V. Bērziņš

Dokumenti stāsta - Latvijas buržuāzijas nakšana pie varas

Dokumenti stāsta: Latvijas buržuāzijas nakšana pie varas / Sast. V. Bērziņš.

.

PRIEKŠVĀRDS

Pirms divdesmit gadiem republikas vēstures interesenti saņēma dokumentu un materiālu krājumu «Ka tas bija» par buržuāzijas nākšanu pie varas Latvijā 1918.—1920. gadā. Tagad sabiedrības vērtējumam tiek nodots līdzīgs izdevums, kurā no iepriekšējā atkārtota nepilna trešdaļa dokumentu. Taja izmantotie materiāli ņemti no LPSR Centrālā valsts vēstures arhīva, attiecīgā laika preses izdevumiem, kā ari dažādam dokumentu publikācijām. Kopumā tie aptver ļoti svarīgu un sarežģītu Latvijas vēstures posmu. Pārsvarā krājumā iekļauti Latvijas buržuāzisko Pagaidu valdību raksturojoši materiāli. Tā kā dokumenti par darbaļaužu un latviešu strēlnieku cīņu par Padomju Latviju minētajā periodā atrodami daudzās agrāk izdotajās grāmatās, šeit tie izmantoti ierobežotā skaitā.

Redkolēģija cer, ka šis izdevums palīdzēs izsekot pilsoniskās Latvijas izveidošanās procesam. Tiesa, ne vienmēr notikumu mijiedarbība uztverama bez priekšzināšanām, tomēr pirmavoti spēj visvairāk pietuvināt attiecīgajam laikmetam.

Kad pēc carisma krišanas plašas tautas masas visā Krievijā iesaistījās politiskajā cīņā, nomaļus nekādā ziņā nepalika arī imperiālistiskā kara frontes šķērsotā Latvija. Latviešu tautai, vienkāršajiem darba cilvēkiem no vienas puses un turīgajām aprindām no otras nebūt nebija vienalga, kāda sociālekonomiskā iekārta nostiprināsies. Vairākkārt gan pilsētu domju, bet it sevišķi Vidzemes un apriņķu zemes padomju vēlēšanās 1917. g. otrajā pusē, lielais vairums vēlētāju balsoja par boļševiku, kā toreiz teica — lielinieku jeb Latvijas Sociāldemokrātijas (LSD) Centrālās Komitejas izvirzītajiem kandidātiem. Ja Latvijas nākotnes jautājums tiktu izšķirts šādā veidā, t. i., vispārēju un vienlīdzīgu vēlēšanu ceļā, tad vairākuma gribas rezultātā visa vara neapšaubāmi butu nonākusi strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku padomju rokās. Tāpēc pilsoniskie jeb buržuāziskie politiķi no šīs iespējas apzināti vairījās un meklēja palīdzību imperiālistisko lielvalstu diplomātu kabinetos.

Sākoties Lielajai Oktobra sociālistiskajai revolūcijai, vācu karaspēka vēl nesagrābtajā Vidzemes daļā un Latgalē strādnieku, kareivju un bezzemnieku padomes uzvarēja ātri un pārliecinoši, tā arī nesastapušas nopietnu pretestību. Ar centru Valkā darbību izvērsa Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomes izpildkomiteja jeb Iskolats — pirmā padomju valdība Latvijā ar Frici Roziņu, vienu no pieredzējušākajiem latviešu marksistiem un LSD dibinātājiem, priekšgalā. Tauta vēlreiz apliecināja uzticību boļševikiem Satversmes sapulces vēlēšanās 1917. g. novembrī, kad Vidzemē par viņu kandidātiem tika nodots 72,6%, Latgalē — 51%, bet latviešu strēlnieku pulkos — 96,5% balsu. Dažādu buržuāzisko organizāciju un grupu 1917. g. 17.(30.) novembrī sastādītā Latviešu pagaidu nacionālā padome nedz uzdrīkstējās, nedz spēja ko nopietnu pasākt savas šķiras interesēs. Diemžēl 1918. g. februārī sākās plašs vācu karaspēka uzbrukums, kura laikā vācieši līdz ar citām teritorijām ieņēma Latvijas ziemeļdaļas un austrumdaļas apriņķus un nesaudzīgi apspieda tur padomju varu.

«Zem naglotā papēža» — tā īsi un izteiksmīgi vācu okupācijas laiku Latvijā pirms septiņiem gadu desmitiem raksturojis Andrejs Upīts. Ar baltvācu privileģēto slāņu, vietējās buržuāzijas pašu reakcionārāko aprindu atbalstu iekarotāji atklati gatavoja Latvijas aneksiju un kolonizāciju, vērsās pret latviešu tautas izglītību un kultūru. Rīgā izveidojies buržuāziskais t. s. Demokrātiskais bloks ar pazemīgiem lūgumiem veltīgi mēģināja panākt līdzdarbošanos vietējā pārvaldē. Vienīgi darbaļaudis noteikti protestēja pret okupantu patvaļu un nedomāja samierināties ar viņu kundzību. Nebūt nepārspīlējot iekarotājiem izrādīto pretsparu, atcerēsimies 1918. g. augustā V. I. Ļeņina izteikto atziņu, ka «revolūcijas apspiešanu sarkanajā Latvijā, Somijā un Ukrainā Vācija samaksaja ar armijas demorali-zāciju».1

Novembra revolūcijas sākums un monarhijas krišana Vācijā spieda vācu imperiālistus atzīt savu sakāvi pirmajā pasaules karā. Tūlīt pat izplēnēja jau konkrētas aprises ieguvušais baltvācu elites veidojums — Baltijas valsts, kam uz personālunijas pamata vajadzēja tikt cieši piesaistītai ķeizariskajai Vācijai. Grīļojās un ira okupācijas militāri policejiskais režīms. 1918. g. 13. novembrī, divas dienas pēc tam, kad Vācijas pārstāvji Kompjenā bija parakstījuši sabiedroto diktētos pamiera noteikumus, Viskrievijas Centrālā Izpildu Komiteja (VCIK) reizē ar netaisnīgā Brestas miera anulēšanu izteica gatavību sniegt okupēto teritoriju darbaļaudīm nepieciešamo palīdzību viņu nacionālās un vienlaikus sociālās atbrīvošanās cīņā. Latvijas darba tauta šo palīdzību, saprotams, saistīja ar Sarkanās Armijas Latviešu strēlnieku padomju divīzijas mājupceļu, lai kopējiem pūliņiem izcīnītu Padomju Latviju.

Visā Latvijā darbību atjaunoja vai sāka strādnieku un bezzemnieku padomes (1918. g. beigās un 1919. g. sākumā Kurzemē tās radās pirmo reizi), saistot ap sevi plašas masas. Tas biedēja buržuāziju, baltvācu baronus, okupācijas karaspēka pavēlniecību un An-tantes lielvalstu politiķus. Sabiedrotie Kompjenas pamiera līgumā fiksēja Vācijas pienākumu turpināt Baltijas okupāciju, nepieļaujot tur padomju varas nodibināšanos. Tādējādi kopējās pretpadomju intereses tuvināja sabiedroto un vācu imperiālistus, tāpat latviešu buržuāziju un vācu baronus, uz laiku atvirzot domstarpības otrajā plānā. Redzot vietējās buržuāzijas tieksmi tuvināties Antantei, Vācija savukārt pargāja uz t. s. jauno austrumpolitiku, ko raksturoja centieni sadarboties ar latviešu un igauņu buržuāziskajām aprindām. Tas tika darīts nolūkā saglabāt ietekmi šajā reģionā.

1918. g. 18. novembrī Rīgā ar sabiedroto lielvalstu ziņu un vācu okupantu atjauju dažādu, pārsvarā pilsonisku grupējumu pārstāvju iepriekšējā dienā sastādītā Tautas padome proklamēja neatkarīgu Latvijas valsti. Tās Pagaidu valdības priekšgalā stājās Kārlis Ulmanis, viens no pašas spēcīgākās buržuāziskās partijas — Latviešu zemnieku savienības — līderiem. Tomēr šāds rezultāts neapmierināja visas turīgo aprindas. Jau agrāk sākušās nesaskaņas starp Latviešu pagaidu nacionālo padomi, kas no Lielbritānijas valdības izlūdzās atzīšanu de facto (do'k. Nr. 20), un Demokrātiskā bloka locekļiem, kam bija noteicošā loma Tautas padomes radīšanā, neizzuda. «Na-cionālpadome.. turpina pastāvēt,» lasām kādā no krājumā ievietotajiem materiāliem (do'k. Nr. 30). «Vārdu sakot, viņa nevar savienoties ar Tautas padomi, . . tomēr katru brīdi arī gatava palikt aktīva, tiklīdz ārēji vai iekšēji iemesli to prasa, piem., ja orientācijas vai personu sastāva dēļ sabiedrotie savas attiecības ar Nacionālpadomi negrib pārvest uz Tautas padomi.» Pateikts pietiekami skaidri: izšķirs sabiedroto lielvalstu griba.

Tajās pat dienās, 18. un 19. novembrī, Rīgā nelegāli norisinājās LSD 17. konference. Izanalizējusi situāciju, tā nolēma, ka varas jautājums Latvijā atrisināms bruņotā cīņā. Sāka organizēties kara revolucionārās komitejas un kaujinieku vienības. Nedaudz vēlāk — 4. decembrī — darbu sāka Latvijas pagaidu Padomju valdība. Tās priekšsēdētāja pienākumus uzņēmās Pēteris Stučka, ar kura autoritāti nopietni rēķinājās arī politiskie pretinieki.

Reālo varu Latvijā joprojām saglabāja okupanti. Tiesa, kad vācu kareivji pieprasīja viņus nosūtīt uz dzimteni, Igaunijā un Latvijā izvietotās 8. armijas štābam nācās dot pavēli par karaspēka daļu izvešanas kārtību. Vāji rezultāti bija t. s. dzelzsbrigādes organizēšanai; tikai kādi 450—500 vīri par labu atlīdzību piekrita uzņemties kontrrevolūcijas aizstāvju lomu.

Saprotot, ka pienācis izšķirošais brīdis, baltvācu baroni steidzās organizēt kontrrevolucionāru zemessardzi — Baltijas landesvēru.

Neko darīt, vajadzēja vien tajā iekļauties ari Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības nedaudzajām rotām. Pali šī valdība, palikusi bez tautas atbalsta, noslēdza vairākus kaunpilnus līgumus (sk. dok. Nr. 28 un Nr. 44) ar Vācijas valdības pilnvaroto pārstāvi Augustu Vin-nigu. Vilšanos buržuāzijai sagādāja nepacietīgi gaidītā Lielbritānijas karakuģu ierašanās, jo angļi galu galā atteicās no līdzdalības Rīgas noturēšanā.

17. decembrī, Latviešu strēlnieku padomju divīzijas 2. brigādes daļām tuvojoties Valkai un pilsētas strādnieku padomei pārņemot varu, Latvijas pagaidu Padomju valdība publicēja Manifestu, kurā pasludināja «Padomju valdības brīvību un proletāriskās revolūcijas likumu». No Valkas strēlnieki virzījās uz Rīgu. No Daugavpils—Jēkabpils puses turp devās arī Latviešu strēlnieku padomju divīzijas 3. brigādes daļas; citi Sarkanās Armijas grupējumi jau agrāk bija sākuši Latgales un Vidzemes austrumdaļas atbrīvošanu. It visur sarkanarmieši saņēma vietējo darbaļaužu atbalstu.

Ne Antantes un ASV rīkojumi, ne Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības solījumi un lūgumi nespēja apturēt strauji irstošās vācu 8. armijas atkāpšanos. Kad pēc uzvaras kaujā pie Inčukalna 2. brigādes strēlnieki tuvojās Rīgai, K- Ulmanim un pārējiem buržuāziskās Pagaidu valdības locekļiem nekas cits neatlika, kā pamest pilsētu, kurā 1919. g. 3. janvārī bruņotu sacelšanos sāka proletariāts.

13. janvārī Rīgā uz Apvienotās Latvijas strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku padomju 1. kongresu pulcējās Vidzemes, Latgales, kā arī kontrrevolūcijas varā palikušās Kurzemes pārstāvji. Kongresa 705 delegāti svinīgi pasludināja Latvijas Sociālistiskās Padomju Republikas (LSPR) nodibināšanu un pieņēma jaunās valsts Satversmi resp. Konstitūciju. Kongress ievēlēja Latvijas Centrālo izpildkomiteju, bet tā savukārt — Latvijas Padomju valdību 11 locekļu sastāvā: Pēteris Stučka (priekšsēdētājs), Jūlijs Daniševskis (priekšsēdētāja biedrs), Jānis Bērziņš (Ziemelis), Dāvids Beika, Rūdolfs Endrups, Oto Kārķiiņš, Kārlis Krastiņš, Jānis Lencmanis, Kārlis Pētersons, Fricis Roziņš (Āzis) un Jānis Silfs (Jaunzems). Latvijas Padomju valdība nekavējoties ķērās pie tautas saimniecības atjaunošanas un sociālisma pamatu celtniecības, paralēli risinot iedzīvotāju pārtikas apgādes, bezdarba likvidēšanas u. c. neatliekamus jautājumus. Latviešu strēlnieku padomju divīzija kļuva par pamatu Padomju Latvijas armijai, kas turpināja republikas teritorijas atbrīvošanu.

Tādējādi 1919. g. janvārī darbaļaudis un strēlnieki panāca tautas vairākuma interesēm atbilstošas valsts — Latvijas SPR — izveidošanu, kas apvienoja visus trīs latviešu apdzīvotos novadus. Padomju Latvijas patstāvību atzina KSFPR Tautas Komisāru Padome un VCIK.

