazvērniecisku organizāciju. Šiem apvainojumiem jābūt tikpat glaimojošiem katram ekonomisma ienaidniekam kā apvainojumam ,,narodovo]ismā“.

Mums iebildīs: tāda varena un stingri slepena organizācija, kas koncentrētu savās rokās visus konspiratīvās darbības pavedienus, organizācija, aiz nepieciešamības centralistiska. var pārāk viegli doties priekšlaicīgā uzbrukumā, var neapdomāti saasināt kustību, pirms tas pieļaujams un vajadzīgs samērā ar politiskās neapmierinātības augšanu, ar to, cik spēcīga rūgšana un saniknojums strādnieku šķirā u. t. jpr. Mēs uz to atbildēsim: abstrakti runājot, protams, nevar noliegt, ka kaujas organizācija var vest neapdomātā kaujā, kura var beigties ar sakāvi, kas citos apstākļos nebūt nav nepieciešama. Bet aprobežoties ar abstraktiem apsvērumiem tādā jautājumā nav iespējams, jo katra kauja ietver sevi abstraktu sakāves iespēju, un nav cita līdzekļa šās iespējas mazināšanai kā kaujas organizēta sagatavošana. Bet, ja mēs nostādīsim jautājumu tagadējo Krievijas apstākļu konkrētā plāksnē, tad nāksies taisīt pozitīvu secinājumu, ka stipra revolucionārā organizācija bez ierunām nepieciešama taisni tādēļ, lai piešķirtu kustībai stabilitāti un pasargātu to no neapdomātu uzbrukumu iespējas. Taisni tagad, kad nav tādas organizācijas un revolucionārā kustība stiehiski pieaug, jau vērojamas divas pretējas galējības (kuras, kā jau tām pienākas, „sastopas*1): te pilnīgi nepamatots ekonomisms un mērenības sludināšana, te tikpat nepamatots „ekscitativais terors^11, kas cenšas „kustībā, kura attīstās un nostiprinās, bet vēl atrodas tuvāk sākumam nekā beigām, mākslīgi radīt tās beigu simptomus^11 (V. Zasuļiča, „Zarja^11, 2. un 3. nr-ā, 353. lpp.). Un „Rab. Djelo^11 piemērs rāda, ka ir jau sociāldemokrāti, kas kapitulē abu galējību priekšā. Tāda parādība nepārsteidz, nerunājot par visiem citiem cēloņiem, arī tāpēc, ka „ekonomiskā cīņa pret uzņēmējiem un valdību^11 nekad neapmierinās revolucionāru, un pretējas galējības vienmēr radīsies gan šeit, gan tur. Tikai centralizēta, kaujinieciska organizācija, kas izturēti realizē sociāldemokrātisku politiku un apmierina, tā teikt, visus revolucionāros instinktus un centienus, spējīga pasargāt kustību no neapdomāta uzbrukuma un sagatavot uzbrukumu, kas sola panākumus.

Mums tālāk iebildīs, ka izteiktais uzskats par organizāciju runā pretī „demokrātiskajam principam^11. Cik iepriekšējais apvainojums pēc savas izcelšanās specifiski krievisks, tikpat šim — specifiski ārzemniecisks raksturs. Un tikai ārzemju organizācija („Krievijas s.-d. savienība^11! varēja dot savai redakcijai starp pārējām instrukcijām šādu:

„Organizatoriskais princips. Sociāldemokrātijas sekmīgas attīstības un apvienošanas interesēs jāpasvītro, jāattīsta, jaciņās par viņas partijas organizācijas plašu demokrātisko principu, kas sevišķi nepieciešams, ievērojot mūsu partijas rindās radušās antidemokrātiskās tendences^11 („Divi kongresi^11, 18. lpp.).

Kā tieši „Rab. Djelo^11 cīnās pret „īskras^11 „antidemokrātiskajām tendencēm^11, to mēs redzēsim nākamajā nodaļā. Bet tagad aplūkosim tuvāk šo ekonomistu izvirzīto „principu^11. Droši vien katrs piekritīs tam, ka „plašais demokrātiskais princips^11 ietver sevī šādus divus nepieciešamus noteikumus: pirmkārt, pilnīgu atklātību un otrkārt, visu vadošo orgānu vēlēšanas. Bez atklātības, un pie tam tādas atklātības, kas neaprobežotos ar organizācijas biedriem, būtu smieklīgi runāt par demokrātismu. Par demokrātisku mēs nosaucam vācu sociālistiskās partijas organizāciju, jo tajā viss notiek atklāti, līdz pat partijas kongresa sēdēm; bet neviens nenosauks par demokrātisku organizāciju tādu, kura no visiem nebiedriem aizklāta ar noslēpuma apsegu. Jājautā, kāda gan jēga izvirzīt „plašu demokrātisko principu^11, ja šā principa pamatnoteikums slepenai organizācijai neizpildāms? „Plašais princips^11 izrādās vienkārši skanīga, bet tukša frāze. Vēl vairāk. Šī frāze liecina par pilnīgu tekošā momenta uzdevumu neizpratni organizatoriskā ziņā. Visiem zināms, cik liels pie mums valdošais konspirācijas trūkums ,.plašās^11 revolucionāru masās. Mēs redzējām, cik rūgti par to sūdzas B-vs, kas pilnīgi pamatoti prasa „stingru biedru izvēli^11 (,,R. D.“, 6. nr„ 42. lpp.). Un, lūk. nāk ļaudis, kas lielās ar savu „dzīves nojautu^11, kuri pie tāda lietu stāvokļa pasvītro nevis stingrākās konspirācijas un visstingrākās (un tātad ciešākas) biedru izvēles nepieciešamību, bet — „plašu demokrātisko principu^11! To sauc — trāpīt ar pirkstu debesīs.

Ar otru demokrātismā pazīmi — ievēlējamību — lietas nav labākas. Politiskās brīvības zemēs šis noteikums pats par sevi saprotams.,.Par partijas biedru uzskatāms ikviens, kas atzīst partijas programas principus un partiju cik spēdams atbalsta^11, -— skan vācu sociāldemokrātiskās partijas organizācijas statūtu pirmais paragrafs. Un, tā kā visa politiskā arena atklāta visiem kā skatuves paaugstinājums teatra apmeklētājiem, tad šī atzīšana vai neatzīšana, atbalsts vai pretdarbība zināmi visiem un katram gan no avīzēm, gan no tautas sapulcēm. Visi zina, ka tāds un tāds politisks darbinieks ir sācis ar to un to, pārdzīvojis tādu un tādu evolūciju, grūtā brīdī izturējies tā un tā, viņam piemīt vispār tādas un tādas īpašības, — un tāpēc, protams, tādu darbinieku var ar ziņu ievēlēt vai neievēlēt zināmā partijas amatā visi partijas biedri. Vispārēja (šā vārda burtiskā nozīmē) kontrole par katru partijas cilvēka soli viņa politiskajā darba laukā rada automātiski darbojošos mechanismu, kas dod to, ko bioloģijā sauc „visvairāk piemēroto izturība". Pilnīgas atklātības, ievēlējamības un vispārējās kontroles „dabiskā izlase" nodrošina to, ka katrs darbinieks galu galā izrādās „savā plauktiņā", ķeras pie darba, kas visvairāk atbilst viņa spēkiem un spējām, pats uz savas ādas izbauda visas savu k|ūdu sekas un visu acu priekšā pierāda savu spēju apzināties kļūdas un no tām izvairīties.

Pamēģiniet ielikt šo gleznu mūsu patvaldības ietvaros! Vai pie mums iedomājams, ka visi, „kas atzīst partijas pro-gramas principus un partiju cik spēdami atbalsta", kontrolētu katru revolucionārā konspiratora soli? Ka viņi visi izvēlētos vienu vai otru no pēdējo skaita, kur revolucionārām ir pienākums lietas labā no šo „visu" deviņām desmitdaļām slēpt, kas viņš tāds? Iedomājieties kaut mazliet to skaļo vārdu īstajā nozīmē, ar kuriem uzstājas „Rab. Djelo", un jūs ieraudzīsit, ka patvaldības tumsā, valdot žandarmērijas izlasei, partijas organizācijas „plašais demokrātisms" ir vienīgi tukša un kaitīga rotaļlieta. Tā — tukša rotaļlieta, jo praktiski neviena revolucionārā organizācija plašu demokrātismu nekad nav realizējusi un pat ar Labāko gribu nevar realizēt. Tā ir kaitīga rotaļlieta, jo mēģinājumi praktiski realizēt „plašu demokrātisku principu" atvieglo tikai policijas darbu, rada plašas iekrišanas un padara mūžīgu valdošo savrocību, novilina praktiķu domu no nopietnā, akūtā uzdevuma izaudzināt sevi par profesionāliem revolucionāriem uz sīku „rakstītu" statūtu sastādīšanu par vēlēšanu sistēmām. Tikai ārzemēs, kur nereti sapulcējas ļaudis, kuriem nav iespējams atrast sev īstu, dzīvu darbu, šur tur un sevišķi dažādās sīkās grupās varēja attīstīties šī „rotaļāšanās ar demokrātismu".

Lai parādītu lasītājam visā neglītumā „Rab. Djelo" iemīļoto paņēmienu izvirzīt tādu šķietami glītu „principu" kā demokrātismu revolucionārā darbā, mēs atkal atsauksimies uz liecinieku. Šis liecinieks — J. Serebrjakovs, Londonas žurnālā „Nakanuņe" redaktors — izjūt lielu vājību pret „Rab. Djelo" un lielu ienaidu pret Pļechanovu un „pļechanoviešiem"; savos rakstos sakarā ar ārzemju „Krievijas sociāldemokrātu savienības" sašķelšanos „Nakanuņe" noteikti nostājies ,,R. Djelo" pusē un izgāzis veselu mākoni nožēlojamu vārdu pret Pļechanovu. Toties jo

28 5. sēj.

vērtīgāks mums šis liecinieks Šinī jautājuma. „Nakanuņe" 7. nr-a (1899. g. jūlija) rakstā: „Sakarā ar strādnieku pašatbrīvošanās grupas uzsaukumu" J. Serebrjakovs norādīja, ka „nepieklājīgi" ierosināt jautājumus „par paš-apmānīšanos, par vadonību, par tā saucamo areopagu nopietnā revolucionārā kustībā", un, starp citu, rakstīja:

„Miškins, Rogačevs, Zeļabovs, Michailovs, Perovskaja, Fignera u. c. nekad neuzskatīja sevi par vadoņiem, -un neviens viņus nav ievēlējis un nav iecēlis, kaut gan īstenībā viņi tādi bija, jo kā propagandas periodā, tā ari cīņas periodā pret valdību viņi uzņēmās uz sevis vislielāko darba smagumu, gāja visbīstamākajās vietās, un viņu darbība bija visproduktīvākā. Un vadonība bija nevis viņu vēlēšanās rezultāts, bet radās no apkārtesošo biedru paļāvības viņu prātam, viņu enerģijai un uzticībai. Bet baidīties no kaut kāda areopaga (bet, ja nebaidīties, tad kāpēc rakstīt par viņu), kas var patvaļīgi valdīt pār kustību, ir jau pārāk naivi. Kas gan viņam klausīs?".

Mēs jautājam lasītājam, ar ko atšķiras „areopags" no „antidemokrātiskām tendencēm"? Un vai nav acīm redzams, ka ,,R. Djelo" „šķietami glītais" organizatoriskais princips gluži tāpat ir naivs, ir nepieklājīgs, — naivs tāpēc, ka „areopagam" vai cilvēkiem ar „antidemokrātiskām tendencēm" vienkārši neviens neklausīs, ja nebūs „apkārtesošo biedru paļāvības viņu prātam, viņu enerģijai un uzticībai". Nepieklājīgs — kā demagoģisks izlēciens, kas spekulē uz tukšu godkāri pie vieniem, uz mūsu kustības patiesā stāvokļa nepazīšanu pie otriem, uz nesa-gatavotību un revolucionārās kustības vēstures nepazīšanu pie trešiem. Par vienīgo nopietno organizatorisko principu mūsu kustības darbiniekiem jābūt: visstingrākā konspirācijā, visstingrākā biedru izvēle, profesionālu revolucionāru sagatavošana. Ja ir šīs īpašības, — ir nodrošināts arī kaut kas vairāk nekā „demokrātisms", proti: pilnīga biedriska uzticēšanās starp revolucionāriem. Bet šis kaut kas vairāk mums bez vārda runas ir nepieciešams, jo par tā aizstāšanu ar demokrātisku vispārēju kontroli pie mums Krievijā nevar būt ne runas. Un būtu liela kļūda domāt, ka patiesi „demokrātiskās" kontroles neiespēja padara revolucionārās organizācijas biedrus nekontrolējamus: viņiem neatliek laika domāt par demokrātismā rotaļveida formām (demokrātismu cieša biedru kodola iekšienē, kuri bauda pilnīgu savstarpēju uzticību), bet savu atbildību viņi izjūt ļoti dzīvi, zinādami pie tam no pieredzes, ka, lai tiktu vaļā no nederīga biedra, īstu revolucionāru organizācija neapstāsies nekādu līdzekļu priekšā. Turklāt mums ir arī diezgan attīstīta, veselu vēsturi pārdzīvojusi Krievijas (un starptautiskās) revolucionārās vides sabiedriskā doma, kas ar nesaudzīgu bardzību soda katru biedriskuma pienākuma pārkāpumu (bet „demokrātisms*1, īstais, nevis rotaļ-veida demokrātisms, taču ietilpst šajā biedriskuma jēdzienā kā daļa veselā!). Ņemiet vērā to visu — un jūs sapratīsit, kāda pelējuma smaka paceļas no šīm valodām un rezolūcijām par „antidemokrātiskām tendencēm**, kuras ož pēc ārzemnieku tieksmes spēlēt ģenerāļus!

Vēl jāatzīmē, ka otrs šādu valodu avots, t. i., naivitate, gūst sev vielu arī priekšstatu neskaidrībā par to, kas ir demokrātijā. Laulāto draugu Vebu grāmatā par angļu tredjunijām ir interesanta nodaļa: „primitivā demokra-tija“. Tur autori pastāsta, ka angļu strādnieki savu arodbiedrību pastāvēšanas pirmajā periodā par nepieciešamu demokrātijās pazīmi uzskatījuši to, lai arodbiedrību pārvaldes lietās visi darītu visu: ne tikai visus jautājumus izlēma, visiem biedriem nobalsojot, bet arī amatus izpildīja visi biedri pēc kārtas. Bija vajadzīga ilga vēsturiska pieredze, lai strādnieki saprastu, cik aplams tāds priekšstats par demokrātiju un ka nepieciešamas pārstāvniecības iestādes, no vienas puses, profesionālās amatpersonas, no otras. Bija vajadzīgi vairāki arodbiedrības kasu financiala bankrota gadījumi, lai strādnieki saprastu, ka jautājumu par izdarāmo iemaksu un saņemamo pabalstu proporcionālo attiecību nevar izšķirt ar demokrātisku nobalsošanu vien, bet vajadzīga arī speciālistā balss apdrošināšanas lielās. Paņemiet tālāk Kautska grāmatu par parlamentārismu un tautas likumdošanu, — un jūs redzēsit, ka marksista teorētiķa secinājumi sakrīt ar to, ko māca „stichiski** apvienojušos strādnieku ilggadīgā prakse. Kautskis kategoriski nostājas pret Ritinghauzena primitive demokrātijās izpratni, izsmej ļaudis, kas tās vārdā gatavi prasīt, lai „tautas avīzes tieši rediģētu tauta**, pierāda profesionālu žurnālistu, parlamentāriešu u. c. nepieciešamību proletariāta šķiras cīņas sociāldemokrātiskai vadībai, uzbrūk „anarehistu un literātu sociālismam**, kuri, „dzīdamies pēc efektiem**, slavina tiešo tautas likumdošanu un nesaprot tās ļoti relativo lietojanļļbu tagadējā sabiedrībā.

Kas strādājis praktiski mūsu kustībā, tas zina, cik plaši skolu jaunatnes un strādnieku masā izplatīts „priruitivais" uzskats par demokrātiju. Nav brīnums, ka šis uzskats iespiežas ir statūtos, ir literatūrā. Bernšteina sugas ekonomisti rakstīja savos statūtos: „10. §. Visas lietas, kas skar visas savienības organizācijas intereses, izšķir ar visu tās biedru balsu vairākumu^1'. Teroristu sugas ekonomisti tiem piebalso: „nepieciešams, lai komiteju lēmumi apstaigātu visus pulciņus un tikai tad kļūtu par īstiem lēmumiem" („Svoboda", 1. nr., 67. Ipp ). Ievērojiet, ka šī prasība plaši lietot referendumu tiek izvirzīta virs prasības izveidot uz vēlēšanu principa pamata visu organizāciju! Mums, protams, prātā nenāk nosodīt par to praktiķus, kuriem bija pārāk maz iespējas iepazīties ar patiesi demokrātisku organizāciju teoriju un praksi. Bet, kad „Rab. Djelo", kas pretendē uz vadošo lomu, tādos apstākļos aprobežojas ar rezolūciju par plašu demokrātisku principu, tad kā lai nenosauc to par vienkāršu „dzīšanos pēc efekta"?

f) VIETĒJAIS UN VISKRIEVIJAS DARBS

Ja iebildumi pret šeit iztirzājamo organizācijas plānu no tās nedemokratisma un sazvērnieciskā rakstura viedokļa pilnīgi nepamatoti, tad atliek vēl viens jautājums, ko ļoti bieži izvirza un kas pelna sīku iztirzājumu. Tas ir jautājums par vietējā un Viskrievijas darba savstarpējām attiecībām. Izteiktas bažas, vai centralistiskas organizācijas nodibināšana nenovedīs pie smaguma centra pārvietošanās no pirmā uz otro? vai tas nekaitēs kustībai, vājinot mūsu saišu stiprumu ar strādnieku masu un vispārīgi vietējās aģitācijas stabilitāti? Mēs uz to atbildēsim, ka mūsu pēdējo gadu kustība cieš tieši no tā, ka vietējie darbinieki pārmērīgi aizņemti ar vietējo darbu; ka tāpēc drusku pārvietot smaguma centru uz Viskrievijas darbu bez vārda runas nepieciešams; ka tāds pārvietojums nevis vājinās, bet gan nostiprinās ir mūsu saites, ir mūsu vietējās aģitācijas stabilitāti. Ņemsim jautājumu par centrālo un vietējiem orgāniem un lūgsim lasītāju neaizmirst, ka avīžu jautājums mums ir ne vairāk kā piemērskas ilustrē neizmērojami daudz plašāku un vispusīgāku revolucionāru darbu vispār.

Masu kustības pirmajā periodā (1896.—1898. g.) vietējie darbinieki izdara mēģinājumu organizēt Viskrievijas orgānu — „Rabočaja Gazela“; nākamajā periodā (1898.— 1900. g.) — kustība sper milzīgu soli uz priekšu, bet vadītāju uzmanību pilnīgi saista vietējie orgāni. Ja saskaita kopā visus šos vietējos orgānus, tad izrādās^198, ka iznāk apaļos skaitļos pa vienam avīzes numuram mēnesī. Vai tā gan nav uzskatāma mūsu savrocības ilustrācijā? Vaj tas acīm redzami nepierāda, ka mūsu revolucionārā organizācija atpaliek no kustības stiehiskiem uzplūdiem? Ja to pašu avīžu numuru skaitu būtu izlaidušas ne sadrumstalotas vietējās grupas, bet vienota organizācija, — mēs būtu ne vien ietaupījuši milzumu spēka, bet arī nodrošinājuši nesalīdzināmi lielāku mūsu darba stabilitāti un pēctecību. Šo vienkāršo apsvērumu pārāk bieži neņem vērā ir tie praktiķi, kuri aktīvi strādā gandrīz vienīgi pie vietējiem orgāniem (diemžēl, lielāko tiesu tā tas ir arī šobrīd), ir tie publicisti, kas šai jautājumā uzrāda apbrīnojamu donki-ehotismu. Praktiķis parasti apmierinās ar apsvērumu, ka vietējiem darbiniekiem „grūti"[199] nodarboties ar Viskrievijas avīzes nostādīšanu un ka labāk vietējās avīzes nekā nekādas avīzes. Pēdējam, protams, pilnīga taisnība, un nebūs tāda praktiķa, kas pārspēs mūs vietējo avīžu milzīgās nozīmes un milzīgā derīguma atzīšanā vispār. Bet taču ne par to ir runa, bet gan par to, vai nevar atbrīvoties no sadrumstalotības un savrocības, kas tik spilgti izpaužas vietējo avīžu 30 numuros pa visu Krieviju 2Va gada laikā. Neaprobežojieties taču ar neapstrīdamo, bet pārāk vispārējo tēzi par vietējo avīžu derīgumu vispār, bet lai jums ir vīrišķība atklāti atzīt arī to negativās puses, kuras atklājusi divi ar pus gada pieredze. Šī pieredze liecina, ka mūsu apstākļos vietējās avīzes izrādās pa lielākai daļai principiāli neizturētas, politiski nenozīmīgas, revolucionāro spēku patēriņa ziņā — pārmērīgi dārgas, techniskā ziņā — pavisam neapmierinošas (es, saprotams, domāju ne iespiešanas .techniku, bet to, cik bieži un regulāri tās iznāk). Un visi aprādītie trūkumi ir nevis nejaušība, bet tās sadrumstalotības neizbēgams rezultāts, kura, no vienas puses, izskaidro vietējo avīžu dominēšanu apskatāmā periodā, bet kuru, no otras puses, šī dominēšana atbalsta. Atsevišķai vietējai organizācijai taisni nav pa spēkam nodrošināt savas avīzes principiālu izturētību un pacelt to politiska organa augstumos, nav pa spēkam savākt un izlietot pietiekamu materiālu visas mūsu politiskās dzīves apgaismošanai. Bet tas arguments, ar kuru vietēju avīžu lielā skaita nepieciešamību parasti aizstāv brīvās zemēs — to lētums, ja tās iespiež vietējie strādnieki, un pilnīgāka un ātrāka vietējo iedzīvotāju informēšana — šis arguments pie mums, kā to liecinā pieredze, vēršas pret vietējām avīzēm. Tās izrādās nesamērīgi dārgas revolucionāru spēku patēriņa ziņā un iznāk sevišķi reti aiz tā vienkāršā iemesla, ka nelegālai avīzei, lai tā būtu cik maza būdama, nepieciešams tik milzīgs konspiratīvs aparats. kas prasa pēc fabrikas lielrūpniecības, jo savroča darbnīcā šo aparatu nevar izgatavot. Bet konspirativā aparala primitivisms viscaur noved pie tā (katram praktiķim zināms liels daudzums tādu piemēru), ka policija izmanto viena divu numuru iznākšanu un izplatīšanu masveida arestiem, kas noslauka visu tik tīri, ka nākas atkal sākt no gala. Labs konspiratīvs aparats prasa, lai revolucionāri būtu profesionāli labi sagatavoti un lai viskonsekventākā veidā tiklu realizēta darba dalīšana, bet abas šīs prasības absolūti nav pa spēkam atsevišķai vietējai organizācijai, lai cik stipra viņa būtu attiecīgā momentā. Nemaz jau nerunājot par visas mūsu kustības kopīgām interesēm (principiāli izturēta strādnieku sociālistiskā un politiskā audzināšana), bet arī speciālās vietējās intereses labāk apkalpo ne vietējie orgāni: tas izliekas paradokss tikai no pirmā acu uzmetiena, bet īstenībā mūsu aprādītā divi ar pus gada pieredze to neapgāžami pierāda. Katrs piekritīs, ka, ja visi tie vietējie spēki, kas izdeva 30 avīžu numurus, strādātu pie vienas avīzes, šī pēdējā viegli dotu B0. ja ne simt numuru un tātad arī pilnīgāk atspoguļotu visas tīri vietējā rakstura kustības īpatnības. Neapšaubāmi, ka tāda noorganizēšana nav viegla, bet vajadzīgs taču, lai mēs apzinātos tās nepieciešamību, lai katrs vietējais pulciņš domātu un aktivi pie tās strādātu, negaidot grūdienu no ārienes, neapmānoties no tās vietējā organa pieejamības, tā tuvuma, kurš uz mūsu revolucionārās pieredzes datu pamata izrādās lielā mērā iluzorisks.

Un sliktu pakalpojumu praktiskam darbam izdara tie publicisti, kuri, iedomādamies esam sevišķi tuvi praktiķiem, neredz šo iluzoriskumu un atkratās ar apbrīnojami lētu un apbrīnojami tukšu prātojumu: vajadzīgas vietējās avīzes, vajadzīgas rajonu avīzes, vajadzīgas Viskrievijas avīzes. Protams, vispārīgi runājot, tas viss vajadzīgs, bet vajadzīgs taču ari domāt par vides un momenta apstākļiem, ja ķeries pie konkrēta organizatoriska jautājuma. Patiešām, vai tas nav donkichotisms, ja „Svoboda^11 (1. nr., 68. Ipp.), speciāli „apstādamās pie jautājuma par avīzi“, raksta: „Mums liekas, ka katrā cik necik ievērojamā strādnieku sakoncentrēšanās vietā jābūt pašiem savai strādnieku avīzei. Ne atvestai no kaut kurienes, bet taisni pašiem savai“. Ja šis publicists negrib domāt par savu vārdu nozīmi, tad padomājiet, lasītāj, kaut jūs viņa vietā: cik nav Krievijā desmitu, ja ne simtu „cik necik ievērojamu strādnieku sakoncentrēšanās vietu^11 un kāda tā būtu mūsu savroclbas saglabāšana uz mūžiem, ja tiešām ikviena vietējā organizācija sāktu izdot savu pašu avīzi! Kā gan šī sadrumstalotība atvieglotu mūsu žandarmu uzdevumu izķert — un turklāt bez „cik necik ievērojamām^1* pūlēm — vietējos darbiniekus pašā viņu darbības sākumā, neļaujot viņiem izveidoties par īstiem revolucionāriem! — Viskrievijas avīzē, — turpina autors, — nebūtu interesanti aprakstīt fabrikantu nedarbus un „fabriku dzīves sīkumus dažādās, ne pašu pilsētās^11, bet „orlovietim par savām Orlas lietām nemaz nav garlaicīgi lasīt. Katrreiz viņš zina, kas „ņemts uz grauda^11, kam „sadots^11, un viņa gars līksmo^11 (69. Ipp.). Jā, jā, orlovieša gars līksmo, bet pārāk „līksmo^11 arī mūsu publicista doma. Vai ir taktiski aizstāvēt šo drupatu lasīšanu? — lūk, par ko viņam vajadzētu padomāt. Neviens mūs nepārspēs atziņā, cik nepieciešami un svarīgi ir fabriku atmaskojumi, bet jāiegaumē taču, ka mēs esam nonākuši līdz tam, ka peterburdzniekiem kļuvis garlaicīgi lasīt Pēterburgas avīzes „Rabočaja Misļ“

Pēterburgas korespondences. Fabriku atmaskojumiem uz vietām mums vienmēr bijušas un vienmēr būs jāpaliek lapiņām, — bet avīzes tips mums jāpaceļ un nevis jānoniecina līdz fabriku lapiņai. „Avīzei" mums vajadzīgi atmaskojumi ne tik daudz par „sīkumiem", cik par lieliem, tipiskiem fabriku dzīves trūkumiem, atmaskojumi, kas balstās uz sevišķi spilgtiem piemēriem un tāpēc spējīgi ieinteresēt visus strādniekus un visus kustības vadītājus, spējīgi tiešām pavairot viņu zināšanas, paplašināt viņu redzes loku, likt pamatus jauna rajona, jauna profesionālā strādnieku slāņa atmodai.

„Tālāk, vietējā avīzē visus fabrikas priekšniecības vai arī citu varas orgānu nedarbus var saķert tūdaļ uz karstām pēdām. Bet, kamēr ziņa nonāks līdz kopīgai, tālai avīzei — uz vietas paspējuši jau pat aizmirst to, kas noticis: „Kad gan tas noticis — dieviņ, palīdzi atcerēties!“ “ (turpat). Lūk, tieši tā: dieviņ, palīdzi atcerēties 1 2^1/г gada laikā izdotie 30 numuri, kā mēs no tā paša avota uzzinām, sadalās pa 6 pilsētām. Tas iznāk uz vienu pilsētu vidēji pa vienam avīzes numuram pusgadā! Un, pat ja inūsu vieglprātīgais publicists savā pieņēmumā trīskāršos vietējā darba produktivitāti (kas bez vārda runas būtu nepareizi attiecībā uz vidēju pilsētu, jo savrocības ietvaros nav iespējams ievērojami palielināt produktivitāti), — tad tomēr dabūsim tikai pa numuram divos mēnešos, t. i., kaut ko, kas it nemaz neatgādina „saķeršanu uz karstām pēdām". Bet patiesībā pietiek apvienoties desmit vietējām organizācijām un norīkot savus delegatus kopīgas avīzes iekārtošanas aktivam darbam, — un tad būtu iespējams „saķert" pa visu Krieviju ne jau sīkumus, bet tiešām izcilas un tipiskas nejēdzības divās nedēļās reizi. Par to nešaubīsies neviens, kam zināms lietu stāvoklis mūsu organizācijās. Bet par ienaidnieka pieķeršanu nozieguma vietā, ja to saprot nopietni un nevis tikai skaistas frāzes nozīmē vien, nelegālai avīzei vispār nemaz nav ko domāt: tas iespējams tikai izmētājamai lapiņai, jo tādas pieķeršanas maksimālais termiņš pa lielākai daļai nepārsniedz vienu divas dienas (ņemiet, piemēram, parasto īslaicīgo streiku vai kautiņu fabrikā, vai demonstrāciju u. tml.).

„Strādnieks dzīvo ne vien fabrikā, bet arī pilsētā", — turpina mūsu autors, pāriedams no atsevišķā uz vispārējo ar lik stingru konsekvenci, kas darītu godu pašam Borisam Kričevskim. Un viņš norāda uz jautājumiem par pilsētu domēm, pilsētu slimnīcām, pilsētu skolām, prasīdams, lai strādnieku avīze neapietu ar klusēšanu pilsētu lietas vispār. — Prasība pati par sevi jauka, bet tā sevišķi uzskatāmi ilustrē to bezsatura abstraktību, ar kuru pārāk bieži aprobežojas prātojumos par vietējām avīzēm. Pirmkārt, ja tiešām „katrā cik necik ievērojamā strādnieku sakoncent-rēšanās vietā“ parādītos avīzes ar tik sīku pilsētas notikumiem veltītu nodaļu, kā grib „Svoboda^11, tad mūsu Krievijas apstākļos tas neizbēgami izvērstos īstā drupatu lasīšanā, vājinātu apziņu par to, cik svarīgs Viskrievijas revolucionārs uzbrukums cariskai patvaldībai, pastiprinātu ļoti dzīves spējīgos un drīzāk paslēpušos vai nomāktos nekā ar saknēm izrautos tā virziena asnus, kurš jau kļuvis slavens ar ievērojamo izteicienu par revolucionāriem, kas pārāk daudz runā par neesošo parlamentu un pārāk maz par esošajām pilsētu domēm. Mēs sakām: neizbēgami, — ar to pasvītrodami, ka „Svoboda^11 apzināti nevēlas to, bet vēlas pretējo. Bet ar labiem nodomiem vien nepietiek. — Lai nostādītu pilsētu jautājumu apgaismošanu pienācīgā perspektīvā attiecībā uz visu mūsu darbu, papriekš vajadzīgs, lai šī perspektiva būtu pilnīgi izstrādāta, stingri noteikta ne tikai ar prātojumiem vien, bet arī ar lielu daudzumu piemēru, lai tā būtu ieguvusi jau tradīcijas stiprumu. No tā mēs vēl esam tālu, bet vajadzīgs tas taisni sākumā, pirms pieļaujams domāt un spriedelēt par plašu vietējo presi.

Otrkārt, lai tiešām labi un interesanti uzrakstītu par pilsētu jautājumiem, vajag labi un ne tikai no grāmatām tos zināt. Bet sociāldemokrātu ar šādām zināšanām gandrīz nemaz nav visā Krievijā. Lai rakstītu avīzē (un nevis populārā brošūrā) par pilsētu un valsts lietām, vajadzīgs svaigs, vispusīgs, prasmīga cilvēka savākts un apstrādāts materials. Bet, lai varētu tādu materiālu savākt un apstrādāt, tur nepietiek primitiva pulciņa „primitīvās demo-kratijas“, kurā visi dara visu un uzjautrinās referendumu rotaļās. Tur nepieciešams speciālistu rakstnieku, speciālistu korespondentu štābs, sociāldemokrātu reportieru armija, kas nodibina sakarus visur un visās vietās, kas prot iespiesties visos un visādos „valsts noslēpumos^11 (ar kuriem Krievijas ierēdnis tā dižojas un kurus viņš tik viegli izpļāpā), ielīst visādās „aizkulisēs^11, tādu ļaužu armija, kuru „amata pienākumi^11 prasa būt visur klāt un visu zināt. Un mēs, cīņas partija pret visādiem ekonomiskiem, politiskiem, sociāliem, nacionāliem spaidiem, varam un mums jāvar atrast, savākt, apmācīt, mobilizēt un virzīt kara gājienā tādu viszinātāju ļaužu armiju, — bet tas taču vēl tikai jāizdara! Bet pie mums lielum lielā vairākumā apvidu ne tikai vēl nekas šai virzienā nav darīts, bet daudzās vietās nav pat apziņas, ka tas nepieciešami jāizdara. Pameklējiet tikai mūsu sociāldemokrātiskajā presē dzīvus un interesantus rakstus, korespondences un atmaskojumus par mūsu diplomātiskām, kara, baznīcu, pilsētu, finanču utt., utt. lietām un lietiņām: jūs neatradīsit gandrīz nekā vai pavisam maz^200. Lūk, kāpēc „es vienmēr briesmīgi dusmojos, kad cilvēks atnāk un sarunā ļoti skaistas un jaukas lietas^11 par to, ka „katrā cik necik ievērojamā strādnieku sakoncentrēšanās vietā^11 nepieciešamas avīzes, kas atmaskotu ir fabriku, ir pilsētu, ir valsts nejēdzības!

Vietējās preses pārsvars pār centrālo ir vai nu trūcīguma, vai greznības pazīme. Trūcīguma — kad kustība vēl nav izstrādājusi spēkus lielražošanai, kad tā vēl nīkst savrocībā un gandrīz slīkst „fabriku dzīves sīkumos^11. Greznības — kad kustība jau pilnīgi pievārējusi vispusīgu atmaskojumu un vispusīgas aģitācijas uzdevumu, tā ka bez centrālā organa kļūst nepieciešami daudzi vietējie. Lai nu izšķir katrs pats sevī, par ko liecina vietējo avīžu pārsvars pie mums tagadējā laikā. Es turpretī aprobežošos ar to, ka precizi formulēšu savu secinājumu, lai nedotu iemeslu pārpratumiem. Līdz šim pie mums vietējo organizāciju vairākums domā gandrīz vienīgi par vietējiem orgāniem un gandrīz tikai pie tiem aktivi strādā. Tas ir nenormāli. Jābūt otrādi: lai vietējo organizāciju vairākums domātu galvenokārt par Viskrievijas orgānu un strādātu galvenokārt pie tā. Tikmēr, kamēr tas tā nebūs, mēs nespēsim organizēt nevienu avīzi, kas kaut cik spētu paliesi apkalpot kustību ar vispusīgu aģitāciju presē. Bet, kad tas būs, — tad normālā attiecība starp nepieciešamo centrālo un nepieciešamiem vietējiem orgāniem nodibināsies pati no sevis.

$ ^

*

No pirmā acu uzmetiena var izlikties, ka speciāli ekonomiskās cīņas laukā nav piemērojams secinājums par nepieciešamību pārvietot smaguma centru no vietējā uz Viskrievijas darbu: strādnieku tiešais ienaidnieks šeit ir atsevišķie uzņēmēji vai to grupas, kurus nesaista organizācija, kas kaut iztālēm atgādinātu mūsu tiešā ienaidnieka politiskā cīņā — Krievijas valdības — tīri militāro, stingri centralistisko, līdz pat sīkumiem vienotas gribas vadīto organizāciju.

Bet tā tas nav. Ekonomiskā cīņa — mēs jau daudzreiz esam uz to norādījuši — ir arodnieciska cīņa. un tāpēc tā prasa strādnieku apvienošanos pēc arodiem un ne tikai pēc darba vietām vien. Un šī arodnieciskā apvienība kļūst toties jo vairāk nepieciešama, jo ātrāk iet uz priekšu mūsu uzņēmēju apvienošanās visāda veida sabiedrībās un sindikātos. Mūsu sadrumstalotība un mūsu savrocība tieši traucē šo apvienošanos, kurai nepieciešama vienota Viskrievijas revolucionāru organizācija, kas spējīga uzņemties Viskrievijas strādnieku arodbiedrību vadību. Mēs jau iepriekš runājām par šim nolūkam vēlamo organizācijas tipu un tagad tikai pievienosim dažus vārdus sakarā ar jautājumu par mūsu presi.

Ka katrā sociāldemokrātiskā avīzē jābūt arodnieciskās (ekonomiskās) cīņas nodaļai, — to diezin vai kāds apšaubīs. Bet arodkustības augšana liek domāt arī par arodniecisko presi. Mums tomēr liekas, ka par arodnieciskām avīzēm Krievijā, ar retiem izņēmumiem, pagaidām nevar būt ne runas: tā ir greznība, bet pie mums viscaur un visur nav pat dienišķās maizes. Nelegālā darba apstākļiem piemērotai un jau tagad nepieciešamai arodnieciskās preses formai pie mums vajadzētu būt arodnieciskām brošūrām. Tajās vajadzētu savākt un sistemātiski sagrupēt legālo^201 un nelegālo materiālu jautājumā par darba apstākļiem zināmā ražošanas nozarē, par dažādu Krievijas apgabalu atšķirībām šai ziņā, par zināma aroda strādnieku galvenajām prasībām, par trūkumiem uz to attiecīgā likumdošanā, par zināma cecha strādnieku ekonomiskās cīņas izciliem gadījumiem, par viņu arodnieciskās organizācijas dīgļiem, tagadējo stāvokli un vajadzībām u. tml. Tādas brošūras, pirmkārt, atbrīvotu mūsu sociāldemokrātisko presi no liela daudzuma to arodniecisko sīkumu, kas speciāli interesē tikai zināma aroda strādniekus; otrkārt, tās fiksētu mūsu pieredzes rezultātus arodnieciskajā cīņā, uzglabātu savācamo materiālu, kas tagad burtiski iet zudumā lapiņu un fragmentāro korespondenču masā, un šo materiālu vispārinātu; treškārt, tas varētu noderēt kā sava veida vadonis aģitatoriem, jo darba apstākļi mainās samērā lēni, attiecīga aroda strādnieku pamatprasības ir ļoti stabilas (sal. Maskavas rajona audēju prasības 1885. g. un Pēterburgas — 1896. g.), un šo prasību un vajadzību kopojums varētu gadiem ilgi noderēt par lielisku palīglīdzekli ekonomiskai aģitācijai atpalikušos apvidos un atpalikušos strādnieku slāņos; sekmīgu streiku piemēri vienā rajonā, dati par augstāku dzīves līmeni, par labākiem darba apstākļiem vienā apvidū pamudinātu arī cilu apvidu strādniekus uz jaunu un atkal jaunu cīņu; ceturtkārt, pasākusi arodnieciskās cīņas vispārināšanu un tādējādi nostiprinājusi Krievijas arodnieciskās kustības saites ar sociālismu, sociāldemokrātijā tajā pašā laikā parūpētos, lai mūsu tredjunistiskais darbs aizņemtu ne pārāk mazu, ne arī pārāk lielu daļu no mūsu sociāldemokrātiskā darba kopsumas. Vietējai organizācijai, ja tā atrauta no organizācijām citās pilsētās, mēdz būt ļoti grūti, dažreiz pat gandrīz neiespējami ievērot šeit pareizo samēru (un „Rabočaja Misļ“ piemērs rāda, līdz kādam fantastiskam pārspīlējumam tredjunisma virzienā pie tam var nonākt). Bet Viskrievijas revolucionāru organizācija, kura stāv uz marksisma negrozāmā viedokļa, kura vada visu politisko cīņu un kuras rīcībā ir profesionālu aģitatoru štābs, nekad nesajutīs grūtības šās pareizās proporcijas noteikšanā.

V

VISKRIEVIJAS POLITISKĀS AVĪZES ,,PLĀNS“

„Vislielākais ,,Iskras“ misēklis šai ziņā“, — raksta B. Kričevskis (,,R. D.“, 10. nr., 30. Ipp.), apvainodams mūs tendencē „pārvērst teoriju, izolējot to no prakses, par nedzīvu doktrīnu^5*, — „ir viņas visai partijai kopīgas organizācijas „plāns** “ (t. i., raksts „Ar ko sākt?***). Un Martinovs piebalso viņam, teikdams, ka „ „Iskras** tendenci mazināt pelēkās tekošās cīņas uz priekšu ejošās gaitas nozīmi, salīdzinot ar spīdošu un noslēgtu ideju propagandu... vainagojis partijas organizācijas plāns, kuru tā ieteic 4. numurā, rakstā „Ar ko sākt?“ “ (turpat, 61. Ipp.). Beidzot pašā pēdējā laikā ļaudīm, kas par šo „plānu** (pēdiņām jāizsaka ironiska izturēšanās pret to)

sašutuši, pievienojies ari L. Nadježdins brošūrā „Revolūcijas priekšvakars", ko mēs tikko saņēmām (mums jau pazīstamās „revolucionāri sociālistiskās grupas" Svoboda izdevums); tajā pateikts, ka „runāt tagad par organizāciju, kura stiepjas pavedieniem no Viskrievijas avīzes, — tā ir kabineta domu un kabineta darbu vairošana" (126. lpp.), — tā ir „literaturisma" izpausme u. tml.

Ka mūsu terorists izrādījies solidārs ar „pelēkās tekošās cīņas uz priekšu ejošās gaitas" aizstāvjiem, — tas mūs nevar pārsteigt, pēc tam kad nodaļās par politiku un par organizāciju esam izsekojuši šā tuvuma saknes. Bet mums tūliņ pat jāatzīmē, ka L. Nadježdins, un tikai viņš viens, ir mēģinājis godīgi iedziļināties viņam nepatikušā raksta domu gaitā, ir mēģinājis atbildēt uz to pēc būtības, — kamēr ,,Rab. Djelo“ nav pateicis itin nekā pēc būtības, bet ir vienīgi papūlējies ar veselu kaudzi piedauzīgu, demagoģisku izlēcienu jautājumu sarežģīt. Un, lai cik nepatīkami tas būtu, nākas vispirms tērēt laiku Augeja staļļu tīrīšanai.

a) KAS APVAINOJIES PAR RAKSTU „AR KO SĀKT?“?

Citēsim to izteicienu un izsaucienu buķeti, ar kuriem mums uzbrūk „Rab. Djelo“. „Nevis avīze var radīt partijas organizāciju, bet otrādi" ... „Avīze, kas stāv pāri partijai, ārpus tās kontroles un no tās neatkarīga, pateicoties pašas aģentu tīklam"... „Kāda brīnuma pēc „Iskra" aizmirsusi par tās partijas faktiski pastāvošām sociāldemokrātiskām organizācijām, pie kuras viņa pieder?"... „Kam ir stingri principi un attiecīgs plāns, tie ir arī partijas reālās cīņas augstākie regulētāji, tie diktē tai sava plāna izpildīšanu" ... „Plāns aizraida mūsu dzīvās un dzīves spējīgās organizācijas ēnu valstī un grib radīt dzīvē fantastisku aģentu tīklu"... „Ja „Iskras" plānu izpildītu, tas novestu pie tā, ka tiktu pilnīgi iznīdētas pie mums topošās Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas pēdas". . . „Propagandas organs kļūst bezkonlroles, patvaldniecisks likumdevējs visai praktiskai revolucionārai cīņai"... „Kā jāizturas mūsu partijai pret tās pilnīgu pakļaušanu autonomai redakcijai" utt„ ult.

Kā lasītājam no šo citātu satura un toņa redzams, ,,Rab. Djelo“ apvainojies. Bet apvainojies ne sevis, bet mūsu partijas organizāciju un komiteju dēļ, kuras ,,Iskra“ it kā gribot aizraidīt ēnu valstī un pat iznīdēt viņu pēdas. Padomā, kas par šausmām! Savādi tikai viens. Raksts „Ar ko sākt?“ parādījās 1901. g. maijā, ,,R. Djelo“ raksti — 1901. gada septembrī, tagad jau 1902. gada janvara vidus. Pa visiem šiem 5 mēnešiem (kā pirms septembra, tā pēc septembra) neviena komiteja un neviena partijas organizācija nav nākusi ar formālu protestu pret šo briesmoni, kas grib komitejas un organizācijas aizraidīt ēnu valstī! Bet taču pa šo laiku gan ,,lskrā“, gan daudzos citos vietējos un nevietējos izdevumos parādījušies desmitiem un simtiem ziņojumu no visām Krievijas malām. Kā tas noticis, ka tie, kurus grib aizraidīt ēnu valstī, nav to ievērojuši un nav par to apvainojušies, — bet apvainojusies trešā persona?

Tas noticis tāpēc, ka komitejas un citas organizācijas aizņemtas īstā darbā, bet nevis ar „demokrātismā^11 rotaļu. Komitejas izlasīja rakstu „Ar ko sākt?“, ieraudzīja, ka tas ir mēģinājums „izstrādāt zināmu organizācijas plānu, lai pie iās izveidošanas varētu stāties no visām pusēm“, un, tā kā viņas ļoti labi zināja un redzēja, ka neviena no šīm „visām pusēm“ nedomās „ķerties pie izveidošanas'*, iekām nepārliecināsies par tās nepieciešamību un archi-tektoniskā plāna pareizību, tad viņas, dabiski, ir nedomāja „apvainoties" par to ļaužu pārdrošību, kuri „Iskrā" bija teikuši: „Jautājuma neatliekamā svarīguma dēļ

mēs no savas puses uzdrošināmies ieteikt biedru uzmanībai plāna uzmetumu, ko mēs sīkāk attīstām iespiešanai gatavojamā brošūrā". Vai tiešām nebija iespējams, godīgi izturoties pret lietu, saprast to, ka, ja biedri pieņems viņu ievērībai ieteikto plānu, tad viņi to realizēs ne aiz „pakļautības", bet aiz pārliecības par tā nepieciešamību mūsu kopīgās lietas labā, bet, ja viņi to nepieņems, — tad „uzmetums" (kāds pretenciozs vārds, vai nav tiesa?) tā arī paliks vienkāršs uzmetums? Vai tā gan nav demagoģija, ja pret plāna uzmetumu karo ne vien ar to, ka „izķengā" un ieteic biedriem šo plānu atraidīt, bet ar to, ka uzrīda revolucionārā lietā maz pieredzējušus ļaudis uzmetuma autoriem vienīgi par to, ka viņi iedrošinās „likumus dot", uzstāties kā „augstākie regulētāji^202^1, t. i., iedrošinās ieteikt plāna uzmetumu?? Vai mūsu partija var attīstīties un iet uz priekšu, ja par mēģinājumu pacelt vietējos darbiniekus līdz plašākiem uzskatiem, uzdevumiem, plāniem u. tml. cels iebildumus ne vien no šo uzskatu nepareizības viedokļa, bet no „apvainošanās^203 viedokļa par to, ka mūs ,,grib“ ,,pacelt“? Lūk, arī L. Nadježdins taču „izķengājis^204 mūsu plānu, bet līdz tādai demagoģijai, kuru jau vairs nevar izskaidrot vienīgi ar naivitati vai politisko uzskatu primitivismu, viņš nav noslīdējis, apvainojumu „inspek-toribā pār partiju [202] viņš noraidījis kategoriski un no paša sākuma. Un tāpēc Nadježdinam uz viņa kritiku par plānu var atbildēt un jāalbild pēc būtības, kamēr žurnālam „Rab. Djelo“ var atbildēt tikai ar nicināšanu.

Bet nicināšana pret rakstnieku, kas pazemojas līdz kliegšanai par „patvaldību^203 un „pakļautību^204, vēl neatbrīvo mūs no pienākuma atšķetināt to jucekli, ko šādi ļaudis pasniedz lasītājam. Un te, lūk, mēs varam uzskatāmi parādīt visiem, kāds saturs šīm nodrāztajām frāzēm par „plašo demokrātismu^203. Mūs apvaino, ka aizmirstam komitejas, ka vēlamies vai mēģinām aizraidīt tās ēnu valstībā u. t. jpr. Kā lai atbild uz šiem apvainojumiem, kad mēs nevaram pastāstīt lasītājam gandrīz nekā faktiska par mūsu patiesajām attiecībām pret komitejām, nevaram konspirācijas apstākļu dēļ? Ļaudis, kas izmet asu apvainojumu, kurš uzbudina pūli, izrādās mums priekšā savas valšķības, savas nevērīgās izturēšanās dēļ pret revolucionārā pienākumiem, kurš rūpīgi slēpj no pasaules acīm tās attiecības un sakarus, kuri viņam ir, kurus viņš kārto vai mēģina nokārtot. Saprotams, ka konkurēt „demokra-tisma“ laukā ar tādiem ļaudīm mēs reiz par visām reizēm atsakāmies. Bet, kas attiecas uz lasītāju, kurš nav informēts visās partijas lielās, tad vienīgais līdzeklis izpildīt pienākumu pret viņu ir pastāstīt nevis par to, kas ir un kas atrodas im Werden^204, bet par daļiņu no tā, kas bijis un par ko pieļaujams stāstīt kā par pagātni.

Bunds ieminas par mūsu „uzurpatorismu^205, ārzemju „Savienība” apvaino mūs mēģinājumā iznīdēt partijas pēdas. Kā vēlaties, kungi. Jūs dabūsit pilnīgu gandarījumu, kad mēs pastāstīsim publikai četrus faktus no pagātnes.

Pirmais^206 fakts. Kādas „Cīņas savienības” biedri, kas bija tieši piedalījušies mūsu partijas dibināšanā un delegātā sūtīšanā uz to partijas kongresu, kurš partiju nodibināja, norunā ar vienu no „Iskras” grupas biedriem dibināt īpašu strādnieku bibliotēku visas kustības vajadzību apkalpošanai. Strādnieku bibliotēku nodibināt neizdodas, un tai sarakstītās brošūras „Krievijas sociāldemokrātu uzdevumi” un „Jaunais fabriku likums”[207] nokļūst aplinkus ceļā un caur trešām personām ārzemēs, kur tās arī iespiež^120.

Otrais fakts. Bunda Centr. komitejas locekļi griežas pie viena no „Iskras” grupas biedriem ar priekšlikumu noorganizēt, kā Bunds toreiz izteicās, „literatūras laboratoriju”. Pie tam viņi aizrāda, ka, ja to neizdosies izdarīt, tad mūsu kustība varot stipri atiet atpakaļ. Sarunu rezultāts ir brošūra „Strādnieku lieta Krievijā”[208].

Trešais fakts. Bunda Centrālā komiteja ar kādas provinces pilsētiņas starpniecību griežas pie viena no „Iskras” biedriem ar priekšlikumu uzņemties atjaunojamās avīzes „Rabočaja Gazeta” redakciju un, protams, dabū piekrišanu. Pēc tam priekšlikumu groza: ievērojot jaunu kombināciju ar redakciju, liek priekšā sadarbību. Arī tam, protams, piekrīt^127. Iesūta rakstus (kurus izdevies saglabāt) — „Mūsu programa” — ar tiešu protestu pret bern-šteiniadi, pagriezienu legālajā literatūrā un avīzē ,.Rabo-čaja Misļ”; „Mūsu tuvākais uzdevums” („organizēt regulāri iznākošu un ar visām vietējām grupām cieši saistītu partijas orgānu”; valdošās „savrocības” trūkumi); „Neatliekamais jautājums” (iztirzāts iebildums, ka vajag vispirms attīstīt vietējo grupu darbību, pirms ķerties pie vispārēja organa izdošanas; tiek aizstāvēts uzskats, ka „revolucionārai organizācijai^1' piekrīt pirmšķirīgs svarīgums — ka nepieciešams „novest organizāciju, disciplinu un konspiratīvo lechniku līdz pilnības augstākai pakāpei^11)[209]. Priekšlikumu atjaunot avīzi „Rabočaja Gazeta^11 nerealizē, un raksti paliek neiespiesti.

Ceturtais fakts. Komitejas loceklis, kas organizē mūsu partijas otro kārtējo kongresu, paziņo „Iskras^11 grupas biedram kongresa programu un izvirza šās grupas kandidatūru atjaunojamās avīzes „Rabočaja Gazeta^11 rediģēšanas funkcijai. Viņa, tā teikt, provizorisko soli pēc tam sankcionē gan tā komiteja, pie kuras viņš pieder, gan Bunda Centrālā komiteja^128; „Iskras^11 grupa saņem norādījumu par kongresa vietu un laiku, bet (nebūdama pārliecināta, vai tai aiz dažiem iemesliem būs iespējams sūtīt ' uz šo kongresu delegātu) sastāda arī rakstisku ziņojumu kongresam. Šajā ziņojumā izteikta tā doma, ka ar Centrālās Komitejas ievēlēšanu vien tāda pilnīga sajukuma laikā, kādu mēs pārdzīvojam, mēs ne tikai neatrisināsim jautājumu par apvienošanos, bet riskējam arī kompromitēt lielo partijas radīšanas ideju jaunas, ātras un pilnīgas iekrišanas gadījumā, kura pie valdošās nekonspiracijas vairāk nekā ticama; ka tāpēc vajag iesākt ar uzaicinājumu visām komitejām un visām citām organizācijām atbalstīt atjaunoto kopīgo orgānu, kas reāli sasaistīs visas komitejas ar faktisku saiti, reāli sagatavos visas kustības vadītāju grupu, — bet pārvērst tādu komiteju radītu grupu par CK komitejas un partija jau pratīs viegli, ja tāda grupa izaugs un nostiprināsies. Bet vairāku iekrišanu rezultātā kongress nenotiek, un ziņojumu aiz konspirācijas moti-viein iznīcina, pēc tam kad to izlasījuši tikai daži biedri, starp tiem vienas komitejas pilnvarotie.

Lai tagad lasītājs pats spriež par tādu paņēmienu raksturu kā Bunda mājiens par uzurpalorismu vai kā „Rab. I)jelo“ arguments, ka mēs gribot aizraidīt komitejas ēnu valstībā, „aizslāt^11 partijas organizāciju ar vienas avīzes ideju izplatīšanas organizāciju. Jā, tieši komitejām uz to atkārtotajiem aicinājumiem mēs arī esam snieguši ziņojumus par nepieciešamību pieņemt noteiktu vispārēja darba plānu. Tieši partijas organizācijai mēs izstrādājām šo plānu rakstos, kas ievietoti avīzē „Rabočaja Gazeta" un ziņojumā partijas kongresam, atkal to personu uzaicināti, kurām bija tik iespaidīgs stāvoklis partijā, ka šīs personas uzņēmās tās (faktiskas) atjaunošanas iniciativu. Un tikai pēc tam, kad bija beigušies neveiksmīgi divreizēfi partijas organizācijas mēģinājumi kopā ar mums atjaunot partijas centrālo orgānu oficiāli, mēs uzskatījām par savu tiešo pienākumu nākt klajā ar neoficiālu orgānu tai nolūkā, lai trešā mēģinājuma gadījumā biedru priekšā jau būtu zināmi pieredzes rezultāti, bet nevis prezumējoši minējumi vien. Šobrīd daži šās pieredzes rezultāti jau ir visu acu priekšā, un visi biedri var spriest, vai esam pareizi izpratuši savu pienākumu un ko var domāt par ļaudīm, kuri cenšas maldināt personas, kas nepazīst vistuvāko pagātni, aiz sašutuma par to, ka mēs pierādījām vieniem — viņu nekonsekvenci „nacionālajā" jautājumā, otriem — bezprincipialu svārstību nepieļaujamību.

b) VAI AVlZE VAR BŪT KOLEKTĪVS ORGANIZATORS?

Viss raksta „Ar ko sākt?" kodols ir tieši šā jautājuma nostādnē un tā izšķiršanā pozitivi. Vienīgo mums zināmo mēģinājumu iztirzāt šo jautājumu pēc būtības un pierādīt nepieciešamību izšķirt to negativi izdarījis L. Nad-ježdins, kura argumentus mēs arī atkārtosim pilnīgi:

„... Mums ļoti patīk, ka ,,Iskrā“ (4. nr-ā) izvirzīts jautājums par Viskrievijas avīzes nepieciešamību, bet mēs nekādi nevaram piekrist, ka šis izvirzījums atbilstu virsrakstam „Ar ko sākt?“. Tā neapšaubāmi ir ļoti svarīga lieta, bet ne ar to, ne ar veselu sēriju populāru lapiņu, ne ar proklamāciju kalnu iespējams likt pamatus revolucionārām brīdim atbilstošai kaujas organizācijai. Nepieciešams ķerties pie stiprām politiskām organizācijām uz vietām. Mums viņu nav, pie mums darbs noritēja galvenokārt starp inteliģentiem strādniekiem, masas turpretī veda gandrīz vai vienīgi ekonomisko cīņu. Ja neizauilzinās stipras politiskas organizācijas uz vietām, kāda nozīme kaut visteicamāk nostādītai Viskrievijas avīzei? Nesadedzināms krūms, kas pats deg, nesadeg, bet arī nevienu neiededzina! Ap to, tam veltītā darbā tauta sapulcēsies, saorganizēsies, — domā ,,Iskra“. liet viņai daudz ]xtrocī(jāk sapulcēties un saorganizēties ap konkrētāku lietu! Par tādu var būt un jābūt plašai vietējo avīžu organizēšanai, slrādniecisko spēku tūlītējai sagatavošanai demonstrācijām, vietējo organizāciju

29* pastāvīgam darītam starp bezdarbniekiem (neatlaidīgi izplatīt starp viņiem lapiņas un skrejlapas, aicināt viņus uz sapulcēm, uz pretsparu valdībai u. Iml.). Vajag uzsākt dzīvu politisku darbu uz vietām, un, kad uz šā reālā pamala izrādīsies nepieciešama apvienošanās, — lā nebūs mākslīga, uz papīra, — tāda vietējo darbu apvienošana Viskrievijas darbā nav sasniedzama ar avīzēm!" („Rev. priekšvakars", 54. Ipp.).

Mēs pasvītrojām šajā daiļrunīgajā tirādē tās vielas, kas visspilgtāk parāda gan to, cik nepareizi autors novērtē mūsu plānu, gau to, cik nepareizs viņa šeit „IskTai" pretī nostādītais viedoklis vispār. Ja netiks izaudzinātas stipras politiskas organizācijas uz vielām, — neko nenozīmēs arī visteicamākā Viskrievijas avīze. — Pilnīgi pareizi. Bet tur jau ir lā liela, ka паи cita līdzekļu i 7. <111 d z i n ā t stipras politiskas organizācijas kā ar Viskrievijas avīzes palī-izīhrr—Attinis—palaidis iīēievē~r7nn vissvnrīgākVr ,.lskras^ paziņojumu, sniegtu vēl pirms pārejas pie tās „plāna" /tirzāšanas: nepieciešams „nrcillāJUnls izstrādāt rēvolii-uonāru ortzanizaCliu. kas spēj apvienot visus spēkus un ■'adi.l^uttililni ne men~ī)ārdg per liet nrī reāli, t. i., lai tā )ūtu oi e nine г раита atoaislīt jebkuru protestu un jebkuru izli es rmriumir i/mimiīrtor tos.' lai pavairolu un stiprinu tu nilitāi’Us spēkus, kas būtu derīgi izšķirošai kaujat . Principāli tagad, pēc februāra uti marta, tam piekritīs visi, — urpina „Iskra", — bet mums jāatrisina jautājums 11c prin-āpiali, bet praktiski, nekavējoties jāierosina tāds noteikts :eltnes plāns, lai tūdaļ no dažādām pusēm visi varētu stāties >ie celšanas. Bet mūs atkal no praktiskā atrisinājuma velk ttpakaļ — pie principiāli pareizās, neapstrīdamās, lielās, >et pilnīgi nepietiekamās, plašai strādājošo masai pilnīgi īesaprotamās patiesības: „izaudzināt stipras politiskas irganizacijas"! Ne jau par to ir runa, godājamais autor, iet par to, kā īsti vajag audzināt un izaudzināt!

Nav pareizi, ka „pie mums darbs noritēja galvenokārt tarp inteliģentiem strādniekiem, masas turpretī veda 'andrīz vai vienīgi ekonomisko cīņu". Tādā veidā šī leze toklīsl uz „Svobodai" parasto un pašos pamatos nepa-eizo inteliģento strādnieku pretnostādījumu „masai". Pie mīms arī inteliģentie strādnieki pēdējos gados „veda gan-Irīz vai vienīgi ekonomisko cīņu". Tas no vienas puses, iet, no otras puses, masas nekad arī neiemācīsies vest tolitisko cīņu, kamēr mēs nepalīdzēsim izaugi šās cīņas

vaditājiejn—ir-no inteliģentiem strādniekiem, it да inteli-

ģentiem; bet izaugt tādi vadītāji var, vienīgi sistemātiski, aktuaīi vērtējot visas mušu politiskas dzīves puses, visus dažādo šķiru un^- a dažādiem iemesliem izdarītos pro-toSTīTTm eān.1.4 rniāinūiuinus. Tāpēc bunat par „pollusko organizāciju audzināšanu^1' un tajā pašā laikā nostādīt pretī politiskās avīzes „darbam uz papīra" „dzīvo politisko darbu uz vielām" ir vienkārši smieklīgi! Jā, „Iskra" taču savu avīzes „plānu" arī saista ar lādas „kaujas gatavības" izstrādāšanas „plānu", kas lai atbalstītu gan bezdarbnieku kustību, gan zemnieku dumpjus, gan zemstiešu nemieru, gan „iedzīvotāju sašutumu pret pārmērīgi aizrāvušos carisko bašibuzuku" u. t. jpr. Katram, kas pazīst kustību, taču, noteikti zināms, ka par to pat ir nedomā milzīgais vietējo organizāciju vairākums, ka daudzas no šeit nospraužamām „dzīvā politiskā darba" perspektivām neviena vienīga organizācija vēl ne reizi nav realizējusi dzīvai; ka, piem., mēģinājums pievērst uzmanību neapmierinātības un protesta augšanai zemstu inteliģencē rada samulsuma jūtas gan Nadježdinā („ak kungs, jsii tikai šis organs' nav zemstiešiem domāts?", „Priekšvakars", 129. Ipp.), gan ekonomistos („Iskras" 12. nr., vēstule), ganj daudzos praktiķos. Šādos apstākļos „sākt" var tikai ar to. ka pamudina šos ļaudis par visu to domāt, pamu -dina tos sumēt un visnārināt visas un visādas rūgšanas uir*akliv4s cīnās parādības. Tagadējā sociāldemokrātijas uzdevumu noniecināšanas laika ..dzīvu poimsku rtarmiV \ur^īcsākt vienīgi яг'dzīvu politisku aģitāciju, kas nay iespējamh bez bieži iznākošas un pareizi izplatītas Vis krievijas avīzes.

Ļaudis, kas „Iskras" „plānā" saskata „literaturisma" izpausmi, nemaz nav sapratuši pašu plāna būtību, saskatīdami par mērķi to, ko izvirza kā pašreizējā momentā vispiemērotāko līdzekli. Šie ļaudis nav papūlējušies padomāt par diviem salīdzinājumiem, kas uzskatāmi ilustrēja ieteikto plānu. Viskrievijas politiskās avīzes nostādīšanai, — teikts „Iskrā", — jābūt pamat pavedienam, pie kura turoties, mēs varētu neatlaidīgi attīstīt, padziļināt un paplašināt šo organizāciju (t. i., revolucionāro organizāciju, kas vienmēr gatava atbalstīt kairu protestu un katru uzliesmojumu). Sakiet, lūdzu: kad mūrnieki dažādās

vietās iemūrē milzīgas un nekur neredzētas celtnes akmeņus, — vai gan ne „papīra^41 darbs ir novilkt pavedienu, kas palīdz atrast pareizo iemūrēšanas vietu, norāda uz kopīgā darba gala mērķi, dod iespēju -laist darbā ne vien katru akmeni, bet arī katru akmens gabalu, kas, sasaistoties ar iepriekšējiem un nākošajiem, izveido pabeigtu un visu aptverošu līniju? Un vai mēs nepārdzīvojam taisni lādu brīdi mūsu partijas dzīvē, kad mums ir akmeņi un ir mūrnieki, bet trūkst taisni visiem redzama pavediena, pie kura visi varētu turēties? Lai kliedz, ka mēs, vilkdami pavedienu, gribot komandēt: kungi, ja mēs gribētu komandēt, mēs „Iskra Nr. l.“ vielā būtu rakstījuši „Rabo-caja Gāzētā Nr. 3.“, kā daži biedri mums ieteica un kā mums būtu pilnīga tiesība darīt pēc tiem notikumiem, par kuriem pastāstīts iepriekš. Bet mēs to nedarījām: mēs gribējām atstāt sev brīvas rokas nesamierināmai cīņai pret visādiem viltus sociāldemokrātiem; mēs gribējām, lai mūsu pavedienu, ja jau tas novilkts pareizi, sāktu cienīt tā pareizības pēc, bet nevis tāpēc, ka to novilcis oficiāls organs.

„Jautājums par vietējās darbības apvienošanu centrālos orgānos grozās burvju lokā, — pamāca mūs L. Nadjež-dins, — apvienošanai nepieciešama elementu vienveidība, bet pašu šo vienveidību var radīt tikai kaut kas vienojošs, bet šis vienojošais var būt stipru vietējo organizāciju produkts, kurām tagad nebūt vēl nav tik vienveidīgs raksturs^44. Tā tikpat cienījama un tikpat neapstrīdama patiesība kā tā, ka vajag audzināt stipras politiskas organizācijas. Bet — arī tikpat neauglīga patiesība. Katrs jautājums „grozās burvju lokā", jo visa politiskā dzīve ir bezgalīga ķēde no bezgalīgas posmu virknes. Visa politiķa māksla ir taisni tā, lai atrastu un stingri stingri ieķertos tieši tādā posmiņā, kuru vismazāk iespējams izsist no rokām, kurš zināmā momentā ir vissvarīgākais, kurš visvairāk garantē posmiņa ieguvējam visas ķēdes iegūšanu^210. Būtu mums piedzīvojušu mūrnieku pulks, kuri tiktāl sadziedājušies, ka tie arī bez pavediena prastu likt akmeņus taisni tur, kur vajadzīgs (ja runā abstrakti, tas nemaz nav neiespējams), — tad mēs, iespējams, varētu ķerties ari pie cita posmiņa. Bet tā jau ir tā nelaime, ka piedzīvojušu un sadziedājušos mūrnieku mums vēl nav, ka akmeņus daudzās vietās liek pilnīgi velti, liek ne pēc kopēja pavediena, bet tādā mērā sadrumstaloti, ka ienaidnieks tos aizpūš, it kā tie būtu ne akmeņi, bet smilšu graudiņi.

Otrs salīdzinājums: „Avīze — ne vien kolektivs ргорац^211 gandists un kolektivs aģitators, bet arī kolektivs organizators. Šajā pēdējā nozīmē to var salīdzināt ar sastatnēm,[211] kuras ceļ visapkārt jaunbūvei, kuras iezīmē celtnes kontūras, atvieglo satiksmi atsevišķo cēlēju starpā, palīdz tiem sadalīt darbu un pārredzēt vispārējos rezultātus, kas sasniegti organizētā darbā"[211]. Cik ļoti, vai nav tiesa, tas izklausās pēc tā, ka literāts, kabineta cilvēks, pārspīlē savu lomu? Pašai celtnei sastatnes nemaz nav vajadzīgas, sastatnes ceļ no sliktāka materiala, sastatnes uzstāda neilgam laikam un met krāsnī, tiklīdz ēka kaut no ārpušes pabeigta. Attiecībā uz revolucionāro organizāciju celtnēm pieredze liecina, ka tās arī bez sastatnēm dažreiz, — ņemiet septiņdesmitos ^gadus, — izdodas uzcelt. Bet tagad pie mums nevar pat iedomāties iespēju uzcelt bez sastatnēm mums nepieciešamo celtni.

Nadježdins tam nepiekrīt un saka: „ap avīzi, tai veltītā darbā tauta sapulcēsies, saorganizēsies, — domā „Iskra". Bet viņai daudz parocīgāk sapulcēties un saorganizēties ap konkrētāku lielu!". Tā, tā: „daudz parocīgāk ap konkrētāku". . . Krievu paruna saka: nespļauj akā, — var iznākt nodzerties. Bet ir ļaudis, kuriem nekas nav pretī nodzerties arī no tādas akas, kas jau piespļauta. Cik gan riebīgas lietas ir sarunājuši mūsu lieliskie legālie „marksisma kritiķi" un nelegālie „Raboēaja Mis" cienītāji šās lielākās konkrētības vārdā! Kā nomākusi visu mūsu kustību mūsu šaurība, iniciativas trūkums un kautrība, ko attaisno ar tradicionālajiem argumentiem, ka

„daudz parocīgāk ap konkrētāku'1! Un Nadježdins, kurš uzskata sevi par sevišķi vērīgu pret „dzīvi", kurš sevišķi stingri nosoda „kabineta" cilvēkus, kurš (pretendējot uz asprātību) apvaino „Iskru" vājībā visur redzēt ekonomismu, kurš iedomājas sevi stāvam daudz augstāk par šo sadalīšanu ortodoksos un kritiķos, — nemana to, ka ar saviem argumentiem viņš atbalsta to pašu viņu uztraucošo šaurību, ka viņš dzer no tās pašas pamatīgi piespļaudītās akas! Jā, ar vispatiesāko sašutumu pret šaurību, ar viskarstāko vēlēšanos pacelt ļaudis, kas to dievina, vien vēl nepietiek, ja sašutušais mētājas bez stūres un bez burām un tikpat „stichiski" kā 70. gadu revolucionāri jLeras pie „ekscitativā terora", pie „agrarā terora", pie „trauksmes zvana" u. tml. Paraugieties uz šo „konkrētāko", 'ap ko, — viņš domā, — „daudz parocīgāk" būs sapulcēties m saorganizēties: 1. vietējās avīzes; 2. sagatavošanās lemonstracijām; 3. darbs starp bezdarbniekiem. No pirmā »cu uzmetiena vien redzams, ka visas šīs lietas pagrābtas nilnīgi nejauši, uz labu laimi, lai kaut ko pateiktu, jo, lai nēs uz tām skatītos kā skatīdamies, redzēt viņās kaut to, kas speciāli noderīgs „sapulcēšanai un saorganizēša-iai“, jau pagalam aplam. Tas pats Nadježdins pāra lap-mses tālāk taču saka: „mums būtu laiks vienkārši kon-tatēt faktu: uz vietām norit pavisam nožēlojams darbs, comitejas nedara ne desmito daļu no tā, ko varētu larīt... tie apvienojošie centri, kādi pie mums ir tagad, — ie ir fikcija, tā ir revolucionārā kancelejība, savstarpēja ecelšana ģenerāļos, un tā būs tik ilgi, iekām izaiigs stip-as vietējās organizācijas". Šajos vārdos blakus pārspīlē-umiem neapšaubāmi daudz rūgtas patiesības, un vai tie-ām Nadježdins neredz sakarību starp nožēlojamo darbu iz vietām un to darbinieku redzes loka šaurību, to viņu larbības vēriena šaurumu, kas neizbēgami pie vietējo irganizaciju ietvaros ieslēgušos darbinieku nesagatavo-ības? Vai tiešām viņš līdzīgi tam autoram, kas „Svobodā" akstīja par organizāciju, aizmirsis to, ka pāreju uz plašu ietējo presi (kopš 18У8. gada) pavadīja ekonomisma un savrocibas" sevišķa pastiprināšanās? Un, ja arī būtu espējams nostādīt kaut cik apmierinoši „plašu vietējo »resi“ (mēs iepriekš parādījām, ka las nav iespējams, «ņemot pilnīgi atsevišķus gadījumus), arī tad vietējie orgāni nevarētu „sapulcēt un saorganizēt^11 visus revolucionāru spēkus» lai kopīgi uzbruktu patvaldībai, lai panāktu vienotus cīņas vadību. Neaizmirstiet, ka lē ir runa tikai par „pulcējošo", organizatorisko avīzes nozīmi, un mēs varētu uzstādīt sadrumstalotības aizstāvim Nadježdinam viņa paša izvirzīto ironisko jautājumu: „vai mēs neesam saņēmuši no kaut kurienes kā mantojumu 200 000 revolucionāru organizatorisku spēku?". Tālāk, „sagatavošanos demonstrācijām" nevar nostādīt pretī „Iskras" plānām< jau tāpēc vien, ka šis plāns taisni arī paredz visplašākās demonstrācijās kā vienu no mērķiem; bet runa ir par praktiskā līdzekļa izvēli. Nadježdins šeit atkal sapinies, neņemdams vērā to, ka „sagatavot" demonstrācijās (kas līdz šim lielāko tiesu nolika pilnīgi stiehiski) var tikai jau „sapulcēts un saorganizēts" karaspēks, bet mēs tieši sapulcēt un saorganizēt neprotam. „Darbs starp bezdarbniekiem". Atkal tas pats juceklis, jo arī tas ir viens no mobilizēta karaspēka kara darbības veidiem, bet nevis karaspēka mobilizācijas plāns. Kādā mērā Nadježdins' arī šo.it nepietiekami novērtē mūsu sadrumstalotības kaitīgumu, to, ka mums trūkst „200 000 spēku", redzams no sekojošā. Daudzi (to starpā arī Nadježdins) pārmeta „Iskrai", ka tās informācija par bezdarbu trūcīga, korespondences par vis-ikdienišķākām lauku dzīves parādībām nejaušas. Pārmetums pareizs, bet „Iskra" tur „bez vainas vainīga". Mēs cenšamies „vilkt pavedienu" arī caur sādžu, bet tur mūrnieku gandrīz nekur nav, un nākas uzmudināt katru, kas ziņo kaut ikdienišķu faktu, — cerībā, ka tas palielinās līdzstrādnieku skaitu šajā laukā un iemācīs mūs visus izvēlēties, beidzot, arī patiesi izcilus faktus. Bet materiala mācībām tik maz, ka, nevispārinot to pa visu Krieviju, tiešām nav no kā mācīties. Neapšaubāmi, ka cilvēks, kam būtu kaut aptuveni tādas pašas aģitatora spējas un tāda baskāju dzīves pazīšana, kādas redzamas pie Nadježdina, varētu izdarīt ar aģitāciju starp bezdarbniekiem kustībai neatsveramus pakalpojumus, — bet tāds cilvēks ieraktu zemē savu talantu, ja viņš nepapūlētos paziņot visiem krievu biedriem par katru sava darba soli kā pamācību un paraugu ļaudīm, kuri savā vairākumā vēl nemaz neprot ķerties pie jaunā darba.