Pavisam neapskaužami jutās buržuāziskā Pagaidu valdība. «Toreiz, kad Ulmanis uzņēmās valdību, Latvijas valsts [t. i., buržuāziskās — A. D.ļ patiesībā tikpat kā vēl nebija, tā atradās, kā saka, tikai vēl uz papīra: bija gan proklamēta neatkarīga patstāvīga Latvijas republika, bija gan Latvijas zeme un tauta, bet valstiski organizēts nebija vēl nekas,»[1] pēc dažiem gadiem atzina Latvijas Republikas oficiālais laikraksts «Valdības Vēstnesis».

Aizvadīto pāris mēnešu laika šīs valdības stāvoklis bija vēl vairāk pasliktinājies. Patvērušies Liepājā, buržuāziskie ministri cits pēc cita izbrauca uz ārzemēm, lai izlūgtos līdzekļus un atspaidu no rietumvalstīm. Tuvākajā laikā nesaņemot militāru palīdzību no ārpuses, padomju varas pretinieku lieta Latvijā būtu zaudēta.

Ne tik daudz Antantes ietekmēta, cik pati, nevēlēdamās atteikties no iejaukšanās Baltijas tautu iekšējās lietās, Vācijas valdība sekmēja kontrrevolucionāru daļu un vienību nosūtīšanu uz Liepājas un Aizputes rajonu ar ieganstu nodrošināt austrumu robežas. Tai pat laikā Padomju Latvijai radās jauns pretinieks — Igaunijas buržuāziskā armija, kas negaidot uzbruka no ziemeļiem. Cīņas vienlaikus Kurzemē un Ziemeļvidzemē, bet no 1919. g. aprīļa ari Polijas armijas daļu virzīšanas uz Daugavpili Padomju Latvijas stāvokli darīja aizvien grūtāku. Aizņemta cīņās pret Kolčaku, pēc tam arī pret De-ņikinu, vienlaikus spiesta aizsargāt Petrogradu, Padomju Krievija nespēja sniegt pietiekošu palīdzību Padomju Latvijas armijai.

Toties Latvijas buržuāziskajai Pagaidu valdībai 1919. g. pavasari savas armijas vispār nebija; reakcionārā ģenerāļa R. fon der Golca komandētajā vācu 6. rezerves korpusā kā Baltijas landesvēra sastāvdaļa ar visām no šī stāvokļa izrietošajām sekām ietilpa Latviešu atsevišķais bataljons, kuru martā sāka izvērst par brigādi, bet Igaunijas buržuāziskās armijas sastāvā un pakļautībā organizējās t. s. Ziemeļlatvijas brigāde. Abas brigādes kopā bija tikai niecīga daļa no Padomju Latviju apdraudošajiem kontrrevolūcijas bruņotajiem spēkiem.

Pašaizliedzīgi aizstāvēdamās pret pieaugošo pārspēku, Padomju Latvija sniedza netiešu atbalstu Padomju Krievijai. Tieši tā stāvokli novērtēja V. 1. Ļeņins. «Zemes lielākā daļa pārdzīvojusi tādu postu, par kādu Maskavas strādniekiem nav ne jausmas, — postu, kas saistīts ar karaspēka iebrukumu un vairākkārtēju lauku nopostīšanu karaspēka kustības rezultātā,» viņš norādīja referātā par Padomju republikas ārējo un iekšējo stāvokli Maskavas strādnieku un sarkanarmiešu deputātu plēnuma ārkārtējā sēdē 1919. g. 3. aprīlī. «Tagad vācieši virzās uz Daugavpili, lai atgrieztu Rīgu. No ziemeļiem viņiem palīdz igauņu baltgvardi par naudu, ko sūta Anglija, ar brīvprātīgiem, kurus sūta zviedri un dāņi, kurus caur un cauri uzpirkuši Anglijas, Francijas un Amerikas miljardieri. Viņi rīkojas pēc mums pilnīgi skaidra, vienota plāna, izmantodami to apstākli, ka Vācijā viņi ar asiņainu apspiešanu novājinājuši sparlakiešu un revolucionāru kustību. Un .. atzinuši momentu par pietiekoši izdevīgu, lai .. no rietumiem pastiprinātu uzbrukumu saplosītajai un izmocītajai Latvijai un apdraudētu mūs.»3

Pēc tam kad vācu 6. rezerves korpuss 1919. g. marta beigās bija izlauzies līdz Lielupei, Antantes un ASV militāro misiju pārstāvji un Latvijas buržuāziskā Pagaidu valdība neatlaidīgi mudināja R. fon der Golcu ieņemt Rīgu. Taču viņš, neapmierināts ar Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības aizvien ciešāku piesliešanos Antantei, nedomāja steigties. 16. aprīlī baltvācu landesvēristi, galvenokārt baronu atvases, padzina K. Ulmaņa valdību un tās vietā izveidoja mācītāja Andrieva Niedras vadītu ģermanofilu kabinetu. Lielbritānija un Francija aprobežojās ar vāju protestu, bet ASV militārās misijas vadītājs pulkvežleitnants V. Grīns atturējās pat no tā. «Tagadējā momentā mušu [t. i., amerikāņu imperiālistu — A. D.ļ uzmanība vērsta uz pagaidu, de faelo valdības iecelšanu, kura organizēta vienīgi tagadējā grūtā militārā stāvokļa dēļ, kuru labprātīgi pabalstītu visi pretlielinieciskie elementi,» viņš rakstīja vēstulē A. Niedram — K. Ulmaņa sāncensim uz Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības ministru prezidenta posteni. V. Grīnu interesēja tikai cīņas izvēršana pret padomju varu Latvijā, tādēļ viņš ieteica pieņemt «mērenības, labas gribas un izlīdzināšanas politiku» (sk. dok. Nr. 82). Uzstājoties par buržuāziska koalīcijas kabineta sastādīšanu, amerikāņu imperiālistu pārstāvis premjerministra amatā tomēr deva priekšroku K. Ulmanim, saskalot viņa pusē «pretlieliniecisko Latvijas iedzīvotāju vairākumu». Dokuments neliek šaubīties par sabiedroto lielvalstu, šai gadījumā ASV, bezceremoniālu iejaukšanos iekšpolitisku jautājumu kārtošanā.

Lai kā arī nebūtu, minētie 16. aprīļa notikumi, bruņotās sadursmes starp vācu un latviešu kareivjiem Liepāja un tās apkaimē, A. Niedras kabineta sastadīšana nāca par labu K. Ulmanim un viņa ministriem. Nekādas lielas politiskas dividendes viņi, spiesti meklēt patvērumu uz vecā tvaikoņa «Saratova» britu karakuģu aizsegā, gan neieguva, taču vācu okupantus tiku tikām iepazinušie kurzemnieki turpmāk pret gāzto Pagaidu valdību izturējās iecietīgāk.

1919. g. 22. maijā kontrrevolūcijas spēki sagraba Rīgu. Pilsētā tika sarīkotas nepieredzētas asinsdzīres, kam par upuri krita tūkstošiem cilvēku. No Rīgas Baltijas landesvērs un l. s. dzelzsdivīzija — A. Niedras kabineta karaspēks — devās ne uz Latgali pret Padomju Latvijas armiju, bet uz Cēsīm, lai ieņemtu Vidzemi un nostiprinātu Vācijas ietekmi Baltijā. Mēģinājums cieta neveiksmi, jo Igaunijas buržuāziskā armija, kā arī tās sastāvā esošā Ziemeļlatvijas brigāde uzbrucējus sakāva. Pilnīgi sagraut dzelzsdivīziju un landesvēru nepieļāva Antante un ASV, joprojām cerot to spēkus izmantot pretpa-domju cīņas pastiprināšanai.

Tikai pēc tam un ar sabiedroto gādību 1919. g. 8. jūlijā Rīgā varēja ierasties K. Ulmaņa valdība, aizstājot no politiskās skatuves padzīto A. Niedras kabinetu. Ar Antantes un ASV ziņu K. Ulmaņa valdība tūlīt tika reorganizēta (sk. dok. Nr. 106). Tad pat, apvienojoties landesvēra un Igaunijas buržuāziskās armijas latviešu brigādēm, tika izveidota Latvijas buržuāziskā armija. Sai pasākumā tāpat neiztika bez sabiedroto militāro misiju iejaukšanās. Starp citu, reorganizētā Baltijas landesvēra komandēšanu uzņēmās angļu pulkvežleitnants H. Aleksanders.

Taču R. fon der Golca landsknehti Latviju nebūt netaisījās atstāt. Drīz vien viņi iestājās vācu imperiālistu algotņa avantūrista P. Ber-monta-Avalova organizētajā t. s. Rietumu armijā. Apsolot papildināt Judeņiča baltgvardu rindas, bermontieši varēja rēķināties ar Antantes un ASV militāro misiju iecietību. Tikai tad, kad minētā Rietumu armija 1919. g. 8. oktobri uzbruka Rīgai (kārtējais mēģinājums pastiprināt vācu imperiālistu pozīcijas Latvijā resp. Baltijā), Antante atjēdzās un palīgā Latvijas buržuāziskajai armijai nosūtīja savus karakuģus.

Ne vien rīdzinieki, bet visa latviešu tauta saprata, ka bermontiešu uzvara nozīmētu vismelnākās reakcijas iestāšanos. Tāpēc īsā laikā Latvijas buržuāziskās armijas rindas ievērojami pieauga. Rīga tika nosargāta, bermontieši atsisti, bet pēc tam padzīti no Latvijas.

Sadursmes kontrrevolūcijas nometnē deva atelpu Padomju Latvijas armijai, kas pēc atkāpšanās uz Latgali tika pārdēvēta par 15. armiju un reorganizēta. Deņikina panākumu dēļ Padomju Krievijai nebija iespējams atsūtīt palīgspēkus. Vēl vairāk, domājot par padomju varas vispārējām interesēm, nācās pret deņikiniešiem pārsviest Latviešu strēlnieku divīziju. Trieciengrupas sastāvā strēlnieki, kā zināms, sakāva pretinieka izlases daļas un ievadīja Deņikina sagrāvi.

Pilsoņu kara un ārvalstu militārās intervences periodā Padomju Krievija ne reizi vien nāca klajā ar miera piedāvājumiem. Starp citu, šādu piedāvājumu 1919. g. septembri KSFPR iesniedza Latvijas buržuāziskajai Pagaidu valdībai. Nebija nekāds noslēpums — tautas ilgojas pēc miera, bet Antantes un ASV imperiālisti vēl un vēl kaldināja jaunas pretpadomju cīņas izvēršanas plānus. «Visi piespiešanas līdzekļi — finanšu, pārtikas, militārie — tika laisti darbā, lai piespiestu Igauniju, Somiju un, bez šaubām, arī Latviju, Lietuvu un Poliju, lai piespiestu visu šo valstu ciklu iet pret mums,»4 konstatēja V. I. Ļeņins Centrālās Komitejas politiskajā ziņojumā KK(b)P 8. Viskrievijas konferencē 1919. g. 2. decembrī. Drīz vien pierādījās, ka, par spīli Antantes pūlēm, no minētā valstu kopējā karagājiena pret Padomju Krieviju nekas neiznāk. Cerēto atbalstu krievu baltgvardu armijas nesaņēma. Uzvarēja padomju varas miera politika.

1920. g. sākumā Latvijas buržuāziskā Pagaidu valdība sāka miera sarunas ar Padomju Krieviju. Starptautiskās un iekšējās kontrrevolūcijas kopējais pārspēks Latvijā bija guvis virsroku. Latvijas Padomju valdība paziņoja, ka ar 1920. g. 13. janvāri izbeidz darbību un savas pilnvaras nodod Latvijas Komunistiskās partijas Centrālajai Komitejai.

1920. g. 11. augustā tika parakstīts miera līgums starp Latviju un Padomju Krieviju. Kā zināms, tolaik norisinājās Bulduru konference, piedaloties Latvijas, Igaunijas, Lietuvas, Polijas un Somijas delegātiem, Anglijas un Francijas, kā arī ukraiņu un baltkrievu buržuāzisko organizāciju pārstāvjiem. Kāds arhīvā saglabājies dokuments liecina, ka Antantes imperiālistu ietekmē joprojām slepus kaldināti pretpadomju plāni: «Pret Padomju Krieviju izturēties ārēji laipni un ar sevi neko nenodot, bet pie tam ar visiem spēkiem turēties pēc Anglijas—Francijas noteikumiem, kuri vajadzības gadījumā varētu pārvērsties par atklātu karu pret Padomju Krieviju» (sk. dok. Nr. 147). Piebildīsim, ka dokuments datēts ar 1920. g. 16. augustu, t. i., piecas dienas pēc norādītā miera līguma noslēgšanas.

Uzmanību pelna arī krājumu noslēdzošie materiāli — buržuāziskā ministru kabineta rīkojums par pastiprinātas apsardzības stāvokļa noteikšanu un plašāks apskats no laikraksta «Jaunākās Ziņas», kas veltīts pastiprinātas apsardzības stāvokļa analīzei. Minētā apskata secinājumi liecina, ka vēl 1921. g. otrajā pusē valdošās buržuāziskās aprindas īsti drošas nejutās.

LPSR Zinātņu akadēmijas akadēmiķis A. Drizulis

sastādītāja priekšvārds

Dokumenti un materiāli — krājumā to pavisam ir 150 — sakārtoti hronoloģiskā secībā bez tematiskā dalījuma noda|ās. No tiem 9 attiecas uz 1917. gadu, 40 — uz 1918. gadu, 86 — uz 1919. gadu, 12 — uz 1920. gadu un 3 — uz 1921. gadu. Kā redzams, galvenokārt aptverti 1918. un 1919. gadi, dažādiem notikumiem vispiesātinātākie. Dotie virsraksti vispārīgos vilcienos raksturo materiāla saturu. Ja dokuments tiek publicēts daļēji, uz to norāda virsraksts, kā ari divpunkti tekstā. Zem virsraksta dots dokumenta sastādīšanas datums, bet gadījumos, kad dokumentā tas nav uzradīts, datējums veikts pēc satura, dažkārt aptuveni, ar norādi «ne agrāk par» vai «ne vēlāk par». Citās valodās sastādītie dokumenti publicēti tulkojumā latviešu valoda (daļa — tālaika tulkojumā). Tekstā saglabātas valodas, tāpat stila īpatnības, bet labotas gramatiskās kļūdas, acīmredzama pārrakstīšanās, kā arī personvārdu rakstība dota atbilstoši mūsdienu pareizrakstības normām. Trūkstošie vārdi un vārdu daļas tekstā ievietoti kvadrātiekavās. Dokumentu publikācija papildināta ar piezīmēm, kurās dotas īsas biogrāfiskas ziņas par daudziem minētiem sabiedriskajiem, politiskajiem un militārajiem darbiniekiem, komentēti atsevišķi politiski notikumi, organizācijas u. tml., tulkoti tekstā sastopamie svešvārdi, kā arī labotas neapšaubāmas neprecizitātes un kļūdas. Krājumam pievienota arī īsa svarīgāko notikumu hronika, personu rādītājs, dokumentu un materiālu saraksts. Pēc dokumenta dota tā leģenda, norādot izdevumu, kurā tas agrāk publicēts (izdevumi krievu vai. netiek minēti); citos gadījumos seko tikai avota resp. arhīva atsauce.

Krājumu sagatavojuši LPSR Centrālais valsts vēstures arhīvs un LPSR Zinātņu akadēmijas Vēstures institūts. Dokumentu apzināšanu veikuši minētā arhīva publikācijas nodaļas vadītāja S. Pijola, gla-bātuves vadītāja A. Zigmunde, vecākie zinātniskie līdzstrādnieki A. Niedre un V. Kronis. Dokumentu tulkošanā piedalījies J. Bern-šteins.

Vestures zinātņu kandidāts V. Bērziņš

1917

Nr. I

Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomes^1 pirmās sēdes rezolūcija par deputātu padomju uzdevumiem

Rīgā 1917. g. 30. jūlijā

(12. augustā)

Krievijas revolūcija notiek tādā laikmetā, kad kapitālistiskā ražošanas kārtība sasniegusi to pakāpi, sevišķi tas sakams par Vakar-Eiropu, kad tagadējā ražošanas iekārtā darba tauta tiecas pēc noteicošā vārda ražošanas un maiņas procesa.

Krievijas revolūcijai, kura norisinās minētos apstākļos, nevar būt tā rakstura, ko mēs saucam par buržuāzijas revolūciju, bet viņa ir īpatnēja — darba demokrātijas revolūcija.

Krievijas darba demokrātijas revolūcijas prasības nevar tikt izvestas no buržuāzijas, kura revolucionārai demokrātijai centās līdzi iet tikai revolūcijas sākumā, bet, tiklīdz sākām dzīvē izvest savas prasības, tā pieteica atklātu cīņu darba demokrātijai.

Krievijas revolūcijai turpinoties, revolucionārā darba demokrātija jo dienas jo vairāk attālinājās ar saviem centieniem no kontrrevolu-cionarās buržuāzijas. Krievijas revolūcija var tikt izvesta līdz galam tikai no proletariāta un no revolucionārās demokrātijas. Tādēļ Latvijas Strādnieku, zaldātu un bezzemnieku padome atzīst:

1) mūsu uzdevums jau tagadējā laikmetā ir: tieši un aktīvi piedalīties visu uz Latviju attiecošos jautājumu izšķiršanā,

2) jākopo un jāpārliecina tās demokrātijas daļas, kuras aiz savas neapziņas vēl pieķeras kontrrevolucionārām grupām — Latvijas Zemnieku savienībai^2 un citām,

3) jāved apzinīga un organizēta cīņa pret mūsu šķiras pretiniekiem, kuri atklāti nostājušies kontrrevolūcijas pusē,

4) jāsagatavo revolucionārās [demokrātijas] visplašākās aprindas tam momentam, kad visa vara pāries strādnieku, zaldātu un bezzemnieku padomju rokās, lai revolucionārā demokrātija varētu nostiprināt revolūcijas ieguvumus, tos tālāk attīstītu un lauztu kaut kuras restaurācijas (vecās kārtības atjaunošanas) iespējamību.

Cīņa^3. — 1917. — 6. (19.) aug. — Nr. 72; grām.: Proletariāta diktatūra Latvijā. — Maskavā, 1919. — 13.—14. lpp.; grām.: Latvijas Komunistiskā partija Oktobra revolūcijā. 1917. Dok. un materiāli (turpmāk — LKP Oktobra revolūcijā). — R., 1957. — 227. lpp.; grām.: Padomju varas konstitucionālie akti Latvijā (1917—1957). R., 1957, 67. lpp.; grām.: Iskolata un tā Prezidija protokoli (1917,—1918.). R., 1973. — 29,—30. lpp.

1 Drīz pēc Februāra buržuāziski demokrātiskās revolūcijas Rīgā u. c. Latvijas neokupētās daļas (Kurzemi jau 1915. gadā bija sagrābis ķeizariskās Vācijas karaspēks) pilsētās ievēlēja strādnieku deputātu padomes. Komitejas resp. padomes radās arī Ziemeļu frontes 12., 1. un 5. armijā, kas bija izvietotas Vidzemē un Latgalē. Savu atsevišķu padomi izveidoja 12. armijas sastāvā ietilpstošie latviešu strēlnieku pulki. Vidzemes lauku iedzīvotāju pamatmasas intereses pārstāvēja bezzemnieku padomes. Lai konsolidētu visus revolucionāros spēkus, LSD V kongress, kas notika Rīgā, 1917. g. 9.—19. jūlijā (22. jūlijā — 1. augustā), nolēma apvienot strādnieku, kareivju un bezzemnieku padomes. Pēc desmit dienām lēmums tika īslenots. Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomes pirmajā sēdē piedalījās 69 delegāti, to skaitā 61 LSD biedrs (viņu vidū bija 6 meņševiki intcrnacionālisti) un 2 eseri. Divās dienās Padome izskatīja virkni neatliekamu jautājumu un izteicās par aktīvu piedalīšanos visu uz Latviju attiecināmo problēmu risināšanā, vienlaikus gatavojot revolucionāros spēkus izšķirošajam brīdim — varas pārejai darba tautas rokās. Tika ievēlēta Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomes izpildkomiteja (Iskolats) 27 cilvēku sastāvā. Savu nostāju Latvijas nākotnes jautājumā Padome un LSD CK izklāstīja pēc nepilnas nedēļas publicētajā rīcības programmā sakarā ar Vidzemes zemes padomes vēlēšanām (sk. dok. Nr. 2).

. 2 Latviešu zemnieku savienība — lauku buržuāzijas politiskā partija, nodibinātā 1917. g. pavasarī Valkā. Par tās līderiem izvirzījās K. Ulmanis, E. Bauers, A. Klīve. Preses orgāns — laikraksts «Līdums». Pirmā kognresa laika (1917. g. jūlijā) Latviešu zemnieku savienība apvienoja apmēram 20 tūkst, biedru. Sociālā sastāva ziņā partija nebija viendabīga, jo aptvēra arī vidējo zemniecību u. c. slāņus, tādēļ tajā pastāvēja vairāki novirzieni. Programmas agrara daļa liela mērā atkārtoja krievu konstitucionālo demokrātu jeb kadetu prasības, toties nacionālā jautājuma risināšanu saistīja ar Latvijas politisko autonomiju.^ Latviešu zemnieku savienība bija pati spēcīgākā latviešu buržuāzijas politiskā partija, viens no galvenajiem kontrrevolūcijas spēkiem Latvija, kas naidīgi uzņēma Lielo Oktobra sociālistisko revolūciju un tiecās par katru cenu norobežoties no Padomju valsts. Latvijas Republikā Latviešu zemnieku savienība darbojās līdz 1934. g. 15. maija apvērsumam.

3 «Cīņa» — visvecākais latviešu sociāldemokrātiskais un komunistiskais laikraksts, iznāk kopš 1904. g. marta.

Nr. 2

LSD Centrālās Komitejas un Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomes platforma Vidzemes zemes padomes^1 vēlēšanās

1917. g. 3.(16.) augustā

I.

Vidzemes Zemes padomes kā visu vietējo sabiedrisko dzīvi aptverošas pašvaldības iestādes rokās atradīsies ne vien visa guberņas saimnieciskā dzīve, bet ari politiskā un administratīvā vara, tādēļ mēs uz Vidzemes Zemes padomes vēlēšanām skatāmies kā uz politisku un saimniecisku cīņu dažādu šķiru starpā.

Sī cīņa norisināsies starp mantīgām šķirām, muižniekiem, pilsētu buržuāziju un lauku saimniekiem, no vienas puses, un strādniekiem un lauku bezzemniekiem, no otras puses. Noteicošais vārds jaunajā pašvaldības iestādē būs tai šķirai, kuras priekšstāvji būs vairākumā.

Vidzemes guberņas iedzīvotāju vairākums ir strādnieki un bezzemnieki, tādēļ viņiem jāgūst noteicošais vārds vietējās sabiedriskās dzīves izveidošanā.

Ievērojot to, ka priekš demokrātijas nostiprināšanas uz vietām ir nepieciešami vajadzīga centrālās valsts varas demokratizācija, mēs, lai to nodrošinātu, prasām:

a) ka visai varai ir jāpāriet revolucionārās demokrātijas, t. i., Viskrievijas Strādnieku, zaldātu un zemnieku deputātu padomju rokās;

b) demokrātijas valsts iekārtas nodrošināšanas laba mēs prasām vispārēju demokrātisku mieru, kas sasniedzams vienīgi revolucionārā ceļā, tas ir, visu zemju strādniekiem saceļoties pret visu zemju imperiālistiem-kapitālistiem un viņu valdībām;

c) nedalītai Latvijai (Kurzeme, Vidzeme, Latgale) jābūt politiski autonomai vienībai Krievijas republikā, dibinātā uz demokrātijas principiem;

d) autonomās Latvijas likumdošanai, izpildu, tiesas un vietējās pašvaldības varai jāatrodas Latvijas tautas un viņas saeimas rokās, kura ievēlama uz vispārēju, vienlīdzīgu, tiešu, aizklātu un proporcionālu vēlēšanu pamata bez dzimuma izšķirības.

2.

Vidzemes Zemes padomei pieder vispārēju Viskrievijas likumu robežās patstāvīga autonoma vara, kura pilnīgi neatkarīgi ved un nokārto visu vietējo politisko, administratīvo un saimniecisko dzīvi.

1. piezīme. Pašvaldības iestāžu darīšanās, kā arī satiksmē ar visām amata personām visām vietējām tautībām jābūt pilnīgi līdzīgam tiesībām.

2. piezīme. Oficiālā valsts valoda atceļama. Visam vietējam valodām jādod vienādas tiesības visās Latvijas administrācijas un pašvaldības iestādēs.

3.

Vēlēšanu tiesības uz Vidzemes Zemes padomi jādod katram Vidzemes iedzīvotājam, kurš sasniedzis 18. dzīvības gadu, bez dzimuma, tautības un ticības izšķirības.

4.

Vidzemes Zemes padomes locekļiem jādabū atalgojums par katru piedalīšanos Zemes padomes sēdēs, kā arī ceļa izdevumi turp un atpakaļ.

5.

a) Vidzemes Zemes padomes pirmais uzdevums būs rūpēties par to, lai muižniecība kā savu laiku pārdzīvojusi carisma laika reakcionāra un kontrrevolucionāra kārta tiktu likvidēta.

b) Jārūpējas par to, lai visas kārtu starpības un izšķirības tiktu atceltas, lai tiktu izvesta visu zemes īpašumu nacionalizācija, lai visas baznīcu un mācītāju muižu, klosteru, riteršaftu^2, muižnieku un pārējo privātīpašnieku muižas un citas zemes tiktu atņemtas par labu valstij bez atmaksas, nododot tās Latvijas pašvaldības pārziņā, kura noteic zemes apstrādāšanas un izmantošanas veidu.

6.

a) Konfiscētās muižu zemes nedrīkst tikt sadalītas sīkos gabaliņos, bet muižās jāieved racionāla zemes apstrādāšana, ņemot palīgā mašīnas un visus pārējos jaunākā laika tehniskos atradumus.

b) Strādnieku darba un sabiedriskās dzīves apstākļiem, kuri strādās šajos uzņēmumos, jābut tādiem pašiem kā pilsētu strādnieku darba apstākļiem. Jāieved 8 stundu darba diena, nakts un svētdienas darba aizliegums. Darba apstākļu pārraudzīšanai jāieved pašu strādnieku vēlēta inspekcija. Jāieved pilnīga apdrošināšana pret slimības, nelaimes gadījumiem un vecuma nespēku. Jāieriko strādniekiem glīti, veselīgi dzīvokļi, kopēji lasāmie galdi, bibliotēkas utt.

1. piezīme. Tādi paši darba apstākļi jāieved ari visās sīksaim-niecībās.