Par apvienošanās svarīgumu, par nepieciešamību ,,sapulcēt un saorganizēt^11 tagad runā itin visi, bet pa lielākai daļai nav nekāda noteikta priekšstata par to, ,'ā.r ko sākt un kā virzīt šo apvienošanās liptu. Visi droši vien piekritīs, ka, ja mēs „apvienojam" kādas pilsētas atsevišķus — teiksim, rajonu — pulciņus, tad tam. nepieciešamas kopējas iestādes, t. i., ne vien tikai kopējais.nosaukums „savienība", bet tiešām kopējs darbs, materiālu, pieredzes un spēku apmaiņa, funkciju sadalīšana jau ne tikai pa rajoniem, bet pa visas pilsētas darbības specialitātēm. Ikviens piekritīs, ka solids konspirativs aparats neatmaksāsies (ja var izteikties komerciāli) no viena rajona „līdzekļiem" (ir materiāliem, ir personāliem, protams), ka šajā šaurajā darba laukā speciālistā talantam neizvērsties. Bet tas pats attiecas arī uz dažādu pilsētu apvienību, jo arī tāds darba lauks kā atsevišķs apvidus izrādās un mūsu sociāldemokrātiskās kustības vēsturē jau izrādījies nesamērīgi šaurs: mēs to sīki pierādījām iepriekš kā ar politiskās aģitācijas, tā ar organizatoriskā darba piemēriem. Vajadzīgs, nepieciešami vajadzīgs un vispirms vajadzīgs paplašināt šo darba lauku, radīt faktiskus sakarus starp pilsētām uz rec/ulara kopējā darba pamatiem, jo sadrumstalotība nomāc ļaudis, kuri „sēž kā bedrē" (pēc kādas „Iskrai" rakstītas vēstules autora izteiciena), nezinādami, kas notiek plašajā pasaulē, no kā lai viņi mācās, kā iegūt sev pieredzi, kā apmierināt plašas darbības gribu. Un es joprojām pastāvu uz to, ka šos faktiskos sakarus var sākt radīt, tikai pamatojoties uz kopēju avīzi kā vienīgo regulāro Viskrievijas uzņēmumu, kas sumē visdažādāko darbības veidu rezultātus un ar to mudina ļaudis nenogurstoši iet uz priekšu pa visiem daudzajiem ceļiem, kas ved uz revolūciju, gluži kā visi ceļi ved uz Romu. Ja mēs gribam apvienošanos ne vārdos vien, tadj vajadzīgs, lai katrs vietējais pulciņš tūdaļ veltītu, teiksim, ceturto daļu savu spēku aktivam darbam kopējā lietā, un avīze tam tūliņ parāda^212 šās lietas vispārējas kontūras, apmērus un rak-

sturu, parāda, kādi tieši trūkumi visstiprāk sajūtami visā Viskrievijas darbībā, kur nav aģitācijas, , kur vāji sakari, kādus ritenīšus milzīgajā mechamismā konkrētais pulciņš varētu pielabot vai aizstāt ar labākiem. Pulciņš, kas vēl nav strādājis, bet tikai meklē darbu, varētu iesākt jau ne vairs kā savrocis atsevišķā mazā^1 darbnīcā, kas fie-pazīst ne „rūpniecības" attīstību pirms viņa, ne attiecīgu rūpniecisko ražošanas veidu vispārējo stāvokli, bet kā dalībnieks plašā uzņēmumā, kas atspoguļo visu kopējo^ revolucionāro uzbrukumu patvaldībai. Un, jo pilnīgāka būtu katra ritenīša apdare, jo lielāks detaļās ievingrināju-' šos darbinieku skaits kopējā darbā, jo biezāks kļūtu mūsu tīkls un jo mazāk apjukuma kopējās rindās radītu neizbēgamās iekrišanas.

Faktiskus sakarus sāktu radīt jau avīzes (ja tā pelnītu avīzes nosaukumu, t. i., iznāktu regulāri un ne vienreiz mēnesī, kā iznāk biezie žurnāli, bet reizes 'četras mēnesī) izplatīšanas funkcijas vien. Tagad sazināšanās starp pilsētām revolucionārā darba vajadzību dēļ ir vislielākais retums un katrā ziņā izņēmums; tad šī sazināšanās kļūtu likums un, saprotams, nodrošinātu ne vien avīzes izplatīšanu, bet arī (kas daudz svarīgāk) pieredzes, materiālu, spēku un līdzekļu apmaiņu. Organizatoriskā darba vēriens uzreiz kļūtu daudzkārt plašāks, un viena apvidus panākumi nemitīgi mudinātu uz tālāku papildināšanos, uz vēlēšanos izlietot zemes otrā galā strādājošā biedra jau gatavo pieredzi. .Vietējais darbs kļūtu daudz bagātāks un daudzpusīgāks Tieki tagad: pa visu Krieviju savācamie politiskie un ekonomiskie atmaskojumi dotu garīgu barību visu arodu un visu attīstības pakāpju strādniekiem, dotu materiālu un iemeslu pārrunām un lasīšanai visdažādākos jautājumos, kurus turklāt varētu būt ierosinājuši gan legālās preses mājieni, gan sarunas sabiedrībā, gan „kaunīgie" valdības paziņojumi. Katru iļzļiesmojumu, katru demonstrāciju vērtētu un apspriestu no visām pusēm visās Krievijas malās, radot vēlēšanos neatpalikt aiz citiem, izdarīt labāk nekā citi — (mēs, sociālisti, vispār nebūt nenoraidām sacensību ikvienu ..konkurenci"!! - saga-

<дум1_ ti|i-/inīgi I/' .-t.jfi iznācis kaut kā sticlpski,

izlietot zināmā apvidus vai zināmā momenta labvēlīgos apstākļus, lai pārveidotu uzbrukuma plānu u. t. jpr. Tai

v. i. Unins

460

' . I

pašā Iāikā šī vietējā darba atdzīvināšanās nenovestu pie tā visu spēku izmisuma pilnā „nāvīga" sasprindzinājuma un pie visu cilvēku nostādīšanas riskantā stāvoklī,' ko tagad nereti nozīmē ikviena demonstrācijā vai ikviens vietējās avīzes numurs: no vienas puses, policijai daudz grūtāk piekļūt „saknēm", ja nav zināms, kādā apvidū tās jāmeklē; no otras puses, regulars kopīgs darbs radinātu ļaudis saskaņot zināmā trieciena spēku ar kopējās armijas tādas un tādas nodaļas zināmo spēku stāvokli (patlaban par tādu saskaņošanu gandrīz neviens nekad pat nedomā, jo uzbrukumi notiek par deviņām desmitdaļām stichiski) un atvieglotu ne vien literatūras, bet ari revolucionāro spēku „pārvešanu" no citas vietas.

Tagad šie spēki pa lielākai daļai noasiņo šaurajā vietējā darbā, bet tad rastos iespēja un pastāvīgi būtu iemesli pārsviest kaut cik spējīgu aģitatoru vai organizatoru no zemes viena gala uz otru. Iesākdami ar māžu braucienu partijas lietās uz partijas rēķina, ļaudis pierastu pāriet pilnīgi partijas uzturā, kļūt par profesionāliem revolucionāriem, izaudzināt sevi par īstiem politiskiem vadoņiem.

Un, ja mums patiešām izdotos panākt to, lai visas, vai ievērojams vairākums vietējo komiteju, vietējo grupu un pulciņu aktivi ķertos pie kopīga darba, mēs varētu vistuvākā nākotnē organizēt nedēļas avīzi, kas tiktu regulāri izplatīta desmitos tūkstošos eksemplāru pa visu Krieviju. Šī avīze kļūtu par daļiņu milzīgajās kalēja plēšās, kas uzpūš katras šķiru cīņas un tautas sašutuma dzirksteli vispārējā ugunsliesmā. Ap šo, pašu par sevi vēl ļoti nevainīgo un vēl ļoti nelielo, bet regulāri un vārda pilnā nozīmē kopīgo darbu tiktu sistemātiski vākta un apmācīta pārbaudītu cīnītāju pastāvīga armija. Pa šās kopējās organizatoriskās celtnes sastatnēm vai paaugstinājumiem drīz vien pdkāptos un izvirzītos no mūsu revolucionāriem sociāldemokrātiskie Žeļabovi, no mūsu strādniekiem — krievu Bebcļi, kuri nostātos mobilizētas armijas priekšgalā un saceltu visu tautu darīt galu Krievijas kaunam un lāstam.

Lūk, par ko mums vajag sapņot!

*

„Vajag sapņot!1* Uzrakstīju es šos vārdus un izbijos. Es iedomājos sevi sēžam „apvienošanās kongresā*1, man iepretim sēž „Rabočeje Djelo*1 redaktori un līdzstrādnieki. Un, lūk, pieceļas biedrs Martinovs un bargi griēžas pie manis: „Bet atļaujiet jums jautāt, vai autonomai, redakcijai vēl ir tiesību sapņot bez iepriekšējas partijas komiteju aptaujas?1*. Bet pēc viņa pieceļas biedrs Kričevskis un (filozofiski padziļinot biedru Martinovu, kurš jau sen padziļinājis biedru Pļechanovu) vēl bargāk turpina: „Es eju tālāk. Es jautāju, vai marksistam vispār ir tiesības sapņot, ja viņš neaizmirst, ka pēc Marksa uzskata cilvēce vienmēr stāda sev izpildāmus uzdevumus un ka taktika ir uzdevumu augšanas process, kuri aug kopā ar partiju?**. *

No domām vien par šiem bargajiem jautājumiem man šermuļi skrien pa kauliem, un es domāju tikai — kur man paslēpties. Mēģināšu paslēpties aiz Pisareva.

„Ir nesaskaņas un nesaskaņas, — rakstīja Pisarevs sakarā ar jautājumu par nesaskaņu starp sapni un īstenību. — Mans sapnis var aizsteigties priekšā notikumu dabiskajai gaitai vai arī viņš var tvert pavisam sāņus, turp, kur nekāda dabiska notikumu gaita nekad nevar nonākt. Pirmajā gadījumā sapnis nenodara nekā ļauna; tas var pat atbalstīt un pastiprināt strādājoša cilvēka enerģiju ... Tamlīdzīgos sapņos nav nekā tāda, kas kropļotu vai paralizētu darba spēku. Pat gluži pretēji. Ja cilvēks nemaz nebūtu spējīgs tādā veidā papņot, ja viņš nevarētu paretam aizsteigties uztriekšu un savā iztēlē vērot saskanīgā un nobeigtā gleznā >o pašu darinājumu, ko viņa rokas tikko sākušas veidot, — tad es noteikti nevaru iedomāties, kāds uzmudinošs cēlonis spiestu cilvēku uzņemties un novest līdz galam plašus un nogurdinošus darbus mākslas, zinātnes un praktiskās dzīves laukā... Nesaskaņa starp sapni un īstenību nenodara nekā ļauna, ja vien sapņotāja persona nopietni tic savam sapnim, uzmanīgi ieskatīdamās dzīvē, salīdzina savus novērojumus ar savām gaisa pilīm un vispār apzinīgi strādā, lai savu fantāziju realizētu. .la ir kaut kāda saskare starp sapni un dzīvi, tad viss ir labi^1*129.

Lūk, tāda rakstura sapņojamu par nelaimi mūsu kustībā pārāk maz. Un visvairāk par to vainojami tie legālās

kritikas un nelegālā ,,aslisma“ pārstāvji, kas platās ar savu skaidrprātību, savu „tuvumu^11 „konkrētam".

c) KĀDA TIPA ORGANIZĀCIJA MUMS VAJADZĪGA?

No iepriekšējā lasītājs redz, ka mūsu „taklika-plāns" noliedz tūlītēju aicinājumu izdarīt uzbrukumu triecienā, prasa sarīkot „ienaidnieka cietokšņa pareizu aplenkšanu", citiem vārdiem, prasa visiem spēkiem pūlēties, lai savāktu, saorganizētu un mobilizētu pastāvīgu karaspēku. Kad mēs izsmējām „Rabočeje I)jeIo“ par viņa lēcienu no ekonomisma uz vaimanām par trieciena uzbrukumu (kuras atskanēja 1901. g. aprili „Ļistok ,,R. Djela" “ 6. nr-ā), viņš, protams, gāza mums virsū apvainojumus par „doktrina-rismu", revolucionārā pienākuma nesaprašanu, par aicināšanu būt uzmanīgiem u. tml. Mūs, protams, ne .mazākā mērā nepārsteidza šie apvainojumi no tādu ļaužu mutes, kuriem nav nekādu stingru pamatu un kuri atkratās ar dziļdomīgo „taktiku-procesu", tāpat kā nepārsteidza tas, ka tādus apvainojumus atkārtojis Nadježdins, kas vispār ar augstprātīgu nicināšanu izturas pret stingriem progra-mas un taktikas pamatiem.

Saka, ka vēsture neatkārtojoties. Bet Nadježdins visiem spēkiem pūlas to atkārtot un centīgi kopē Tkačovu, izķengādams „revolucionāro kulturniecību", kliegdams par „večes zvana trauksmi", par īpašo „^evolūcijas priekšvakara viedokli" u. tml. Viņš acīm redzot aizmirst zināmo izteicienu, ka, ja vēsturiska nolikuma oriģināls ir traģēdija, tad viņa kopija ir tikai farss^110. Tkačova sludinātais un sagatavotais un ar „iebiedējoša" un paliesi iebiedējuša terora palīdzību realizētais mēģinājums sagrābt varu — bija lielisks, kamēr mazā Tkačova „ekscitativais" terors ir vienkārši smieklīgs un sevišķi smieklīgs, kad to papildina ar viduvējo strādnieku organizācijas ideju.

„Ja „Iskra", — raksta Nadježdins, — izietu ārpus savas lileraturisma sleras, tā ieraudzītu, ka tās (lādas parādības kā strādnieka vēstule „Iskras" 7. nr-ā u. tml.) ir simptomi, ka ļoti ļoti drīz sāksies „uzbrukums", un runāt tagad (sic!) par organizāciju, kuras pavedieni stiepjas no Viskrievijas avīzes, nozīmē —; producēt kabineta domas . un kabineta darbus“. Paraugieties taču, kas tas par neiedomājamu jucekli: no vienas puses, ekscilativais terors un . „viduvējo organizāciju*1 blakus domām, ka „daudz parocī-gāk“ sapulcēties ap ko „konkrētāku**, līdzīgu vietējām avīzēm, — bet, no otras puses, ,,tagad“ runāt par Viskrievijas organizāciju nozīmē producēt kabineta domas, t. i., tiešāk un vienkāršāk runājot, „tagad** jau par vēlu! Bet „plaša vietējo avīžu nostādīšana**, — tas nav par vēlu, cienījamais L. Nadježdin? Un salīdziniet ar to ,,Iskras“ viedokli un taktiku: ekscitativais terors — blēņas, runāt par tieši viduvējo strādnieku organizāciju un par vietējo avīžu plašu nostādīšanu nozīmē atvērt visā plašumā durvis ekonomismam. Vajag runāt par vienotu Viskrievijas revolucionāru organizāciju, un par to runāt nav par vēlu līdz pat tam brīdim, kad sāksies īsts un nevis papīra uzbrukums.

„Jā, ar organizāciju pie mums lietas nepavisam nav spīdošas, — turpina Nadježdins, — jā, ,,Iskrai“ pilnīga taisnība, kad tā saka, ka mūsu karaspēka galvenā masa ir brīvprātīgie un nemiernieki... Tas labi, ka jums ir skaidrs priekšstats par mūsu spēku stāvokli, bet kālab pie tam jāaizmirst, ka pūlis nebūt nav mūsu un tāpēc viņš mums neprasīs, kad jāatklāj kara^ darbība, un sāks „dumpoties"... Kad uzstāsies pats pūlis ar savu stiehisko, postošo spēku, viņš taču var saberzt, atspiest pie malas „pastāvīgo karaspēku", kurā vienmēr taisījās, bet nepaspēja nodibināt ārkārtīgi sistemātisku organizāciju". (Kursīvs mūsu.)

Apbrīnojuma loģika! Taisni tāpēc, ka „pūlis nav mūsu**, ir nesaprātīgi un neklājas kliegt j par „trieciena uzbru-' kurnu** šobrīd, jo trieciens ir pastavīga karaspēka uzbrukums, nevis pūļa stjehiska eksplozija. Taisni tāpēc, ka pūlis var saberzt un atspiest pie malas pastāvīgo karaspēku, mums ar savu „ārkārtīgi sistemātiskās organizācijas nodibināšanas*1 darbu pastāvīgā karaspēkā obligati „jāpaspēj** tikt līdzi stiehiskiem kustības uzplūdiem, jo, par cik vairāk tādas organizētības mēs „paspēsim** nodibināt, par tik vairāk varbūtības, ka pastāvīgais karaspēks netiks pūļa saberzts, bet nostāsies pūļa priekšgalā un to vadīs. Nadježdins sajaucis visu tāpēc, ka iedomājas, it kā šis sistemātiski organizējamais karaspēks nodarbināts ar kaut ko tādu, kas to atrauj no pūļa, kamēr īstenībā tas nodarbināts ar vispusīgu un visaptverošu politisku aģitāciju, t. i., tieši ar darbu, kas tuvina un

sakausē vienkopus pūļa stichiski postošo spēku un revolucionāru organizācijas apzinīgi postošo spēku. Jūs, kungi, taču noveļat vainu no slimās galvas uz veselo, jo tieši grupa ,,Svoboda“, uzņemdama programā teroru, ar to aicina uz teroristu organizāciju, bet tāda organizācija tiešām atrautu mūsu karaspēku no tuvināšanās pūlim, kurš, diemžēl, vēl nav mūsu, kurš, diemžēl, vēl neprasa vai ļoti maz prasa mums, kad un kā atklāt kara darbību.

„Mums negaidīta būs pali revolūcija, — Nadježdins turpina biedēt ,,Iskru“, — kā negaidīti ir pašreizējie notikumi, kas mums uzgāzās kā sniegs uz galvas". Sī frāze sakarībā ar iepriekš minētājām mums uzskatāmi parāda „Svobodas" sacerētā īpašā „revolūcijas priekšvakara viedokļa"[213] nejēdzību. īpašais „viedoklis", ja runā tieši, — atgādina to, ka „tagad" jau par vēlu spriest un gatavoties. Ja tā, ak cienījamais „literaturisma" ienaidniek, — tad kāda jēga bija rakstīt uz 132 lappusēm „par teorijas^214 un taktikas jautājumiem"? Vai jūs neatrodat, ka „revolūcijas priekšvakara viedoklim" vairāk pieklātos izdot 132 tūkstošus skrejlapiņu ar īsu uzsaukumu: „sit viņus!".

Ka revolūcija var uznākt negaidīta, to vismazāk riskē taisni tas, kas par visas savas ir programas, ir taktikas, ir organizatoriskā darba stūrakmeni liek vistautas politisku aģitāciju, kā to dara „Iskra". Ļaudis, kas visā Krievijā nodarbojas ar pavedienu vīšanu organizācijai, kas stiepjas no Viskrievijas avīzes, ne vien nav palaiduši nepamanītus pavasara notikumus, bet, taisni otrādi, devuši mums iespēju tos pareģot. Viņi nav palaiduši nepamanītas arī tās demonstrācijās, kas aprakstītas ,,Iskras“ 13. un 14. numurā: gluži pretēji, viņi piedalījās tajās, dzīvi apzinādamies savu pienākumu iet palīgā pūļa aktivitātes stichis-kiem uzplūdiem un palīdzēdami tajā pašā laikā ar avīzes starpniecību visiem Krievijas biedriem iepazīties ar šīm demonstrācijām un izlietot viņu pieredzi. Viņi, ja būs dzīvi, nepalaidīs nepamanītu arī revolūciju, kura prasīs no mums vispirms un visvairāk pieredzi aģitācijā, prasmi atbalstīt (sociāldemokrātiski atbalstīt) katru protestu, prasmi virzīt stichisko kustību, pasargot to gan no draugu kļūdām, gan no ienaidnieku lamatām!

Mēs tādējādi esam nonākuši pie pēdējā apsvēruma, kas liek mums sevišķi noteikti aizstāvēt plānu par organizēšanos ap Viskrievijas avīzi, ar kopēju darbu pie kopējas avīzes. Tikai tāda organizācija nodrošinās sociāldemokrātiskai kaujas organizācijai nepieciešamo elastību, t. i., spēju piemēroties bez kavēšahās visdažādākiem un ātri mainīgiem cīņas apstākļiem, prasmi, ,,no vienas puses, izvairīties no kaujas klajā laukā ar ienaidnieku, kam spēku pārsvars, kad tas savācis vienā vietā visus spēkus, bet, no otras puses, lai prastu izmantot šā ienaidnieka tūļību un uzbrukt viņam tad un tur, kur uzbrukumu vismazāk gaida“[215]. Būtu vislielākā kļūda veidot partijas organizāciju, rēķinoties vienīgi ar eksploziju un ielu cīņu vai vienīgi ar ,.pelēkās tekošās cīņas uz priekšu ejošo gaitu“. Mums vienmēr jādara mūsu ikdienas darbs un vienmēr jābūt gataviem uz visu, tāpēc ka paredzēt iepriekš eksploziju periodu un klusuma periodu maiņu ļoti bieži ir gandrīz neiespējami, bet tajos gadījumos, kad tas iespējams, šo paredzējumu nevarētu izmantot organizācijas pārkārtošanai, jo patvaldības zemē šī maiņa notiek pārsteidzoši ātri, dažreiz būdama saistīta ar cara janičarū^131 vienu nakts uzbrukumu. Un pašu revolūciju nebūt nevajag iedomāties vienreizēja akla veidā (kā acīm* redzot spokojas Nadježdiniem), bet vairāk vai mazāk spēcīgu eksploziju un lielāka vai mazāka klusuma vairākkārtējas ātras maiņas veidā. Tāpēc mūsu partijas organizācijas darbības galvenajam saturam, šās darbības fokusam jābūt tādam darbam, kas ir iespējams, ir vajadzīgs tiklab visstiprākās eksplozijas periodā, kā arī vispilnīgākā klusuma periodā, proti: politiskās aģitācijas darbam, kas apvienots pa visu Krieviju, kas apgaismo visas dzīves puses un vērsts visplašākās masās. Bet tagadējā Krievijā šis darbs nav iedomājams bez ļoti bieži iznākošas Viskrievijas avīzes. Organizācija, kas pali no sevis ap šo avīzi izveidojas, tās līdzstrādnieku (vārda plašā nozīmē, t. i., visu pie tās strādājošo) organizācija taisni būs gatava uz visu, sākot ar partijas goda, prestiža un pēctecības glābšanu vislielākās revolucionārās „nospiestības" momentā un beidzot ar vista"*'^ huupateu щсеШюш gagata vošanu, noteikšanu un realizēšanu.

Patiešām, iedomājieties pie mums ļoti parasto pilnīgas, iekrišanas gadījumu vienā vai vairākos apvidos. Ja visām' vietējām organizācijām trūkst viena kopēja regulārā darba, tādām iekrišanām bieži seko darba pārtraukums uz daudziem mēnešiem. Ja turpretī visām tām ir kopējs darbs, — pietiktu vissmagākā^ iekrišanas gadījumā divu triju enerģisku cilvēku dažu nedēļu darba, lai jauni jaunatnes pulciņi, kas, zināms, pat tagad rodas ļoti ātri, rastu sakarus ar kopējo centru; — bet, kad šis kopējais darbs, kas cieš no iekrišanas, ir visu acu priekšā, tad jauni/ pulciņi var rasties un uzņemt sakarus ar to vēl ātrāk.

No otras puses, iedomājieties tautas sacelšanos. Tagadējā laikā, iespējams, visi piekritīs, ka mums par to jādomā un uz to jāgatavojas. Bet kā gatavoties? Centrālajai Komitejai taču neiecelt visām vietām aģentus sacelšanās sagatavošanai! Ja mums arī būtu CK, ar tādu iecelšanu tā itin nekā nesasniegtu tagadējos Krievijas apstākļos. Gluži otrādi.

aģentu* tīkls, kas izveidotos pats no sevis kopējas avīzes izdošanas un izplatīšanas darbā, nebūtu spiests „sēdēt un gaidīT-sātiulSmias lozunguГ ber dlU'Ttlt tieši ТЖЩ regulāru dafbn, Ima tam garanlēlirmaKsimalo panākumu varbūtību sacelšanās gadījuma, 4 iesi tāds darbs nostiprinātu sakarus tiklab ar vispla.šākām strādnieku masām, kā arī ar visiem tiem slāņiem, kas nav apmierināti ar patvaldību, un tas sacelšanās labā tik svarīgi. Tieši tādā darbā izstrādātos spēja pareizi novērtēt vispārējo politisko stāvokli un tātad spēja izvēlēties piemērotu sacelšanās momentu. Tieši tāds darbs iemācītu visas vietējās organizācijas atsaukties vienlaicīgi uz vieniem un tiem pašiem politiskiem

jautājulffll'iu,--atgadījumiem un notikumiem, kas

saviļņo VlSli Krievim, atbildei uz šiem ,,nonkumieift“ iespējami enerģiskāk, iespējami vienveidīgāk un netderī-gāk, — bet sacelšanās taču būtiski ir visenerģiskākā, vis- ' vienveidīgākā un vislietderīgākā visas tautas „atbilde" valdībai. Beidzot, tieši tāds darbs iemācītu visas revolucionārās organizācijas visās Krievijas malās uzturēt vispastāvīgākos un tai pašā'' laikā viskonspiratīvākos sakarus, kas rada faktisku partijas vienību, — bet bez tādiem. sakariem nav iespējams kolektivi apspriest sacelšanās plānu un spert tos nepieciešamos sagatavošanas sbļus tās priekšvakarā, kuri jāpalur visstingrākā slepenībā.

Ar vienu vārdu, ..^i.skrieviias politikas nvī/.es plāns," ne tikai nav ar doktriharismu un literaturismu saindētu personu kabineta darba auglis (kā tas izlikās ļaudīm, kas maz tajā iedziļinājušies), bet, taisni otrādi, tas ir vispraktiskākais plāns tūliņ no visām pusēm sākt gatavoties uz sacelšanos, lajā pašā laikā ne uz brīdi neaizmirstot neatliekamo ikdienas darbu.

_ /

* Vai, vai! Atkal man paspruka šis briesmīgais vārds „aģents*1, kas lik griezīgs Martinovu demokrātiskajai ausijl Man liekas savādi, kāpēc šis vārds neapvainoja 70. gadu korifejus, bet apvaino 9t). gadu sav-rofus? Man šis vārds patīk, jo tas skaidri un krasi norāda uz kopējo tlarbn, kuram visi aģenti pakļauj savas domas un rīcību, un, ja šo vārdu vajadzīgs aizstāt ar citu, tad es varētu apstāties vai vienīgi pie vārda „līdzstrādnieks", ja tas nebūtu ar zināmu literaturisma pieskaņu un drusku izplūdis. Bet mums vajadzīga aģentu kara organizāciju. Starp cilu, tie daudzie (sevišķi ārzemēs) Marlinovi, kas mīl nodarboties ar „savstarpēju iecelšanu ģenerāļu godā", varētu „aģents pasu lietās" vietā teikt — „pasu apgādes revolucionāriem atsevišķās daļas galvenais priekšnieks" u. tml.

30-

NOSLĒGUMS

Krievijas sociāldemokrātijas vēsture redzami sadalās trijos periodos.

-Pirmais periods aptver aptuveni desmit gadu, apmēram lio 1884. līdz 1894. g. Tas bija sociāldemokrātijas teorijas un programas rašanās un nostiprināšanās laiks. Jaunā virziena piekritējus Krievijā varēja saskaitīt uz pirkstiem. Sociāldemokrātijā pastāvēja bez strādnieku kustības, pārdzīvodama kā politiska partija embrionālās attīstības procesu.

.Otrais periods aptver trīs četrus gadus, 1894.—1898. g. Sociāldemokrātijā parādās dienas gaismā kā sabiedriska kustība, kā tautas masu kustības uzplūdi, kā politiska partija. Tas ir bērnības un pusaudža gadu periods. Epidēmijas ātrumā izplatās vispārējā inteliģences aizraušanās ar cīņu pret narodņicismu un ar. iešanu pie strādniekiem, vispārēja strādnieku aizraušanās ar streikiem. Kustība gūst milzīgus panākumus. Vadītāju vairākums — pavisam jauni ļaudis, kuri ne tuvu nav sasnieguši to „trīsdesmit piecu gadu vēcumu“, kas N. Michailovska kungam šķita kā kaut kāda dabiska robeža. Aiz sava jaunuma viņi izrādās nesagatavoti praktiskam darbam un pārsteidzoši ātri noiet no skatuves. Bet darba vēriens viņiem lielāko liesu bija ļoti plašs. Daudzi no viņiem sāka revolucionāri-domāt kā narodovoļci. Gandrīz visi agrā jaunībā jūsmīgi dievināja terora varoņus. Atteikšanās no šās varonīgās tradicijas valdzinošā iespaida prasīja cīņu, to pavadīja sakaru saraušana ar ļaudīm, kuri gribēja katrā ziņā palikt uzticīgi Narodnajai voļai un kurus jaunie sociāldemokrāti augsti cienīja. Ciņa spieda mācīties, lasīt visādu virzienu nelegālus sacerējumus, pastiprināti nodarboties ar legālā narodņicisma jautājumiem. Sai cīņā izaudzinātie sociāldemokrāti gāja strādnieku kustībā, ,,ne uz brīdi^1* neaizmirsdami ne marksisma teoriju, kas viņus apspīdēja ar spilgtu gaismu, ne patvaldības gāšanas uzdevumu. Partijas nodibināšana 1898. gada pavasarī bija šā posma sociāldemokrātu visspilgtākais un tai pašā laikā pēdējais darbs.

Trešo periodu, kā mēs redzējām, sagatavo 1897. gadā, uiT~tas galīgi parādās otrā perioda nomaiņai 1898. gadā (1898.—?). Tas ir sajukuma, sairšanas, svārstību periods. Pusaudža gados mēdz būt tā, ka cilvēkam balss lūst. Un, lūk, arī šā laikmeta Krievijas sociāldemokrātijai balss sāka lūzt, sāka skanēt neīsti, — Struves un Prokopoviča, Bulgakova un Berdjajeva kgu sacerējumos, — no vienas puses, — V. I-na un R. M., B. Kričevska un Marlinova — no otras. Bet klīda savrup un gāja atpakaļ tikai vadītāji: pati kustība turpināja augt un spert milzīgus soļus uz priekšu. Proletāriskā cīņa aptvēra jaunus strādnieku slāņus un izplatījās pa visu Krieviju, tai pašā laikā netieši ietekmēdama arī demokrātiskā gara atdzīvošanos studentos un citos iedzīvotāju slāņos. Vadītāju apzinīgums turpretim kapitulēja stichiskās kustības plašuma un spēka priekšā: starp sociāldemokrātiem bija pārsvarā jau cits posms — darbinieku posms, kurus bija audzinājusi gandrīz vienīgi „legālā^11 marksistiskā literatūra, bet tās bija toties jo nepietiekamāk, jo lielāku apzinīgumu no viņiem prasīja - masu stichiskums. Vadītāji ne vien izrādījās atpalikuši kā teorētiskā („kritikas brīvība^11), tā praktiskā („savrocība^11) ziķā, bet pūlējās aizstāvēt savu atpalicību ar visādiem uzpūtīgiem argumentiem. Soeialdemokratismu noniecināja līdz tred-junismam kā legālās literatūras brentanisti, tā nelegālās literatūras astē gājēji. Sāka realizēties „Credo^11 programa, sevišķi kad sociāldemokrātu „savrocība^11 radīja revolucionāro nesocialdemokratisko virzienu atdzīvošanos. i

Un, lūk, ja lasītājs pārmetīs man to, ka es pārāk sīki nodarbojos ar kaut kādu ,,Rab. Djelo“, es uz to atbildēšu: ,.R. Djelo“ ir ieguvis „vēsturisku^11 nozīmi tāpēc, ka vis-

spilgtāk atspoguļojis sevī šā trešā perioda „garu11^216. Nevis konsekventais R. M., bet tieši vējagrābšļi Kričevski un Martinovi varēja īsteni izteikt sajukumu un svārstības, gatavību piekāpties gan „kritikas1^216, gan „ekonomisma^11, gan terorisma priekšā. Nevis kaut kāda „absolūta^11 cienītāja majestātiska nevērība pret praksi raksturīga šim periodam, bet taisni sīkā prakticisma savienošana ar vispilnīgāko teorētisko bezrūpību. Ņe tik daudz ar tiešu „lielo vārdu^11 noliegšanu kā ar to banalizēšanu nodarbojās šā laikmeta varoņi: zinātniskais socialisms vairs nebija

monolita revolucionārā teorija, bet to pārvērta par mistrojumu, kurā „brīvi^11 piepilināja šķidrumu no katras jaunas vācu mācības grāmatas: „šķiru cīņas^11 lozungs nemudināja uz priekšu, uz arvien plašāku, arvien enerģiskāku darbību, bet kalpoja kā nomierināšanas līdzeklis, jo taču „ekonomiskā cīņa nesaraujami saistīta ar politisko^11; partijas ideja nekalpoja aicinājumam radīt revolucionāru cīnītāju kaujas organizāciju, bet attaisnoja kaut kādu „revolucionāru kancelejiskumu^11 un bērnišķīgu „demokrātisko^11 formu rotaļu.

Kad beidzas trešais un sākas ceturtais periods (par kuru katrā ziņā jau vēstī daudzas pazīmes) — mēs nezinām. Šeit mēs pārejam no vēstures sfēras — tagackics, pa daļai nākotnes sfērā. Bet mēs stingri ticam, ka ceturtais periods novedīs pie karojošā marksisma nostiprināšanās, ka Krievijas sociāldemokrātijā izies no krizes spēcināta un vīrišķīga, ka oportunistu arjergardu „nomainīs^11 īsts pašas Revolucionārās šķiras priekšpulks.

, Kā, aicinājumu uz tādu „nomaiņu^11 un rezumējot visu iepiriekš teikto, mēs uz jautājumu: ko darīt? varam dot īsu atbildi:

Likvidēt trešo periodu.

Pielikums^132

MĒĢINĀJUMS APVIENOT „ISKRU^217 AR „RABOCEJE DJELO“

Mums atliek attēlot to taktiku, kuru „Iskra" pieņēma un konsekventi ieturēja organizatoriskās attiecībās pret ,.Rab. Djelo^218. Šī taktika pilnīgi izteikta jau „Iskras^217-1. nr-ā, rakstā par „Šķelšanos Krievijas sociāldemokrātu ārzemju savienībā1^218. Mēs uzreiz nostājāmies uz tā viedokļa, ka īstā „Krievijas sociāldemokrātu savienība ārzemēs'1, kas mūsu partijas pirmajā kongresā atzīta par tās pārstāvi ārzemēs, sašķēlusies divās organizācijās; — ka jautājums par partijas pārstāvniecību paliek atklāts, tikai pagaidām relalivi izšķirts ar to, ka Parizes starptautiskajā kongresā no Krievijas pastāvīgajā starptautiskajā sociālistiskajā birojā ievēlēja divus locekļus, pa vienam no katras sašķēlušās „Savienības^218 daļas. Mēs pateicām, ka būtībā „Rah. Djelo“ паи taisnība, principiālā ziņā mēs noteikti nostājāmies „Darba atbrīvošanas^218 grupas pusē, bet tai pašā laikā atsacījāmies iedziļināties šķelšanās sīkumos un atzīmējām ..Savienības^218 nopelnus tīri praktiskā darba laukā^218.

Tādējādi mūsu pozicija bija līdz zināmai pakāpei nogaidoša: mēs piekāpāmies Krievijas sociāldemokrātu vairākumā valdošajai domai, ka roku rokā ar „Savienību^218 var strādāt arī visnoteiktākie ekonomisma ienaidnieki, jo „Savienība^218 ne vienreiz vien bija deklarējusi savu principiālo vienprātību ar „Darba atbrīvošanas^218 grupu, it kā nepretendēdama uz patstāvīgu fizionomiju teorijas un taktikas pamatjautājumos. Mūsu ieņemtās pozicijas pareizību netieši apstiprināja tas, ka gandrīz vienā laikā ar „Iskras" pirmā numura iznākšanu (1900. g. decembrī) no „Savienības" atdalījās trīs biedri, kas nodibināja tā saukto „iniciatoru grupu" un griezās: t. pie „Iskras" organizācijas nodaļas ārzemēs, 2. pie revolucionārās organizācijas „Sociāldemokrāts" un 3. pie „Savienības" ar starpniecības priekšlikumu sarunu vešanai par samierināšanos. Pirmās divas organizācijas tūdaļ atbildēja, ka piekrīt, trešā — ka atsakās. Tiesa, kad kāds orators atstāstīja šos faktus pagājušā gada „apvienošanās" kongresā, „Savienības" administrācijas loceklis paziņoja, ka viņu atteikšanā^emesls bijis vienīgi tas, ka „Savienība" bijusi neapmierināta ar iniciatoru grupas sastāvu. Uzskatīdams par savu pienākumu dot šo paskaidrojumu, es no savas puses tomēr nevaru nepiebilst, ka uzskatu to par neapmierinošu: zinādama, ka divas organizācijas piekrīt sarunām, „Savienība" varēja griezties pie tām arī caur citu starpnieku vai tieši.

1901. g. pavasarī ar atklātu polemiku pret ,,R. Djelo" uzstājās kā „Zarja" (1. nr.; aprilī), tā „Iskra" (4. nr., maijā)[219]. Pēdējā sevišķi uzbruka ,,R. Djelo" „Vēsturiskajām pagriezienam", kurš savā apriļa lapiņā, tātad jau pēc pavasara notikumiem, parādīja savu svārstību attiecībā uz aizraušanos ar teroru un „asiņainiem" aicinājumiem. Neraugoties uz šo polemiku, „Savienība" atbildēja, ka piekrīt samierināšanās sarunu atjaunošanai ar jaunas „samierinātāju" grupas starpniecību. Iepriekšēja konference, piedaloties triju minēto organizāciju pārstāvjiem, notika jūnijā un izstrādāja līguma projektu uz vissīkākās „principiālās vienošanās" pamatiem, kuru „Savienība" iespiedusi brošūrā „Divi kongresi" un Liga — brošūrā: „ „Apvienošanās" kongresa dokumenti".

Šās principiālās vienošanās (vai, kā to biežāk dēvē. jūnija konferences rezolūciju) saturs ar visliedāko skaidrību rāda, ka mēs par nepieciešamu savienošanās noteikumu izvirzījām visu un visādu oporlunisma izpaudumu vispār un līdz ar to krievu oportunisma visnoteiktāko noliegšanu. „Mēs noraidām, — skan 1. p., — visādus mēģinājumus ieviest oportunismu proletariāta šķiras cīņā, — mēģinājumus, kas izpaudušies tā sauktajā ekonomismā, bernšteinismā, miljeranismā u. tml.“. „Sociāldemokrātijas darbības lokā ietilpst... idejiska cīņa pret visiem revolucionārā marksisma pretiniekiem1^220 (4., c); „Visās organizatoriski aģitatoriskās darbības sfērās sociāldemokrātijā nedrīkst ne uz mirkli izlaist no acīm Krievijas proletariala tuvāko uzdevumu — patvaldības gāšanu** (5., a);... „aģitācija jāveic, ne tikai pamatojoties uz algotā darba ikdienas cīņu pret kapitālu vien“ (5., b);... „neatzīstot... tīri ekonomiskās cīņas un daļēju politisku prasību cīņas stadiju** (5., c);.. . „uzskatām par kustībai svarīgu kritizēt tos virzienus, kas pārvērš par principu ... elementarismu... un kustības zemāko lormu šaurību** (5., d). Pat pilnīgi nomaļus stāvošs cilvēks, kaut cik uzmanīgi izlasījis šīs rezolūcijas, jau no paša to formulējuma ieraudzīs, ka tās vērstas pret ļaudīm, kuri bijuši oporlunisti un „ekonomisti**, kuri kaut uz mirkli aizmirsuši patvaldības gāšanas uzdevumu, kuri atzinuši stadiju teoriju, šaurību uzskatījuši par principu u. c. Un kam kaut cik pazīstama „Darba atbrīv.** grupas, ,,Zarjas“ un ,,Iškras“ polemika pret ,,R. Djelo**, tas ne brīdi nešaubīsies par to, ka šīs rezolūcijas, punkts pēc punkta, noraida tieši tos maldus, kuros kritusi ,,Rab. Djelo**. Tāpēc, kad „apvienošanās** kongresā viens no „Savienības** biedriem pateica, ka rakstus ,,R. Djelo** 10. nr-ā radījis nevis „Savienības** jaunais „vēsturiskais pagrieziens**, bet pārmērīga rezolūciju „abstraktība***, — tad kādam oratoram bija pilnīga tiesība par to pasmieties. Rezolūcijas ne tikai nav abstraktas, — viņš atbildēja, — bet neticami konkrētas: viena skatiena uz tām pietiek, lai redzētu, ka šeit „kādu gūstījuši**.

Šis pēdējais izteiciens bija iemesls raksturīgam epizo-dam kongresā. No vienas puses, B. Kričevskis pieķērās vārdam „gūstījuši**, nolemdams, ka tā ir pārleikšanās, kas nodod mūsu puses ļaunos nolūkus („izlikt lamatas**), un patētiski iesaucās: „Kuru tad īsti, kuru šeit gūstījuši ?“. —• „Lūk, patiešām, kuru?** ironiski ievaicājās Pļcchanovs. — „Es palīdzēšu biedra Pļechanova neattapībai, — atbildēja B. Kričevskis, — es viņam paskaidrošu, ka šeit gūstījuši

„Rabočeje D jel o'' redakciju (vispārēji smiekli). Bet mēs nejāvām sevi noķert!“ (piezīmes no kreisās puses: jo sliktāk jumsi). — No otras puses, grupas ,,Borba“ (samierinātāju grupas) biedrs, izteikdamies pret „Savienības" labojumiem rezolūcijās un vēlēdamies aizstāvēt mūsu runātāju, pateica, ka izteiciens „gūstījuši" acīm redzot nejauši pasprucis polemikas karstumā. f

Kas uz mani attiecas, tad es domāju, ka no tādas „aizstāvēšanas" neklāsies labi runātājam, kas bija lietojis minēto izteicienu. Es domāju, ka vārdi „kādu gūstījuši" „pa jokam teikti, bet nopietni domāti": mēs vienmēr esam apvainojuši ,,R. Djelo" neizturētībā, svārstībās, un tāpēc, dabiski, mums bija jācenšas to noķert, lai padarītu svārstības turpmāk neiespējamas. Par ļauniem nolūkiem te nevarēja būt ne runas, jo runa bija par principiālu ne-izturētlbu. Un mēs pratām „noķert" „Savienību" tik biedriski^221, ka jūnija rezolūcijas parakstīja pats B. Kričev-skis un vēl viens „Savienības" administrācijas loceklis.

Raksti ,,R. Djelo" 10. nr-ā (mūsu biedri šo numuru dabūja redzēt tikai tad, kad atbrauca uz kongresu, dažas dienas pirms sēžu sākuma) skaidri rādīja, ka no Vasafas līdz rudenim „Savienībā" noticis jauns pagrieziens: ekonomisti atkal guvuši virsroku, un redakcija, paklausīga katrai „vēsmai", atkal ņēmusies aizstāvēt „visnelabojamākos bernšteiniešus" un „kritikas brīvību", aizstāvēt ,,sti-chiskumu" un ar Martinova muti sludināt mūsu politiskās iedarbības sfēras „sašaurināšanas teoriju" (it kā nolūkā pašu iedarbību padarīt sarežģītāku). Vēlreiz apstiprinājās Parvusa labi trāpītā piezīme, ka oportunistu grūti noķert ar kaut kādu formulu: viņš viegli parakstīs katru formulu un viegli no tās atkāpsies, tāpēc ka oportunisms taisni pastāv kaut cik noteiktu un stingru principu trūkumā. Šodien oportunisti noraidījuši katrus oportunisma ieviešanas mēģinājumus, noraidījuši katru šaurību, svinīgi solījušies „ne mirkli neaizmirst patvaldības gāšanu^1', vest „aģitāciju, ne tikai pamatojoties uz algotā darba ikdienas cīņu pret kapitālu vien" utt., ult. Bet rīt viņi maina izteiksmes veidu un ķeras pie vecā, no jauna aizstāvot stichiskumu, pelēkās tekošās cīņas uz priekšu ejošo gaitu, cildinot prasības, kas sola taustāmus rezultātus, u. tml. Turpinādama apgalvot, ka 10. numura rakstos „„Savienība" nav redzējusi un neredz nekādu ķecerīgu atkāpšanos no konferences projekta vispārējiem principiem" („Divi kongresi", 26. lpp.), „Savienība" ar to parāda vienīgi pilnīgu nespēju vai nevēlēšanos saprast domstarpību būtību.

Pēc ,,R. D.“ 10. numura mums atlika tikai izdarīt vienu mēģinājumu: sākt vispārēju diskusiju, lai pārliecinātos, vai visa „Savienība" solidārā ar šiem rakstiem un ar savu redakciju. „Savienība" par to ar mums sevišķi nemierā, apvainodama mūs mēģinājumā sēt „Savienībā" nesaskaņas, ka mēs iejaucoties ne savās darīšanās ult. Apvainojumi, skaidri redzams, nepamatoti, jo, pastāvot vēlētai redakcijai, kas „grozās" visvieglākā vējiņā, viss atkarājas tieši no vēja virziena, un mēs šo virzienu noteicām slēgtās sēdēs, kurās bez organizācijas biedriem, kas bija sanākuši apvienošanās nolūkā, neviena cita nebija. Labojumu iesniegšana „Savienības" vārdā jūnija rezolūcijās atņēma mums pat pēdējo cerību stariņu uz vienošanos. Labojumi dokumentāri apliecināja jauno pagriezienu uz ekonomismu un „Savienības" vairākuma solidaritāti ar ..R. D.“ 10. numuru. No oportunisma izpauduma sfēras izsvītroja „tā saukto ekonomismu" (ievērojot šo triju vārdu itin kā „nenoteikto jēgu", — kaut gan no tādas motivācijās secināma vienīgi nepieciešamība precizāk noteikt plaši izplatītā malda būtību), izsvītroja arī ,.miljeranismu" (kaut gan B. Kričevskis to aizstāvēja gan ,.R. 1).“ 2. un

3. nr-ā, 83. un 84. lpp., gan vēl tiešāk ,,Vorwārts’ā"[222] [223]).

Neraugoties uz to, ka jūnija rezolūcijas noteikti norādīja sociāldemokrātijas uzdevumu — „vadīt jebkurus proletariāta cīņas izpaudumus pret visiem politiskās, ekonomiskās un sociālās apspiestības veidiem", prasīdama ar to ienest plānveidību un vienību visās šajās cīņas izpausmēs, — „Savienība^41 pievienoja vēl pilnīgi liekus vārdus, ka „ekonomiskā cīņa ir varens masu kustības stimuls" (paši par sevi šie vārdi neapstrīdami, bet, pastāvot šaurajam „ekonomismam^44, tie nevarēja nedot iemeslu aplamiem iztulkojumiem). Tas vēl par maz, jūnija rezolūcijās ienesa pat tiešu „politikas" sašaurināšanu, — tiklab ar to, ka izmeta vārdus „ne mirkli" (neaizmirst patvaldības gāšanas mērķi), kā arī pievienojot vārdus, ka „ekonomiskā cīņa ir visplašāk lietojamais līdzeklis masas iesaistīšanai aktivā politiskā cīņā". Saprotams, ka pēc tādu labojumu iesniegšanas visi mūsu puses runātāji sāka viens pēc otra atteikties no vārda, atzīdami par pilnīgi veltīgām turpmākās sarunas ar ļaudīm, kas atkal piegriežas ekonomismam un nodrošina sev svaidīšanās brīvību.

„Taisni to, ko „Savienība" uzskatīja par nākamās vienošanās, t. i., ,,R. D.“ patstāvīgās fizionomijas un viņa autonomijas saglabāšanas stabilitātes sine qua non^224 noteikumu — taisni to „Iskra" uzskatīja par vienošanās piedauzības akmeni" („Divi kongresi", 25. lpp.). Tas ir ļoti neprecizi. ,,R. Djelo" autonomiju mēs nekad neesam apdraudējuši^225. Viņa fizionomijas patstāvību, ja ar to saprot „patstāvīgu fizionomiju" teorijas un taktikas principiālos jautājumos, mēs tiešām kategoriski noraidījām: jūnija rezolūcijas tieši arī satur tādas fizionomijas patstāvības kategorisku noliegumu, jo, atkārtojam, šāda „fizionomijas patstāvība" praksē vienmēr ir nozīmējusi visādas svārstības un pie mums valdoša un partijas ziņā nepanesamā sajukuma atbalstīšanu ar šīm svārstībām. Ar saviem rakstiem

10. nr-ā un „labojumiem" „Rabočeje Djelo" ir skaidri parādījis savu vēlēšanos saglabāt sev taisni šo fizionomijas patstāvību, bet tāda vēlēšanās dabiski un nenovēršami noveda pie sakaru pārtraukšanas un kara pieteikšanas. Bet mēs visi bijām gatavi atzīt ,,R. D.“ „patstāvīgo fiziono-miju“ tai nozīmē, ka tas koncentrētos uz noteiktām literārām funkcijām. Šo funkciju pareizs sadalījums prasījās pats no sevis: 1. zinātnisks žurnāls, 2. politiska avīze un 3. populāri krājumi un populārās brošūras. Vienīgi ,,R. D.“ piekrišana tādam sadalījumam pierādītu tā patiesu vēlēšanos pēdīgi darīt galu tiem maldiem, pret kuriem vērstas junija rezolūcijas, vienīgi tāds sadalījums novērstu katru rīvēšanās iespēju un tipšām nodrošinātu vienošanās stiprumu, tai pašā laikā noderēdams par pamatu mūsu kustības jauniem uzplūdiem un jauniem tās panākumiem.

Tagad neviens Krievijas sociāldemokrāts nevar vairs šaubīties par to, ka galīgu revolucionārā virziena saišu saraušanu ar oportunistisko virzienu radījuši nevis kaut kādi „organizatoriski" apstākļi, bet tieši oportunistu vēlēšanās nostiprināt oportunisma patstāvīgo fizionomiju un turpināt ar Kričevsku un Marlinovu spriedelējumiem jaukt prātus.

LABOJUMS PIE „КО DARĪT?1

„Iniciatoru grupa", par kuru es stāstu brošūrā „Ko darīt?", 141. lpp.[226], mani lūdz izdarīt šādu labojumu atstāstījumā par tās līdzdalību mēģinājumā samierināt sociāldemokrātiskās organizācijas ārzemēs: ,,No trijiem šās grupas locekļiem tikai viens izstājās no „Savienības" 1900. gada beigās, pārējie turpretī — 1901. gadā, tikai pēc tam, kad viņi bija pārliecinājušies, ka no „Savienības" nav iespējams dabūt piekrišanu konferencei ar „Iskras" organizāciju ārzemēs un „Revolucionāro organizāciju Sociāldemokrāts", _ kāds arī bija „Iniciatoru grupas" priekšlikums. „Savienības" administrācija šo priekšlikumu sākumā noraidīja, motivēdama savu atteikšanos no konferences ar starpnieciskās „Iniciatoru grupas" sastāvā esošo personu „nekompetenci", pie kam izteica vēlēšanos stāties tiešos sakaros ar „Iskras" organizāciju ārzemēs. Bet drīz vien „Savienības" administrācija paziņoja „Iniciatoru grupai", ka pēc tam, kad parādījies „Iskras" pirmais numurs, kurā ievietots neliels raksts par šķelšanos „Savienībā", tā grozījusi savu lēmumu un nevēlas stāties ar„Iskru“ sakaros. Kā lai pēc tā izskaidro „Savienības" administrācijas locekļa paziņojumu, ka „Savienības" atteikšanos no konferences radījusi vienīgi pēdējās neapmierinātība ar „Iniciatoru grupas" sastāvu? Tiesa, nesaprotama arī „Savienības" administrācijas piekrišana konferencei pagājušā gada jūnijā: raksts „Iskras" pirmajā numurā taču palika spēkā, bet „Iskras^11 „negativā^11 izturēšanās pret „Savienību^11 vēl skaidrāk izpaudās „Zarjas^11 pirmajā grāmatiņā un „Iskras^11 4. numurā, kas parādījās pirms jūnija konferences^11.

N. Ļeņins

„Iskra19. nr., 1992. о. 1. apriti

Iespiests pēc avīzes „Iskra“ teksta

PIEZĪMES

1 Ļeņina rakstu „Ar ko sākt ?“, kas publicēts ,,Iskrā“t vietējās sociāldemokrātiskās organizācijas izdeva kā atsevišķu brošuru. Sibiri-jas sociāldemokrātu savienība iespieda brošuru 5 tūkstošos eksemplāru un izplatīja to pa visu Sibiriju. Raksta atsevišķu izdevumu izplatīja arī Samara, Tambovā, Ņižņij-Novgorodā un citās Krievijas pilsētās. — 1.

8 „Rabočeje Djelo" („Strādnieku Liela") — „ekonomistu" žurnāls, neperiodisks „Krievijas sociāldemokrātu savienības ārzemēs" organs. Žurnālu izdeva Ženevā no 1899. gada aprija līdz 1902. gada februārim B. N. Kriēevska, A. S. Martinova un V. P. Ivanšina redakcijā. Iznāca pavisam 12 numuru — deviņas grāmatas.

„Rabočedjcļcu" uzskatu kritika dota Ļeņina grāmatā „Ko darīt?" (sk. šā sējuma 311.—479'. lpp.). — 5.

8 „Rabočaja Misļ“ („Strādnieku Doma") — „ekonomistu" avīze; iznāca no 1897. gada oktobra līdz 1902. gada decembrim. Pavisam iznāca 16 numuru: 3.—11. un 16. numurs — Berlinē, pārējie — Pēterburgā. Avīzi rediģēja К. M. Tachtarevs u. c.

Kritiku par avīzes „Kaboēaja Misļ" uzskatiem kā par starptautiskā oportunisma krievu paveidu Ļeņins deva vairākos savos darbos, sevišķi rakstos, kas publicēti „Iskrā", un grāmatā „Ko darīt?". — 5. [227]

,,Iskras“ redakcijas sastāvā bija: V. I. Ļeņins, G. V. Pļechanovs, J. O. Martovs, P. B. Akselrods, A. N. Potresovs un V. I. Zasuļiča. Par redakcijas sekretāri no 1901. gada pavasara bija N. K. Krup-skaja. Faktiski Ļeņins bija ,,Iskras“ galvenais redaktors un vadītājs. Viņš ievietoja ,,Iskrā“ rakstus par visiem svarīgākajiem Krievijas proletariāta partijas celtniecības un šķiras cīņas jautājumiem, atsaucās uz svarīgākajiem starptautiskās dzīves notikumiem.

Vairākās Krievijas pilsētās (PeterĻurgā, Maskavā u. c.) nodibinājās Ļeņina ,,Iskras“ virziena KSDSP grupas un komitejas. Aiz-kaukazijā ,,Iskras“ idejas aizstāvēja ,,Brdzola“ (,,Cīņa“) — Tifli-sas sociāldemokrātiskās organizācijas, tās ļeņiniskās iskriešu grupas, pirmā nelegālā gruzinu avīze. Ļeņina ,,Iskras“ virziena organizāciju dibinātājs un vadītājs Aizkaukazijā bija J. V. Staļins kopā ar V. Z. Kecchoveli, A. G. Culukidzi un V. K. Kurnatovski.

Iskriešu organizācijas radās un strādāja Ļeņina un Staļina audzēkņu — profesionālo revolucionāru (N. E. Baumanis, I. V. Ba-buškins, S. I. Gusevs, M. I. Kaļiņins u. c.) — tiešajā vadībā.

Pēc Ļeņina iniciativas un ar viņa tiešu līdzdalību ,,Iskras“ redakcija izstrādāja partijas programas projektu (publicēts ,,Iskras“ 21. nr-ā) un sagatavoja KSDSP II kongresu, kas notika 1903. gada jūlijā un augustā.

Ap kongresa sasaukšanas laiku Krievijas vietējo sociāldemokrātisko organizāciju vairākums pievienojās ,,Iskrai“, pieņēma tās taktiku, programu un organizatorisko plānu un atzina to par savu vadošo orgānu. Ar īpašu lēmumu kongress aizrādīja uz ,,Iskras“ izcilo lomu cīņā par partiju un izsludināja to par KSDSP Centrālo Orgānu.

II kongresā tika apstiprināts redakcijas sastāvs Ļeņina, Pļe-chanova un Martova personā. Martovs, pretēji partijas kongresa lēmumam, atteicās no darba redakcijā, un ,,Iskras“ 46.—51. nr. iznāca Ļeņina un Pļechanova redakcijā. Vēlāk Pļechanovs pārgāja meņševisma pozicijās un pieprasīja uzņemt ,,Iskras“ redakcijā visus vecos, kongresa noraidītos meņševiku redaktorus. Ļeņins nevarēja būt vienis prātis ar to un 1903. gada 19. oktobrī (1. novembrī) izstājās no ,,Iskras“ redakcijas ar nolūku nostiprināties partijas CK un no šās pozicijās graut oportunistus meņ-ševikus. 52. nr. iznāca viena paša Pļechanova redakcijā. 1903. gada 13. (26.) novembrī Pļechanovs viens pats, pārkāpdams kongresa lēmumu, kooptēja ,,Iskras“ redakcijā tās agrākos redaktorus meņ-ševikus. Ar 52. numuru meņševiki padarīja ,,Iskru“ par savu orgānu.

„No tā laika partijā sāka runāt par veco ,,Iskru“ kā par ļeņinisko, boļševistisko ,,Iskru“ un par jauno ,,Iskru“ kā par meņševistisko, oportunistisko“ (,,VK(b)P Vēsture. īsais kurss“, 49. lpp.). — 6.

5 Domāti studentu nemieri un strādnieku cīņas akcijas — mītiņi, demonstrācijās un streiki — 1901. gada februārī un martā, kas pārņēma daudzas Krievijas pilsētas: Pēterburgu, Maskavu, Kijevu, Charkovu, Jaroslavļu, Tomsku, Varšavu, Belostoku u. c. — 8.

e Domāta korespondence „Pirmais maijs Krievijā", kas bija iespiesta „Iskras" 5. nr-ā (1901. g. jūnijā), nodaļā: „Strādnieku kustības chronika un vēstules no fabrikām un rūpnīcām". — 15.

7 Ļeņins domājis F. Engelsa „Ievadu" K. Marksa darbam „Šķiru cīņa Francijā no 1848. līdz 1850. g.“; publicēdami „Ievadu" 1895. gadā, vācu sociāldemokrāti to sagrozīja, bet vēlāk to iztulkoja kā atteikšanos no bruņotas sacelšanās un barikāžu cīņas.

Pilnīgo „Ievada" tekstu pēc F. Engelsa manuskripta pirmoreiz publicēja tikai PSR Savienībā (sk. K. Markss. Rakstu izlase divos sējumos, II s., 1940., 138.—156. lpp.). — 17.

8 Ļeņins domājis policijas sadursmi ar Maksvela fabrikas streikojošiem strādniekiem Pēterburgā 1898. gada decembrī. Gorodovoji (200 kājnieku un 100 jātnieku), kas ieradās, lai arestētu streika „kūdītājus", vairākas stundas ilgi nespēja ielauzties strādnieku kazarmā. Aizbarikadējušies strādnieki aizstāvējās no policijas ar pagalēm, pudelēm un lēja uz policistiem verdošu ūdeni. — 17.

9 Runa ir par cara policijas un kazaku izrēķināšanos ar 1901. gada

4. (17.) marta demonstrācijās dalībniekiem Kazaņas laukuma

Pēterburgā. Šai demonstrācijā, kas pauda protestu pret studentu nodošanu zaldātos, piedalījās tūkstošiem studentu un strādnieku. Cara valdība lietoja bruņotu spēku demonstrantu izklīdināšanai. Demonstrācijās dalībniekus zvērīgi piekāva, dažus cilvēkus nosita, daudzus sakropļoja. Šis notikums tika sīki apgaismots „Iskras" 3. nr-ā 1901. gada aprilī. — 18.

10 Ļeņina raksts „Zemstes vajātāji un liberālismā Hanibali“ veltīts nelegāli ārzemēs izdotā cara ministra S. J. Vites slepenā iesnieguma „Patvaldība un zemste" un liberāļa P. B. Struves uzrakstītā priekšvārda kritikai.

Ļeņina raksts izraisīja nopietnas domstarpības „Iskras" redakcijā. Pļechanovs un daži citi redakcijas locekļi izteicās pret Ļeņina rakstu.

Polemika ap šo rakstu „Iskras" redakcijas locekļu korespondencē ilga kādu mēnesi. Ļeņins pieņēma atsevišķus priekšlikumus par dažu atsevišķu formulējumu grozīšanu, bet noteikti atsacījas grozīt raksta asi atmaskojošo toni un virzienu. — 19.

11 „Zarja“ („Ausma") — marksistisks zinātniski politisks žurnāls, ko izdeva „Iskras" redakcija 1901. un 1902. gadā Štutgartē.

Žurnālā „Zarja" tika iespiesti šādi Ļeņina raksti: „Gadījuma piezīmes", „Zemstes vajātāji un liberālismā Hanibali", darba „Agrārais jautājums un „Marksa kritiķi" “ pirmās četras nodaļas (ar virsrakstu „„Kritiķu" kgi agrarajā jautājuma"), „Iekšējais apskats", „Krievijas sociāldemokrātijas agrara programa‘4 Pavisam iznāca žurnālā „Zarja" četri numuri — trīs gramatas: 1. nr. — 1901. gada aprilī (faktiski 1. nr. iznaca 23. marta pēc jaunā stila), 2. un 3. nr. — 1901. gada decembrī, 4. nr. — 1902. gada augustā. — 23.

12 Katkovs, M. N. — reakcionārs publicists. No 1851. gada rediģēja avīzi „Moskovskije Vedomostji". Bija nikns ne tikai revolucionārās kustības, bet arī katra sabiedrības progresa pretinieks. Ļeņins raksturoja Katkovu kā „uzticamu patvaldības sargsuni".

25.

13 „Molodaja Rossija“ („Jaunā Krievija") — proklamācija, ko izdeva P. G. Zaičņevška revolucionārais pulciņš 1862. gada maijā. Proklamācija aicināja uz revolucionāru cīņu pret patvaldību un izvirzīja lozungu — „Krievijas sociālā un demokrātiskā republika" apgabalu federativas savienības veidā. — 26.

14 ,,Sovremeņņik“ („Laika biedrs") — A. S. Puškina dibināts zinātniski politisks un literārs mēnešraksts, iznāca Pēterburgā no 1836. līdz 1866. gadam. No 1847. gada žurnālu izdeva N. A. Ņekra-sovs un I. I. Panajevs. Žurnālā līdzstrādnieki bija: V. G. Beļin-skis, N. G. Černiševskis, N. A. Dobroļubovs, N. V. Šelgunovs, M. J. Saltikovs-Ščedrins, M. A. Antonovičs u. c. Žurnāls „Sovre-meņņik" bija sava laika visprogresīvākais žurnāls, kas atspoguļoja revolucionārās demokrātijās centienus. 1866. gadā cara valdība žurnālu slēdza. — 27.

16 „Russkoje Slovo“ („Krievu Vārds") — literāri politisks mēnešraksts, iznāca Pēterburgā no 1859. līdz 1866. gadam; tajā darbojās līdzi D. I. Pisarevs un N. V. Šelgunovs. Žurnāls stipri ietekmēja 60. gadu progresivo jaunatni. Pēc žurnālā „Sovremeņņik" tas bija sava laika progresīvākais žurnāls. 1866. gadā cara valdība to slēdza. — 27.

10 ,,Djeņ“ („Diena") — nedēļas avīze; tika izdota Maskavā no 1861. līdz 1865. g., izdevējs — I. S. Aksakovs. — 27.

17 Radiščcvs, A. N. (1749.—1802.) — krievu rakstnieks un revolucionārs. Savā slavenajā grāmatā „Ceļojums no Pēterburgas uz Maskavu" viņš pirmais atklāti uzstājās pret cariskās Krievijas dzimt-būtniecisko iekārtu. Par to ar Katrinas II pavēli viņam piesprieda nāves sodu, ko aizstāja ar izsūtīšanu uz 10 gadiem Sibirijā. Ar amnestiju no trimdas atbrīvots, bet sakarā ar cara valdības jauniem vajāšanas draudiem beidza dzīvi pašnāvībā. Ļeņins uzskatīja Radiščevu par vienu no izcilajiem progresīvajiem krievu tautas darbiniekiem. — 28.

18 Arakčejevs, A. A. — reakcionārs cariskās Krievijas darbinieks XVIII gadsimta beigās un XIX gadsimta sākumā; stipri ietekmēja iekšējo un ārējo politiku Pāvila I un Aleksandra I valdīšanas laikā. Ar Arakčejeva vārdu saistīts vesels neaprobežota policejiska despotisma un rupja militārismā patvaļas laikmets („arak-čejevisms"). — 28.

10 Domāta dekabristu — muižniecības revolucionāru — sacelšanās pret patvaldību un dzimtbūšanu. — 28.

20 Runa ir par Krievijas cara Nikolaja I karaspēka līdzdalību revolucionārās kustības apspiešanā Eiropā 1848. un 1849. gadā, konkrēti Ungārijas revolūcijā 1849. gadā. — 28.

21 Ģeneralštati — kārtu pārstāvniecības iestāde Francijā no XIV līdz XVIII gadsimtam, — kur piedalījās muižniecības, garīdzniecības un trešās kārtas deputāti; to sasauca karalis administrativi finan-cialu jautājumu izlemšanai. Ģeneralštatus nesasauca 175 gadus ilgi — no 1614. līdz 1789. gadam. 1789. gadā Ģeneralštati, ko Ludviķis XVI sasauca finanču krīzes atrisināšanai, ar trešās kārtās deputātu lēmumu tika izsludināti par Nacionālo sapulci. — 28.

22 Ģenerālis Vanovskis, ko 1901. gadā iecēla pār tautas izglītības ministru, studentu satraukuma nomierināšanas nolūkā teica liberālās frāzes par „mīlestību" pret studējošo jaunatni un „sirsnīgo gādību" par to. Izdarījis vairākas mazsvarīgas reformas izglītības nozarē, Vanovskis joprojām lietoja represivus līdzekļus cīņā pret revolucionārajiem studentiem: arestus, izsūtīšanu, izslēgšanu no universitātes u. tml. — 31.

' 23 „Pravitjeļstvennij Vestņik“ („Valdības Vēstnesis") — avīze, valdības oficiālais organs; tika izdots Pēterburgā no 1869. līdz 1917. gadam. — 36.

24 „Ludviķa XVI notabļu sapulce“ — Francijas privileģēto kārtu ievērojamāko personu sapulce, ko 1787. un 1788. gadā sasauca karalis Ludviķis XVI finanču krizes atrisināšanai valstī. Sapulce noraidīja priekšlikumu par privileģēto kārtu aplikšanu ar nodokļiem, un Ludviķis XVI pēc tam bija spiests sasaukt Ģeneralštatus. — 38.

25 „Sirds diktatura“ — ironisks nosaukums cara valstsvīra Lorisa-

Meļikova īslaicīgajai koķetēšanas politikai ar liberāļiem;

1880. gadā Loriss-Meļikovs tika iecelts sākumā par priekšnieku „Augstākā rīcības komisijā" cīņai pret „dumpi", vēlāk — par iekšlietu ministru. — 39.

26 ,,Social-Demokrate< („Sociāldemokrāts")—literāri politisks apskats, ko „Darba atbrīvošanas" grupa izdeva ārzemēs no 1890. līdz 1892. gadam. Pavisam iznāca četras grāmatas.

Ļeņins citē V. I. Zasuļičas rakstu „Revolucionāri no buržuāzijas vidus", kas tika iespiests ,,Social-Demokrat“a 1890., gada 1. nr-ā. — 39.

27 ,,Makiavelisms“ (pēc Makiaveli vārda (1469.—1527.) — politiskā darbinieka un rakstnieka Florences republikā) — politika, kas savu mērķu sasniegšanai nekautrīgi izlieto visādus viltīgus cīņas līdzekļus — krāpšanu, solījuma laušanu, nodevību un slepkavību. — 4/.

28 „Narodnaja voļa“ („Tautas brīvība") — slepena narodņiku biedrība, organizēta 1879. gadā revolucionārai cīņai pret cara patvaldību.

Drīz vien pēc tam, kad narodovoļci bija nogalinājuši Aleksandru II (1881. gada 1. (13.) martā), biedrību „Narodnaja voļa" sagrāva cara valdība. Narodņiku vairākums pēc tam atteicās no revolucionārās cīņas pret carismu, sāka sludināt samierināšanos, izlīgšanu ar cara patvaldību. Šie narodņicisma epigoni — XIX gadsimta 8b. un 90. gadu liberālie narodņiki — kļuva par kulaku interešu paudējiem.

Biedrības „Narodnaja voļa" darbības novērtējumu sk. ,,VK(b)P Vēsture. īsais kurss", 1. nodaļā. — 49.

„Atsevišķs pielikums pie „Rabočaja Mis\“ “ — brošūra, ko izdeva „ekonomistu" avīzes „Rabočaja Misļ" redakcija 1899. gada septembrī. Brošūrā, sevišķi rakstā „Mūsu īstenība" ar parakstu R. M., atklāti tika pausti „ekonomistu" oportunistiskie uzskati. Šās brošūras kritiku deva Ļeņins rakstā „Atpakaļrāpulīgais virziens Krievijas sociāldemokrātijā" un grāmatā „Ko darīt?" (sk. Rakstu 4. sēj., 226.—253. lpp. un šā sējuma 325.—335., 359. un 368. lpp.). — 51.

30 Partija „Narodnoje pravo“ („Tautas tiesības") — demokrātiskās inteliģences nelegālā organizācija, dibināta 1893. gadā ar bijušo narodovoļcu piedalīšanos (M. A. Natansons u. c.); 1894. gada pavasarī to sagrāva cara valdība. Šī organizācija izdeva divus programas dokumentus: „Neatliekamais jautājums" un „Manifests". Narodopravcu vairākums vēlāk iestājās eseru partijā. — 62.

31 Ļeņins te domājis tēzi no K. Marksa darba „Šķiru cīņa Francijā no 1848. līdz 1850. g." (sk. K. Markss. Rakstu izlase divos sējumos, II s., 1940., 157. lpp.). — 62.

32 „Novoje Vremja“ („Jaunais Laiks") — avīze, kas iznāca Pēterburgā no 1868. gada līdz 1917. gada oktobrim. Sākumā mēreni liberālā, no 1876. gada tā kļuva par muižnieku un ierēdņu birokrātisko reakcionāro aprindu orgānu. Avīze cīnījās ne tikai pret revolucionāro, bet arī pret liberāli buržuāzisko kustību. No 1905. gada kļuva par vienu no melnsimtnieku orgāniem. — 64.

33 Domāts cirkulārs, ko izdeva Galvenā preses lietu pārvalde un kas tika izsūtīts žurnālu un avīžu redakcijām pēc raksta „Sakarā ar strādnieku nemieriem" parādīšanās avīzē „Novoje Vremja". Cirkulārs iespiests „Iskras" 6. nr-ā (1901. gada jūlijā), rakstā ,,S.-Peterburga" (nodaļā „No mūsu sabiedriskās dzīves"). — 64.

34 „Moskovskije Vedomostji“ („Maskavas Ziņotājs") — avīze, tika izdota no 1756. gada; no XIX gadsimta 60. gadiem pauda muižnieku un garīdznieku visreakcionārāko monarchistisko slāņu uzskatus; no 1905. gada — viens no galvenajiem melnsimtnieku orgāniem. Iznāca līdz 1917. gada Oktobra revolūcijai. — 66.

35 Brošūra „Slepenie dokumenti, kas attiecas uz 1897. gada 2. jūnija likumu“ izdota Ženevā 1898. gadā; izdevējs — „Krievijas sociāldemokrātu savienība ārzemēs". — 66.