2. piezīme. Konfiscēto muižu zemju sadalīšanu atsevišķos sīkos gabaliņos mēs neatzīstam tādēļ, ka negribam bezzemnie-kus-laukstrādniekus nākotnē redzēt kā sava kaktiņa, sava zemes stūrīša vergus, bet gan gribam viņus redzēt kā brīvus cilvēkus. Ražošana uz sīka zemes gabaliņa nespēj nodrošināt cilvēces cienīgus darba apstākļus, tas iespējams tikai lielākās saimniecībās.

7.

Zemes padomei tūliņ jāstājas pie visas lauku sabiedriskās un politiskās dzīves reorganizācijas (pārkārtošanas); jāiznīcina novecojušies saimniecības veidi, kā klaušas, pusgraudniecība utt.

8.

a) Vidzemes Zemes padomei nekavējoši jāņem zem savas pārzi-ņas pārtikas lieta. Jārūpējas par to, lai visas brīvās zemes tiktu, kā nākas, apstrādātas un apsētas. Tāpat jārūpējas par to, lai pārtikas produktu rekvizīcija un izdalīšana tiktu izvesta taisnīgi un vienlīdzīgi. Visām pārtikas, agrārļam] un citām komitejām jabūt vēlētām uz demokrātiskiem pamatiem.

b) Jāņem savās rokās kontrole pār ražošanu, atstājot kontroles veidu un organizācijas noteikšanu Latvijas saeimai.

9.

Jāieved demokrātiski vēlētas tiesu iestādes, laižot arī iepriekšējā izmeklēšanā aizstāvniecību.

Visas uz Latviju attiecošās lietas liek izšķirtas pašas Latvijas tiesu iestādēs.

10.

Atzīdami, ka sabiedriska miera un kārtības uzturēšana jānodod pašu vietējo iedzīvotāju rokās, nepieciešami tūliņ ievest sabiedrisku miliciju, kura tiek organizēta uz plašas pašvaldības un visu amata vīru un dažādu speciālistu demokrātiskas vēlēšanas pamatiem.

Milicija tiek kontrolēta un pārzināta no demokrātiski izvēlētu pašvaldības iestāžu puses.

11.

Jāiznīcina netiešo nodokļu sistēma un tai vietā jāieved pakāpenisks ienākumu un mantojumu nodoklis. Tāpat ar tiešu, pakāpenisku ienākumu nodokli jāapliek nekustami īpašumi, kā mājas, muižas, tirdznieciski un rūpnieciski uzņēmumi.

12.

a) Zemes padomei jācenšas, lai nekavējoši baznīca tiktu atdalīta no valsts un skola no baznīcas.

b) Lai nekavējoši tiktu ievesta piespiesta bezmaksas skolas apmeklēšana līdz 16 gadiem; lai skolnieki tiktu apgādāti ar bezmaksas mācības līdzekļiem un pārtiku; lai katram skolniekam tiktu dota iespēja tālāk izglītoties uz valsts rēķina.

13.

Zemes padomei jārūpējas par to, lai nekavējoši Vidzemes guberņā, tikpat pilsētās, kā uz laukiem, tiktu ievesta:

a) 8 stundu darba diena priekš visiem strādniekiem, pie kam darba stundu skaits nedrīkst būt lielāks par 46 stundām nedēļā;

b) jāieved ik nedēļas viens darba pārtraukums atpūtai, ne īsāks par 42 stundām;

c) jārūpējas, lai tiktu iznīcināti virsstundu darbi;

d) lai tiktu aizliegti nakts darbi;

e) lai tiktu noliegts nodarbināt bērnus skolas gados, tas ir, jaunākus par 16 gadiem, ka ari pusaudžus no 16 līdz 18 gadiem, ilgāk kā 6 stundas dienā;

f) lai sievietes tiktu apdrošinātas dzemdēšanas gadījumos, atsvabinot viņas no darba 8 nedēļas priekš un 8 nedēļas pēc dzemdēšanas;

g) lai strādnieki tiktu apdrošināti uz valsts un kapitālistu rēķina pret slimībām, nelaimes gadījumiem, darba nespēju, vecumu, bezdarbu u. c., vispārīgu plaši izvestu sociālu apdrošināšanu visos darba nespējas gadījumos (nespējnieku, bāriņu utt. apgādāšana).

14.

Zemes padomei jārūpējas, lai nekavējoši tiktu izstrādāti un izvesti dzīvē likumu projekti tikpat par augšā minētiem, kā arī ciliem strādnieku labklājību nodrošinājošiem jautājumiem.

Latvijas Sociāldemokrātijas Centrālā Komiteja Latvijas Strādn[ieku], bezzemnieku] un zaldātu dep[utātu] padome

2*

19

Cīņa. — 1917. — 5. (18.) aug.; Laukstrādnieku Cīņa.3 — 1917. — 18. (31.) aug.; Grām.: LKP Oktobra revolūcijā. — 230,—232. lpp.

1 Vidzemes zemes padomes vēlēšanas notika 1917. g. 20. augustā (2. septembrī), lai nomainītu lauku buržuāzijas nedemokrātiski sastādīto Vidzemes pagaidu zemes padomi. Vēlēšanās par LSD CK un Latvijas Padomes kopējo kandidātu sarakstu Cēsu, Valmieras un Valkas apriņķos (sakarā ar vācu karaspēka uzbrukumu vēlēšanas Rigas apriņķī nenotika) balsoja nedaudz vairāk par % vēlētāju. Rezultātā Vidzemes zemes padomē LSD ieguva 24 mandātus. Latviešu zemnieku savienība — 15, cseri — 1 mandātu.

2 «Riteršafte» (vācu vai. RUlerscIiaft — bruņniecība) — baltvācu imatrikulētā (bruņniecības kārtai piederīgo dzimtu sarakstā iekļautā) muižniecība ar dažādām Izņēmuma tiesībām.

3 «Laukstrādnieku Cīņa» — LSD CK laikraksts. Iznāca Rīgā, vēlāk Valmiera no 1917. g. 7. (20.) jūlija līdz 26. septembrim (9. oktobrim).

Nr. 3

Raksts «Par jaunas orientācijas vajadzību» buržuāziskajā laikrakstā «Laika Vēstis»1 sakarā ar starptautiskās situācijas izmaiņām

1917. g. 14.(27.) septembri

Vidzemes un Kurzemes liktenis ir bijis pāri par divi simts gadiem cieši saistīts ar Krievijas likteni.2 Protama lieta, tādos apstākļos mūsu tautas politikai bij un varēja būt viena vienīga gultne, kuru gribētos apzīmēt ar vārdu krievu orientācija. Tā ir vienīgā līnija, kura sākas ar pirmo tautas politikas šļupstu un turpinās mūsu dienās. Ta Valdemārs^3 un Brīvzemnieks^4 meklēja atbalstu krievu slavofilu^5 aprindās, tā visjaunākā, revolucionārā Latvija, sevišķi 1905. g. un vel vairāk tagadēja revolūcijā, jūtas cieši saistīta ar revolucionāro Krieviju un dalās tās liktenī. Tā tas ir bijis līdz pašām pēdējām dienām, jo tikai dažos «Dzimtenes Atbalss»6 un retos «Līduma»7 rakstos ir redzams, ka rodas doma par atsvabināšanos no krievu orientācijas un jaunas meklēšanu. Domāju, ka nemaldīšos, ja teikšu, ka tās domas ir radušās sakarā ar Kurzemes ieņemšanu no vāciešiem. Bet jāatzīstas, ka šīs pirmās bezdelīgas ir pārāk maz ievērotas. Atklāti jāpasaka, ka mūsu tautas politikai ir bijis ļoti maz drosmes pat pienācīgi uzsvērt Latvijas intereses un izredzes šajā krievu orientācijā.8 Izskaidrojams un attaisnojams tas pa daļai ar tautas īso politisko dzīvi, ar mušu tautas mazo apmēru. Jāteic, ka šajā ziņā ar laiku būtu kas labojies.

Tagad no Latvijas palikuši pāri vairs tikai 3 Vidzemes apriņķi,9 pārējais ienaidnieka varā. Ir kritusi mūsu metropole Rīga... Reizē ar šo Latvijas stāvoklis kļuvis starptautisks. Par Latvijas likteni vispirms lems miera konference^10 un tikai pēc tam, varbūt, Krievijas Satversmes sapulce.11 Tas tā ir, bet tajā pašā laikā, aplūkojot mūsu presi, liekas, it kā nekā cita pasaulē nav, kā Krievijas neskaitāmās ministru krīzes un Korņilova^12 avantūra. Par Latviju, kuras liktens tapis starptautisks, netiek nemaz pieminēts.

Bet par Latviju kā tādu, kaut arī tik tā garām ejot, tā uz augstiem svētkiem pa reizei, runā pat mūsu internacionāla sociāldemokrātija. Jeb vai mūsu internacionālisti neredzētu, ka Latvijas stāvoklis top starptautisks? Kas ar viņu notiks un kas lai notiek?

Kā jau augšā redzējām, Latvijas liktenis, palikdams starptautisks, ir zināmā mērā jau atraisījies no Krievijas likteņa, lai arī varbūt tikai pagaidām. Reizē ar to nāk slēdziens — mums jāpārvērtē sava orientācija.

Reakcionārā Vācija mums ir pretēja, un par tuvošanos tai laikam neviens no mūsu politiķiem nopietni nedomās.13 Vienīgais — mēs varbūt esam spiesti ar viņu kaut cik rēķināties.

Nesalīdzināmi simpātiskāka mums brīvā Krievija. Viena no lielākām krievu partijām, lielinieki, godam jāmin — pareizi nostājusies Ukrainas un Somijas jautājumos.14 Sī partija mums Krievija būtu zināms atbalsts cīņā par mūsu nacionālām tiesībām. Tomēr, kad mūsu liktenis jau iznests caur kara gaitu starptautiskā laukā, mums uzmanīgi jānovērtē, cik izdevīga priekš mums ir krievu orientācija tagad. Krievija ir tagad brīva un šajā ziņā simpātiskāka kā jebkad. Vai tad nu neliekas savādi, ka somu tauta, kurai ir vairāk piedzīvojumu nacionālās politikas laukā un kura samērā maz saistīta ar Krieviju, prasa pilnīgu neatkarību, kā arī ārvalstu garantiju par šo neatkarību un cīnās visiem spēkiem par šīm prasībām? Šķiet, iemesls te tikai viens — jaunās Krievijas izredzes vēl nav gaišas, vēl daudzām valsts kļūmēm Krievijai jatiek cauri, līdz viņa tiks pie kristalizētas un nodrošinātas brīvības šādā vai tādā tās izveidojumā. Krievu simts miljonu galvainais zemnieks, šis lielais sfinkss, vēl pats nav teicis izšķirošo vārdu par savu likteni. Ja Latvijas liktenis nebūtu miera konferences rokās, neraugoties uz augšā teikto, mums bez liekas domāšanas būtu jāpaliek krievu orientācijas gultnē un, uzsverot tikai vairāk savas nacionālās prasības, droši jādodas kopā ar lielo krievu tautu cīņā par labākas nākotnes nodrošināšanu.

Bet ir vēl pavisam jauna varbūtība. Te jāatceras laikrakstu ziņas par Latvijas brīvvalsts nodibināšanu.15 Tādu varētu sekmēt tikai pilnīgi latviska, patstāvīga orientācija. Tagad, kur Latvijas stāvoklis sakarā ar frontes pārmaiņām bez mūsu palīdzības un varbūt pat pret mūsu gribu ir tapis starptautisks, pilnīgi patstāvīga latviešu orientācija ir iespējama vairāk kā jebkad, tā tiek pat mums uzspiesta no acumirklīgās vēsturiskās situācijas. Tas ir liels ieguvums, ir zināma kompensācija par latviešu izciestām kara briesmām.

Ir, protams, jautājums, vai mēs izlietojam šo iespējamību pāriet uz latviešu orientāciju. Varbūt izdevīgāki ir palikt līdzšinējā krievu orientācijā. Bet, bez šaubām, pēdējā būtu jāpārvērtē un jāgroza, kā to prasa vēsturiskā situācija.

Palaist izdevību, neredzēt to, kas ir un notiek, ir grēks. Kur ir tautas acis — viņas politikas vadoņi? Kā skatās uz šo jaunā zemes padome,16 ko saka par šo mūsu laikraksti, kuri vēl turpina iznākt? Vai jūs esat savas tautas sargvietās modri?

Laika Vēstis. — 1917. — 14. (27.) sept. — Nr. 1.

1 «Laika Vēstis» — Latvju kareivju nacionālās savienības (kontrrevolucio-nāro latviešu virsnieku organizācija, izveidota 1917. g, augustā) laikraksts. No

1917. g. 14. (27.) septembra iznāca Cēsīs, vēlāk — Valkā. Slēgts ar 1917. g. 4. (17.) decembra Iskolata lēmumu.

2 Vidzemi iekļāva Krievijas impērijā 1721. gadā pēc Ziemeļu kara saskaņā ar Nīstades miera līgumu, bet Kurzemi — Polijas trešās dalīšanas laikā (1795).

3 Krišjānis Valdemārs (1825—1891) — publicists, progresīvs sabiedrisks un politisks darbinieks, viens no jaunlatviešu kustības vadītājiem.

4 Fricis Brīvzemnieks (Treilands, 1846—1907) — folklorists, literāts, jaunlatvietis, aktīvi veicināja latviešu un krievu kultūras sakaru attīstību.

5 Sabiedriski politiskās domas virziena pārstāvji Krievijā 19. gs. vidū. Viņi. idealizēja senkrievu sabiedrisko iekārtu, zemnieku obščinu, patriarhālismu un atzina īpašu Krievijas attīstības ceļu, noraidot sekošanu Rietumeiropas paraugam.