36 „Graždaņiri* (,,Pilsonis“) — reakcionāra avīze, iznāca Pēterburga no 1872. līdz 1914. gadam. No XIX gadsimta 80. gadiem bija galējo monarchistu organs. Avīze pastāvēja galvenokārt no cara valdības subsidijām. — 79.

37 Darbu „Agrārais jautājums un „Marksa kritiķi** “ Ļeņins sarakstīja 1901. gadā no jūnija līdz septembrim. Tā pirmās četras-nodaļas tika iespiestas žurnālā ,,Zarja“ 2. un 3. nr-ā 1901. gada decembrī ar virsrakstu „ „Kritiķu** kgi agrarajā jautājumā. Pirmais apskats** ar parakstu N. Ļeņins. Vēlāk tās legāli izdeva Odesā (ar atzīmi: „Cenzūras atļauta. Odesā. 1905. gada 23. julija‘7 grāmatu izdevniecība „Burevestņik** kā atsevišķu brošuru ar grozītu virsrakstu: N. Ļeņins. „Agrārais jautājums un Marksa „kritiķi** “. Šo virsrakstu autors paturējis kā visa darba, tā arī atsevišķu tā daļu turpmākajos izdevumos.

No V—IX nodaļai pirmoreiz publicēja legālā žurnālā „Obra-zovaņije**- 2. nr-ā 1906. gada februārī. Šīm nodaļām pielikti apakšvirsraksti, kādu nebija I—IV nodaļai, kas publicētas žurnālā ,,Zarja“ un 1905. gada izdevumā.

V/. Ujina (V. I. Ļeņina) grāmatā „Agrārais jautājums**, I d.» kas izdota Pēterburgā 1908. gadā, tika pirmoreiz iespiestas kopa visas deviņas nodaļas, pievienojot vēl divas jaunas — X un XI, pie kam no I—IV nodaļai tika doti apakšvirsraksti, bet tekstā izdarīti daži redakcionālas dabas grozījumi un pieliktas dažas piezīmes.

XII nodaļu (pēdējo) pirmoreiz iespieda 1908. gadā krājumā „Tagadējā dzīve**.

Pirmās deviņas nodaļas ievietotas šajā sējuma; X, XI un XII nodaļa, kas uzrakstītas 1907. gadā, ietilpst V. I. Ļeņina Rakstu ceturtā izdevuma 13. sējumā. — 83.

38 „Obrazovaņije“ („Izglītība**) — literārs, zinātniski populārs un sabiedriski politisks mēnešraksts; iznāca Pēterburga no 1892. līdz 1909. gadam. No 1902.—1908. gadam žurnālā darbojās līdz marksisti. — 83.

30 „Russkoje Bogatstvo(t („Krievijas Bagātība**) — mēnešraksts, iznāca Pēterburgā no 1876. līdz 1918. gada vidum. No 90. gadu sākuma žurnāls kļuva par liberālo narodņiku orgānu, un to rediģēja S. N. Krivenko un N. K. Michailovskis. Žurnāls sludināja samierināšanos ar cara valdību un atteikšanos no katras revolucionārās cīņas pret to, nikni cīnījās pret marksismu un krievu marksistiem. — 87.

40 ,,Načalo“ („Sākums**) — „legālo marksistu" literārs, zinātnisks un politisks mēnešraksts; iznāca Pēterburga 1899. gada pirmā ja pusē P. B. Struves, M. I. Tugana-Baranovska u. c. redakcijā. Žurnālā bez „legālajiem marksistiem** iespieda savus rakstus G. V. Pļechanovs, V. I. Zasuļiča u. c. Žurnālu slēdza cara valdība 1899. gada jūnijā.

Ļeņins publicēja šajā žurnālā dažas recenzijas (sk. Rakstu 4. sējuma 50.—56., 75.—83. lpp.) un daļu no grāmatas „Kapita-lisma attīstība Krievijā** trešās nodaļas (ar virsrakstu „Kā Krievijas modernajā zemkopībā kapitālistiskā saimniecība izspiež klaušu saimniecību**) (sk. Rakstu 3. sējuma 157.—183. lpp.).

Ļeņins te domā Bulgakova rakstu „Par zemkopības kapitālistiskās evolūcijas jautājumu**, kas iespiests žurnālā 1., 2. un 3. nr-ā 1899. gada janvarī, februārī un martā. — 87.

41 ,,2izņ“ (,,Dzīve“) — mēnešraksts, tika izdots Pēterburgā no 1897. līdz 1901. gadam; 1902. gadā iznāca ārzemēs. No 1899. gada žurnāls kļuva par „legālo marksistu** orgānu.

Ļeņins iespieda šai žurnālā rakstu „Atbilde P. Ņeždanova kgm“, 12. nr-ā, 1899. gada decembrī un divus rakstus ar virsrakstu „Kapitālisms lauksaimniecībā (Par Kautska grāmatu un par Bulgakova kga rakstu) “, 1. un 2. nr-ā, 1900. gada janvarī un februārī (sk. Rakstu 4. sējuma 136.—141., 85.—135. lpp.). — 88.

42 Maltusianisms — angļu buržuāzijas ekonomista Maltusa (1766.— 1834.) reakcionārā teorija; Maltuss apgalvoja, ka sociālo postu var novērst, vienīgi mākslīgi samazinot iedzīvotāju pieaugumu, tas ir — atturoties no laulībām un bērnu radīšanas. — 92.

43 Sk. K. Markss. „Kapitāls**, III s., 1936., 581. lpp. — 96.

44 Sk. K. Markss. „Kapitāls**, III s., 1936., 657. lpp. — 97.

45 Sk. K. Markss. „Kapitāls**, III s., 1936., 654.—656. lpp. — 98.

40 Sk, K. Markss. „Kapitāls**, III s., 1936., 656. un 657. lpp. — 98.

47 Klanu īpašums — zemes dzimtīpašums. — 100.

48 Sk. K. Markss. „Kapitāls**, III s., 1936., 673. lpp. — 102.

49 Sk. K. Markss. „Virsvērtības teorijas**, II s., 2. d., 1936., 57. un

58. lpp. — 105.

50 ,,Soziaīistische Monatshefte“ („Sociālistiskais Mēnešraksts**) — žurnāls, Vācijas sociāldemokrātijas oportunislu galvenais organs un viens no starptautiskā oportunisma orgāniem. Pasaules imperiālistiskā kara laikā 1914.—1918. gadā aizstāvēja socialšovinisma poziciju. Iznāca Berlinē no 1897. līdz 1933. gadam. — 112.

61 „Die Neue Zeit“ („Jaunais Laiks**) — Vācijas sociāldemokrātijas žurnāls, iznāca Šlutgartē no 1883. līdz 1923. gadam. No 1885.— 1895. gadam žurnālā „Die Neue Zeit“ publicēja dažus F. Engelsa rakstus. Viņš bieži vien deva žurnālā redakcijai norādījumus un asi kritizēja to par atkāpšanos no marksisma. No 90. gadu otrās puses, pēc F. Engelsa nāves, žurnāls kā Kautska uzskatu paudējs sistemātiski iespieda revizionistu rakstus. Pasaules imperiālistiskā kara gados (1914.—1918.) ieņēma centra poziciju, faktiski atbalstīdams socialšovinistus. — 118.

62 Izņēmuma likumu pret sociālistiem izdeva Vācijā 1878. gadā. Ar šo likumu aizliedza visas sociāldemokrātiskās partijas organizācijas, strādnieku masu organizācijas, strādnieku presi, konfiscēja sociālistisko literatūru, sāka izsūtīt sociāldemokrātus. Strādnieku masu kustības ietekmē 1890. gadā likumu atcēla. — 127.

63 ,,Vorwarts“ („Uz priekšu") — Vācijas sociāldemokrātijas centrālais organs; avīze sāka iznākt ar 1876. gadu V. Libknechta u. c. redakcijā. Avīzes rakstos F. Engelss cīnījās pret dažādām oportunisma izpausmēm. No 90. gadu otrās puses, pēc Engelsa nāves, avīzē ,,Vorwārts“ sistemātiski iespieda oportunistu rakstus. Oportunisti valdīja Vācijas sociāldemokrātijā un II Internacionālē. — 127.

64 Sk. K. Markss un F. Engelss. „Komunistiskās partijas manifests", 1948., 44. lpp. — 131.

66 Sk. K. Markss un F. Engelss. Raksti, XV s., 1935., 73. un 74. lpp. — 131.

60 Sk. F. Engelss. „Anti-Dirings", 1947., 278.—290. lpp. — 132.

87 N. —ons, Nikolajs —ons (N. F. Danielsona pseidonims) — viens no XIX gadsimta 80.—90. gadu liberālā narodņicisma ideologiem. — 135.

68 „Der Volksstaat“ („Tautas Valsts")—avīze, Vācijas socialdemokra^ tijas — eizenachiešu partijas — centrālais organs; iznāca Leipciga no 1869. līdz 1876. gadam V. Libknechta redakcijā. Avīzē darbojas līdzi K. Markss . un F. Engelss. — 135.

9

39 Sk. K. Markss un F. Engelss. Raksti, XV s., 1935., 60. lpp. — 135.

60 Ļeņins citē F. Engelsa priekšvārdu darba „Par dzīvokļu jautājumu" otrajam izdevumam (sk. K. Markss un F. Engelss. Raksti, XVI s., I d., 1937., 276. lpp.). — 136.

61 Rute — sievietes vārds bibeles mitoloģijā; viņa lasījusi vārpas cita laukā. Izteiciens „Rutes vārpu lasīšana“ te lietots viegla, bezrūpīga darba apzīmēšanai. — 1U5.

62 „Sociālās politikas savienība“ („Verein fur Sozialpolitik") — vācu buržuāzijas ekonomistu apvienība; dibināta 1872. gadā. Savienības mērķis bija likvidēt sociāldemokrātijas ietekmi strādnieku šķirā un pakļaut strādnieku kustību buržuāzijas interesēm. — 155.

63 Sk. K. Markss. „Kapitāls", III s., 1936., 711. lpp. — 160.

64 Sk. N. Ščedrins (M. J. Saltikovs). Kopoti raksti, XV s., 1940., 101. un 102. lpp. — 168.

65 No žurnālā „Obrazovaņije" pirmoreiz publicētā VII un IX nodajas teksta redzams, ka Ļeņins bija nodomājis aplūkot šai darbā

franču lauksaimniecības statistikas datus un analizēt franču ekonomista Morisa „kritiskos*1 uzskatus. Bet šis plāns palika nerealizēts, un 1908. gada izdevumā Ļeņins pārgrozīja teksta attiecīgās vietas, kas liecināja par viņa agrāko nodomu. Tā, piem., no frāzes: „Zemnieku proletarizacija turpinās, — to mēs turpmāk parādīsim ar vācu un franču statistikas plašajiem datiem...“ izlaida divus vārdus — „un franču**. No frāzes: „Pilsētu ātrā augšana nelokāmi palielina tādu „piensaimniecības fermeru** skaitu, un vienmēr atradīsies, protams, Hechti, Dāvidi, Herci un Černovi (kā arī, — lai neapvainotu arī Franciju, — Morisi, par kuru runāsim turpmāk) ..izlaida iekavās ietvertos vārdus. Frāzes beigas: „Tāpēc, sajaucot šos procesus vai ignorējot vienu no tiem, var viegli izdarīt visrupjākās kļūdas, kuru paraudziņu mēs redzēsim turpmāk, iztirzājot Bulgakova kga secinājumus no franču datiem'1 aizstāja ar jaunu variantu: „kuru paraudziņi izmētāti lielā daudzumā Bulgakova grāmatā**. — 195.

ee „ApvienoSanās kongress", kas notika Cirichē 1901. gada 21. un 22. septembrī (4. un 5. oktobrī), bija mēģinājums apvienot Krievijas sociāldemokrātiskās organizācijas ārzemēs uz principiālās marksistiskas platformas. Kongresā piedalījās organizācijas ,,Iskra“ — ,,Zarja“ ārzemju nodaļas, organizācijas „Social-demokrat** (kas ietvēra sevī „Darba atbrīvošanas** grupu), „Krievijas sociāldemokrātu savienības ārzemēs**, Bunda un grupas ,,Borba“ pārstāvji.

Pirms kongresa sasaukšanas notika iepriekšēja to pašu organizāciju pārstāvju konference 1901. gada jūnijā Ženevā. Konference pieņēma rezolūciju kā vienošanās un kopēja darba principiālu bāzi.

Paredzēto tuvināšanos vajadzēja oficiāli noformēt „apvienoša-nās“ kongresā. Tomēr Savienības vadītāju raksti, kas bija publicēti 1901. gada septembrī „Rabočeje Djelo“ 10. nr-ā, labojumi un papildinājumi pie Ženevas konferences rezolūcijas, ko Savienības pārstāvji iesniedza kongresam, parādīja, ka Savienībai joprojām ir oportunistiska pozicija. ,,Iskras“ un organizācijas „Social-demo-krat“ pārstāvji, nolasījuši iesniegumu, atstāja kongresu.

„Apvienošanās** kongresā piedalījās V. I. Ļeņins un uzstājās ar ,,Freja“ vārdu. Tā bija Ļeņina pirmā publiskā uzstāšanās Krievijas sociāldemokrātu vidū ārzemēs. — 197.

67 „Krievijas sociāldemokrātu savienību ārzemes“ nodibināja 1894. gadā Ženevā ar „Darba atbrīvošanas** grupas iniciativu. Sākumā „Darba atbrīvošanas** grupa vadīja Savienību un rediģēja tās izdevumus. Vēlāk Savienībā ņēma virsroku oportunistiski elementi („jaunie** — „ekonomisti**). 1898. gada novembrī Savienības pirmajā kongresā „Darba atbrīvošanas** grupa atteicās rediģēt tās izdevumus. Galīga sakaru pārtraukšana un „Darba atbrīvošanas** grupas izstāšanās no Savienības notika 1900. gada aprilī Savienības otrajā kongresā, kad „Darba atbrīvošanas** grupa un tās domu biedri aizgāja no kongresa un nodibināja patstāvīgu organizāciju „Social-demokrat**. — 199.

Organizācija „Social-demokrat“ („Sociāldemokrāts**) radās 1900. gada maijā pēc „Krievijas sociāldemokrātu savienības ārzemēs** sašķelšanās tās II kongresā (1900. gada aprilī Ženevā). Organizācija izdeva vairākas brošūras. 1901. gada oktobrī tā kopā ar ,,Iskras“ — „Zarja“ ārzemju nodaļu apvienojās „Krievijas revolucionārās sociāldemokrātijas ārzemju ligā**. — 199.

60 Kalns un Žironda — divu politisku buržuāzijas grupējumu nosaukums franču buržuāziskās revolūcijas laikā XVIII gadsimta beigās. Par Kalnu — jakobiņiem — sauca sava laika revolucionārās šķiras — buržuāzijas — noteiktākos pārstāvjus, kas atzina, ka absolutisms un feodālisms nepieciešami jāiznīcina. Žirondisti atšķirībā no jakobiņiem svārstījās starp revolūciju un kontrrevolūciju un centās izlīgt ar monarchiju.

Par „Sociālistisko Žirondu** Ļeņins dēvēja oporlunistisko virzienu sociāldemokrātijā; par proletāriskiem jakobiņiem — „Kalnu** — revolucionāros sociāldemokrātus. Pēc KSDSP sašķelšanās boļševikos un meņševikos Ļeņins bieži vien pasvītroja, ka meņševiki ir žirondistu virziens strādnieku kustībā. — 201.

70 „Libekas parteitags“ — Vācijas sociāldemokrātijas kongress, kas notika Libekā 1901. gadā no 9. līdz 15. (22.—28.) septembrim. Kongresa darbā centrālo vietu ieņēma jautājums par cīņu pret revi-zionismu, kas šai laikā bija izveidojies par partijas labo spārnu ar savu paša programu un literāro orgānu „Sozialistische Monats-hefte“ („Sociālistiskais Mēnešraksts**). Revizionistu lideris Bern-šteins, kas jau ilgi pirms kongresa nāca klajā ar zinātniskā sociālismā reviziju, savā runā kongresā pieprasīja marksisma „kritikas brīvību**. Kongress noraidīja rezolūcijas projektu, ko lika priekšā Bernšteina piekritēji. Kongresā pieņemtā rezolūcija saturēja tiešu brīdinājumu BernŠteinam, bet tajā netika izvirzīts principiāls jautājums, ka bernšteiniešiem nav iespējams palikt strādnieku partijas rindās. — 201.

71 „Krievijas politiskās atbrīvošanas strādnieku partija“ — neliela narodņiciska virziena organizācija, kas no 1899. līdz 1902. gadam pastāvēja Minskā, Belostokā un dažās citās pilsētās. 1902. gadā šās organizācijas biedri iestājās eseru partijā. — 202.

72 Bunds — „Vispārēja ebreju strādnieku savienība Lietuvā, Polijā un Krievijā** — tika organizēts 1897. gadā un apvienoja galvenokārt Krievijas rietumapgabalu ebreju amatniekus. KSDSP

I kongresā, 1898. gada martā, Bunds iestājās KSDSP. KSDSP

II kongresā bundisti nāca klajā ar prasību atzīt Bundu par ebreju proletariāta vienīgo pārstāvi. Kad kongress noraidīja Bunda organizatorisko nacionālismu, Bunds izstājās no partijas.

1906. gadā pēc IV („Apvienošanās**) kongresa Bunds atkal iestājās KSDSP. Bundisti pastāvīgi atbalstīja meņševikus un nepārtraukti cīnījās pret boļševikiem. Formāli skaitoties KSDSP sastāvā, Bunds bija buržuāziski nacionālistiska rakstura organizācija. Boļševiku programas prasībai — nāciju pašnoteikšanās tiesībām —

Bunds lika pretī kulturāli nacionālās autonomijas prasību. Pirmā pasaules kara laikā 1914.—1918. gadā bundisti aizstājēja socialšo-vinisma pozicijas; 1917. gadā Bunds atbalstīja kontrievolucionaro Pagaidu valdību un cīnījās Oktobra sociālistiskās revolūcijas ienaidnieku pusē. Pilsoņu kara laikā pazīstami bundisti sakļāvās ar kontrrevolūcijas spēkiem. Šai pašā laikā Bunda ierindas biedros sākās lūzums par labu sadarbībai ar padomju varu. Kad skaidri kļuva redzama proletariāta diktatūras uzvara pār iekšējo kontrrevolūciju un ārzemju interventiem, Bunds paziņoja, ka viņš atsakās no cīņas pret padomju varu. 1921. gada martā Bunds pats likvidējās, daļa tā biedru iestājās KK(b)P pēc vispārējiem noteikumiem. Partijā iestājušos bundistu vidū bija divkoši, kas iestājās partijā ar nolūku to graut no iekšienes; vēlāk viņus atmaskoja kā tautas ienaidniekus. — 203.

73 Ļeņins domājis proklamāciju „Pirmā vēstule bada cietējiem zemniekiemkas iznāca 1892. gadā ar parakstu „Zemnieku labvēļi^44. Proklamācija tika iespiesta apmēram 1800 eksemplāros Pēterburgas nelegālajā „Narodovoļcu grupas^44 tā saucamajā Lachtina tipogrāfijā. — 210.

74 „Krievijas revolucionārās sociāldemokrātijas ārzemju ligu" nodibināja ar V. I. Ļeņina iniciatīvu 1901. gada oktobrī. Ligā bija organizācijas ,,Iskra“ un ,,Zarja“ ārzemju nodaļa un organizācija „Sociāldemokrāt^44 (kas ietvēra sevī „Darba atbrīvošanas^44 grupu). Liga bija „Iskras^44 pārstāve ārzemēs. Tā izdeva vairākus „Biļetenus^44 un brošūras, tai skaitā V. I. Ļeņina brošuru „Lauku trūcīgajiem ļaudīm^44. KSDSP II kongress apstiprināja Ligu kā vienīgo partijas ārzemju organizāciju, kam ir statūtos paredzētās komitejas tiesības. Pēc II kongresa „Ārzemju ligā^44 nostiprinājās meņševiki un no tejienes uzsāka cīņu pret Ļeņinu, pret boļševikiem. — 214.

75 Ļeņina darba „Iekšējais apskats^44 pirmā nodaļa tika izdota kā atsevišķa brošūra divos izdevumos ar virsrakstu „Cīņa pret bada cietējiem^44. Pirmais izdevums iznāca kā atsevišķs nospiedums no žurnālā „Zarja^44 2. un 3. nr-a; otrais izdevums tika iespiests nelegālajā „Iskras^44 tipogrāfijā Kišiņevā trīs tūkstoš eksemplāru lielā tirāžā. — 225.

70 Ļeņins citē M. J. Saltikova-Ščedrina darbu „Kādas pilsētas vēsture^44 (sk. N. Ščedrins. (M. J. Saltikovs.) Kopoti raksti, IX s., 1934., 427. lpp.). — 234.

77 Ļeņins domājis Nikolaja—ona (N. F. Danielsona) grāmatu „Apraksti par mūsu pēcreformas sabiedrisko saimniecību^44, ko izdeva Pēterburgā 1893. gadā. — 247.

78 „Russkije Vedomostji" („Krievijas Ziņotājs^44)—avīze, ko Maskavas

universitātes liberālie profesori un zemstes darbinieki izdeva Maskavā no 1863. gada; tā pauda liberālo muižnieku un buržuāzijas intereses. No 1905. gada labējo kadetu organs; slēgta pēc 1917. gada Oktobra revolūcijas līdzīgi pārējām kontrrevoluciona-rajām avīzēm. — 248. '

79 „Svobodnoje Slovo“ („Brīvais Vārds") — izdevniecība, kas ārzemēs (Anglijā, Šveicē) izdeva Ļ. N. Tolstoja Krievijas cenzūras aizliegtos rakstus un brošūras, kuras bija vērstas pret vajāšanām, ko'cara valdība vērsa pret sektantiem. No 1899. līdz 1901. gadam izdevniecība izdeva žurnālu „Svobodnaja Misļ“, bet no 1901. līdz 1905. gadam žurnālu „Svobodnoje Slovo“. — 262.

80 „Južnij Rabočij“ („Dienvidu Strādnieks") — sociāldemokrātiskā avīze; to nelegāli izdeva tā paša nosaukuma grupa no 1900. gada janvara līdz 1903. gada aprilim; pavisam iznāca 12 numuru. Avīzi izplatīja galvenokārt Krievijas dienvidu sociāldemokrātiskajās organizācijās.

Ļeņins pieskaitīja grupu „Dienvidu strādnieks" tam organizācijām, „kurām, vārdos atzīstot „Iskru" par vadošo orgānu, patiesībā bija savi īpaši plāni un kuras bija neizturētas principiālā ziņā". Grupa pastāvēja līdz KSDSP II kongresam. Grupas vadošā sastāva vairākums vēlāk kļuva meņševistisks. — 279.

81 Ļeņins dod savā tulkojumā fragmentu no F. Lasala vēstules K. Marksam 1852. gada 24. jūnijā (sk. „Ferdinanda Lasala vēstules K. Marksam un F. Engelsam", S.-Peterburga, 1905., 53. lpp.).

— 285.

82 1876. gada 6. (18.) decembra demonstrāciju organizēja strādnieki un studenti kā protestu pret patvaldības patvaļu. G. V. Pļecha-novs, kas piedalījās demonstrācijā, teica revolucionāru runu. Demonstrāciju izklīdināja policija. Daudzus tās dalībniekus arestēja un notiesāja uz izsūtīšanu vai katorgas darbiem. — 287.

83 Krājuma „Proļetarskaja borba“ („Proletāriešu cīņa") 1. nr-u izdeva „Uralu sociāldemokrātiskā grupa"; 1899. gadā to iespieda grupas tipogrāfijā. Šā krājuma autori, aizstāvēdami „ekonomisma" pozicijas, noliedza nepieciešamību dibināt patstāvīgu strādnieku šķiras politisku partiju un domāja, ka politisko revolūciju var izdarīt ar vispārēja streika palīdzību bez masu iepriekšējas organizēšanas un sagatavošanas, bez bruņotas sacelšanās.

— 304.

84 „Sociāldemokrātiskā strādnieku bibliotēka“ — brošuru sērija, ko nelegāli izdeva Viļņā un Pēterburga 1900. un 1901. gada. — 304.

85 Sk. K. Marksa un F. Engelsa „Komunistiskās partijas manifestu", 1948., 50. lpp. — 305.

86 Domāts vispārējais studentu streiks, ko organizēja 1901. un 1902. gada ziemā. Streikā piedalījās līdz 30 tūkstoš cilvēku. — 305.

87 Ļeņins domājis franču Ģenerālštābā virsnieka ebreja Dreifusa prāvu. 1894. gadā karatiesa notiesāja Dreifusu mūža ieslodzījumā, pamatojoties uz acīm redzami viltotu apsūdzību spiegošanā un valsts nodevībā. Šo provocējošo prāvu bija organizējušas Francijas reakcionārās aprindas. Sabiedriskā kustība, kas izplātījās Francijā, Dreifusu aizstāvot, atklāja tiesas pērkamību un saasināja politisko cīņu starp republikāņiem un monarchistiera. 1899. gadā Dreifuss tika apžēlots un atbrīvots. Tikai 1906. gadā, no jauna iztiesājot prāvu, Dreifusu attaisnoja. — 305.

;88 Grāmatu „Ko darīt? Mūsu kustības sasāpējušie jautājumi“ Ļeņins sarakstīja 1901. gada beigās un 1902. gada sākumā. Rakstā „Ar ko sākt?“, ko publicēja ,,Iskras“ 4. nr-ā (1901. gada maijā), Ļeņins rakstīja, ka raksts ir „uzmetums plānam, ko sīkāk attīstīsim iespiešanai sagatavojamā brošurā“.

Cieši pie grāmatas sarakstīšanas darba Ļeņins ķērās 1901. gada rudenī. „Priekšvārdā brošūrai „ „Apvienošanās^4* kongresa doku-menti“ “, kas tika sarakstīts 1901. gada novembrī, Ļeņins paziņoja, ka darbs „tiek gatavots un drīzā laikā nāks klajā**. Decembrī „Iskras** 12. nr-ā Ļeņins publicēja rakstu „Saruna ar ekonomisma aizstāvjiem**, ko viņš vēlāk nosauca par „Ko darīt?** konspektu. 1902. gada februārī Ļeņins sarakstīja grāmatas priekšvārdu. Marta sākumā grāmata „Ko darīt?** nāca klajā Štutgartē Dica izdevniecībā, par ko ziņoja ,,Iskra“ 18. nr-ā 1902. gada 10. martā.

Grāmatā „Ko darīt?“ izvirzītās un pamatotās Ļeņina idejas atbalstīja un attīstīja tālāk biedrs Staļins. Viņa brošūra „īsi par partijas domstarpībām**, kas sarakstīta 1905. gada pavasarī, tieši pieslejas grāmatai „Ko darīt?** (sk. J. V. Staļina Rakstu 1. s., 79.—116. lpp.). Grāmatā „Ko darīt?“ attīstīto Ļeņina ideju aizstāvēšanai bija veltīts arī biedra Staļina raksts „Atbilde „Socialde-mokratam** ko publicēja avīzē „Proletariāta Cīņa** 1905. gada augustā (sk. J. V. Staļina Rakstu 1. s., 143.—154. lpp.). Augsti vērtējot šo rakstu, Ļeņins aizrādīja uz tajā doto „lielisko jautājuma nostādni par ievērojamo „apziņas ienešanu no ārienes** “.

No jauna izdodot „Ko darīt ?“ 1907. gadā krājumā „12 gados**, Ļeņins izlaida piektās nodaļas paragrafu ,,a“: „Kas apvainojies, par rakstu „Ar ko sākt?“?“ un priekšvārdā norādīja, ka publicē darbu „ar gluži nelieliem saīsinājumiem, izlaižot tikai organizatorisko attiecību sīkumus vai sīkās polemiskās piezīmes**. Tai pašā laikā Ļeņins pievienoja piecas jaunas zemsvītras piezīmes.

Šai sējumā „Ko darīt?“ iespiests pēc 1902. gada izdevuma teksta, kas salīdzināts ar 1907. gada izdevuma tekstu. — 311.

'S9 Lasalieši un eizenachieši — divas partijas Vācijas strādnieku kustībā XIX gadsimta 60. gados un 70. gadu sākumā.

Lasalieši — F. Lasala piekritēji un sekotāji. Lasaliešu pamatko-dols bija „Vācijas vispārējā strādnieku savienība**, ko Lasals nodibināja 1863. gadā. Atzīdami, ka kapitālisms var mierīgi pārveidoties sociālismā ar kapitālistiskās valsts atbalstītām strādnieku asociācijām, lasalieši sludināja strādnieku šķiras revolucionārās cīņas aizstāšanu ar cīņu par vispārējām vēlēšanu tiesībām un ar mierīgu darbību pašā parlamentā.

Markss asi kritizēja lasaliešus un aizrādīja, ka viņu „gadiem ilgi bija šķērslis proletariāta organizēšanai un beidza ar to, ka gluži vienkārši kļuva par ieroci policijas rokās**. Lasaliešu teorētisko uzskatu un viņu taktikas novērtējumu Markss deva savos darbos „Golas programas kritika**, „Šķietamā šķelšanās Internacionālē** un korespondencē ar Engelsu.

Eizenachieši — marksisma piekritēji, kas atradās K. Marksa un F. Engelsa idejiskā ietekmē. Ar V. Libknechtu un A. Bebeli priekšgalā viņi nodibināja 1869. gadā Eizenachas kongresā Vācijas sociāldemokrātisko strādnieku partiju.

Starp šīm partijām norisinājās nikna cīņa.

Strādnieku kustības uzplūdu ietekmē un pastiprinoties valdības represijām, abas partijas 1875. gadā Gotas kongresā apvienojās vienotā Vācijas sociālistiskā strādnieku partijā, kurā lasalieši bija oportunistiskais spārns.

Lasaliešu un eizenachiešu raksturojumu Ļeņins devis rakstā „Augusts Bebelis“, kas sarakstīts 1913. gada augustā. — 317.

90 Gedisti un posibilisti — divi virzieni franču sociālistiskajā kustībā, kuri radās 1882. gadā pēc franču Strādnieku partijas sašķelšanās.

Gedisti — Ž. Geda piekritēji — kreisais, marksistiskais virziens, kas aizstāvēja proletariāta patstāvīgu revolucionāru politiku; 1901. gadā gedisti nodibināja Francijas sociālistisko partiju.

Posibilisti — sīkburžuaziska, reformistiska kustība, kas proletariātu atvilināja no revolucionārām cīņas metodēm. Posibilisti ieteica ierobežot strādnieku šķiras darbību ar kapitālisma apstākļos „iespējamā** (possible — iespējams) ietvariem. 1902. gadā posibilisti kopā ar citām reformistiskām grupām nodibināja Franču sociālistisko partiju.

1905. gadā Francijas sociālistiskā partija un Franču sociālistiskā partija apvienojās vienā partijā. 1914.—1918. gada imperiālistiskā kara periodā Ž. Geds kopā ar visu Franču sociālistiskās partijas vadību pārgāja socialšovinisma pozicijās. — 317.

01 Fabiaņi — reformistiskās, oportunistiskās „Fabiaņu biedrības** locekļi, kuru 1884. gadā Anglijā nodibināja buržuāziskās inteliģences grupa. Biedrība nosaukta Romas karavadoņa Fabija Kunktatora (,,Vilcinātāja“) vārdā, kurš pazīstams ar savu nogaidošo taktiku, ar izvairīšanos no izšķirošām kaujām. Fabiaņi atvilināja proletariātu no šķiru cīņas, sludināja mierīgu pāreju no kapitālisma uz sociālismu ar sīku reformu palīdzību.

Fabiaņu raksturojumu Engelss devis vēstulē Zorgem 1893. gada 18. janvarī. Ļeņins savos darbos ne vienreiz vien raksturojis fabiaņus. Sk. viņa darbus: „Priekšvārds grāmatas „I. F. Be-кега, I. Dicgena, F. Engelsa, K. Marksa u. c. vēstules F. A. Zorgem u. c.“ krievu tulkojumam**, „Sociāldemokrātijas agrarā pro-grama Krievijas revolūcijā**, „Angļu pacifisms un angļu nemīles-tība pret teoriju** u. c. — 317.

92 Ļeņins citē sava paša tulkojumā fragmentu no F. Engelsa priekšvārda K. Marksa darba „Luija Bonaparta astoņpadsmitais bri-mers“ trešajam izdevumam (sk. K. Markss. Darbu izlase divos sējumos, II s., 1940., 251. lpp.). — 318.

95 ,,Bezzaglavci“ — žurnālā „Bez zaglavija** („Bez virsraksta"), ko izdeva Pēterburgā 1906. gadā, organizētāji un līdzdalībnieki bija S. N. Prokopovičs, J. D. Kuskova, V. J. Bogučarskis u. c.

82 5. sēj.

,,Bezzaglavci“ atklāti atzina sevi par revizionisma piekritējiem, atbalstīja meņševikus un liberāļus, uzstājās pret proletariāta patstāvīgo politiku. Ļeņins nosauca ,,bezzaglavcus“ par meņševizējo-šiem kadetiem jeb kadetizējošiem meņševikiem. — 321.

94 llovaiskis, D. 1. (1832.—1920.) — vēsturnieks, daudzu oficiālu vēstures mācības grāmatu autors, kuras plaši bija izplatītas pirmsrevolūcijas Krievijas pamat- un vidusskolās. Viņa mācības grāmatās vēsture savā būtībā bija cara un karavadoņu darbība; vēsturisko procesu izskaidroja ar nejaušiem blakus apstākļiem. — 322.

95 Kateder-socialisms — viens no virzieniem buržuāzijas politiskajā ekonomijā; šis virziens radās Vācijā XIX gadsimta 70. un 80. gados. Šā virziena pārstāvji no universitātes katedrām zem sociālismā maskas sludināja buržuāziski liberālu reformismu. Kateder-socialisti apgalvoja, ka buržuāziskā valsts ir valsts, kas stāv pāri šķirām un kas spēj samierināt naidīgās šķiras un pakāpeniski ieviest „sociālismu^44, neskarot kapitālistu intereses un iespējami ievērojot darba ļaužu prasības. Krievijā kateder-socialistu uzskatus sludināja „legālie marksisti^44. — 322.

90 Hanoveras rezolūcija — rezolūcija jautājumā par „Uzbrukumiem partijas pamatuzskatiem un taktikai^44, ko pieņēma Vācijas sociāldemokrātijas kongress Hanoverā 1899. gadā no 27. septembra līdz 2. oktobrim (9.—14. oktobrim). Šā jautājuma apspriešanu kongresā un speciālās rezolūcijas pieņemšanu ierosināja tas, ka opor-tunisti ar Bernšteinu priekšgalā uzstājās ar marksistiskās teorijas reviziju un prasīja pārlūkot sociāldemokrātijas revolucionāro politiku un taktiku. Kongresā pieņemtā rezolūcija noraidīja revi-zionistu prasības, bet tai trūka bernšteinisma kritikas un atmaskojuma. Par šo rezolūciju balsoja arī Bernšteina piekritēji. —323.

97 Vācijas sociāldemokrātijas Štutgartes kongress, kas notika 1898. gadā no 21. līdz 26. septembrim (3.—8. oktobrim), pirmoreiz apsprieda jautājumu par revizionismu Vācijas sociāldemokrātijā. Kongresā nolasīja klāt neesošā Bernšteina iesniegumu, kurā viņš izklāstīja un aizstāvēja savus oportunistiskos, jau agrāk daudzos rakstos paskaidrotos uzskatus. Bernšteina pretiniekiem kongresā nebija vienprātības. Daži (Bebelis, Kautskis u. c.) izteicās par idejisku cīņu un Bernšteina kļūdu kritiku, bet pret to, ka pret Bernšteinu lietotu organizatoriskus līdzekļus. Citi — mazākums — ar R. Luksemburgu priekšgalā uzstājās noteiktāk pret bernštei-nismu. — 323.

98 Starovers — A. N. Potresova, „Iskras^44 redakcijas locekļa, vēlāk meņševika, pseidonims. — 324.

99 „Par rakstnieku, kas kļuva iedomīgs“ — virsraksts kādam no pirmajiem А. M. Gorkija stāstiem. — 325.

100 Ļeņins domājis krājumu „Materiāli par mūsu saimnieciskās attīstības raksturojumu“, kas iespiests legālā tipogrāfijā 1895. gada

aprilī 2 900 eksemplāros. Krājumā ievietots V. I. Ļeņina raksts (ar pseidonimu K. Tuļins) „Narodņicisma ekonomiskais saturs un tā kritika Struves kga grāmatā (Marksisma atspoguļojums buržuāziskajā literatūrā) vērsts pret „legālajiem marksistiem'* (sk. Rakstu 1. sējumu, 299.-455. lpp.). — 326.

j01 „Krievijas sociāldemokrātu protestu“ Ļeņins sarakstīja trimdā 1899. gadā. Tas bija vērsts pret ,,Credo“ — „ekonomistu'* grupas (S. N. Prokopoviča, J. D. Kuskovas u. c., kas vēlāk kļuva kadeti) manifestu. Dabūjis „Credo“ caur savu māsu A. I. Jeļizarovu, Ļeņins uzrakstīja asu, atmaskojošu protestu.

„Protestu** apsprieda un vienprātīgi pieņēma savā apspriedē 17 politiskie trimdinieki marksisti. Apspriedi Ļeņins bija sasaucis Minusinskas apriņķa Jermakova ciemā. Trimdinieku kolonijas Turuchanskā un Orlovā (Vjatkas guberņā) pievienojās „Protestam".

„Krievijas sociāldemokrātu protestu" Ļeņins nosūtīja uz ārzemēm „Darba atbrīvošanas" grupai. 1900. gada sākumā „Protestu" no jauna iespieda G. V. Pļechanovs krājumā „Vademecum (Vadonis. Red.) avīzes „Rabočeje Djelo" redakcijai". — 328.

102 ,,Biloje“ („Bijušais") — vēsturisks žurnāls; tika izdots no 1906. līdz 1907. gadam Pēterburgā mēnešraksta veidā. 1908. gadā žurnāls iznāca ar nosaukumu „Minuvšije Godi" („Pagājušie Gadi"), un cara valdība to aizliedza. 1917. gada jūlijā žurnālā izdošana atjaunojās Petrogradā un turpinājās līdz 1920. gadam. — 328.

103 „Vademecum „Rabočeje Djelo“ redakcijai“ — materiālu un dokumentu krājums ar G. V. Pļechanova priekšvārdu. Šie materiāli atmaskoja „Krievijas sociāldemokrātu savienības ārzemēs" un šās savienības organa — žurnālā „Rabočeje Djelo" — redakcijas oportunistiskos uzskatus. Krājumu sakopoja G. V. Pļechanovs un izdeva „Darba atbrīvošanas" grupa Ženevā 1900. gadā. — 328.

104 „Profession de foi“ — lapiņa, kurā tika iztirzāti Kijevas komitejas oportunistiskie uzskati; sastādīta 1899. gada beigās. Lapiņas saturs daudzējādi sakrīt ar zināmo „ekonomistu" „Credo". Šā dokumenta kritiku devis Ļeņins rakstā „Sakarā ar „Profession de foi“ “ (sk. Rakstu 4. sējumu, 254.—263. lpp.). — 328.

105 Sk. K. Markss. Darbu izlase divos sējumos, II s., 1940., 445. lpp. — 332.

106 Ļeņins citē paša tulkojumā fragmentu no F. Engelsa priekšvārda viņa darbam „Zemnieku karš Vācijā" (sk. K. Markss. Darbu izlase divos sējumos, II s., 1940., 440.—442. lpp.). — 336.

107 „Russkaja Starinac< („Krievu Senatne") — vēsturisks mēnešraksts; tika izdots Pēterburgā no 1870. līdz 1918. gadam. — 339.

108 „S.-Peterburgskij Rabočij Ļistok“ („S.-Peterburgas Strādnieku Lapiņa") — nelegālā avīze, Pēterburgas „Cīņas savienības strādnieku šķiras atbrīvošanai" organs. Iznāca divi numuri: 1. nr. 1897. gada februārī (datēts ar janvari) (iespiests Krievijā uz mimiografa 300—400 eksemplāros) un 2. nr. 1897. gada septembrī Ženevā. — 340.

109 „Rabočaja Gazeta“ („Strādnieku Avīze“) — sociāldemokrātu Kijevas grupas nelegāls organs. Iznāca divi numuri: 1. nr. 1897. gada augustā un 2. nr. tā paša gada decembrī (datēts ar novembri). KSDSP I kongress atzina avīzi „Rabočaja Gazeta“ par partijas oficiālo orgānu. Bet pēc kongresa sakarā ar to, ka policija sagrāva tipogrāfiju un arestēja Centrālās Komitejas locekļus, avīze neiznāca. — 340.

110 Ļeņina minētā „privātā sapulce“ notika Pēterburgā 1897. gadā starp 14. un 17. februāri (starp 26. februāri un 1. martu). Sapulcē piedalījās V. I. Ļeņins, A. A. Vaņejevs, G. M. Kržižanovskis un citi Pēterburgas „Cīņas savienības strādnieku šķiras atbrīvošanai^44 locekļi — „vecie^44, kas bija izlaisti no cietuma uz 3 dienām pirms izsūtīšanas uz Sfbiriju, un „jaunie^44, kas vadīja „Cīņas savienību^44 pēc Ļeņina aresta. — 341.

111 „Ļistok „Rabotņika“ “ („ „Strādnieka^44 Lapiņa^44) tika izdota Ženevā no 1896. līdz 1899. gadam. Izdevējs — „Krievijas sociāldemokrātu savienība ārzemēs^44. Iznāca 10 numuri. „ „Strādnieka^44 Lapiņas^44 1.—8. numurs iznāca „Darba atbrīvošanas^44 grupas redakcijā. Sakarā ar Savienības locekļu vairākuma pievēršanos „ekonomismam^44 „Darba atbrīvošanas^44 grupa atteicās rediģēt tās izdevumus. „ „Strādnieka^44 Lapiņas^44 9. un 10. numuru izdeva jaunā redakcija, ko nodibināja Savienība. — 341.

112 „V. l-a raksts“ — V. P. Ivanšina raksts. — 342.

113 V. V. — V. P. Voroncova pseidonīms. Voroncovs bija viens no XIX gadsimta 80. un 90. gadu liberālā narodņicisma ideologiem. Ar izteicienu „Krievijas sociāldemokrātijas V. V.“ Ļeņins domājis „ekonomistus^44 — oportunistiskā virziena pārstāvjus Krievijas sociāldemokrātijā. — 343.

114 Hirša-Dunkera arodbiedrības nodibināja Vācijā 1868. gadā liberālie buržuji — Hiršs un Dunkers, kuri sludināja „šķiru interešu harmoniju^44, atvilināja strādniekus no revolucionārās šķiru cīņas pret buržuāziju, norobežoja arodkustības uzdevumus ar savstarpējās palīdzības kasu un kultūras un izglītības organizāciju ietvariem. — 347.

115 „Nakanuņe“ („Priekšvakarā^44) — narodņiciska virziena žurnāls; tika izdots krievu valodā Londonā no 1899. gada janvara līdz 1902. gada februārim. Iznāca 37 numuri. Žurnāls grupēja ap sevi dažādu sīkburžuazisku partiju pārstāvjus. — 350.

116 Ar pseidonīmu N. Beļtovs G. V. Pļechanovs publicēja pazīstamo grāmatu „Kā attīstījies monistiskais uzskats par vēsturi^44, ko legāli izdeva Pēterburgā 1895. gadā. — 355.

117 Runa ir par satirisko „Jaunākā krievu sociālistā himnu“, ko publicēja žurnālā ,,Zarja“, 1. nr-ā (1901. gada aprilī) ar parakstu „Narciss Tuporilovs“. Tajā izzoboja „ekonomistus** ar viņu pielāgošanos stichiskai kustībai. Dzejoļa autors bija J. O. Martovs. — 356.

118 Avīzes „Iskra“ 7. nr-ā (1901. gada augustā), nodaļā „Strādnieku kustības chronika un vēstules no fabrikām un rūpnīcām** lika publicēta kāda strādnieka audēja vēstule, kas liecināja par ļeņiniskās ,,Iskras“ lielo ietekmi apzinīgajos strādniekos.

„... Es daudziem biedriem rādīju ,,Iskru“, un viss numuriņš nobružājies, bet tas ir dārgs...“, — rakstīja autors. „Te ir par mūsu lielu, par visu krievu lietu, ko ar kapeikām nenovērtēsi un ar stundām nenoteiksi; kad to lasa, tad top saprotams, kāpēc žandarmi un policija baidās no mums, strādniekiem, un no tiem inteliģentiem, kuriem mēs sekojam. Viņi patiešām ir bīstami gan caram, gan fabrikantiem, gan visiem, bet nevis vienīgi fabrikantu kabatām... Darba tauta tagad var viegli iedegties, apakšā viss jau kvēlo, vajadzīga tikai dzirkstele un uzliesmos ugunsgrēks. Ak, cik tas pareizi pateikts, ka no dzirksteles iedegsies liesmai... Agrāk katrs streiks bija notikums, bet tagad katrs redz, ka streiks vien nav nekas, tagad jācīnās pēc brīvības, jācīnās ar visu spēku. Tagad visi, gan veci, gan jauni, visi lasītu, bet mūsu nelaime ir tā, ka — nav grāmatu., Pagājušajā svētdienā ēs savācu kopā vienpadsmit cilvēku un lasīju: „Ar ko sākt?**, tā mēs nešķīrāmies līdz vēlai naktij. Cik pareizi viss pateikts, kā par visu ir padomāts... Gribas mums norakstīt vēstuli šai pašai Jūsu ,,Iskrai“, lai tā ne tikai mūs mācītu, kā sākt, bet arī kā dzīvot un mirt**. — 389.

110 „Rossi ja“ („Krievija“) — mēreni liberālā avīze, kas iznāca Pēterburgā no 1899. līdz 1992. gadam. — 394.

120 „S.-Peterburgskije Vedomostji“ (,,S.-Peterburgas Ziņotājs**)—avīze, kas iznāca Pēterburgā no 1728. gada kā turpinājums pirmajai krievu avīzei „Vedomostji**, kura iznāca no 1703. gada. No 1728. līdz 1874. gadam „S.-Peterburgskije Vedomostji** tika izdotas pie Zinātņu akadēmijas, no 1875. gada — pie izglītības ministrijas. Avīze iznāca līdz 1917. gada beigām. — 396.

121 Domāta „Strādnieku grupa cīņai pret kapitalu“ — neliela grupa, pēc uzskatiem tuva „ekonomismam**, organizēta 1899. gada pavasarī Pēterburgā. Grupa iespieda uz mimiografa lapiņu „Mūsu programa**, ko neizdevās izplatīt grupas iekrišanas dēļ. — 401.

122 N. N. — S. N. Prokopovičs, viens no aktivajiem „ekonomistiem**, vēlāk kadets. — 407.

123 Ļeņins te domājis savu revolucionāro darbību Pēterburgā no 1893. līdz 1895. gadam. — 422.

124 Domāta brošūra „Ziņojums par Krievijas socialdemokiatisko kustību Starptautiskajam sociālistiskajam kongresam Parizē 1900. gadā“. Ziņojumu kongresam iesniedza „Rabočeje Djelo“ redakcija „Krievijas sociāldemokrātu savienības ārzemēs*4 uzdevumā, un to izdeva Savienība 1901. gadā Ženevā atsevišķā brošūrā. Brošūrā tika iespiests arī Bunda ziņojums („Ebreju strādnieku kustības vēsture Krievijā un Polijā**). — 437.

125 Šo piezīmi Ļeņins devis konspirācijas nolūkos. Fakti te minēti tieši tādā kārtībā, kā tie norisinājās īstenībā. — 449.

126 Domātas Pēterburgas „Cīņas savienības strādnieku šķiras albrī-vošanai** sarunas ar Ļeņinu, kas 1897. gada otrajā pusē uzrakstīja abas tekstā minētās brošūras. — 449.

127 Domātas Bunda CK sarunas ar V. I. Ļeņinu. — 449.

128 Stāstīdams par „ceturto faktute, Ļeņins domājis „Krievijas sociāldemokrātu savienības ārzemēs** un Bunda mēģinājumu — sasaukt 1900. gada pavasarī partijas otro kongresu. Ļeņina pieminētais „komitejas loceklis“ ir I. H. Lalajancs (Jekaterinoslavas sociāldemokrātu komitejas loceklis), kas 1900. gada februārī bija atbraucis uz Maskavu, lai aprunātos ar V. I. Ļeņinu. — 450.

129 Ļeņins citē D. I. Pisareva rakstu „Nenobriedušās domas kļūmes** (sk. D. I. Pisarevs. Darbu izlase divos sējumos, II s., 1935., 124., 125. lpp.). — 461.

130 Ļeņins domājis šādu vietu K. Marksa darbā „Luija Bonaparta astoņpadsmitais brimers**:

„Hegelis kaut kur aizrāda, ka visi lielie pasaulvēsturiskie notikumi un personas, tā sakot, parādās divas reizes. Viņš aizmirsis piebilst: pirmoreiz kā traģēdija, otrreiz kā farss** (sk. K. Markss un F. Engelss. Raksti, VIII s., 1931., 323. lpp.). — 46*2.

131 Janičari — privileģēti kājnieki Turcijas sultana armijā, izformēti 1826. gadā. Janičari aplaupīja iedzīvotājus, rīkojās neparasti nežēlīgi. Ļeņins nosauc par janičariem cara policiju. — 466.

132 Šo pielikumu Ļeņins izlaida, izdodot no jauna „Ko darīt?** krājumā „12 gados** 1907. gadā. — 471.

133 ,,Iskras“ 18. nr-ā 1902. gada 10. martā nodaļā „No partijas** bija publicēts raksts „Žurnālā ,,Zarja“ polemika ar avīzes „Vorvvārts** redakciju**, kas rezumēja šo polemiku. — 475.

V. I. ĻEŅINA DZĪVES UN DARBĪBAS DATI (1901. gada maijs — 1902. gada februāris)

19 0 1

Maijs, līdz 13. (26.).

Ļeņins sak strādāt pie gramalas „Ko darīt?“.

Maijs, 13.—15. (26.-28.).

Avīzes ,,Iskra“ 4. nr-ā publicēts Ļeņina raksts „Ar ko sākt?“, kurā viņš devis strādnieku šķiras revolucionārās partijas uzbūves konkrēto plānu, ko vēlāk attīstīja grāmatā „Ko darīt?“.

Maijs — jūnijs.

Ļeņins vada avīzes „Iskra“ transportēšanas organizāciju uz Krieviju.Ļeņins pārrunā ar „Iskras“ grupu Baku pilsētā par ,,Iskras“ pārdrukāšanu vietējā pagrīdes tipogrāfijā, ko organizēja V. Z. Kecchoveli J. V. Staļinavadībā.Ļeņins vēstulēs ,,Iskras“ aģentiem norāda par iznākošo „Iskras“ numuru materiālu iespiešanu' ,,Iskras“ tipogrāfijā Kišiņevā.

Jūnijs, līdz 24. (jūlija sākums).

Ļeņins raksta sacerējumu „Zemstes vajātāji un liberālismā Hanibali".

Jūnijs, 24. un 26. Ļeņins ierosina ,,Iskras“ redakcijas locekļiem jau-(jūlijs, 7. un 9.). tājumu par partijas programas projekta izstrādāšanu.

Jūnijs, 24. — jūlijs, 17. (jūlijs, 7.—30.).

Apspriežot Ļeņina rakstu „Zemstes vajātāji un liberālismā Hanibali“, „Iskras“ redakcijā atklājas domstarpības starp Ļeņinu un Pļechanovu jautājumā par attiecībām pret liberāļiem. Ļeņins atsakās grozīt raksta vispārējo toni un pārmainīt principiālo poziciju attiecībā pret liberāļiem.

Jūnijs.

Ļeņina raksts „Jauna kauja“, kas veltīts Obucho-va rūpnīcas aizstāvēšanai, publicēts ,,Iskras“ 5. nr-ā.

Jūnijs — septembris.

Ļeņins raksta sacerējumu „Agrārais jautājums un „Marksa kritiķi** “, kas vērsts pret revizionistiem, kuri ,,kritizē“ marksistisko teoriju agrarajā jautājumā.

Jūlijs.

Vēstulē kādam iskrietim Ļeņins kategoriski protestē pret plānu — izdot Pēterburgā krievu organizācijas ,,Iskra“ rajona orgānu, uzskatīdams šo plānu par atgriešanos pie savrocības.

Ļeņina raksts „Vērtīga atzīšanās^4* publicēts „Iskras** 6. nr-ā.

Jūlijs, 31. — augusts, 12. (augusts, 13.—25.).

Ļeņins saņem no Krievijas pirmo ,,Iskras“ pagrīdes tipogrāfijā Kišiņevā iespiesto N. K. Krupska-jas brošuru ,,Sieviete-strādniece“.

Augusts.

Ļeņina raksts „Krizes mācība** publicēts ,,Iskras“ 7. nr-ā.

Ļeņins nosūta „Iskras** aģentiem Krievijā savu izstrādāto „Iskras** Viskrievijas organizācijas projektu.

Septembris, 10. (23.).

Ļeņina raksts „Dzimtkungi darbā** publicēts „Iskras** 8. nr-ā.

Septembris, 20. (oktobris, 3.).

Ļeņins piedalās „Iskras** un „Sociāldemokrātā** ārzemju organizāciju pārstāvju apspriedē Cirichē. Apspriede uzdod Ļeņinam uzstāties KSDSP ārzemju organizāciju „apvienošanās** kongresā.

Septembris, 21. (oktobris, h.).

Ļeņins teic runu „Iskras**, „Sociāldemokrātā**, „Krievijas sociāldemokrātu savienības ārzemēs**, Bunda organizāciju un grupas ,,Borba“ „apvieno-šanās“ kongresā. Šai runā viņš atmasko Savienības vadītāju oportunismu.

Septembris, 22. (oktobris, 5.).

Ļeņins kopā ar „Iskras** un „Sociāldemokrātā** ārzemju organizāciju pārstāvjiem pēc deklarācijas nolasīšanas par galīgu saišu saraušanu ar Savienību aiziet no „apvienošanās** kongresa.

Septembra beigas — oktobra sākums (oktobris).

Ļeņins ved sarunas ar „Iskras** aģentu, kas atbraucis no Krievijas, un dod norādījumus par „Iskras** Viskrievijas organizācijas dibināšanu.Ļeņins piedalās ar viņa iniciativu nodibinātajā „Krievijas revolucionārās sociāldemokrātijas ārzemju ligas** organizēšanā, kas apvieno „Iskras** un organizācijas „Sociāldemokrāts** piekritējus.

Oktobris.

Ļeņina raksti „Cīņa pret bada cietējiem**, „Atbilde S.-Peterburgas komitejai** un „Ārzemju lietas** publicēti „Iskras** 9. nr-ā.

Novembris, līdz 20.( decembris, līdz 3.).

Ļeņina raksts „Katorgas noteikumi un katorgas spriedums** publicēts „Iskras** 10. nr-ā.

Novembris, 20. (decembris, 3.).

Ļeņina raksts „Somijas tautas protests** publicēts ,,Iskras“ 11. nr-ā.

Decembris, līdz 5. (18.).

Ļeņins vēstulē iskriešu organizācijām Krievijā paziņo par grāmatas „Ko darīt ?“ klajā laišanu tuvākajā laikā.

Decembris, 5. (18.).

Ļeņins Vēstulē „Iskras** aģentam kategoriski protestē pret „Iskras** tipogrāfijās lietošanu Kiši-ņevā, lai iespiestu „ekonomismam** tuvus izdevumus.

Decembris, līdz 6. (19.).

Ļeņins „Iskras** redakcijas vārdā raksta apsveikuma vēstuli G. V. Pļechanovam sakarā ar viņa revolucionārās darbības divdesmit piecu gadu jubileju.

Decembris, 6. (19.).

Ļeņina raksts „Saruna ar ekonomisma aizstāv-jiem“ publicēts „Iskras** 12. nr-ā.

Starp 6. un 10. (19. un 23.) decembri.

Žurnālā „Zarja“ 2. un 3. nr-ā iespiesti Ļeņina raksti: „Zemstes vajātāji un liberālismā Hanibali**, pirmās četras nodaļas no darba „Agrārais jautājums un „Mārksa kritiķi** “ ar virsrakstu „ „Kri-tiķu“ kgi agrarajā jautājumā** (pirmais darbs ar parakstu N. Ļeņins) un „Iekšējais apskats**.

Decembris, 20. (1902. gada 2. janvāris).

Ļeņina raksts „Demonstrāciju sākums** publicēts „Iskras** 13. nr-ā. Tai pašā numurā aizrādīts par avīzes „Brdzola** (,,Cīņa“) 1. nr-a iznākšanu. „Brdzola** bija nelegālā ļeņiniski iskriskā virziena gruzinu avīze un nodibināta ar J. V. Staļina ini-ciativu.

Decembris, 21. (1902. gada 3. janvāris).

Ļeņins saņem „Iskras** 10. nr-a pirmo eksemplāru, kas iespiests „Iskras** pagrīdes tipogrāfijā Kiši-ņevā.

19 0 2

Janvara sākums (janvara vidus).

Ļeņins raksta kritiskas piezīmes par Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas pirmo programas projektu, ko sastādījis Pļechanovs.

Janvāris, 8. (21.).

„Iskras** redakcijas apspriedē Minchenē Ļeņins kritizē Pļechanova sastādīto programas pirmo projektu un iesniedz savus labojumus un priekšlikumus.

Starp 8. un 25. janvari (21. janvāris un 7. februāris).

Ļeņins sastāda jaunu Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas programas projektu.

Janvāris, 15. (28.). Ļeņina raksts „Valsis budžeta jautājumā" iespiests „Iskras" 15. nr-ā.

Janvara beigas Ar Ļeņina norādījumu nodibināta „Iskras" Viskrie-(februāra pirmā vijas organizācija iskriešu kongresā Samarā. puse).Februāris, 1. (П.). Ļeņina raksts „Politiskā aģitacija un „šķiras viedoklis" “ publicēts „Iskras" 16. nr-ā.

Februāris.

Ļeņins raksta priekšvārdu gramatai „Ko darīt?".

Februāra beigas marta pirmā puse (marts).

— Ļeņins raksta kritiskas piezīmes par Pļechanova sastādīto otro KSDSP programas projektu.

Marts, 5. (18.).

Ļeņins raksta KSDSP Belostokas konferencei „ „Iskras" redakcijas ziņojumu KSDSP komiteju apspriedei (konferencei)" un rezolūcijas projektu; piedalās „Iskras" redakcijas apspriedē, instruē „Iskras" delegātu, kas brauc uz Belostokas konferenci.

Marta sākums (marta vidus).

Štutgartē nāk klajā grāmata „Ko darīt? Mūsu kustības sasāpējušie jautājumi", kurā Ļeņins izstrādājis marksistiskās partijas ideoloģiskos pamatus.

SATURS

Priekšvārds .......................................................................................................................1

19 01. g.

AR KO SĀKT? ...............................................................................................................

jauna kauja ..................................................................................................

ZEMSTES VAJĀTĀJI UN LIBERĀLISMĀ HANIBALI ................

L...................................................................................‘.............................................

II..................................................................................................................................

III .................................................................................................................................

IV ....................................................................................................................................

V ....................................................................................................................................

VI ...................................................................................................................................

VĒRTĪGA ATZĪŠANĀS ............................................................................................

krīzes mācība ........................................................................................................

DZIMTKUNGI DARBĀ .................................................................................I,..........

ZEMSTU KONGRESS ...................................................................................:............

AGRARAIS JAUTĀJUMS UN „MARKSA KRITIĶI^44 ........................

I Zemes krītošās auglības „likums^44 ....................................

II Rentes teorija ....................................................................................

III Mašinas lauksaimniecībā ........................................................

IV Pretstata iznīcināšana starp pilsētu un laukiem.

Atsevišķie „kritiķu^14 izvirzītie jautājumi ....................

V „Moderno pirmrindas sīksaimniecību uzplaukums^44. Badenes paraugs T.......................................................

VI Sīko un lielo saimniecību ražīgums. Piemērs no

Austrumprūsijas ...............................................................................

VII Badenes anketa par zemnieku saimniecību ................

VIII Vācu lauksaimniecības statistikas vispārējie dati par 1882. un 1895. gadu. Jautājums par vidējām

saimniecībām .......................................................................................

IX Piensaimniecība un lauksaimniecības sabiedrības Vācijā. Vācijas lauku iedzīvotāji pēc viņu stāvokļa saimniecībā ........................................................................

KSDSP ĀRZEMJU ORGANIZĀCIJU „APVIENOŠANĀS“ KONGRESS 190i. g. 21. un 22. septembri (A. un 5. oktobrī)...............

1. RUNA 21. SEPTEMBRĪ (4. OKTOBRĪ) (Protokols) ...............

2. JAUTĀJUMI, KAS IESNIEGTI „KRIEVIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTU SAVIENĪBAI'* „APVIENOŠANĀS" KONGRESĀ

1901. G. 21. SEPTEMBRĪ (4. OKTOBRĪ) ................................................

CĪŅA PRET BADA CIETĒJIEM ......................................;.......................

ATBILDE S.-PETERBURGAS KOMITEJAI .......................................

ĀRZEMJU LIETAS ....................................................................................................

KATORGAS NOTEIKUMI UN KATORGAS SPRIEDUMS ........

IEKŠĒJAIS APSKATS .......................................................................................

I Bads ............................................................................................................

II Attiecības pret krizi un badu ............................................

III Trešais elements ................................................................................

IV Divas muižniecības maršalu runas ................................

PRIEKŠVĀRDS BROŠŪRAI „ „APVIENOŠANĀS" KONGRESA

DOKUMENTI" ................................................................1..........................................

SOMIJAS TAUTAS PROTESTS .......................................................................

PAR ŽURNĀLU „SVOBODA" („BRĪVĪBA") .....................................

SARUNA AR EKONOMISMA AIZSTĀVJIEM ....................................

G. V. PĻECHANOVA REVOLUCIONĀRĀS DARBĪBAS DIVDESMIT PIECU GADU JUBILEJĀ ...........................................................

DEMONSTRĀCIJU SĀKUMS ...........................................................................

PAR VĒSTULI NO „STRĀDNIEKIEM DIENVIDOS" ............

ANARCHISMS UN SOCIALISMS ................................................................

190 2. g.

VALSTS BUDŽETA JAUTĀJUMĀ ...............................................................

POLITISKĀ AĢITACIJA UN „ŠĶIRAS VIEDOKLIS" ...............

ATBILDE „LASĪTĀJAM" ....................................................................................

KO DARĪT? Mūsu kustības sasāpējušie jautājumi ........................

Priekšvārds ........................................................................................................

I Dogmatisms un „kritikas brīvība"

a) Ko nozīmē „kritikas brīvība"? ................................

b) Jaunie „kritikas brīvības" aizstāvji ............

c) Kritika Krievijā ................................................................

d) Engelss par teorētiskās cīņas nozīmi................

II Masu stic hi skums un sociāldemokrātijas apzinīgums ................................................

a) Stichisko uzplūdu sākums .....................................

b) Stichiskuma dievināšana. „Rabočaja Misļ“

c) „Pašatbrīvošanās grupa“ un „Rabočeje

Djelo“ .......................................................................................

IIITredjunistiskā un sociāldemokrātiskā politika ........................................................................

a) Politiskā aģitacija un kā ekonomisti to

sašaurina ................................................................................

b) Stāsts par to, kā Martinovs padziļināja

Pļechanovu ..........,.................................................................

c) Politiskie atmaskojumi un „revolucionārās

aktivitātes audzināšana** ............................................

d) Kas kopīgs ekonomismam ar terorismu?

e) Strādnieku šķira kā avangarda cīnītājs par

demokrātiju ........................................................................

f) Vēlreiz „apmelotāji^1*, vēlreiz „mistifikatori**

IV Ekonomistu savrocība un revolucionāru organizācija ........................................................

a) Kas ir savrocība? ............................................................

b) Savrocība un ekonomisms ....................................

c) Strādnieku organizācija un revolucionāru

organizācija ............................................................................

d) Organizatoriskā darba vēriens ............................

e) „Sazvērnieciska** organizācija un „demokrātisms'* ................................................................................

f) Vietējais un Viskrievijas darbs ............................

V Viskrievijas politiskās avīzes „plāns^1* ...............................................................................................

a) Kas apvainojies par rakstu „Ar ko sākt?**?

b) Vai avīze var būt kolektivs organizators?

c) Kāda tipa organizācija mums vajadzīga?

Noslēgums ..........................................................................................................

Pielikums. Mēģinājums apvienot ,,Iskru“ ar „Rabočeje

Djelo“ ....................................................................................................................

Labojums pie „Ko darīt?** ...................................................................

Piezīmes ................................................................................................................................

V. I. Ļeņina dzīves un darbības dati ........................................................

ILUSTRĀCIJĀS

Avīzes ,,Iskra“ 4. nr-a pirmā lappuse ar V. I. Ļeņina rakstu *,Ar ko sākt?“ — 1901. g.....................................................................................

Vāks žurnālā „Zarja" 1901. g. 2.—3. nr-am, kur bija iespiesti V. I. Ļeņina darbi: „Zemstes vajātāji un liberālismā Ha-nibali", darba „Agrārais jautājums un „Marksa kritiķi" “ (ar virsrakstu „ „Kritiķu" kgi agrarajā jautājumā") pirmās četras nodaļas un „Iekšējais apskats" ........................................................

Žurnālā „Obrazovaņije" 1906. g. 2. nr. titullapa. Žurnālā bija iespiesta V. I. Ļeņina darba „Agrārais jautājums un „Marksa Tcritiķi" “ V—IX nodaļa ........................................................................................

Pirmā lappuse V. I. Ļeņina manuskriptam „Par žurnālu „Svoboda"" — 1901. g.....................................................................................

Pirmā lappuse V. I. Ļeņina rokrakstam „Anarchisms un socialisms" — 1901. g...................................................................................................

V. I. Ļeņina grāmatas „Ko darīt?" vāks — 1902. g.................

JT 00766. Parakstīta iespiešanai 1949. gada 24. martā. Metiens 50.000 eks. (1—20.000). Izdevniecības Nr. 1887. iespiedloksnes 32,5 -ļ- 2 pielikumi. Pasūt. Nr. 9393. •Iespiests LPT Paraugtipogrāfijā, Rīgā, Puškina ielā 12. Maksā 6 rbj. 50 кар.

1

Pals par sevi saprotams, ka tādi aģenti varētu sekmīgi strādāt vienīgi tādā gadījumā, ja viņi atrastos pavisam tuvu mūsu partijas \ ielējām komitejām (grupām, pulciņiem). Un vispār viss mūsu nospraustais plāns realizējams, protams, vienīgi tādā gadījumā, ja to |oti aktivi atbalstīs komitejas, kas ne vienreiz vien ir mēģinājušas apvienot partiju un kas — mēs esam pārliecināti — panāks šo apvienošanos ja ne šodien, tad rīt, ja ne tādā. tad citādā formā.

2

Pie reizes. Valdības ziņojumā teikts, ka „rūpnīcas bruņotā komanda'[2] „atradās jau pagalmā kaujas gatavībā", kamēr žandarmus, jātnieku sardzi un gorodovojus izsauca tikai vēlāk. No kāda laika un kāpēc rūpnīcas pagalmā tika turēta bruņotu komanda kaujas gatavībā? Vai jau no pirmā maija? Vai bija gaidāma strādnieku demonstrācijā? To mēs nezinām, bet nav šaubu, ka valdība apzināti slēpj viņas rīcībā esošos faktiskos datus par to, kā un kāpēc strādniekos radās un pie-- auga neapmierinātība un satraukums.

3

Es runāju, protams, tikai par to nebūt ne vienīgo un nebūt ne sevišķi „stipri iedarbīgo" „pretindes" veidu, kas sastāv no preses ražojumiem.

4

Patvaldība un zemste. Finaniu ministra S. J. Vites konfidenciālais iesniegums ar R. N. S. priekšvārdu un piezīmēm. Iespiedusi ,.Zarja"11. Stuttgart, Vcrlag von J. H. W. Dietz Nachf. (Stutgarte, .(. H. V. Dica mantinieku izdevniecība. Red.), 1901., XLIV un 212. lpp.

5

Dragomanovs. „Zemstes liberalisms Krievijā", 4. lpp. Iesnieguma autors Vites kgs bieži vien neaizrāda, ka viņš noraksta no Dragoma-nova (sal„ piemēram, „Iesnieguma" 36. un 37. lpp. ar minētā raksta 55. un 56. lpp.), lai gan cilās vielās viņš atsaucas uz to.

6

Dragomanovs, 5. Saīsināts atstāstījums „Iesnieguma" 64. lpp., atsaucoties ne uz Dragoinanovu, bet uz Dragomanova citētiem žurnāliem — „Kolokol" („Zvans"), 126. nr. un „Revue des deux Mondes" („Vecās un Jaunās Pasaules Apskats". Red.), 1862., 15. jūnijā.

7

Pie reizes. Nesen (šā, I. i„ 1901., gada 19. aprilī) savā dzimtmuižā Tveras guberņā nomira viens no šiem iniciatoriem, Nikolajs Aleksandrovičs Rakuņins, ievērojamā M. A. Bakuņina jaunākais brālis. N. A. kopā ar savu jaunāko brāli Alekseju un citiem zemnieku lielu starpniekiem parakstīja 1862. g. adresi. Šās adreses dēļ, — tā saka autors, kas kādā mūsu avīzē ievietojis rakstiņu par N. A. Baku-ņinu, — parakstītājus sodīja. Pēc viena gada ieslodzījuma Petropav-lovskas cietoksnī arestētos atbrīvoja, pie tam N. A. un viņa brālim Aleksejam pārkāpums netika piedots (viņi neparakstīja apžēlošanas lūgumu) un tāpēc viņiem vairs neatļāva ieņemt sabiedriskus amatus. Pēc visa tā N. A. nekad vairs nestrādāja un arī nevarēja strādāt sabiedriskā darba laukā ... Lūk, kā pašu „lielo reformu" laikā mūsu valdība izrēķinājās ar muižniekiem zemes īpašniekiem, kas rīkojās legāli! Un tas nolika 1862. g„ pirms poļu sacelšanās, kad pat Katkovs’[6] ieteica sasaukt Viskrievijas Zemes sapulci.

8

Sal. V. Burceva „Simt gados", 39. lpp.

9

* L. Pantefejevs. „Atmiņas par 60. gadiem**, krājuma ,,Na slavnom postu" („Slavenā sardzē**) 315. Ipp. Šai rakstiņā sagrupēti daži ļoti interesanti fakti par revolucionāro satraukumu 1861. un 1862. g. un policejisko reakciju... „1862. g. sākumā sabiedriskā atmosfēra bija ārkārtīgi saspīlētu; niecīgākais apstāklis varēja krasi pagriezt dzīves gailu uz vienu vai otru pusi. Šāda loma bija ugunsgrēkiem 1862. gada maijā Pēterburgā*'. Tie sākās 16. maijā, sevišķi pastiprinājās 22. un

10

maijā — šajā pēdējā dienā bija pieci ugunsgrēki, 28. maijā uzliesmoja Apraksina tirgus un izdega liela platība ap to. Tautā par ugunsgrēkiem sāka vainot studentus, un šīs baumas atkārtoja avīzes. Proklamāciju „Molodaja Rossija'*, kas pasludināja asiņainu cīņu pret visu tagadējo

11

— Ģeneralštatus^21. Red.

12

— masveida slīcināšanu. Red.

13

„Neapšaubāmi", ka „Iesnieguma" autors, atkārtodams Leruā-Boljē vārdus, iekrīt parastā birokrātiskā pārspīlētībā. „Neapšaubāmi", ka ne Lanskim, ne Miļutinam nekādu paliesi noteiktu nodomu nebija, un uzskatīt Miļutina („principā konstitūcijas piekritējs, bet uzskata tās ievešanu par priekšlaicīgu") izvairīgās frāzes par „pirmo soli“ ir smieklīgi.

14

Citējam no Dragomanova izdotās K. D. Kaveļina un I. S. Tur-geņeva sarakstīšanās ar A. I. Hcrcenu vācu tulkojumā: Bibliothck russischer Dcnkwiirdigkeitcn, herausgegeben von Th. Sehiemann, Bd. 4, S. 65—66. Stuttgart, 1894 (Krievu literāro pieminekļu bibliotēka, izdevējs T. Sīmanis, 4. sēj., 65. un 66. lpp. Štutgarte, 1894. Red.).

15

Kave)ina vēstule piederīgajiem 1865. gadā sakarā ar Maskavas muižniecības ierosinājumu „sasaukt krievu zemes laužu vispārēju sapulci, lai apspriestu visai valstij kopīgās vajadzības”.

16

Pareizi teica Dragomanovs: „Paliesi īstenu „mierīgu paņēmienu" liberālismam Krievijā nemaz nevar būt, jo kairs priekšlikums grozīt augstāko pārvaldi ir pie mums ar likumu aizliegts. Zemstu liberāļiem vajadzēja droši pārkāpt šo aizliegumu un kaut ar lo parādīl savu spēku ir valdībai, ir teroristiem. Tā kā zemstu liberāļi tādu spēku neparādīja, lad viņiem nācās pieredzēt valdības nodomu — iznīcināt pat jau tā apcirptās zemstu iestādes" (minētais raksts, 41. un 42.).

17

noraksta nelegālās brošūras un atzīst, ka „pagrīdes prese un ārzemju lileratura deva no sava viedokļa diezgan pareizu jautājuma stāvokļa

18

„Iesnieguma" autors vispār, kā mēs redzējām, visrūpīgākā veidā

19

— tā! Red.