6 «Dzimtenes Atbalss» — buržuāzisks sabiedriski politisks un literārs laikraksts, iznāca .Maskavā no 1915. līdz 1918. gadam.

7 «Līdums» — sabiedriski politisks un literārs laikraksts, no 1917. gada — Latviešu zemnieku savienības preses orgāns. Iznāca ar pārtraukumiem no 1913. līdz 1919. gadam.

8 Pārmetumi pilnībā attiecināmi uz buržuāziju, kura līdz pat carisma krišanai visādi centās izkalpoties patvaldībai, kas savukārt pat nedomāja respektēt tās intereses.

9 T. i., Cēsu, Valmieras un Valkas apriņķi. Neokupētajā Latvijas daļā ietilpa, arī neliela Rīgas apriņķa teritorija, tāpat Latgale.

10 Gan Vācijas bloks, gan Antantes vadītais grupējums ekonomisko un cilvēku resursu izsīkšanas un tautas tnasu revolucionārā noskaņojuma dēļ aizvien nopietnāk izjuta vajadzību izbeigt ieilgušo pirmo pasaules karu. 1916. g. nogalē un 1917. g. sākumā iezīmējās pavērsiens uz imperiālistisko mieru. Taču neviena no karojošām pusēm nevēlējās atteikties no zināmiem ieguvumiem uz otras rēķina. Tādēļ visas aizkulišu runas par miera konferences sasaukšanu, tāpat kā diplomātiskā zondēšana, separāta miera (starp Vāciju un Krieviju) noslēgšanas iespēju izzināšana līdz konkrētam risinājumam nenonāca.

11 Krievijas buržuāziskā Pagaidu valdība jau 1917. g. 2. (15.) marta deklarācijā paziņoja par Satversmes sapulces sasaukšanu, bet vēlāk ar dažādiem ieganstiem novilcināja tās vēlēšanas. Tas, protams, netraucēja gandrīz vai visu svarīgāko problēmu risināšanu atlikt līdz izlemšanai Satversmes sapulcē.

12 Ģenerālis L. Korņilovs, Krievijas armijas augstākais virspavēlnieks, nedaudz dienu pēc Rīgas krišanas virzīja kontrrevolucionārās karaspēka daļas uz Petrogradu ar nepārprotamu nodomu nodibināt militāru diktatūru, izrēķināties ar revolucionārajiem spēkiem. Taču boļševiku vadībā strādnieki un kareivji korņilo-viešu dumpi likvidēja.

13 Vēlākie notikumi pierādīja, ka tādi tomēr atradās (sk. dok. Nr. 6 un 7).

14 1917. g. 29. aprīlī (12. maijā), uzstājoties KSDS(b)P Viskrievijas 7. (Aprīļa) konferencē, V. I. Ļeņins atzīmēja boļševiku apņemšanos atzīt Polijas, Ukrainas un Somijas tiesības atdalīties: «Ja Somija, ja Polija, Ukraina atdalīsies no

Krievijas, te nekā ļauna nav.» (Ļeņins V. I. — Raksti. — 24. sēj. — 260.— 261. lpp.)

15 1917. g. pavasari un vasarā «Jaunais Vārds», «Līdums» u. c. buržuāziskie laikraksti rakstīja par visu Latvijas novadu (Vidzemes un Kurzemes, pēdējai aptverot arī Zemgali, kā arī Latgales) apvienošanu un Latvijas autonomiju Krievijas sastāvā. Bez tam tika izteikta doma: ja somi prasa neatkarīgu Somiju, kāpēc to nedarīt arī latviešiem attiecībā uz Latviju. Taču tobrīd tas likās nereāli, jo «praktiska nozīme šādai prasībai varētu būt tikai tai gadījumā, ja mēs nopietni varētu rēķināties ar lielās Krievijas iziršanu, sabrukšanu, vai arī, ja mūsu prasību pabalstītu kāda vara, kas ir vēl stiprāka par Krieviju». — Līdums. — 1917 — 28. jūn. (11. jūl.)

16 Domāta nesen ievēlētā Vidzemes zemes padome.

Nr. 4

R. Lazdiņa^1 raksts «Jaunā orientācija» buržuāziskajā laikrakstā «Laika Vēstis»

1917. g. 6.(19.) oktobri

Sakarā ar pēdējā laika notikumiem^2 kara laikā neatlaidīgi uzmācas jautājums par līdzšinējo Latvijas politisku ideālu pārvērtēšanu. Par to jau nesen rakstīts «Laika Vēstīs», bet šis jautājums ir tik svarīgs un maz noskaidrots, ka nekaitē pie viņa vēlreiz atgriezties. Kara notikumu gaita ir galīgi pārgrozījusi Latvijas stāvokli un rāda mums gaiši, ka gaidīt glābiņu no tās puses, kur mēs vienīgi to ibijām paraduši gaidīt, no Krievu valsts un krievu demokrātijas, ir pilnīgi veltīgi. Latvijas jautājums ir padarīts starptautisks, un tāpēc mums nepieciešami apskatīt tos jaunos spēkus un faktorus, kas var atrisināt Latvijas jautājumu mums labvēlīgā virzienā.

Mūsu līdzšinējais lozungs bija: autonoma Latvija Krievijas federatīvā republikā. Bet gandrīz visa Latvija jau atrodas vācu rokās, un acīmredzot ne Krievijai mūs atpestīt no vācu varas. Krievijas iekšējais stāvoklis kļūst katru dienu grūtāks un nepanesamāks, un samērā ar iekšējo sabrukumu zūd viņas kaujas spēja un aktivitāte frontē. No otras puses, nav arī domājams, ka Vācija izies no šī kara tik stipra, ka viņa spētu pilnīgi sev pievienot Baltijas piekrasti. Latvijas un visas Baltijas jautājums ir palicis starptautisks, un viņu atrisināšana atkarājas ne vienīgi tikai no Krievijas un Vācijas, bet varbūt vēl vairāk no Anglijas un pat Amerikas, priekš kuram Baltijas piekraste ir ārkārtīgi svarīga kā ceļš uz Krievijas tirgiem. Brīva, neatkarīga, ar starptautiskiem līgumiem garantēta Latvija vai Baltija, līdzīga Skandināvijas valstīm, — tā būtu ideāla izeja no tagadējā stāvokļa. Tāpēc atliek tikai pašiem latviešiem tagad formulēt un izteikt savu nacionālo ideālu pēc pilnīgas patstāvības, un ir cerības, ka to pabalstīs lielvalstis, kuras negribēs pielaist kadas atsevišķas valsts monopolizētu saimniekošanu Baltijā.

Pie Latvijas atrisināšanas var būt šādas kombinācijas. Līdzšinējais mūsu lozungs bija: autonoma Latvija Krievijas federācijā. Vel ir iespējama tāda kombinācija: autonoma Latvija Vācijas federācijā, kādu sola vācu valdība, un, beidzot, kā visdabiskākā kombinācija jāmin: patstāvīga, suverēna Latvija jeb Latvija federācijā ar Lietavu un Igauniju.

Pirmais lozungs novecojies, jo viņš nespēj mūs pilnīgi apmierināt un arī nesaskan ar karojošo valstu spēka samēru. Otra kombinācija: Latvija Vācijas federācijā nav priekš mums labvēlīga, jo Latvijas autonomija Vācijā, ņemot vērā Vācijas valsts iekārtu, var būt tikai fiktīva. Bez tam šādai kombinācijai stipri pretotos arī Anglija un Amerika. Atliek tikai pēdējā kombinācija: nodibināt suverēnu Latviju vai Latviju federācijā ar Lietavu un Igauniju. Par šādu federāciju, ka apgalvo leišu politiķis Dr. Slūps^3, izteicies arī prezidents Vilsons^4.

Šī būtu ideālākā jautājuma atrisinašana priekš mums, latviešiem,, un atrastu visu sabiedroto piekrišanu, kuru interesēs nevar būt ne Vācijas stiprināšana, ne uzturēt Krievijā agrāko status quoh, kas dibināts uz mazo tautu apspiešanas. Tāpēc mums vajadzīgs teikt skaļr visai pasaulei, ka Latvijas jautājums nav atrisināms vienīgi ne no Vācijas vai Krievijas apetītes stāvokļa, bet sakarā ar vietējo tautu nacionāliem ideāliem un sabiedroto Anglijas, Francijas un Amerikas reālām interesēm.

Laika Vēstis (Cēsīs). — 1917. — 6. (19.) okt. — Nr. 10.

1 Reinholds Lazdiņš (1882—1943) — žurnālists. Pirmā pasaules kara gados un vēlāk dažādos buržuāziskos preses izdevumos publicēja rakstus par iekšpolitiskiem, ārpolitiskiem, kā arī tautsaimnieciskiem u. c. jautājumiem.

2 Acīmredzot domāta vācu pavēlniecības realizētā Monzunda operācija («Albion»), Igaunijas salu sagrābšana. Bez tam raksts pauž arvien lielākas bažas par Krievijas iekšpolitiskā stāvokļa attīstības virzienu. Pēc Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas latviešu buržuāzija jau pavisam noteikti izteicās par Latvijas atdalīšanu no Padomju Krievijas, lai nepieļautu Padomju Latvijas izveidošanos.

3 Jons Slūps (1861—1944) — liberāls lietuviešu sabiedrisks darbinieks, publicists. No 1884. līdz 1919. gadam dzīvoja ASV.

4 Tomass Vudro Vilsons (1856—1924) — ASV prezidents (1912—1921).

1918. g. janvārī nāca klajā ar amerikāņu imperiālistu miera programmu, kas ietverta pazīstamajos «Četrpadsmit punktos». Viņš ieteica izveidot starptautisku organizāciju — Tautu Savienību, ar kuras starpniecību ASV cerēja realizēt savu kundzību pēckara pasaulē.

5 Negrozīts stāvoklis (latīņu vai.).

Nr. 5

Latgales 2. kongresa^1 rezolūcija par Latgales pašnoteikšanās tiesībām

Rēzekne 1917. g. 4.(17.) decembri

Latgales kongress, kurš notika 3.—4. [16.—17.] dec.fembrī] Rēzeknē (Vitebskas gub.), ņemot vērā: 1) ka Latgales iedzīvotāji ir galvenēm kārtām latvieši-latgalieši, skaitā apm. 67 proc., 2) ka Latgale atšķiras no citiem Vitebskas gub. apgabaliem tā kultūras, kā arī vispār dzīves iekārtās ziņa, nolēma:

a) izvēlēt no kongresa Latgales Pagaidu izpildu komiteju,

b) noteikti stāvēt un darboties par Latgales atdalīšanu no Vitebskas guberņas tādos apmēros, kā to nolems tautas nobalsošanā,

c) liekam priekšā izvēlētai komitejai stāties ciešos sakaros ar visām Latvijas un Krievijas revolucionārās sociāldemokrātijas organizācijām.

3) Nolemjam sūtīt savus priekšstavjus uz Valmieras bezzemnieku un zaldātu deputātu kongresu, kas notiks 16. [29.] un 17. [30.] dec. 4) Kongress nolemj, ka izvēlētā Latgales Padome ar no viņas sastāva izvēlēto Latgales izpildu komiteju priekšgalā ir tikai Latgales pagaidu orgāns.

Viņai kongress uzdod sasaukt visdrīzākā nākotnē jaunu Latgales kongresu, kurš lai sastāvētu no slkzemnieku, kalpu, strādnieku un zaldātu deputātiem, kas būtu izvēlēti vienlīdzīgās, tiešās, aizklātās un proporcionālās vēlēšanās.

Brīvais Strēlnieks.1 2 — 1917. — 8. (21.) dec. — Nr. 38; Ziņotājs,3 — 1917. — 16. (29.) dec. — Nr. 3; Grām.: Proletariāta diktatūra Latvijā. — 134.—135. Ipp.; Grām.: LKP Oktobra revolūcijā. — 415.—416. Ipp.; Grām.: Padomju varas konstitucionālie akti Latvijā. — 80,—81. Ipp.

Latgales 1. kongress notika 1917. g. 26. un 27. aprīlī (9. un 10. maijā). Tajā bija pārstāvētas galvenokārt buržuāzijas un kātoju garīdzniecības aprindas. Ievēlētā Latgales Pagaidu zemes padome visnota] respektēja buržuāzisko Pagaidu valdību.

«Brīvais Strēlnieks» — Latviešu strēlnieku pulku apvienotās padomes izpildkomitejas (Iskolastrela) laikraksts, iznāca Rīgā, pec tam Cēsīs un Valkā no 1917. g. 10. (23.) aprīļa līdz 1918. g. 20. februārim. Neilgu laiku, no 28. augusta (10. septembra) līdz 29. oktobrim (11. novembrim), iznāca ar nosaukumu

Latgales 2. kongress sastāva ziņā bija daudz demokrātiskāks. Tas izskatīja jautājumus par pašreizējo stāvokli un tautu pašnoteikšanos. Ar balsu vairākumu tika pieņemta boļševiku iesniegtā rezolūcija par Latgales apvienošanos ar pārējo Latviju. Delegāti ievēlēja Latgales Zemnieku, strādnieku, kalpu un kareivju deputātu padomi (36 cilvēku sastāvā) — augstāko vietējās varas orgānu, kas darbotos līdz nākamajam kongresam. Taču sakarā ar sekojošo Baltijas okupāciju 1918, g. februārī tas nenotika.

«Latvju Strēlnieks».

Nr. 6

Demokrātiskā bloka^2 [3] pārstāvju lugums Bavarijas princim Leopoldam^11 atļaut sasaukt sapulci Latvijas nākotnes apspriešana?

Rīgā 1917. g. 5.(18.) decembrī

Jusii Karaliskā Augstība!

Apakšā parakstījušies atļaujas sev visā padevībā nodot sekošo dusu Karaliskās Augstības labvēlīgai pārbaudīšanai:

Latviešu tauta, gadu simteņus atrazdamās zem Vācu ordeņa, poļu,, zviedru un beidzamā laikā krievu valdības, ir mācējusi uzturēt savu tautiskumu un pratusi, neskatoties uz daudzajām grūtībām, attīstīt un veicināt savu kultūru. Pēc tam kad nu latviešu tauta no pasaules kara ir neizsakāmi daudz cietusi un nesusi lielus mantas un asiņu upurus, viņa atzīst, ka ir pienācis laiks likt pamatus savai valsts dzīves uzbūvei. Lai nu, tai pašā laikā ievērojot iedzīvotāju mazākuma intereses, varētu sīkāk pārrunāt ar augšējo uzdevumu saistītos latviešu zemes, kura aptver Kurzemi, Rīgas, Cēsu, Valmieras un Valkas apriņķus Vidzemē un Daugavpils, Rēzeknes un Ludzas apriņķus Latgalē, nākamās izveidošanas kulturālos, saimnieciskos un politiskos jautājumus, mēs lūdzam Jūsu Karalisko Augstību atvēlēt sapulcēties visu lautas aprindu priekšstāvjiem no okupētiem latviešu apgabaliem un parakstījušiem uzticēt sapulces sasaukšanas priekšdarbus.

Agronoms K- Ulmanis^4, žurnālists Skujenieks^5, advokāts A. Krastkalns^6, Dr. jur. M. Valters^7, advokāts R. Bēnuss^8, pilsētas domnieks Dr. jur. E. Traubergs^8, advokāts Kārlis Kurševics^9, Dr. med. Kārlis Ādam-sons^10, advokāts E. Bite^11, redaktors Augusts Deg-lavs^12, inženieris M. Bruže^13, Dāvids Golts^14, Vilhelms Straujāns^51, Dr. A. Bululs^16, inž. Fr. Pacgle^17, Kārlis Klēvers, advokāts Jānis Ansbcrgs^18, advokāts Aurels Zēbergs^19.

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 269. 1., 53. lp. Tulkojums no vācu vai Grām.: Kā tas bija: Kā latviešu buržuāzija nāca pie varas. Dok. un materiāli. (Turpmāk — Kā tas bija). — R., 1968. — 24.—25. lpp.

2 Bavarijas princis Leopolds (1846—1930) — ģenerālfeldmaršals, tolaik vācu Austrumu frontes virspavēlnieks.

3 Kārlis Ulmanis (1877—1942) — viens no redzamākajiem latviešu buržuāzijas sabiedriskajiem darbiniekiem un politiķiem. Studējis lauksaimniecību Cīrihē un Leipcigā, vēlāk Nebraskas universitātē ASV. Kopš pagājušā gadsimta beigām •darbojās lauku buržuāzijas kooperatīvajās organizācijas, 1905. gadā kļuva par Kauguru Lauksaimniecības biedrības lopkopības instruktoru, žurnāla «Lauksaimnieks» faktisko redaktoru. Kad sākās 1905.—1907. g. revolūcijas dalībnieku vaja-šanas, K. Ulmani par patvaldībai neveļamiem rakstiem periodikā apcietināja un uz vairākiem mēnešiem ievietoja Plcskavas cietumā. Atbrīvots no ieslodzījuma, •emigrēja uz ASV. 1913. gadā K. Ulmanis atgriezās Latvijā un kļuva par žurnāla «Zeme» redaktoru. Pirmā pasaules kara gados darbojās Rīgas Lauksaimniecības centrulbicdnbā un bēgļu organizācijās. Pec Februāra buržuāziski demokrātiskās revolūcijas Pagaidu valdība iecēla viņu par Vidzemes guberņas vicekoini-sāru. Drīz K. Ulmanis kļuva par kontrrevolūcijas vietējā ietekmīgākā spēka — Latviešu zemnieku savienības — izveidošanas iniciatoru un vadītāju. 1918. g. pavasari viņš bija okupantu atbalstītās Latviešu palīdzības komitejas priekšsēdētāja A. Krastkalna vietnieks, aktīvi iesaistījās Demokrātiska bloka darbībā. Novembra vidū K. Ulmanis piedalījās Tautas padomes sastādīšanā. 18. novembrī, kad Tautas padome proklamēja pilsoniskās Latvijas izveidošanos, viņš kļuva par tās Pagaidu valdības ministru prezidentu. Sai amatā K. Ulmanis palika līdz 1921 .g. jūnijam, pēc tam vadīja vēl trīs konstitucionālās valdības, bet 1934. g. naktī no 14. uz 15. maiju ar aizsargu palīdzību izdarīja valsts apvērsumu un nekavējoties nodibināja autoritāru režīmu. 1936. g. aprīlī pasludināja sevi par valsts prezidentu ar neierobežotām diktatora pilnvarām. 1940. g. vasarā K. Ulmanis bija spiests apstiprināt izveidojušos Tautas valdību ar A. Kirlienšteinu priekšgala, bet 21. jūlijā — atteikties no valsts prezidenta posteņa. 1940. g. jūlija beigās administratīvi izsūtīts, dzīvoja Vorošilovskā (tagad Stavropole). Lielajam Tēvijas karam sākoties, apcietināts. Miris Krasnovodskas apkaimē 1942. g. rudenī.

4 Marģers Skujenieks (1886—1941) — publicists, statistiķis un politiķis. Piedalījies 1905.—1907. g. revolūcijā. No 1907. gada studēja Maskavas komercinsti-tūtā. Pirmā pasaules kara gados meņševiks aizsardzībnieks, organizēja bēgļu komitejas statistisko biroju. 1917. gadā M. Skujenieku ievēlēja Vidzemes bezzemnieku padomē, taču pakāpeniski viņa uzskati kļuva arvien labējāki. Vācu okupētajā Latvijā M. Skujenieks sadarbojās ar latviešu buržuāzijas līderiem, bija Demokrātiskā bloka prezidijā, pēc tam Tautas padomes priekšsēdētāja biedrs.

1919. gadā M. Skujenieks bija Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības delegācijas loceklis Miera konferencē Parīzē. 20. un 30. gados vairākkārt bija buržuāziskās Latvijas ministru prezidents, citkārt ieņēma iekšlietu vai finansu ministra posteni, 1934.—1938. g. — ministru prezidenta biedrs, taču nesaskaņu dēļ no valdības izstājās.

5 Andrejs Krastkalns (1868—1939) — konservatīvs sabiedrisks darbinieks, pēc izglītības jurists. Pēc Maskavas universitātes beigšanas (1895) sāka advokāta praksi Rīgā, vienlaikus aktīvi darbodamies vietējā Latviešu biedrībā. Kopš 1907. gada Rīgas pilsētas valdes loceklis. Pirmā pasaules kara laikā faktiski ieņēma pilsētas galvas amatu. Buržuāziskā Pagaidu valdība A. Krastkalnu iecēla par Vidzemes guberņas komisāru, taču Rīgas Strādnieku deputātu padome panāca viņa atcelšanu. 1917. g. rudenī A. Krastkalns stājās sakaros ar vācu okupācijas varu un atklāti atbalstīja proģermāniskās Baltijas valsts dibināšanas plānus. Padomju Latvijas nodibināšanās priekšvakarā, 1918. g. nogalē, aizbrauca uz Vāciju. Latvijā A. Krastkalns atgriezās 1919. g. pavasarī, neilgu laiku darbojās A. Niedras kabinetā. 1925. g. viņu ievēlēja par Saeimas deputātu.

6 Miķelis Valters (1874—1968) — publicists, sabiedrisks un politisks darbinieks. Dzimis strādnieku ģimenē Liepājā. Pēc reālskolas beigšanas strādāja gadījuma darbus, iesaistījās strādnieku pulciņos. Kad sākās jaunstrāvnieku aresti,

M. Valteru izsūtīja uz Daugavpili, no kurienes viņš aizbēga uz ārzemēm. Atgriezies Latvijā, piedalījās 1905.—1907. g. revolūcijā. Reakcijai parejot uzbrukuma, M. Valters atkal emigrēja, studēja Cīrihes universitāte, pēc tam strādāja Vācijā. Publicēja virkni darbu par nacionālo jautājumu, kā arī par literatūru un mākslu, kuros vērsās ka pret oficiālo, tā arī marksistisko ideoloģiju. Vēlāk pārgāja buržuāzijas nometne, kļuva par vienu no ietekmīgākajiem Latviešu zemnieku savienības kreisā spārna politiķiem, bija Vācijas orientācijas piekritējs Demokrātiskajā blokā. M. Valters bija iekšlietu ministrs Latvijas buržuāziskajā Pagaidu valdība, aizsargu organizācijas izveidotājs, vēlāk atradās diplomātiskajā dienestā — bija Latvijas Republikas sūtnis Romā, Parīzē, Varšavā, Briselē un konsuls Kēnigs-bergā (tagad Kaļiņingrada). Miris emigrācijā.

7 Rūdolfs Bēnuss (1884—?) — jurists, sabiedrisks darbinieks, mācītājs. Pirmā pasaules kara laika strādāja bēgļu organizācijās. Tautas padomes loceklis. Kā iekšlietu ministra biedrs tika iekļauts Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sastāvā. 20. gadu sākumā tieslietu ministrs.

8 Eduards Traubergs (1883—?) — jurists, politisks darbinieks. Studējis Cīrihe un Briselē. Piedalījās 1905.-1907. g. revolūcijā, emigrēja, taču drīz atgriezās un tika apcietināts. Pēc atbrīvošanas no cietuma atkal emigrēja. 1917.—1918. g. bija Demokrātiskā bloka loceklis, pārstāvēja eserus Tautas padomē. 1919. gada apmetās Liepājā, kur strādāja par zvērināta advokāta palīgu. 20. gados juriskonsults ārzemju tirdzniecības uzņēmumos.

9 Kārlis Kurševics (1874—1938) — sabiedrisks darbinieks. Studējis Rīgas Politehniskajā institūtā, vēlāk beidzis Petrogradas universitāti (1915). 1917. gadā Vidzemes zemes padomes valdes loceklis, pēc tam iesaistījās Demokrātiskajā blokā un Tautas padomē. 1920. gadā aizbrauca uz Padomju Krieviju. J. Staļina personības kulta upuris.

10 Kārlis Adamsons (1889—1958) — ārsts, sabiedrisks darbinieks. Beidzis Maskavas universitāti (1914), strādāja Rīgā un Rēzeknē. 1919. gadā bija Padomju Latvijas veselības aizsardzības komisārs. 1940.—1941 g. — Latvijas Universitātes docents, pēc tam strādāja par ārstu Rīgā. 1944. gadā emigrēja uz Vāciju. Miris ASV.

11 Erasts Bite (1880—?) — ārsts, sabiedrisks un politisks darbinieks. Beidzis Tērbatas universitātes juridisko fakultāti (1913). Pirmā pasaules kara latkā darbojās bēgļu organizācijās. 1917. gadā ievēlēts Rīgas pilsētas domē. 1918. g. rudenī bija Tautas padomes sekretārs, vēlāk ieņēma dažādus posteņus buržuāziskajā tiesu sistēmā, 1926,—1927. g. — tieslietu ministrs. 1941. g. vasarā izsūtīts no Latvijas PSR.

12 Augusts Dcglavs (1862—1922) — rakstnieks, žurnālists. Jaunstrāvnieku iciekrnē pievērsās strādnieku dzīves attēlošanai, reālistiski atspoguļoja latviešu pilsētu buržuāzijas veidošanās apstākļus. Piedalījās atturības kustībā. 1915.— 1917. g. dzīvoja Petrogradā, rediģēja laikrakstu «Jaunā Dienas Lapa». Pēc atgriešanās Latvijā 20. gadu sākumā vadīja Mākslas departamenta rakstniecības nodaļu.

13 Miķelis Bruže (1868—?) — inženieris, sabiedrisks darbinieks. Beidzis Rīgas Politehnikumu (1894). Rīgas Latviešu biedrības biedrs. Rīgas domnieks, pilsētas valdes loceklis. 1918. gadā darbojās Demokrātiskajā blokā un Tautas padomē. 20. gadu sākumā — Satversmes sapulces deputāts. Latvijas hipotēku bankas galvenais direktors.

14 Dāvids Golts (1867—1948) — grāmatu tirgotājs un izdevējs, politiķis. Demokrātiskā bloka un Tautas padomes loceklis.

15 Vilis (Vilhelms) Straujāns (1880—1925) — Rīgas strādnieks, jaunstrāvnieks. Vēlāk meņševiks internacionālists. Pirmā pasaules kara laikā, palicis vācu karaspēka ieņemtajā Rīgā, pieslējās buržuāzijas līderiem, kuri sadarbojās ar okupantiem.

16 Ādams Butuls (1860—1938) — ārsts, sabiedrisks darbinieks. Studējis medicīnu Maskavas universitātē, pēc tam strādāja par ārstu Rīgā. K. Valdemāra un

F. Brīvzemnieka ietekmē pievērsās kuģniecības, izglītības un skolu jautājumu propagandai latviešu un krievu presē. Pirmā pasaules kara gados darbojas bcg|u organizācijās, enerģiski apkaroja epidēmiju izplatīšanos. Ilgus gadus vadīja Latvijas izglītības biedrību.

17 Spricis Paegle (1876—1962) — inženieris, sabiedrisks darbinieks. Pēc Rīgas Politehniskā institūta beigšanas pievērsās rūpniecībai un tirdzniecībai, ka: arī lauksaimniecībai. No 1915. gada aktīvi piedalījās bēgļu organizāciju izveidošanā, pēc tam Demokrātiskā bloka un Tautas padomes dibināšana. Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības pirmā sastāva tirdzniecības un rūpniecības ministrs. 1944. gadā emigrēja uz Vāciju.