20

— faktiski, īstenība. Iied.

21

Ar šo pseidonīmu parakstījās Struves kgs. (Autora piezīme 1907. g. izdevumam. Hat.)

22

— И kā. Red.

23

„Strādnieku saimnieciskās organizācijas, — saka R. N. S. kgs cilā vielā, — būs strādnieku masu reālās politiskus audzināšanas skola". Mēs gan ieteiktu autoram uzmanīgāk lielot šo oportunisma bruņinieku novazāto vārdiņu „reals". Nevar noliegt, ka zināmos apstākļos arī strādnieku saimnieciskās organizācijas var daudz dot viņu politiskajai audzināšanai (tāpat kā nevar noliegt, ka citos apstākļos tās var dot kaut ko arī viņu politiskajai samaitāšanai). Bel rcnlu politisku audzināšanu strādnieku masām var dol tikai viņu vispusīgā līdzdalība revolucionārā kustībā līdz pat atklātai ielu cīņai, līdz pat pilsoņu karam pret politiskās un ekonomiskās verdzības aizstāvjiem.

24

Sk. 5ās jautājuma puses visai sīko apgaismojumu P. B. Akselroda brošūrā: „Krievijas liberālās un sociālistiskās demokrātijās vēsturiskais stāvoklis un savstarpējās attiecības^11 (Zeneva, 1898.1, it īpaši 5., 8., 11. un 12., 17,—19. Ipp.

25

Jautājumā par to, ko no zemstes var gaidīt, interesantas ir šādas kņaza P. V. Dolgorukova atsauksmes no viņa „Lapiņas", ko izdeva 60. gados (Burcevs, m. r„ 64.—67. lpp.ļ: „Aplūkojot zemstu iestāžu pamatprincipus, mēs atkal sastopam to pašu slepeno valdības domu, kas vienmēr atkal no jauna laužas uz āru — apmāt ar savu augstsirdību; skaļā balsi pasludināt: „palūk, cik daudz es jums dāvinu!". Bet būtībā dot cik vien iespējams maz un, dodot cik vien iespējams maz, pacensties radīt vēl šķēršļus, lai nevarētu pilnīgi izmantot pat to, kas dāvāts... Tagad, patvaldības iekārtas apstākļos, zemstes iestādes neatnesīs un nevar atnest nekāda labuma, tām nebūs nozīmes un nevar būt, bet tās glabā sevī dīgļus auglīgai attīstībai nākotnē... Jaunajām zemstes iestādēm pats liktenis, kā liekas, lēmis būt par pamatu Krievijas nākamai konstitucionālai iekārtai... Bet, kamēr Krievijā nodibinās konstitucionālās valdīšanas veidu, kamēr vēl pastāv patvaldība, kamēr vēl trūkst iespiesta vārda brīvības, tikmēr zemstu iestādēm lemts palikt par politisku rēgu — balsstiesīgu zemstes

26

Šo rindiņu rakstītājam nācās aizrādīt par liberālās partijas lietderību pirms četriem gadiem sakarā ar partiju „Narodnoje prāvo"30. Sk. „Krievijas sociāldemokrātu uzdevumus" (Ženevā, 1898.): „...Bet, ja šai partijā („Narodnoje prāvo") ir arī ne maskarādes, bet īsti politiķi nesocialisti, demokrāti nesocialisti, — tad šī partija var darīt ne mazumu laba, cenšoties tuvināties mūsu buržuāzijas politiski opozicionārajiem elementiem...“ (26. lpp.). (Sk. Rakstu 2. sēj., 307. lpp. Red.)

27

Sk. Bakstu 2. sēj., 308. Iļ>]>. Heil.

28

Uz Bulgakova kga rakstu žurnālā „Načalo" es jau toreiz atbildēju ar rakstu: „Kapitālisms lauksaimniecībā". Žurnālā „Načalo" slēgšanas dēļ rakstu ievietoja žurnālā „2ižņ“4,t 1900. g. 1. un 2. nr-ā. (Sk. Rakstu 4. sēj., 85.—135. lpp. Red.) (Autora piezīme 1908. g. izdevumam. Red.)

29

— ibidem — turpat. Ped.

30

„Statistique agricole <le la France. Enquete de 1892“. P. 1897. P. 113. („Lauksaimniecības slatistika Francijā. 1892. g, pētījums". Parīzē, 1897., 113. lpp. Ited.)

31

bet gan (pēc datiem par zemkopības produktu daudzuma pieaugumu no 1 hektārā!) „lauksaimniecību šā vārda plašajā nozīmē", kur vācu statistika ick|auj gan siltumnīcu, gan tirdzniecības sakpkopību, gan mežkopību, gan zvejniecību! Tā dabū to personu kopsumas palielināšanos, kurus patiesi nodarbinātas „zemkopībā"!! (Bulgakovs, II, 133.). Tekstā minētie skaitli attiecas uz personām, kam zemkopība bija galvenā nodarbība. To personu skaits, kurām zemkopība ir blakus nodarbība, pieaudzis no 3 144 tūkst, līdz .3 578 tūkst. Sumēt šos skaitļus ar iepriekšējiem ir ne visai pareizi, bet arī sumējot mēs iegūstam tikai ļoti mazu palielinājumu: no 11208 līdz 11 623 tūksi.

32

— ,,KapilaIs“, III sēj., 2. d„ 199. lpp.4-1 Red.

33

Šo Marksa atspēkoto klasiskās ekonomijas nepareizo pieņēmumu pārņēma, protams, bez kritikas ari „kritiķis" Bulgakova kgs, sekodams savam skolotājam Brenlano. „Rentes rašanās nosacījums, — raksta Bulgakova kgs, — ir zemes krītošās auglības likums...“ (I, 90.). „Angļu rente .. . faktiski izšķir turpmākos kapitala ieguldījumus ar dažādu, bet vispār ar krītošu ražīgumu" (I, 130.).

34

— arguments, kas dibināts uz secinājumu no tezes, kura vēl

35

prasa pierādījumu. Red.

36

— ,,Kapitāls", III sēj., 2. d., 190. lpp.48 Red.

37

— vai. Hcd.

38

Jāšaubās, vai ir vajadzība atgādināt lasītājam, ka, runājot te jiar rentes un zemkopības kapitālistiskās organizācijas vispārējo teoriju. mēs neskaram tādus laktus kā zemes privātīpašuma lielo vecumu un izplatību, kā aizokeana konkurence, kas satricina mūsu norādīto monopola pēdējo veidu, bet da|ēji arī abus tā veidus u. tml.

39

— valsis valstī. Red.

40

— ,,Agrārie jautājumi to saistībā ar sociālismu". Vinē,

1809. g. Red.

41

Hercs sevišķi „uzvarošā" kārtā uzsver to, cenzdamies pierādīt, ka ir nepareizs „absolūtais" spriedums (S. 65, krievu tulkojuma 156.), ka Ivaika arkls „visādos apstākļos" esot pārāks par zirga arklu. Lūk, ko tieši var saukt par laušanos vaļējās durvīs!

42

— Francis Benzings: „Lauksaimniecības mašīnu ietekme tautas un privātā saimniecībā". Breslavā, 1897. g., 42. Ipp. Iied.

43

Sal. I sēj., 51. lpp.: „...tvaika kuļammašina... izpilda galveno darbu ziemas periodā, kad arī bez tam ir darba trūkums (šās maši-nas derīgums visai (sicl!) lauksaimniecībai šā iemesla dēļ ir vairāk nekā apšaubāms; mēs vēl sastapsimies ar šo faktu)".

44

— „Agrārais jautājums". Red.

45

— Dr. Oto Pringsheims: „Lauksaimniecības manufaktūra un elektrificētā lauksaimniecība". Brauna arehivs. Иed.

46

— „Jaunais Laiks"51. Red.

47

— „Elektrība lauksaimniecībā". Red.

48

— P. Maks: „Mūsu lauksaimniecības ražības pacelšana, samazinot ražošanas izdevumus. Pētījumi par pakalpojumiem, kādus izdara lauksaimniecībai mašinu teclīnika un elektrība". Red.

49

Drosmīgā Bulgakova kga zināšanai, kurš droši un nepamatoti ruiiā par „tādām lauksaimniecības ražošanas nozarēm, kas nemaz nav pieejamas mašinām, piemēram, lopkopība'1 (I, 49.).

50

Vēlreiz Bulgakova kga zināšanai, kurš runā par „lielsaimniecību latifundaro izviršanu"!

51

— Kaulskis, citētajā vietā. Red

52

Lielākas par 20 ha ir tikai 0,3 milj. saimniecību no 5,5 milj., t. i., tikai 5,5°/o visa skaita, bet tām pieder 17,7 miljoni liektam zemes no 32,5, t. i., 54,4®/» no visas lauksaimniecības platības.

53

V. Černova kgs tulko („Й. B.“ 4. ur., 132.): „uz ražošanu, kas sasniegusi augstu allīstības pakāpi“. Tā viņš izmanījies „saprast" vācu izteicienu ,,auf grosser Slufenleiter"!!

54

— il ka. Red.

55

— „Mana „Agrārā jautājuma^55' divi kritiķi'[55]. Red.

56

Kautska izteiciens: 472. Ipp., ,,N. Z.“ (e tuttd quanti — un visiem, kas viņiem līdzīgi. Red.).

57

Bulgakova kgs izvirzīja pret Kautski tos pašus argumentus attiecībā uz hipotēkām žurnālā ,.Načalo“, bet vācu valodā arī Brauna ,.Archivā",

58

— „Uz priekšu^57'1’3. Red.

59

Projektu lactam ceļam starp ManCesleru un Liverpūli parlaments neapstiprināja tikai dzelzceļa dīižu savtīgās pretošanās dēļ, kuri baidās no vēro kompāniju izputināšanas.

60

— pēdējais pēc skaila, bef ne pēc nozīmes. Red.

61

Protams, mākslīgie mēslojumi, — saka Kautskis tālāk, — neizzudīs reizē ar kapitālisma krišanu, bet tie padarīs augsni bagātāku nr īpašām vielām, noveicot tomēr visu augsnes auglības atjaunošanas uzdevumu.

62

-— skrandu protot ārieši, baskāji. Red.

63

— „no nekā caur neko uz neko“. tied.

64

— „Taulas Valsts^634^63. Red.

65

Sk. brošūru „Zur Wohnungsfragc^64. Zurich, 1887 („Par dzīvokļu jautājumu^64. Cirichē, 1887. g. Red.), kur no jauna iespiesti Kngelsa 1872. g. raksti pret Milbergeru un viņa ievadraksts, kas datēts ar 1887. gada 10. janvari. Citētā viela 56. Ipp.50.

66

— V—IX nodaļa tika publicēta žurnālā „Obrazovaņije" („Izgli-tība“) ar šādu autora piezīmi: „Šie apcerējumi sarakstīti 1901. gadā. To pirmā daļa izdota pagājušajā gadā Odesā kā brošūra (izdevniecība „Bureveslpik"). Otrā dala nāk klajā pirmoreiz. Kairs apcerējums ir vairāk vai mazāk patstāvīga vienība. Apcerējumu kopējais temats — iztirzāt kritiku, kas krievu literatūrā vērsta pret marksismu", /fed.

67

— „Trīs sādžas Badenes Hardā". Leipcigā, 1895. g. Red.

68

Pie reizes, Černova kgs apgalvo žurnālā „Russkojc Bogatstvo" lasītājiem, ka šajās sādžās „kaut cik ievērojamas diferenciācijas" zemes īpašuma apmēros nepastāv. Bet, ja detalizācijas prasība nebūtu viņa mutē tikai tukša frāze, tad viņš nevarētu aizmirst, ka šiem pilsētu tuvumā dzīvojošiem zemniekiem zemes platībai ir daudz mazāka nozīme nekā mēslojuma daudzumam. Bet šai nozīmē diferencēšanās ir loti ievērojama. Visaugstākās ražas nu visbagātākie zemnieki ir Fridrichstales sādžā, lai gan zemes platība te vismazākā; bet no 48 000 mārku, kas izdotas par mēslo jumu, 28 000 mārku izdod sī sādža, tas nozīmē, ka pie 258 ba zemes iznāk 108 markas uz 1 ha. Iiagsfelde izdod tikai 80 mārku uz ha (12 000: 807 ha), bet Blanken-locha tikai pa tt (8 000: 736 hai.

69

Starp citu, Blankenlochas saimniecisko atpalicību Hechts izskaidro ar naturālās saimniecības pārsvaru un ar obSiinas pastāvēšanu, kas nodrošina zemes gabaliņu (36 ārus — Almcndgut) katram, kas sasniedzis 32 gadu vecumu, „vai viņš ir slinks vai čakls, vai krāj naudu vai ne“ (S. 30). Bet Hechts ir tomēr pret obščinas zemes sadalīšanu: tā, sak’, esot zināma veida sabiedriskās aizgādības iestāde (Altersversorgung) vecajiem fabrikas strādniekiem, kuru skaits Blankenlochā pieaug.

70

Hechts vēl ļoti ļoti daudz runā par šo „augstāko tikumību’1, ne mazāk kā liulgakova kgs jūsmodams par „lietišķu politiku laulību lielās", par „dzelžaino ēaklibu", par „taupību" tm „mērenību", citēdams pat „pazīstamo zemnieku parunu": „Man sieht nichl auf die (ioschen (d. Ii. Mundļ, somlern auf die Groschcn”, brīvā krievu tulkojumā: „ne tā tīkojam, lai mutē, kā tīkojam, lai kabatā". Ieteicam lasītājam salīdzināt šo parunu ar Kijevas profesora Bulgakova l,ga „mācību", ku zemnieka saimniecība (kas nedzenas nedz pēc rentes, nedz peļņas) — ir „sabiedrībai (sic!) visizdevīgākā zemkopījias-organizacija" (Bulg., 1, UVI.).

71

a = nepārrēķinot nauda saimnieka un viņa ģimenes darba spēka vērtību; 1> = pārrēķinot.

72

(starp citu, jau visiem, izņemot „kritiķus", sen zināmo) faktu Herca lieliskos prātojumus (S. 113, krievu tulk. 270.): „Vai tad zemnieks nekā nesaņem par pienu?" „Vai tas nav zemnieks, kas apēd cūku?" (ko baro ar pienu). Šos izteicienus vajag biežāk atgādināt, jo tie ir nabadzības visvulgārākās izpušķošanas nepārspēts paraugs.

73

Interesanti, piemēram, ka ienākums no piena un sviesta pārdošanas lielsaimniecībā līdzinās 7 markām no morgena, vidējā — 3, sīkajā — 7. Lieta tā, ka sīksaimnieki savās saimniecībās „ļoti maz patērē sviesta un nenokrejota piena... bet IV sīksaimniecība (saimniecībā ražoto produktu izlietošana patērēšanai līdzinās tikai 97 markām uz cilvēku) nepatērē nemaz^73' (450.). Lai lasītājs salīdzina ar šo

74

— adminislrativ.s apgabals. Red.

75

Leo Huschke savā darbā: „Landwirtschaftliche Reinertrags- ļ

Rereclimingen bci Klein-, Millet- und Grossbelrieb dargelegt an typischen Beispielen Mitleltliiiringens" (Jena, 1902, Gustav Fischer) (Leo HuŠke: „Lauksaimnieciskās ražošanas tīrā ienākuma aprēķināšana sīkās, vidējās un lielās saimniecībās ar tipiskiem piemēriem no Vidus-tiringas". Jenā, 1902., Gustavs Fišers. Bed.) pareizi norāda, ka, „tikai vienīgi samazinot" sīkā zemkopja darba spēka novērtējumu, var dabūt lādu aprēķinu, kas pierādīs viņa pārākumu pār vidējo un lielo saimniecību un viņa spēju konkurēt ar tām (S. 126). Diemžēl, autors nav šo domu izdomājis līdz galam un tāpēc nav devis savā grāmatā j sistemātiskus datus par lopu uzturēšanu, par zemes mēslošanu, par zemkopju uzturu dažādās saimniecībās. Mēs ceram vēl atgriezties pie interesantās Huškes kga grāmatas. Pagaidām minēsim tikai viņa aizrādījumus uz to, ka sīksaimniecība, salīdzinot ar lielsaimniecību, ļ saņem zemākas cenas par produktiem (S. S. 140, 155), un viņa secinājumu: „sīkā un vidējā saimniecība centās pārvarēt pēc 1892. g. iestājušos krizi (cenu pazemināšanos uz lauksaimniecības produktiem), iespējami vairāk samazinot naudas izdevumus, bet lielsaimniecība,— paaugstinot ražas ar lielākiem izdevumu ieguldījumiem saimniecībā"

(S. 114). Izdevumi par sēklām, lopbarību un mēslojumu no 1887.— 1891. līdz 1893.—1897. g. sīkajā un vidējā saimniecībā samazinājās, lielsaimniecībā palielinājās. Sīksaimniecībā šie izdevumi ir 17 mārku uz 1 ha, lielsaimniecībā — 44 markas. (Autora piezīme 1908. g. izdevumam. Bed.)

76

— „Rezullali ult.“. tied.

77

— „Pētījumi". Red.

78

Černova kgs „iebilst^79: bet vai lati lielsainmieks neierobežo vēl vairāk pārlikās un citu izdevumu ziņā savu dienas strādnieku? (,,R. B.", 1000. g., 8. nr„ 212. Ipp.). Šis iebildums atkārto veco, Krivenko-Voroncova, ja tā var izteikties, paņēmienu piedēvēt marksistam liberāli buržuāzisku argumentāciju. Iebildumam ir jēga attiecībā uz tādu, kas teiktu, ka lielražošana ir augstāka ne tikvien teclmiski, bet arī tāpēc, ka tā uzlabo (vai arī kaut vispār padara labu) strādnieka stāvokli. Marksisti tā nesaka. Viņi tikai atmasko viltotos paņēmienus izpušķot sīkā zemkopja stāvokli vai nu ar vispārējiem apgalvojumiem par uzplaukumu (Černova kgs par llecbtu), vai ari ar „ienesīguma" aprēķiniem, noklusējot par patērēšanas sašaurināšanos. Buržuāzijā nevar netiekties pēc tādas izpušķošanas, pēc tā, lai atbalstītu ilūzijas, ka strādniekam iespējams k]ūt par „saimnieku", bet sīkajam „saimniekam" — panākt augstu ienesīgumu. Sociālistu uzdevums ir atmaskot šos melus un paskaidrot sīkzemniekiem, ka arī viņiem nav cila glābiņa kā pievienošanās proletariāta revolucionārajai kustībai.

79

— „Kapitāls", III s„ 2. d„ 342. Ipp.63 Red.

80

— mantošanas tiesības. Red.

81

— Unadingenes un Neikirchcs. Red. ч

82

— Ditvara. Red.

83

Sīkais zemnieks, — pareizi saka anketas autori, — pārdod par skaidru naudu samērā maz, bet vajadzība pēc naudas viņam sevišķi liela, un kapitala trūkums padara viņam katru lopu sērgu, katru krusas postu utt. sevišķi jūtamu.

84

„Zemniecība, — raksta Bulgakova kgs par XIX gadsimta Franciju, — sadalījusies divās, jau savstarpēji krasi atšķirīgās, da|ās: proletariātā un sīkīpašniekos" (II, 176.). Autors tikai veltīgi iedomājas, ka „sadalīšanās" ar to ir izbeigusies: tā ir process, kas neapturami rit tālāk.

85

Atgādināsim, kn atsaukšanās uz strādnieku šķiras šķietamo viengabalainību ir izplatīts Ed. Bernšteina un visu viņa piekritēju arguments. Bel par „diferencēšanos" jau Struves kgs „Kritiskajās piezīmēs" dziļdomīgi sprieda: ir diferencēšanās, ir arī nivclēšanās,

86

— vairāk. Red.

87

Mēs attēlojam pilnīgi visu Bulgakova kga uzrādīto tabulu, pievienojot tikai viņam iztrūkstošos kopsavilkuma skaitļus.

88

Vismazākā pazemināšanās ir vissīkākajās saimniecībās, no kurām tikai samērā niecīga daļa tur darba lopus; turpmāk mēs redzēsim, ka tieši šajās saimniecībās (un tikai šajās) ir uzlabojies arī darba lopu sastāvs, t. i., ir sākuši turēt samērā vairāk zirgu un vēršu, samērā mazāk govju. Tas skaidri norāda, ka to pareizi arī pamanījuši vācu anketas autori (S. 32^88), ka vissīkāko zemes gabalu ■saimnieki tur darbu topus ne tikai zemkopībai vien, bet arī „lītākus darbiem pēc līguma". Tāpēc jautājumā par darba lopiem vispār būtu nepareizi ņemt vērā parcclarās saimniecības, kas atrodas pilnīgos izņēmuma apstākļos.

89

— ja alļauts la leikl! Rc<l.

90

Galīgi... neveiksmīgie Bulgakova kga apgalvojumi par lech-uisko ražošanu ir tik dīvaini, ka mums negribot rodas jautājums: vai ši neveiksme nav atkarīga no tā, ka Bulgakova kgs ir izrakstījis vācu anketā minētās tabuliņas, neievērodams, ka šajās tabuliņās dota ar technisko ražošanu savienoto saimniecību skaita procentuālā attiecība nebūt ne pret visu zināmās grupas saimniecību skaitu'? No

91

— iepriekš. Bed.

92

Šo starpību nevar izskaidrot ar to, ka liellopu sastāvā ir nevienādā samērā vērši, jo lielsaimniecībā vēršu procents (vismaz lauku darbos nodarbināto) pret visu liellopu daudzumu ir augstāks nekā vidējā zemnieka saimniecībā.

93

— ars — viena simta daļa hektārā, lied.

94

Pareizāk sakot, vācu statistikns dalu apstrādājums nedod šo iespēju, jo anketas autoriem bija ziņas par katru saimniecību atsevišķi (pēc lauksaimnieku atbildēm uz viņiem izsūtītajām lapiņām). Pie reizes jāatzīmē: ar šādu ziņu vākšanu par katru saimniecību atsevišķi vācu lauksaimniecības statistika izdevīgi atšķiras no franēu nu acīm redzot arī no angļu un citām. Tāda sistēma dod iespēju izdalīt dažāda tipa saimniecības ne tikvien pēc platības lieluma, bet arī pēc apmēriem, kādi ir, piemēram, piensaimniecībai, mašinu lietošanai, pēc techniskās produkcijas attīstības pakāpes utt. Šim nolūkam ir nepieciešama tikai statistikas dalu pamatīgāka apstrādāšana, proti: pirmkārt, saimniecību grupēšana ne pēc vienas pazīmes (platības lielums), bet pēc vairākām pazīmēm (mašinu, lopu daudzums, speciālo kulluru platības lielums u. t. jpr.) un, otrkārt, dažādu grupējumu kombinēšana, t. i., katras grupas, piemēram, pēc pla-lilias lieluma, sadalīšana apakšgrupās pēc lopu daudzuma uti. Kā pa-laugs šai ziņā varētu derēt un vajadzētu derēt krievu zemstes izdarītā zemnieku saimniecības statistika. Par cik vācu valdības statistika augstāka par krievu valdības statistiku pēc plašuma un pilnības, pēc ziņu vienveidības un precizitātes, pēc ziņu apstrādāšanas un publicēšanas ātruma, — par tik mūsu zemstes statistika augstāka par Eiropas daļējām anketām un pētījumiem pēc atsevišķu datu ievērojamās pilnības un to apstrādāšanas detalizācijas. Krievu zemstu statistika jau sen praktizē ir skaitīšanu pa sētām, ir dažādas grupu laludas, ir lās kombinētās tabulas, par kurām jau runājām. Eiropiešu tuvāka iepazīšanās ar mūsu zemstu statistiku «iroši vien dotu spēcīgu ierosmi sociālās statistikas progresam vispār.

95

— „īsteni sīkzemnieki". Red.

96

„Die deutsche Volkswirtschaft am Schlusse des 19. Jrhd.“. Brl. 1900, S. 60 („Vācu lautas saimniecība 19. gadsimta beigās". Bertinē, 1900. g., 60. Ipp. Red.); tā tas ir pēc visai rupjiem fiskalās statistikas datiem. Krievijai mums ir tādas ziņas par labakas audzēšanas izvietojumu trijos Poltavas guberņas apriņķos: no visa 25 089 zemnieku saimniecību kopskaita ar tabakas sējumiem — 3015 saimniecībām (t. i., mazāk nekā [95]/e) ir 74 565 des. labības sējumu no 146 774 des., t. i., vairāk nekā puse, un 3 239 des. tabakas sējumu no 6 844 des., t. i., apmēram puse. Bet šo saimniecību grupējums pēc tabakas plantāciju apmēriem rāda, ka 324 saimniecībām (no 25 089i ir pa 2 un vairāk desetinas labakas lauku, bet pavisam 2 360 des. no 6 844. Tic ir tie lielie tabakas audzētāji kapitālisti, par kuru nejēdzīgo strādnieku ekspluatāciju tik bieži ziņo. Vairāk nekā pus-dcsētiņas tabakas sējumu bija pavisam 2 773 saimniecībām (mazliet vairāk par J/io), viņiem bija 4 145 des. tabakas sējumu no 6844. ,Sk. „Pārskatu par tabakas audzēšanu Krievijā", II un III izd. S.-Pēterburgā, 1894.

97

Interesanti aizrādīt, ka Francijā, kur vinkopība allīslīta nesalīdzināmi stiprāk (1 800,5 tūksi, hektāru), arī vīnogu lauku koncentrācijā ir daudz, ievērojamāka. Bet, lai spriestu par to, jāaprobežojas ar platības vispārējās statistikas datiem, jo Francijā nevāc ziņas par atsevišķām saimniecībām un nav zināms vīnogu lauku īpašnieku skaits. To saimnieku rokās, kuru zemes kopplatība ir 10 un vairāk hektāru, Vācijā ir 12,83°/o no visiem vīnogu laukiem, bet Francijā — 57,02°/o.

98

Bulgakova kgs paziņoja: „Lielās saimniecības dala te būs skaidra pēc šādiem skaitļiem'' (II, 117.) un minēja tikai šos skaitļus, kas „lielās saimniecības daļu" nenoskaidro, bet gan (nesalīdzinot ar citiem skaitļiem) padara to neskaidru.

99

Mēs runājam līkai par „aktīvajiem^11 (pēc franču apzīmējuma; ,,erwerbsthātige“ — pēc vācu) iedzīvotājiem, t. i., tādiem, kas patiesi nodarbojas ar zemkopību, neskaitot apkalpotājus un tos ģimenes locekļus, kuru piedalīšanās zemkopības darbā пал- sistemātiskā un pastāvīga. Krievu sociālā statistika ir lik neattīstīta, ka nav izstrādāts pat īpašs termins šim jēdzienam „active^11, ,,erwerbsthātig“, „occupied^11. Jansons, apstrādājot datus par Pēterburgas iedzīvotāju nodarbošanos (,,S.-Peterburga pēc 1890. gada skaitīšanas^11), lieto terminu „patstāvīgie^11, bet šis termins ir neērts, jo par „patstāvīgiem^11 pieņemts apzīmēt īpašniekus, un tādējādi sadalīšana pēc piedalīšanās л-ai nepiedalīšanās rūpnieciskā (šā л-ārda plašā nozīmē) nodarbībā tiek sajaukta ar sadalīšanu pēc personas stāvokļa rūpniecībā (uzņēmējs strādnieks vienpatnis). Iespējams termins: „ražojošie iedzīvotāji^11, bet arī tas nav precīzs, jo, piemēram, militārās, rantjē u. tml. šķiras jau nemaz nav „ražojošas^11. Varbūt ērtāks būtu termins: „rūpnieciskie^11 iedzīvotāji, t. i., tādi, kas piedalās dažāda veida „rūpnieciskā^11 (= kas dod ienākumu) darbībā, atšķirībā no tiem, kas dzīvo uz „rūpniecisko^11 rēķina.

100

Sk. Rakslu 4. sēj., 342. un 343. lpp. lied.

101

sit pa pieri. Red.

102

Sk. šā sējuma 13/—18. lpp. Red.

103

Kā ministrija izlemj šo jautājumu, to var redzēt no Permas guberņas piemēra. Kā ziņo pēdējās avīzes, šī guberņa vēl joprojām liek uzskatīta kā „labvēlīgā stāvoklī ražas ziņā", lai gan neraža te

104

Sal., piem., ,,Iskras“ (i. nr-ā iespiesto slepeno cirkulāru par personām, kas izsūtāmas no S.-Petcrburgas, galvenokārt literātiem, no kurām daudzas nekad nav bijušas iesaistītas nekādās politiskās lietās vispār, ne arī kādās „strādnieku1^104 lietās sevišķi. Tomēr viņām aizliegts dzīvot ne tikai universitātes pilsētās, bet arī „fabriku apvidos", bet dažām pat tikai fabriku apvidos.

105

Sk„ piem., korespondences ,,Iskras“ 6. un 7. nr-ā, kā sabiedrības satraukums un pretvalsliski „izpaudumi^11 ir iespiedušies pat tādās dieva žēlotās pilsētās kā Peuzā. Simferopolē, Kurskā u. tml.

106

.lau sen lika teikts, ka kurš katrs muļķis pratīs valdīt ar aplenkuma stāvokļa palīdzību. Nu, lā ir Eiropa, kur vajadzīgs aplenkuma stāvoklis, bet pie mums aplenkuma stāvoklis ir vispārējs stāvoklis, ko te vienā, te otrā vietā papildina ar pagaidu noteikumiem, •to visas politiskas lietas Kriev ijīi taru liek kārtotās uz pagaidu noteikumu pamala.

107

Sk. bakstu 4. sēj. 347.—375. Ipp. fieri.

108

„Moskovskije Vedomostji", turpat. Atvainojos lasītājam par savām simpātijām pret „Moskovskije Vedomostji". Nu, ko lai daral Manuprāt tā ir visinteresantākā, viskonsekventākā tin vislietišķākā politiskā avīze Krievijā. Jo nevar taču vārda tiešā nozīmē saukt par „politisku" tādu literatūru, kas labākā gadījumā savāc kaut kādus interesantus, neapstrādātus faktiņus un, lai nevajadzētu lieki „prātot", vienkārši nopūšas. Neāpstrīdu, ka tas var būt visai derīgi, bet tā nav politika. Gluži tāpat arī literatūru avīzes „Novoje Vremja" stilā nevar saukt par politisku šā vārda īstajā nozīmē, lai gan (vai labāk tāpēc, ka) tā ir pārāk politiska. Nekādas noteiktas politiskas programas un nekādas pārliecības tai nav, bet ir tikai prasme pielāgoties momenta tonim un noskaņai, līst uz vēdera varasvīru priekšā, lai tie arī diezko pavēlētu, un koķetēt ar kaut ko sabiedriskai domai līdzīgu, bet „Moskovskije Vedomostji" ietur savu līniju un nebaidās (tām nu nav ko bīties!) iet valdībai pa priekšu, nebaidās pieskarties, un reizēm ļoti atklāti, viskutelīgākajiem punktiem. Derīga avīze, neaizstājams revolucionārās agilacijas līdzstrādnieks!

109

Savos iebildumos pret oficiālajiem labojumiem Stachoviča kgs rakstīja: „Kas rakstīts brālības oficiālajā pārskatā, to es nezinu, liet apgalvoju, ka priesteris Percverzevs, izstāstīdams kongresā visus sīkumus un piebilzdams, ka civilā vara zinājusi (sicll!) par notikušo spriedumu, uz manu personīgo jautājumu: Vai priesteris arī

zināja? — atbildēja: — Jā, viņš arī zināja". Komentāri lieki.

110

Izmantojam gadījumu, lai pateiktos korespondentam, kas atsū

111

tīja mums atsevišķu šā žurnālā novilkumu. Mūsu komandējošās šķiras ļoti bieži nekautrējas parādīties au naturel (dabiskā izskatā. Red.) speciālos cietuma, baznīcas un tamlīdzīgos izdevumos. Jau sen mums, revolucionāriem, pienācis laiks sākt sistemātisku šās politiskās izglītības „bagātīgās krātuves" izmantošanu.

112

Sk. 5ā sējuma 214. nu 215. Ipp. lini.

113

Saskaņā ar kongresa reglamentu protokoli bija jāapstiprina pašam kongresam, proti: katra turpmākā sēde bija jāsāk ar iepriekšējās sēdes protokolu apstiprināšanu. Bet kongresa otrajā dienā, kad priekšsēdētājs pašā sēdes sākumā uzaicināja apstiprināt divu pirmās dienas sēžu protokolus, tad visi trīs sekretāri vienbalsīgi paziņoja, ka protokolus viņi vēl nevar iesniegt. Izrādījās, ka sleno-grafa Irūkuma dē| debates pierakstītas pavisam neapmierinoši. Tāpēc saprotams, — ja naktī no kongresa pirmās uz otro dienu sekretāri nebija varējuši uzrakstīt protokolu, tad otrās dienas vakarā, kad mēs aizgājām no kongresa, par protokolu nevarēja būt ne runas. Visi ļoti labi zināja, ka protokoli nav gatavi. Tātad „Savienības"

114

Sk. Rakstu 4. sēj., 330.—33ā. lpp. Red.

115

Sk. Rakstu 4. sēj., 376.—380. lpp. Red.

116

— Nihil — nekas. Red.

117

— Nekāda vairākuma (las ir anarehistu noliegums pakļaut mazākumu vairākumam). Red.

118

— neizdošanas. Red.

119

Vite pats pamanījis, cik neveikli viņa prātojumi par „mantu", un tāpēc sava ziņojuma otrajā daļā mēģina „izlaboties", paziņodams, ka valsts mantas vērtības pieaugumam „attiecībā uz Krievijas valsts kases saistībām nav sevišķas nozīmes, jo Krievijas kredītam nav nepieciešamas speciālās garantijas". Nu, protams! Bet sīks aprēķins ar šo speciālo garantiju sarakstu tomēr atstāts — katram gadījumam!

120

Sk. šā sējuma 291. Ipp. Itccl.

121

Sk. 5ā sēj. 1.—12. l]>p. lied.

122

Sk. šā sēj. 279.-285. lpp. Red.

123

* — no paša sākuma. Red.

124

Starp citu. Modernā sociālismā vēsturē tā ir gandrīz vienīgā un savā ziņā ārkārtīgi iepriecinoša parādība, ka dažādu virzienu ķildas sociālismā no nacionālām pirmoreiz pārvērtušās par internacionālām. Agrākos laikos strīdi starp lasalicšiem un eizenachiešiem^88, starp gcdistiem un posibilistiem^80, starp fabiaņiem^81 un sociāldemokrātiem, starp narodovoļciem un sociāldemokrātiem palika tīri nacionāli strīdi, atspoguļoja tīri nacionālas īpatnības, norisinājās, tā sakot, dažādās plāksnēs. Šobrīd (tagad tas jau skaidri redzams) ang|u fabiaņi, franču ministrialisti, vācu bernšteinieši, krievu kritiķi — visi ir viena dzimta, visi viņi viens otru slavē, viens no otra mācās un kopēji rīko kara gājienu pret „dogmatisko" marksismu. Varbūt šajā pirmajā, patiesi starptautiskajā cīņā ar sociālistisko oportunismu starptautiskā revolucionārā sociāldemokrātijā kļūs pietiekami stipra, lai darītu galu politiskajai reakcijai, kas sen jau valda Eiropā?

125

Kad Engclss uzbruka Diringam, uz pēdējā uzskatiem sliecās diezgan daudzi Vācijas sociāldemokrātijas pārstāvji, un apvainojumi par asumu, neiecietību, nebiedrisku polemiku u. t. jpr. bira uz Engelsu pat publiski partijas kongresā. Mosts ar biedriem iesniedza (1877. g. kongresā) priekšlikumu neievietot Engelsa rakstus ,,Vorwārts’ā“ („Uz priekšu". Red.) kā tādus, kas „nevar interesēt lasītāju milzīgo vairākumu", bet Valteichs (Vahlteich) pateica, ka šo rakstu ievietošana nodarījusi partijai daudz ļauna, ka arī Dirings ir Izdarījis pakalpojumus sociāldemokrātijai: „partijas interesēs mums jāizinanto visi, bet, ja profesori strīdas, tad ,,Vorwārts’ā“ nepavisam nav vieta šādu strīdu izcīnīšanai" (,,Vorwārts“, 65. nr-s, 1877. g. 6. jūnijā). Kā redzat, tas arī ir „kritikas brīvības" aizstāvēšanas piemērs, un par šo piemēru nekaitētu padomāt mūsu legālajiem kritiķiem un nelegālajiem oportunistiem, kuri tā mīl atsaukties uz vācu piemēru!

126

Še domāts K. Tuļina raksts pret Struvi (sk. Rakstu 1. sēj., 299.—455. lpp. Ited.), sastādīts no referātā ar virsrakstu „Marksisma atspoguļojums buržuāziskā literatūrā1^126. (Autora piezīme 1907. g. izdevumam. lied.)