18 Jānis Ansbergs (1866—1937) — žurnālists, sabiedrisks darbinieks. Pāris gadu studējis Tērbatas universitātē tautsaimniecību, pēc tam tieslietas Pēterburgā. No 1897. gada advokāts Rīgā, līdztekus darbojās Rīgas Lauksaimniecības Centrālbiedrības iestādēs. A. Niedras kabinetā ieņēma zemkopības ministra posteni. Par to viņu 1923. gadā notiesāja uz trim gadiem ieslodzījumā, pēc tanī amnestēja.

ls' Aurēlijs (Aurcls) Zēbcrgs (1879—?) — jurists, sabiedrisks darbinieks. Beidzis Ilarkovas universitāti. Strādāja Rīgā par zvērināto advokātu. Latviešu-pagaidu nacionālās padomes un Tautas padomes loceklis. 1920. gadā bija buržuāziskās Latvijas delegācijas vadītājs miera sarunās ar Padomju Krieviju. 1928. gadā — ārlietu ministra biedrs, vēlāk zvērināto advokātu padomes un a/s «Latvijas I.Ioids» valdes priekšsēdētājs. Miris vācu fašistiskās okupācijas laikā.

Nr. 7

Izraksts no latviešu proģermānisko aprindu sapulces protokola par pēckara Latviju

Rīgā 1917. g. 9.(22.) decembri

l Dažādu latviešu tautas šķiru priekšstāvju^1 sapulce, kas sasaukta spriest par viņu dzimtenes valsts iekārtas izbūvi un noturēta 9. [22.1 decembri 1917, Rīgā, ņēmusi vērā,

1) ka latviešu tauta caur karu un revolūciju politiskā ziņā smagi tikusi satricināta un ka priekš viņas sekmīga apmierinājuma, kā arī priekš samierinājuma ar notikušiem dziļiem pārgrozījumiem tautai' jādara iespējams vest nacionālu dzīvi un piekopt nacionālu kulturālu attīstību,

2) ka šis mērķis, ievērojot latviešu tautas locekļu aprobežotu skaitu, sasniedzams tikai caur visu latviešu apgabalu savienošanu vienā iekšķīgi apvienotā valstībā ar nacionālu pašvaldību un nacionālu autonomiju,

3) ka šīs valdības radīšana un viņas pastiprinātie līdzekļi, kā: arī caur to panāktā nacionālās pašdarbības vairošanās augstā mērā stiprinātu arīdzan lautas materiālo labklājību,

4) ka apvienotas latviešu valstības dibināšana pilnīgi savienojama ar Baltijas valsts ideju^2, jo priekš Latvijas un citu Baltijas valsts sastāvdaļu kopīgām lietām var tikt dibinātas kopīgas iestādes,

5) ka latviešu valstības dibināšana tāpat pilnīgi savienojama ar zemes nacionālo minoritāti! nacionālo un kulturālo tiesību, ka arī viņu politiskā stāvokļa nodrošināšanu, un, uz šiem aizrādījumiem pamatodamies, sapulce atzinusi par vajadzīgu lūgt Vācijas valsts valdību pie miera līguma par to rūpēties, ka tie no latviešiem apdzīvotie apgabali, un proti, Kurzemes guberņa, Vidzemes guberņas četri dienvidus apriņķi un Vitebskas guberņas trīs rietruma apriņķi tiktu savienoti par vienu autonomu valstību «Latviju».

II Tālāk augšminētā sapulce ņēmusi vērā,

1) ka kara laikā iz latviešu apgabaliem aizgājušie un tagad vēl nepārnākušie iedzīvotāji pa lielākai daļai caur piespiestu evakuāciju atstājuši savu dzimteni,

2) ka tikpat šiem evakuētiem, kā arī šais apgabalos palikušiem ir krievu valsts robežās mantas priekšmeti un, uz šiem aizrādījumiem pamatodamies, sapulce atzinusi par vajadzīgu:

lūgt Vācijas valsts valdību pie miera līguma par to rūpēties, ka visiem iz latviešu apgabaliem uz Krieviju aizgājušiem vai evakuētiem iedzīvotājiem tiktu nodrošināta tiesība atgriezties dzimtenē un paņemt līdz savu īpašumu un ka tāpat ar citiem šās zemes iedzīvotājiem tiktu piešķirta tiesība savus uz Krieviju aizvestos mantas priekšmetus atpakaļ dabūt.

III Un tālāk augšminētā sapulce ņēmusi vērā,

1) ka Latvijas apgabali, un it īpaši Rīgas pilsēta, par savu uzplaukšanu pa lielai daļai var pateikties rūpniecībai, kura tomēr bez apsardzības muitām nevar pastāvēt,

2) ka pirms kara priekš krievu valsts pastāvoša apsardzības muita pēc apstākļiem bij noderīga,

3) ka Rīgas pilsēta caur karu cietusi vissmagākos materiālos zaudējumus, ka arī nākamībā viņa dēļ notikušām lielajām pārgrozī-bām saimnieciskā ziņā apdraudēta, kādēļ vajadzīgi sevišķi soļi priekš viņas labklājības atjaunošanas, pie kam blakus jau minētai rūpniecības apsardzībai vēl it īpaši jāpicgriež vērība tirdzniecības veicināšanai, un uz šiem aizrādījumiem pamatodamies, sapulce atzīst par vajadzīgu:

lūgt Vācijas valsts valdību: a) pie miera līguma gādāt par to, ka pirms kara pastāvošās lirdznieciski-politiskās attiecības [starp] Krieviju un Vāciju tiktu atjaunotas priekš visiem apgabaliem, kuri pie Krievijas piederējuši,, mazākais uz kādu garāku pārejas laikmetu, un ka šai laikā netiktu radīta [nekāda] muitas robeža starp Krieviju un dibināmo Baltijas valsti; b) Rīgu izsludināt par brīvostas pilsētu.

Pieņemdama šīs rezolūcijas, sapulce iecēla priekš adreses un priekš rezolūciju priekšā stādīšanas Guberņas pārvaldei trīs deputātus: A. Krastkalnu, fabrikantu J. Blau un docentu E. Laubi^3.

Tad gāja pie Zemes padomes^4 locekļu vēlēšanas. Bij veļami 20. Ar zīmītēm balsojot, tika ievēlēti sekoši Zemes padomes locekļi:

1) Andrejs Krastkalns, zvēr. advokāts^5

2) Kārlis Bēmanis, mācītājs

3) Alfrēds Ģīmis^6, mācītājs

4) Fr. Veinbergs^7, redaktors un adv.

5) Konstantins Pēkšēns^8, arhitekts

6) Augens Laube, docents

7) Juris Blau, candidat rer. mērc.9

8) Jānis Neilands, muižas īpašnieks

9) Jānis Nelkus, inženieris

10) Jānis Muške, fabrikants

11) Aleks. Vanags, arhitekts

12) Morics Lejiņš, Dr. med.10

13) Kārlis Eglītis, cand. jur.11

14) Frīdrihs Brēderrnanis^12, cand. r. m.9

15) Aleks. Freijs, nama īpašnieks

16) Gustavs Ķempelis^13, zv. advokāts

17) Krišjānis Rozītis, zemkopis

18) Jānis Bukolts, bankas direktors

19) Fricis Beržinskis, namu īpašnieks

20) Mārtiņš Eihe, skolotājs

Ieceltie varēs stāties pie darba, kad būs no virspavēlnieka Ost^14 apstiprināti.

Par šīs sapulces lielo nozīmi citu reizi plašāki.

LPSR CVVA, 2754. f„ 4. apr., 60. 1., 15,—18. Ip. Noraksts.

1 Atbildi uz iepriekš publicēto (dok. Nr. 7) vēstuli saņēma A. Krastkalns, kam okupanti uzdeva sapulces sasaukšanu un vadīšanu. Sapulcei vajadzēja sanākt pēc četrām dienām, pirms tam iesniedzot pieprasītās ziņas par katru dalībnieku. Tika norādīts neapspriest Vācijai un okupācijas iestādēm nevēlamus jautājumus. Bez tam sapulcei uzdeva izvēlēt 20 locekļus Rīgas guberņas (tāda eksistēja okupantu administratīvajā iedalījumā) zemes padomei. Šādi noteikumi Demokrātiskajam blokam nebija pieņemami, un uz šo sapulci ieradās tikai nepārprotami proģermāniski noskaņotu aprindu pārstāvji (banku direktori, fabrikanti, namu un muižu īpašnieki, inženieri, advokāti utt.). «Jūs topat pārdoti!» nelegālā lapiņā pilsētas strādniekiem rakstīja LSD grupas «Spartaks» Rīgas organizācija, atmaskojot minētās sapulces lūgumu Latviju pievienot Vācijai un aicinot darbaļaudis uz protesta demonstrāciju. Tāda notika 1917. g. 24. decembrī (1918. g. 6. janvārī). Lai gan iepriekšējā naktī okupanti izdarīja plaša mēroga kratīšanas un arestus, Rīgas ielās izgāja apmēram 6 tūkst, demonstrantu. Viņiem uzbruka policisti, daudzus piekāva, arestēja. Aizstāvot tautas intereses, LSD CK. un Iskolats publicēja «Latvijas pašnoteikšanās deklarāciju» (sk. dok. Nr. 9).

2 Baltijas valsts (Baltenland) ideja baltvācu baronu un Vācijas imperiālistu agresīvākajās aprindās (sevišķi Visvācu jeb panģermāņu savienībā, t. i., All-deutscher Verband) izkristalizējās pirmā pasaules kara gados. Tika paredzēts atraut Baltiju no Krievijas un pievienot Vācijai.

3 Eižens Laube (1880—1967) — arhitekts. Beidzis Rīgas Politehnisko institūtu (1906), vēlāk strādāja par šīs augstskolas arhitektūras nodaļas docentu

(vēlāk profesoru). 1919,—1922. g. un 1932,—1934. g. Latvijas Universitātes Arhitektūras fakultātes dekāns. Ko 1944. gada emigrācijā. Miris ASV.

4 Savu aneksionistisko pasākumu maskēšanas nolūka vācu imperiālisti nekautrējās viltot sagrābto teritoriju tautu pašnoteikšanos. Lai panāktu vēlamos rezultātus, okupanti no šaura, iepriekš izraudzītu personu loka dibināja zemes padomes. Šeit minētas Rīgas un tai pieguļošā apgabala zemes padomes (Landes-rat fiir das Gebiet des Gouvernements Bezirks Riga) vēlēšanas.

5 Lai kļūtu par zvērināto advokātu, bez augstākās juridiskās izglītības bija nepieciešams zināms darba stāžs un uzņemšana Advokātu padome.

6 Alfrēds Ģīmis (1872—1933) — mācītājs. Beidzis Tērbatas universitātes Teoloģijas fakultāti. Pcc tam mācītājs Limbažos, Dikļos, Alūksnē u. c. Pirmā pasaules kara laikā darbojies bēgļu biedrībā «Dzimtene». No 1918. gada mācītājs Rīgā.

7 Fridrihs Veinbergs (1844—1924) — žurnālists, reakcionārs buržuāzisks politiķis. Studējis Pēterburgas un Maskavas universitātēs. Ko 1869. gada advokāts Rīgā. 1873.—1875. g. bija laikraksta «Baltische Zeitung» izdevējs, vēlāk laikrakstu «Rīgas Lapa» un «Baltijas Vēstnesis» redaktors, 1902.—1915. g. vadīja galēji konservatīvo «Rīgas Avīzi». F. Veinbergs, tautā iesaukts par «melno Frici», atbalstīja soda ekspedīciju izrēķināšanos ar 1905.—1907. g. revolūcijas dalībniekiem. Līdz 1915. gadam bija pārliecināts cara patvaldības aizstāvis, tomēr vēlāk vācu karaspēka panākumu ietekmē un baidoties no revolucionārās kustības tālākas attīstības Krievijā, pārorientējās uz Vāciju. Okupācijas laikā izdeva «Rīgas Latviešu Avīzi» un piedalījās Latvijas aneksijas plānu sagatavošanā.

8 Konstantins Pēkšēns (1859—1928) — arhitekts. Beidzis Rīgas Politehnikumu (1884). Darbojās Rīgas Latviešu biedrībā.

9 Tirdzniecības zinātņu kandidāts.

10 Medicīnas zinātņu kandidāts.

11 Juridisko zinātņu kandidāts.

12 Fridrihs Brēderinanis (1873—?) — ierēdnis, sabiedrisks darbinieks. Beidzis Rīgas Politehnisko institūtu. Pirmā pasaules kara laika darbojās bēgļu organizācijās. Vācu okupācijas laikā bija nodokļu inspektors. Vēlāk iestājās Latvijas Universitātes Teoloģijas fakultātē un ieguva mācītāja tiesības (1921).

13 Gustavs Ķcmpelis (1874—1940) — jurists, sabiedrisks darbinieks. Studējis Maskavā, pēc tam strādāja par zvērināto advokātu Rīgā. Tirdzniecības un rūpniecības bankas dibinātājs un direktors. No 1915. gada darbojās bēgļu organizācijās, bija Latviešu strēlnieku bataljonu Organizācijas komitejas priekšsēdētāja biedrs. Vēlāk zvērinātais advokāts Rīgā.