127

— ticības simbols, programa, pasaules uzskata iztirzājums. Red.

128

Runa ir par 17-u protestu pret ,,Credo“. Šo rindiņu rakstītājs piedalījās šā protesta sastādīšanā (1899. g. beigās)101. Protestu kopā ar ,,Credo“ iespieda ārzemēs 1900. g. pavasarī (sk. Rakstu 4. sēj., 113.—157. lpp. Red.). Pašlaik no Kuskova kundzes raksta (šķiet, ,,Bi-Ioje“,os slejās) jau zināms, ka „Credo" autore bijusi viņa, bet starp tā laika „ekonomistiem" ārzemēs ievērojamākā loma bijusi Prokopo-viča kungam. (Autora piezīme 1907. g. izdevumam. Red.)

129

— „Rokasgrāmatā"103. Red.

130

— ticības simbols, programs, pasaules uzskata iztirzājums^104. Red.

131

Cik mums zināms, Kijevas komitejas sastāvs kopš tā laika mainījies.

132

Jau šajā atklāto partijas saišu uu partijas tradicijas trūkumā vien ir tik ltardinala Krievijas atšķirība no Vācijas, kurai vajadzētu katru saprātīgu sociālistu brīdināt no aklas atdarināšanas. Bet še būs paraugs tam, pie kā nonāk „kritikas brīvība” Krievijā. Krievu kritiķis Bulgakova kungs šādi norāj austriešu kritiķi Hercu: „Ar visu savu secinājumu neatkarību Hercs šai punkLā (par koopera-cijām), šķiet, tomēr paliek pārāk saistīts ar savas partijas ieskatiem un, atšķirdamies sīkumos, neiedrošinās šķirties no vispārējā principa” („Kapitālisms un zemkopība”, II sēj., 287. lpp.). Politiski verdzinātas valsts pavalstnieks, kurā oe9/ioira iedzīvotāju līdz matu galiem sagandējusi politiskā kalpība un partijas goda un partijas sakaru pilnīga neuzpratne, — augstprātīgi norāj konstitucionālās valsts pilsoni par pārmērīgu „saistību ar partijas ieskatiem”! Mūsu nelegālajām 'Organizācijām cils nekas neatliek kā sākt sastādīt rezolūcijas par kritikas brīvību...

133

Sk. Rakstu 4. sēj., 319. lpp. Red.

134

Driller Abdruck. Leipzig, 1875. Verlag der Gcnossenschafls-buchdruckerei. („Zemnieku karš Vācijā", trešais izdevums, Leipcigā, 1875. g. Kooperatīvā izdevniecība. Iieil.)

135

Tredjunisms nebūt neizslēdz jebkuru „politiku", kā dažkārt domā. Tredjunijas ir vienmēr vedušas zināmu (tikai ne sociāldemokrātisku) politisku aģitāciju un cīņu. Par tredjunistiskās un sociāldemokrātiskās politikas atšķirību runāsim nākošajā nodaļā.

136

A. A. Vaņcjcvs nomira 1899. gadā Austrumsibirijā no iepriekšējā ieslodzījuma viennīcā dabūtā diloņa. Tāpēc mēs arī atzinām par iespējamu publicēt tekstā minētās ziņas, par kuru pareizību mēs galvojam, jo tās nāk no personām, kas tieši un vistuvāk pazina A. A. Vaņejcvu.

137

**' Sk. Rakstu 2. sēj., G9.—74. Ipp. Red.

138

Jāpiezīmē, ka šī ,,R. Misļ“ uzslava 1898. g. novembrī, kad ekonomisms, sevišķi ārzemēs, bija pilnīgi noskaidrojies, nāca no tā paša V. 1-a, kurš drīz kļuva par vienu no „II. Iljelo“ redaktoriem. Un ,,R. Djelo“ vēl noliedza divu virzienu pastāvēšanu Krievijas sociāldemokrātijā, kā turpina noliegt arī vēl tagad!

139

Ka šis salīdzinājums pareizs, redzams no šāda raksturīga fakta Kad pēc ,,dekabristu“ arestiem starp Šliseļburgas trakta strādniekiem izplatījās ziņa, ka iekrišanu veicinājis provokators N. N. Michailovs (zobārsts), kam bija sakari ar vienu „dekabristiem" tuvu grupu, šie strādnieki bija tik sašutuši, ka nolēma Michailovu nogalināt.

140

Tai pašā „Rabofaja Misļ" pirmā numura ievadrakstā. No tā var spriest, cik teorētiski sagatavoti bija šie „Krievijas sociāldemokrātijas V. V.“113, kuri atkārtoja „ekonomiskā materiālisma" rupju banalizējumu tai pašā laikā, kad literatūrā noritēja marksistu kari pret īsto V. V. kungu, kurš par lādu pašu politikas un ekonomikas attiecību izpratni jau sen bija iesaukts par „reakcionāro lietu meistaru"!.

141

Vāciešiem ir pat īpašs vārds: ,,Nur-Gewerkschafllcr“, kas apzīmē ,,1ikai-arodnieciskās“ cīņas piekritējus.

142

Mēs pasvītrojam tagadējo, adresējot tiem, kas varizejiski paraustīs plecus un teiks: tagad viegli nozākāt „Rabočaja Misļ“, bet tikai tas taču ir archaisms! Mutato nomine dc te fabula narratur (cilā vārdā par tevi min teika. Red.), — atbildēsim mēs tādiem mūsdienu varizejiem, kuru pilnīga vergošana „Rab. Misļ“ idejām tiks pierādīta turpmāk.

143

„Ekonomistu" vēstule „Iskras" 12. nr-ā.

144

„Rab. Djelo" 10. nr.

145

„Neue Zeit" („Jaunais Laiks". Red.), 1901,—1902., XX, I, 3. nr„ 79. Ipp. Komisijas projekts, par ko. runā K. Kautskis, pieņemts Vines kongresā (pagājušā gada beigās) drusku pārgrozītā veidā.

146

Tas, protams, nenozīmē, ka strādnieki nepiedalās šai izstrādāšanā. Bet viņi piedalās ne kā strādnieki, bet kā sociālismā teorētiķi, kā Prudoni un Veitlingi, citiem vārdiem, piedalās tikai tad un tiktāl, ciktāl tiem lielākā vai mazākā mērā izdodas apgūt savā laikmeta zinības un virzīt šīs zinības uz priekšu. Bet, lai strādniekiem tas biežāk izdotos, nepieciešams cik iespējams vairāk rūpēties par strādnieku apzinības līmeņa pacelšanu vispār, nepieciešams, lai strādnieki neieslēgtos mākslīgi sašaurinātos „literatūras priekš strādniekiem“ ietvaros, bet mācītos apgūt arvien vairāk un vairāk vispārējo literatūru. Pareizāk pat būtu „neieslēgtos^41 vietā teikt „nebūtu ieslēgti^11, tāpēc ka paši strādnieki jau lasa un grib lasīt visu, ko raksta arī inteliģencei, un tikai daži (slikti) inteliģenti domā, ka „strādniekiem^11 pietiek p^146astāstīt par fabriku lietām un atgremot sen zināmo.

147

Bieži saka: strādnieku šķira stiehiski tiecas uz sociālismu. Tas ir pilnīgi pareizi tādā nozīmē, ka sociālistiskā teorija par visām dziļāk un par visām pareizāk nosaka strādnieku šķiras posta cēloņus, un tāpēc arī strādnieki to tik viegli apgūst, ja vien št teorija pati nekapitulē stiehiskuma priekšā, ja vien tā pakļauj sev stiehiskumu. Parasti tas saprotams pats par sevi, bet „Rab. Djelo" taisni aizmirst un sagroza šo pašsaprotamo. Strādnieku šķira stiehiski tiecas uz sociālismu, bet visvairāk izplatīto (un nemitīgi visdažādākās formās atdzīvināmo) buržuāzisko ideoloģiju tomēr stiehiski visvairāk uztiepj strādniekam.

148

„Jautājumā par Krievijas sociāldemokrātu tagadējiem uzdevumiem un taktiku'[148]. Ženevā, 1898. Divas vēstules avīzei „ltaboēaja Gaz.ela", rakstītas 1897. gadā.

149

Sk. Rakstu 2. sēj., 287.—312. Ipp. Red.

150

Savu pirmo nepatiesību („mēs nezinām, par kādiem jaunajiem biedriem runājis P. B. Akselrods") ,,R. Djelo" aizstāvēdamies papildināja ar otru, rakstīdams „Atbildē": „Kopš tā laika, kad uzrakstīta recenzija par „Uzdevumiem", dažu krievu sociāldemokrātu vidū ir radušās vai arī vairāk vai mazāk skaidri iezīmējušās tendences uz ekonomisku vienpusību, kas ir solis atpakaļ, salīdzinot ar to mūsu kustības stāvokli, kas attēlots „Uzdevumos" “ (9. Ipp.). Tā teikts „Atbildē", kas iznākusi 1900. gadā. Bet ,,R. D.“ pirmais numurs (ar recenziju) iznāca 1899. gada aprilī. Vai tiešām tikai 1899. gadā radās ekonomisms? Nē, 1899. g. pirmoreiz atskanēja Krievijas sociāldemokrātu protests pret ekonomismu (protests pret „Credo"). Ekonomisms turpretī, kā ,,R. Djelo" to ļoti labi zina, radās 1897. gadā, jo V. I-ns jau 1898. g. novembrī („Ļistok „Rab." ", 9. un 10. nr-s) slavināja ,.Rab. Misļ".

151

Sk. Bakstu 4. sēj., 335. lpp. Red.

152

„Stadiju teorija" jeb „kautrā līču loču" teorija politiskajā cīņā šai rakstā, picm., izpaužas tā: „Politiskām prasībām, kas pēc sava rakstura kopīgas visai Krievijai, tomēr pirmajā laikā" (tas rakstīts 1900. g. augustā!) „jāatbilst pieredzei, ko attiecīgs strādnieku slānis (siel) ieguvis ekonomiskajā cīņā. Tikai (!) uz šās pieredzes pamata var stāties un jāstājas pie politiskās aģitācijas" utt. (11. lpp.). 4. lappusē autors, uzstādamies pret pilnīgi nepamatotiem, pēc viņa domām, apvainojumiem ekonomiskā ķecerībā, patētiski izsaucas: „Kurš sociāldemokrāts gan nezina, ka pēc Marksa un Engelsa mācības atsevišķu šķiru ekonomiskajām interesēm ir noteicoša loma vēsturē, un tātad konkrēti proletariāta cīņai par savām ekonomiskajām interesēm jābūt pirmšķirīgai nozīmei viņa šķiras attīstībā un atbrīvošanas Cīņā?" (kurs. mūsu). Šis „tātad" pilnīgi nevietā. No tā, ka ekonomiskajām interesēm ir noteicoša loma, nebūt nav secināms nekāds slēdziens par ekonomiskās (±= arodnieciskās) cīņas pirmšķirīgo nozīmi, jo pašas būtiskākās, „noteicošās" šķiru intereses var tikt apmierinātas tikai ar radikāliem politiskiem pārveidojumiem vispār; konkrēti proletariāta ekonomiskās pamalinlereses apmierināmas tikai politiskās revolūcijas ceļā, kad buržuāzijas diktaturas vietā nāk proletariāta diktatūra. B. Kričevskis atkārto „Krievijas sociāldemokrātijas V. V.“ (— politika seko ekonomikai utt.) un vācu bernšteiniešu (pieņi., Voltmanis tieši ar tādu prātošanu centās pierādīt, ka strādniekiem, pirms domāt par politisku revolūciju, vispirms jāiegūst „ekonomisks spēks") prātojumu.

153

Sk. šā sēj. 6. lpp. Red.

154

23 5. sēj. •

155

Ein Jahr der Verwirrung (juku gads) — lādu virsrakstu Merings licis lai savas „Vācijas sociāldemokrātijas vēstures" nodaļai, kurā viņš apraksta svārstības un nenoteiktību, ko sakumā parādīja sociālisti, izvēloties jaunajiem apstākļiem atbilstošu ,,taktiku-plānu“.

156

No ,,lskras“ 1. nr-a ievadraksta. (Sk. ltakstu 4. sēj., 334. lpp. Red.)

157

— līdzīgi kā. Red.

158

Pārpratumu novēršanai atzīmēsim, ka turpmāk ar vārdu ekonomiskā cīņa (saskaņā ar mums parasto vārdu lietošanu) mēs visur domājam to „praktiski ekonomisko cīņu“, kuru Engelss iepriekš minētajā citātā nosaucis par „pretošanos kapitālistiem" un ko brīvās zemēs sauc par arodniecisko, sindikalo vai tredjunistisko cīņu.

159

Šajā nodaļā mēs runājam tikai par politisko cīņu, par tās plašāku vai šaurāku izpratni. Tādē| vienīgi garām ejot, vienkārši kā kuriozu atzīmēsim, ka „Rab. Djelo" apvaino ,,Iskru“ „liekā atturībā" attiecībā pret ekonomisko cīņu („Divi kongresi", 27. lpp., atgremojis Martinovs savā brošūrā „Sociāldemokrātijā un strādnieku šķira").

.la apvainotāju kungi būtu izteikuši kaut pudos vai iespiedloksnēs (kā viņi to mīl darīt) ekonomiskās cīņas nodalu ,.Iskrā“ gada laikā un salīdzinājuši ar „К. Djelo" un ,,R. Misļ" attiecīgajām nodalām, kopā ņemtām, tad viņi viegli ieraudzītu, ka viņi atpaliek pat šai ziņā. Acīm redzot’ šās vienkāršās patiesības apziņa spiež los ķerties pie argumentiem, kas skaidri rāda viņu apmulsumu. „Iskrai", — viņi raksta, — „gribot negribot (!) nākas (!) rēķināties ar dzīves valdonīgajām prasībām uu kaut vai (II) ievielot korespondences par strādnieku kustību" („Divi kongresi", 27. lpp.). Lūk, tiešām mūs iznīcinošs arguments!

160

Mēs sakām „vispār", jo „Rab. Djelo" runā tieši par visas partijas vispārējiem principiem un vispārējiem uzdevumiem. Neapšaubāmi, praksē ir gadījumi, kad politikai tiešām jāseko ekonomikai, — bet runāt par to rezolūcijā, kas domāta visai Krievijai, var tikai ekonomisti. Ir taf.u ari tādi gadījumi, kad „no paša sākuma" politisko aģitāciju oar vest „tikai uz ekonomiskiem pamatiem", — un tomēr „Rab. Djelo" beidzot aizdomājies tik tālu, ka pēc tā „nav nekādas nepieciešamības" („Divi kongresi", 11. lpp.). Nākošajā noda|ā mēs parādīsim, ka „politiķu" un revolucionāru taktika ne vien neignorē sociāldemokrātijas trcdjunistiskos uzdevumus, bet, taisni pretēji, — vienīgā nodrošina to konsekventu izpildīšanu.

161

Paliesi izteicieni brošūrā „Divi kongresi", 31., 32., 28. un 30. tpp.

162

„Divi kongresi", 32. lpp.

163

„Rab. Djeto“, 10. nr-s, 60. lpp. Tas ir Marlinova variants tai tezes: „katras patiesas kustības solis svarīgāks nekā ducis programu“ pielāgošanai inūsu kustības tagadējam ctmotiskajam stāvoklim, kuru mēs jau agrāk raksturojām. Būtībā tas ir tikai bēdīgi pazīstamās Bernšlcina frāzes: „kustība — viss, gala mērķis — nekas'1 pnrlul-kojums krievu valodā.

164

43. lpp.: „Protams, ja inēs ieteicam strādniekiem iesniegt val

165

dībai zināmas ekonomiskas prasības, mēs to darām tāpēc, ka ekonomiskā laukā palvaldnieciskā valdība aiz nepieciešamības gatava nz zināmu piekāpību".

166

— visi viņiem līdzīgie. Reti.

167

Sk. šā sēj. 225.—243. lpp. Red.

168

— izslēgšanu. Red.

169

„Atsevišķs pielikums pie „Rab. Mis|“ “, 14. lpp.

170

Sk. Rakstu 4. sēj., 370.—380. lpp. Red.

171

priekšā un atkārto, līdz nelabumam bieži atkārto, ka ekonomiskā cīņa „uzvedinu'1 strādniekus uz jautājumu par viņu politisko beztiesību. Slikti, kungi, tas, ka jūs šī tredjunistiskās politiskās apziņas pamošanās „neuzvedina" uz jautājumu par jūsu sociāldemokrātiskajiem uzdevumiem!

172

Kā apstiprinājumu tam, ka visu šo strādnieku runu ekonomistiem mēs neesam veltīgi izdomājuši, atsauksimies uz diviem lieciniekiem, kas fieapšaubāmi pazīst strādnieku kustību tieši un kam vismazāk tieksmju būt labvēlīgiem pret mums, „dogmatiķiem", jo viens liecinieks — ekonomists (kas pat „Rabočeje I)jclo“ uzskata par politisku orgānu!), otrs — terorists. Pirmais liecinieks — ar savu patiesīgumu un dzīvo izteiksmi ievērojamā raksta „Pēterburgas strādnieku kustība un sociāldemokrātijas praktiskie uzdevumi" autors „Hab. D.“ 6. numurā. Viņš dala strādniekus 1. apzinīgos revolucionāros, 2. starpslānī-un 3. pārējā masā. — Un, lūk, starpslānis „bieži interesējas vairāk par politiskās dzīves jautājumiem nekā par savām tuvākajām ekonomiskajām interesēm, kuru sakars ar vispārējiem sociāliem apstākļiem jau sen izprasts"... Avīzi „Rab. Misļ" „asi kritizē": „vienmēr viens un tas pats, jau sen zināms, sen lasīts", „politiskajā apskatā atkal nekā nav" (30. un 31. lpp.). Un pat arī trešais slānis: „jūtīgākā, jaunākā, kroga un baznīcas mazāk samaitātā strādnieku masa, kurai gandrīz nekad nav iespējams dabūt politiska satura grāmatu, šķībi un greizi izprot politiskās dzīves parādības, apcerot saraustītas ziņas par studentu dumpi" uti. Bet terorists raksta: „ ... Viens divi izlasīs par fabriku dzīves sīkumiem dažādās, ne savās pilsētās un vairāk arī ne... Garlaicīgi... Strādnieku avīzē nerunāt par valsti... nozīmē skatīties uz strādnieku kā иг mazu bērniņu... Strādnieks nav bērniņš" (revolucionāri sociālistiskās grupas izdevums „Svoboda", 60. un 70. lpp.).

173

Martinovs „iedomājas citu, reālāku (7) dilemu" („Sociāldemokrātijā un strādn. šķira", 19.): „Vai nu sociāldemokrātijā uzņemas tiešu proletariāta ekonomiskās cīņas vadību un ar to (!) pārvērš cīņu par revolucionāru šķiru cīņu"... „Ar to“, t. i., acīm redzot ar liešu ekonomiskās cīņas vadību. Lai Martinovs mums uzrāda, kur tas redzēts, ka tikai ar arodnieciskās cīņas vadību vien ir izdevies tredjunistisku kustību pārvērst par revolucionāru šķiras kustību? Vai viņš neatskārtīs, ka šādai „pārvēršanai" mums aktivi jāuzņemas „tieši vadīt" vispusīgu politisku aģitāciju?... „Vai arī otra perspektīva: sociāldemokrātijā novēršas no strādnieku ekonomiskās cīņas vadības un ar to ... nocērt sev spārnus" .. . „Novēršas", pēc iepriekš minētajām „Rab. Djclo" domām, „lskra". Bet mēs redzējām, ka viņa dara daudz vairāk, lai vadītu ekonomisko cīņu, nekā „Halt. Djelo“, pie tam viņa ar to neaprobežojas un nesašaurina tās labad savus politiskos uzdevumus.

174

Runa ir par 1901. gada pavasari, kad sākās lielas ielu demonstrācijās. (Autora piezīme 1907. g. izdevumam. Red.)

175

Piemēram, franču-prūšu kara laikā. Libknechts diktēja darbības programu visai demokrātijai, — un vēl vairāk to darīja Markss ar Engelsu 1848. gadā.

176

Ai svēta vientiesībai fte<l.

177

2f>[176]

178

Telpu liTikums neļāva mums ,,Iskrā“ izsmeļoši atbildēt uz šo ekonomistiem ārkārtīgi raksturīgo vēstuli. Tās parādīšanās mūs ļoti iepriecināja, jo valodas par šķiras viedokļa neizlurētību ,.Iskrā“ bija nonākušas līdz mums jau sen un no visdažādākām pusēm, un mēs meklējām vienīgi izdevīgu gadījumu vai izplatītā apvainojuma formulētu izpausmi, lai uz to atbildētu. Bet atbildēt uz. uzbrukumiem mēs esam paraduši ne aizstāvoties, bet ar pretuzbrukumu.

179

Bet starp šiem rakstiem (,,Iskras“ 3. nr-ā) bija ievietots raksts speciāli par šķiru antagonismiem mūsu sādžā (sk. Bakstu 4. sēj., 381—388. lpp. lied.).

180

Sk. Rakstu 4. sēj., 37G.—380. l,pp. lied.

181

Sk. Rakstu 4. sēj., 381,—388. lpp. Red.

182

Sk. šā sēj. 76.—80. lpp. Red.

183

Sk. šii sēj. 81. un 82. Ipp. Red.

184

Sk. šā sējuma 09. Ipp. Red.

185

Šeit arī atsaukšanās uz „konkrētiem Krievijas apstākļiem, kas fatnli vedina strādnieku kustību uz revolucionāru ceļu“. Negrib ļaudis saprast to, ka revolucionārs strādnieku kustības ceļš var arī vēl nebūt sociāldemokrātisks ceļš! Absolūtisma laikā taču visa Rietumeiropas buržuāzijā „vedināja", apzinīgi vedināja strādniekus uz

186

„Rab. Misļ“ un „Rab. DjeIo“, sev. „Atbilde^11 Pļechanovam.

187

llrošura „Kas izdarīs pdlitisko revolūciju?" t— Krievijā izdotā krājumā „Proletāriskā cīņa". Kijevas komiteja arī to izdevusi no jauna.

188

„Rcvolucionarisnia atdzimšana" un „Svoboda".

189

„Iskras" cīņa pret nezālēm radījusi šādu „Rabočcje Djelo“ sirdīgu izlēcienu: „ ,,lskrai‘[189] turpretī laika zīmes ir ne tik daudz šie lielie (pavasara) nolikumi kā Zubatova aģentu nožēlojamie mēģinājumi „legalizēt" strādnieku kustību. Viņa neredz, ka taisni šie fakti runā viņai par sliktu; taisni tie arī liecina, ka valdības acīs strādnieku kustības apmēri kļuvuši ļoti draudoši" („Divi kongresi", 27. lpp.). Pie visa vainīgs — šo „pret valdonīgām dzīves prasībām kurlo" ortodoksu „dogmatisms". Neparko negrib redzēt aršinu garos kviešus un karo pret veršoku garām nezālēml Vai gan te nav „sagrozīta perspektīvas izjūta attiecībā pret Krievijas strādnieku kustību" (turpat, 27. lpp.) 7

190

Šeit atzīmēsim tikai, ka viss teiktais sakarā ar „stumdīšanu no malas“ un visiem tālākajiem „Svobodas" prātojumiem par organizāciju pilnīgi attiecas uz. visiem ekonomistiem un tai skaitā uz „rabočedjeļenciem", jo viņi pa daļai aktīvi sludinājuši un aizstāvējuši tos pašus uzskatus organizācijas jautājumos, pa daļai noklīduši uz tiem.

27^190

191

Attiecībā uz ,,Svobodu“ šis termins var būt pareizāks par iepriekšējo, jo „Revolucionarisma atdzimšanā" tiek aizstāvēts terorisms, bet iztirzājamā rakstā — ekonomisms. Palika nāvīga, bet liktenis sūrs! — var vispārīgi teikt par ,,Svobodu“. Vislabākās dotības un vislabākie nodomi — un rezultātā juceklis, juceluis galvenokārt tāpēc, ka, aizstāvēdama organizācijas pēctecību, „Svoboda" negrib nekā zināt par revolucionārās domas un sociāldemokrātiskās teorijas pēctecību. Censties atkal atdzemdināt profesionālo revolucionāru („Revoluc. aldzimš.“) un šim nolūkam ieteikt, pirmkārt, ekscitalivo teroru, bet, otrkārt, „viduvējo strādnieku organizāciju" („Svoboda", 1. nr., 66. un turpm. Ipp.), kurus iespējami mazāk „stumdītu no malas", — tas put iesi nozīmē savas mītnes sildīšanai sacirst šo pašu mītni malkā.

192

strādnieki un studenli. Un, tiklīdz esošie spēki atļaus, mums katrā ziņā jāpievērš visnopietnākā uzmanība propagandai un aģ'itacijai starp zaldātiem un oficieriem, „kara organizāciju^11 radīšanai, kas ietilptu mūsu partijā.

193

Es atceros, kāds biedrs man stāstīja, cik rūgti kāds sociāldemo

194

„Svoboda", 1. nr., raksts „Organizācija", 66. lpp.: „smagiem soļiem strādnieku koloss pastiprinās visas prasības, ko uzstādīs Krievijas Darba vārdā", — katrā ziņā ar lieto burtu! Un šis pats autors izsaucas: ..es nebūt neesmu naidīgs inteliģencei, liet"... (tas ir tas pats bet, ko Ščedrins tulkoja vārdiem: pāri pierei ausis neaugi)... „bet mani vienmēr briesmīgi kaitina, kad cilvēks atnāk un sarunā ļoti skaistas un jaukas lietas un prasa, lai tās pieņemtu sava

195

(viņa?) skaistuma un citu labu īpašību dē|“ (62.). Jā, arī mani tas „vienmēr briesmīgi kaitina^194’. ..

196

Sal. „Krievijas sociāldemokrātu uzdevumu" 21. lpp.. polemiku pret P. L. Lavrovu (sk. Rakstu 2. sēj., .402.—3<M. lpp. Red.).

197

„Krievijas soc.-dem. uzdevuma" 23. lpp. (sk. Rakstu 2. sēj., 305. lpp. lied.). Starp cilu. še būs vēl viena ilustrācijā tam, ka „Rab. Djelo" vai nu nesaprot to, ko tas runā, vai arī maina savus uzskatus „pēc vēja". ,,R. Djelo" 1. nr-ā iespiests kursivā: „brošūrā iztirzātās tlomas būtībā pilnīgi sakrīt ar „Rabočeje Djelo“ redakcijas programu“ (142. lpp.). Vai tiešām? Ar „Uzdevumiem" sakrīt uzskats, ka masu kustībai nevar izvirzīt par pirmo uzdevumu patvaldības gāšanu? sakrīt teorija par „ekonomisko cīņu pret uzņēmējiem un valdību"? sakrīt stadiju teorija? Lai lasītājs spriež, vai var runāt par principiālu organa izturētību, kurš tik oriģināli izprot „sakrišanu".

198

Sk. „Ziņojumu Parizes kongresam"12^198, 14. lpp.: „Kopš tā laika (1897. g.) līdz 1900. g. pavasarim iznākuši dažādās vietās 30 numuri dažādu avīžu.. . Vidēji iznācis vairāk nekā viens numurs mēnesī".

199

Šī grūtība tikad šķietama. Patiesībā nav tāda vietējā pulciņa, kam nekūlu iespējas aktivd ķerties pie Viskrievijas lietas vienas vai otras funkcijas. „Nesaki: nevaru, bet saki: negribu".

200

Lūk, kāpēc pat ārkārtīgi labu vietējo orgānu piemērs pilnīgi apstiprina mūsu viedokli. Piemēram, „Južnij Babočij^200^1 — jauka avīze, bez kādas vainas principiālās izturētības ziņā. Bet tas, ko tā gribēja dot vietējai kustībai, palika nesasniegts retās iznākšanas un plašo iekrišanu dēļ. Tas, kas partijai šajā momentā visnepiccicšnmāks — kustības kardinālo jautājumu principiālā nostādne un vispusīga politiska aģitāciju — vietējam organam neizrādījās pa spēkam. Bet tas, ko viņa deva sevišķi labu, līdzīgi rakstiem par kalnrūpnieku kongresu, par bezdarbu u. tml. — nebija stingri vietējs materials un bija vajadzīgs visai Krievijai, nevis dienvidiem vien. Tādu rakstu nav bijis pat vasā mūsu sociāldemokrātiskajā presē.

201

Sk. šā sējuma 1.—12. Ipp. lieci.

202

— tapšanas, veidošanās procesā. Red.

203

,,Iskra“, 8. nr. Krievijas un Polijas vispārējās ebreju savie

204

nības Centrālās komitejas atbilde uz mūsu rakstu par nacionālo

205

jautājumu.

206

Mēs tīšam izvietojam šos faklus ne taja kārtība, kādā tic notikuši^125.

207

Sk. Rakstu 2. sēj., 287,—312. un 233.—278. lpp. ītcd.

208

Starp citu, šās brošūras autors lūdz mani paziņot, ka tā, tāpat kā viņa iepriekšējās brošūras, tikusi nosūtīta „Savienībai", domājot, ka tās izdevumu redaktors ir „Darba atbrīvošanas" grupa (dažu apstākļu dēļ viņam tajā laikā, t. i., 1899. g. februārī, nevarēja būt zināma redakcijas maiņa). Šās brošūras izdošanu Liga drīz alkārtos.

29 5. sēj.

209

Sk. Rakstu 4. sēj., 184—188., 189.—193. un 194,—199. lpp. Red.

210

Biedri Kričevski un biedri Martinov] Vēršu jn.su uzmanību uz šo uztraucošo ,,patvaldniecības“, „bczkontroles autorītativisrna“, .augstākās regulēšanas^11 u. t. jpr. izpaudumu. Apžēlojieties: grib iegūt rūsu ķēdi!! Rakstiet fcrfti drīzāk sūdzību. Te jums gatavs temats īivieni ievadrakstiem „Rabočcje Djelo“ 12. nr-ā!

211

Martinovs, minēdanīs' t,R. Djclo" (10. nr., 62. Ipp.) šā citātā pirmo frāzi, izlaidis taisni šo otro frāzi, ar to it kā pasvītrodams savu nevēlēšanos pieskarties jautājuma būtībai vai arī savu nespēju šo būtību saprast.

212

Ieruna: ja viņš jūt līdzi avīzes virzienam un lietas labā uzskata par noderīgu kļūt par tās līdzstrādnieku, saprotot ar to ne vien literāru, bet vispār visādu revolucionāru līdzdarbību. Piezīme „Habočeje Djelo“ zināSanai: starp revolucionāriem, kas cienī darbu un nevis demokrātismā rotaļu, kas neatdala „līdzjūtību^11 no visaktīvākās un dzīvākās līdzdalības, šī ieruna pali par sevi saprotama.

213

„Revolūcijas priekšvakars'[213], 62. lpp.

214

Slarp cilu, leorijas jautājumos L. Nadježdins savā „teorijas jautājumu apskatā" nav devis gandrīz nekā, ja neskaita šādu no .„revolūcijas priekšvakara viedokļa" ļoti interesanto pasažu: „Bcrn-štciniade tās visumā lagadējā momentā zaudē savu aso raksturu gluži tāpat kā tas, vai AdamoviCa kungs pierādīs, ka Struves kungs jau nopelnījis sprādzīli, vai arī, otrādi, Struves kungs apgāzīs Adamo-viča kungu un nebūs mierā atkāpties no amata, — tas pilnīgi vienalga, jo gaidītā revolūcijas stunda nāk" (110. lpp.). Grūti būtu vēl spilgtāk attēlot I.. Nadježdina bezgalīgo bezrūpību par teoriju. Mēs esam pasludinājuši „revolūcijas priekšvakaru" — tāpēc, „pilnīgi viena alga", vai ortodoksiem izdosies galīgi izsist no pozicijām kritiķus!! Un mūsu gudrinieks nemana, ka tieši revolūcijas laikā mums ievajadzē-sies teorētiskas cīņas rezultātu pret kritiķiem izšķirošai cīņai ar viņu praktiskām pozicijām 1

215

,,lskra“, 4. nr.: ,,Ar ko sākt?“. — „Hevolucionaros kullumickus, kas nestāv uz revolūcijas priekšvakara viedokļa, darba ilgums nemaz nemulsina", — saka Nadježdins (62. lpp.). Mēs sakarā ar to atzīmēsim: ja mēs nepratīsim izstrādāt tādu politisku taktiku, lādu organizatorisku plānu, kas katrā ziņā būtu aprēķināts ļoti ilgstošam darbam un lajā pašā laikā ar pašu šā darba procesa nodrošinātu mūsu partijas gatavību izrādīties savā vietā un izpildīt savu pienākumu katra pārsteiguma, katra nolikuma gaitas paātrinājuma brīdī, — tad mēs izrādīsimies vienkārši nožēlojami politiski avantūristi. Vienīgi Nadježdins, kas kopš vakardienas sācis saukt sevi par sociāldemokrātu, var aizmirst to, ka sociāldemokrātijas mērķis ir visas cilvēces dzīves apstākļu pārveidošana pašos pamatos, ka tāpēc sociāldemokrātu nedrīkst „mulsināt" jautājums par darba ilgumu.

30 5. sēj.

216

Es varētu arī atbildēt ar vācu parunu: Den Sack, schlāgt man. den Esel meinl man vai krieviski: кошку бьют, невестке поветкидают. Ne tikai „Raboč. Djelo“, bet plašā praktiķu un teorētiķu masa aizrāvās ar modes „kritiku^11, sapinās jautājumā par stiehiskumu, noklīda no mūsu politisko un organizatorisko uzdevumu sociāldemokrātiskās izpratnes uz tredjunislisko.

217

Sk. Rakstu 4. sēj., 342. un 343. lpp. Red.

218

Tiuin šķelšanās novērtējuma pamatos bija ne vien iepazīšanās ar literatūru, bet arī dali, ko, ārzemēs būdami, bija savākuši daži mūsu organizācijas biedri.

219

Sk. šā sējuma 1.—12. Ipp. Kal.

220

Šis apgalvojums atkārtots „Divos kongresos'[220], 25. Ipp.

221

Proti: jūnija rezolūciju ievadā mēs teicām, ka Krievijas sociāldemokrātijā visumā vienmēr stāvējusi uz „Darba atbr.“ grupas principu pamatiem un ka „Savienības" nopelns bijis sevišķi tās izdevniecības un organizatoriskā darbība. Citiem vārdiem, mēs izteicām pilnīgu gatavību nodot aizmirstībai visu pagājušo un atzīt mūsu biedru no „Savienības" darba noderīgumu (lietas labā) or no-teikumu, ka pilnīgi izbeidzamas tās svārstības, kuras mēs vajājām „gūstot". Katrs neieinteresēts cilvēks, izlasījis jūnija rezolūcijas, tieši tikai tā tās sapratīs. Ja turpretī tagad „Savienība", pēc tam kad tā radījusi sakaru saraušanu ar savu jauno pagriezienu uz ekonomismu (rakstos 10. nr-ā un labojumos), sakarā ar šiem vārdiem par viņas nopelniem svinīgi apvaino mūs nepatiesībā („Divi kongresi", 30. lpp.), tad tāds apvainojums, protams, var radīt tikai smaidu.

222

,,Vorwārts‘ā“ šā iemesla dēļ sākās polemika starp tā tagadējo

223

redakciju, Kautski un ,,Zarju“. Mēs nepalaidīsim garām gadījumu

224

— absolūti nepieciešamu. Red.

225

*® Ja par autonomijas aprobežošanu neuzskata yīs redakcijas apspriedes sakarā ar apvienoto organizāciju kopējas augstākās padomes nodibināšanu, ar kurām jūnijā bija vienis pratis ari „Hab. Djelo".

226

Sk. Sā sējuma 471. un 472. lpp. Kcd.

227

,,Iskra“ („Dzirkstele") — pirmā nelegālā marksistiskā Viskrievijas avīze, ko Ļeņins nodibināja 1900. gadā. Šā revolucionāro marksistu kaujas organa dibināšana bija „pamata posms un pamata uzdevums posmu un uzdevumu ķēdē, kas tolaik stāvēja partijas priekšā" (Staļins).

Tā kā nebija iespējams izdot revolucionāru avīzi Krievijā policijas vajāšanu dēj, Ļeņins jau Sibirijas trimdā izdomāja visos sīkumos tās izdošanas plānu ārzemēs. Pēc atgriešanās no trimdas, 1900. gada janvarī, Ļeņins nekavējoties ķērās pie sava plāna realizēšanas.

Pirmais Ļeņina „Iskras" numurs iznāca 1900. gada II. (24.) decembrī Leipcigā, turpmākie numuri iznāca Minchenē, no 1902. gada aprija — Londonā un no 1903. gada pavasara — Ženevā.

Content

Uļjanovs Vladimirs Iiļjičs Ļeņins. Raksti-5

PRIEKŠVĀRDS

AR KO SĀKT?

ZEMSTU KONGRESS

1