14 Virspavēlnieks Ost (Oberbefeblshabcr Ost jeb Ober-Ost) — vācu Austrumu frontes virspavēlnieks.

Nr. 8

Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomju 2. kongresa^1 rezolūcija par padomju valdību un tās uzdevumiem

Valmierā 1917. g. 18. (31.) decembri

Latvijas Strādnieku, kareivju un bezemnieku II kongress, apskatījis jautājumu par Padomju valdību un tās uzdevumiem, nāk pie slēdziena, ka:

1) Krievijas sociālistiskā revolūcija savā attīstībā oktobra dienās sasniegusi to pakāpi, kad neizbēgami jāsākas strādnieku, kareivju un bezzemnieku (proletariāta) diktatūrai, sociālisma izvešanai, tādēļ visai varai kā centrā, tā uz vietām jāpieder vienīgi strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomēm;

2) revolucionārās padomju varas uzdevums ķerties pie sociālisma izvešanas, soli pa solim iznicinot privātīpašuma tiesības uz visiem ražošanas līdzekļiem (zemi, rūpniecības un tirdzniecības uzņēmumiem, bankām utt.), vedot nesaudzīgu ciņu ar buržuāzijas pretošanos sociālisma ievešanai;

3) augstākais varas orgāns Latvijā skaitās Deputātu kongress, kurš pilnīgā saskaņa ar Tautas komisāru valdību^2, kamēr tā iet vienu ceļu ar Krievijas revolucionāro sociāldemokrātiju, lemj par visiem jautājumiem, kas attiecas uz Latviju;

4) Latvijas Deputātu kongress sanāk ne retāk kā divreiz gadā. Kongress izvēlē Deputātu padomi (ik uz 4000 pa 1 priekšstāviin), kura darbojas pa starpkongresa laiku; Padome izvēlē savu Izpildu komiteju, kura izved dzīvē Padomē pieņemtos lēmumus un dekrētus;

5) vietējās deputātu padomes (apriņķu, pilsētu, miestu un pagastu), būdamas autonomas savās iekšējās lietās, darbojas saskaņā ar Latvijas Deputātu padomi un izšķir jautājumus, attiecošos uz vietējās saimnieciskās un politiskās dzīves nokārtošanu;

6) Latvijas Deputātu padomei ir tiesības atlaist ar atsevišķu dekrētu tās iestādes, kuras censtos pretim strādāt Latvijas Deputātu padomes rīkojumiem un nolikt jaunas vēlēšanas;

7) vietējo iestāžu darbinieki, tiklīdz tie kontrrevolūcijas balstīšanas nolūkos censtos sabotēt vai citādi nepadoties Deputātu padomes lēmumiem, saucami pie atbildības revolucionārā tribunāla priekšā;

8) katra cita vara, kura censtos nodibināties ārpus padomēm vai uzstāties Latvijas iedzīvotāju vārdā, nesaudzīgi jāapkaro ar visne-saudzigākiem līdzekļiem;

9) pašvaldības iestādes, vēlētas uz vecā parlamentārisma pamatiem, pie šķiras diktatūras nav domājamas, tādēļ viņu uzdevumi politiskā un saimnieciskā laukā ir pārdodami^3 vietējām padomēm;

10) Kongress uzdod Latvijas Deputātu padomei nekavējoši izstrādāt attiecīgu plānu, saskaņotu ar proletariāta diktatūras prasībām, pēc kura jāpārveido jaunie pārvaldīšanas orgāni, pēc kam Padomei tūlīt jāstājas pie attiecīgo plānu izvešanas dzīvē;

11) Latvijas Deputātu padomes tiešā rīcībā kā bruņots spēks atrodas Sarkanā gvardija^4, kuras galvenais štābs atrodas pie Latvijas Deputātu padomes Izpildu komitejas;

12) Latvijas Deputātu padome pēc konstituēšanās paziņo iedzīvotājiem un centrālai valdībai ar atsevišķu deklarāciju par proletariāta diktatūras nodibināšanos.

(Pieņemta ar 248 balsīm pret 26, atturoties 7.)

Ziņotājs. — 1917. — 21. dec. (1918, 3. janv.). — Nr. 5; Brīvais Strēlnieks. — 1917. — 22. dec. (1918, 4. janv.). — Nr. 51; Grām.: LKP Oktobra revolūcijā. — 418.—449. lpp.; Grām.: Padomju varas konstitucionālie akti Latvijā, 82.—83. Ipp.; Grām.: Iskolata un tā Prezidija protokoli, 219.—220. lpp.; Grām.: Padomju varas atjaunošana Latvijā un Latvijas PSR iestāšanās PSRS sastāvā. Dok. un materiāli. (Turpmāk — Padomju varas atjaunošana Latvijā). — R., 1988. — 30.— 31. lpp.

1 Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomju 2. kongress notika Valmierā 1917. g. 16.—18. (29.—31.) decembrī (par 1. kongresu nolēma uzskatīt turpat 1917. g. aprīlī notikušo Vidzemes bezzemnieku kongresu). No 297 kongresa delegātiem 258 bija boļševiki. Kongress pasludināja, ka gāzta veca vara un zeme, meži, ūdeņi, zemes dzīļu bagātības un konfiscētās muižas pāriet tautas īpašumā. Tika apspriesti ziņojumi par Iskolata un vietējo padomju darbību, agrārais jautājums, tāpat jautājumi par padomju valdību, laukstrādniekiem, Sarkano gvardi u. c., tika ievēlēta Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padome 69 locekļu sastāvā. Savukārt padome savā 1917. g 22 decembra (1918. g. 4. janvāra) sēdē ievēlēja jaunu Iskolata sastāvu (26 locekļi), kas kļuva par pirmo padomju valdību Latvijā. Tās priekšsēdētājs bija Fricis Roziņš.

2 Domāta Padomju Krievijas Tautas Komisāru Padome.

3 T. i., nododami.

4 Kamēr Latvijā atradās strēlnieki, ar Sarkanās gvardes organizēšanu nesteidzās. Taču, kad strēlnieku pulki viens pēc otra devās aizstāvēt sociālistisko revolūciju un atstāja Latviju, ar sarkangvardu vienību organizēšanu vilcināties vairs nedrīkstēja. 1918. g. 2. (15.) janvārī Iskolats pieņēma instrukciju par Sarkanās gvardes izveidošanu un uzdevumiem Latvijā.

Nr. 9

LSD CK un Iskolata deklarācija par Latvijas pašnoteikšanos

Valkā 1917. g. 24. decembri

(1918. g. 6. janvāri)

Moderno lielvalstu imperiālistiskā politika vispār un tagadējais pasaules karš sevišķi ir visu zemju kapitālistu razbainiecisks uzbrukums kopējam laupījumam — visu zemju proletāriešiem. Un šī politika nevar izbeigties, kamēr pastāv kapitālistiskās sistēmas visvarenība. Tāpēc Krievijas strādnieku un zemnieku valdības priekšlikums slēgt mieru bez aneksijām un kontribūcijām’ uz tautu pašnoteikšanās pamatiem ir vislielākā mērā revolucionārs priekšlikums, kuru nevar pieņemt un godīgi izpildīt nevienas zemes imperiālistiskā valdība, bet kurš aicina visas pasaules kalpinātās tautas un šķiras uz kopēju, internacionālu masu ciņu pret imperiālistisko buržuāziju un viņas nacionālajām valdībām, tāpat kā kapitālistiskās lielvalstis nevar atsacīties no sava saimniecības novada robežu paplašināšanas caur zemes gabalu pievienošanu, koloniju dibināšanu un iespaidu sfēru iegūšanu. Bet kalpinātām tautām un izsūktām šķirām šī ekspansijas politika nes tikai verdzību, karu un badu un trejdeviņas citas šai līdzīgas nesvētas trīsvienības.

Tāpēc Latvijas proletariāts, kurš, pateicoties Latvijas vēsturiskiem un ģeogrāfiskiem apstākļiem, no savas pamošanās uz apzinīgu dzīvi un ciņu vienmēr piegrieza vislielāko vērību strādnieku šķiras cīņu internacionālajiem izpaudumiem, saņēma ar dziļu gandarījumu vēsti, ka centrālo valstu valdības izsacījušas gatavību vest miera sarunas uz Krievijas zemnieku un strādnieku valdības priekšā likto noteikumu pamata. Bija skaidra lieta, ka Vācijas un Austrijas^2 proletariāta spēkam un revolucionārajai gribai vajag plūst pāri pār malām, ja vācu imperiālistiskā buržuāzija un nesaudzīgā junkuru^3 kliķe jutās spiesta atzīt tautu pašnoteikšanās tiesības. Ta bija skaidra liecība, ka ari Vācijas un Austrijas proletariāts noziedzīgā pasaules kara izlieto asiņu jūrā noslīcinās ne vien savas zemes feodālisma atliekas, bet novels no savām krūtīm arī imperiālistiskā kapitālisma lietuvēnu.

Bet miera sarunu tālākā gaitā izrādījās, ka Vācijas un Austrijas buržuju valdību junkuriskie priekšstāvji ar savu solījumu likt Krievijas zemnieku un strādnieku valdības priekšlikumu miera sarunu pamata ir tikai ciniski ņirgājušies par tautu pašnoteikšanās tiesībām.

Sava miera priekšlikuma otrā pantā, protiet, centrālvalstu imperiālistiskās buržuāzijas junkuriskie diplomāti nekautrējās pasacīt, ka «Poliju, Lietuvu, Kurzemi un vācu karaspēka ieņemtās Vidzemes daļas apdzīvojošās tautas jau izsacījušas savu gribu pilnīgi atdalīties no Krievijas un nodibināt patstāvīgas valstis». Krievijas valdībai, pieturoties pie viņas uzstādītā tautu pašnoteikšanās principa, atliekot tikai atzīt un sankcionēt šo tautas gribas izpaudumu.

Mēs neesam aicināti runāt Polijas un Lietuvas iedzīvotāju vārdā, bet attiecībā uz Latviju mēs esam kompetenti jautāt, kur, kad un kādā veida augšminētas lautas izsacījušas tādu gribu vai izradījušas tādas tieksmes, kā Vācijas diplomātiskie junkuri apgalvo.

Ja nerēķina dažus pilnīgi neatbildīgus un nenieka nereprezentējošus Baltijas vācu publicistus, kurus taču pat prūšu vācu diplomāti negribēs nostādīt par Latvijas iedzīvotāju vairākuma gribas izpaudējiem, vienīgais tādas «gribas» izpaudējs varētu būt tā komēdija, kuru Prūsijas valdība sarīkoja vācu karaspēka ieņemtā Kurzemes daļā, sakomandēdama uz landtāgu vietējo vācu baronu, baznīckungu un birģelības priekšstāvjus un joka pēc pielikdama klāt arī dažus pelēko baronu priekšstāvjus, kuriem uz pavēli jākrāc un jāizrāda svētlaimības sapņus sapņojošā «tauta». Un šī kompānija esot Latvijas iedzīvotāju domu izteicēja!

Tāds cinisms nc vien dara Krievijas zemnieku un strādnieku valdībai gandrīz par neiespējamu turpināt uzsāktās miera sarunas, bet tas it sevišķi izpliķē un pazemina Vācijas proletariātu, kurš pieradinājis savu junkuru valdību pie uzskata, ka «tautas gribu» izteic tikai junkuri, pātarnieki un buržuāzijas priekšstāvji, nebūt neprasīdami, ko domā un saka proletāriskās masas. Tādu nicināšanu no valdošo šķiru puses Vācijas un Austrijas proletariāts izpelnījies ar savu kļūmīgo «burgfriedena» politiku^4, un katrs apzinīgs vācu proletārietis nevar nesajust tādu savu junkuru izturēšanos kā sāpīgu pātagas cirtienu ģīmī. Tādēļ mēs — vairāk aiz solidaritātes un brālības sajūtas pret nievāto Vācijas proletariātu nekā aiz gribas polemizēt un argumentēt ar Austrum-Elbijas junkuriem — konstatējam, ka vienīgais kompetentais Latvijas iedzīvotāju domu un gribas izteicējs ir vietējais proletariāts, kurš sastāda vairāk nekā 80 proc. no visa iedzīvotāju skaita un ir sasniedzis tādu pašapziņas un politiskās izglītības pakāpi, ka visās pēdējā laika demokrātiskās vēlēšanās (uz Vidzemes Zemes padomi, uz Viskrievijas Satversmes sapulci u. c.) apm. trīs ceturtdaļas no visiem vēlētājiem balso par Latvijas Sociāldemokrātijas — kreiso internacionālistu (boļševiku) kandidātiem.

Sis Latvijas proletariāts, kurš tagad ir vienīgais kungs un noteicējs visā vācu karaspēka neieņemtā daļā un kurš pirms vācu karaspēka iebrukuma bija pilnīgs valdnieks arī Rīgā, nekad un nekur nav izsacījis gribu vai izrādījis tieksmes atdalīties no Krievijas. Tādas tieksmes nevarēja pamosties Latvijas proletariātā, tāpēc ka tas ir pietiekoši izglītots, lai zinātu, ka tik mazas tautiņas politiska patstāvība imperiālistisko lielvalstu pievārtē ir tukša ilūzija, kurai, pret politiskās dzīves īstenību atduroties, ir jāsašķīst kā ziepju burbulim starp dzirnavu akmeņiem. Latvijas patstāvība būtu tikai vairāk vai mazāk veikls aizmaskojums Kurzemes pievienošanai pie junkuru jātās Prūsijas, pie tās Prūsijas, kura līdz šim pašam laikam liedz laukstrādniekiem koalīcijas tiesības^5 un uzdrošinās pat starptautiskās sarunās paust uzskatu, ka, apprasoties pēc tautas gribas, proletariāts var palikt neievērots un neuzklausīts.

Latvijas proletariāts, kurš savā lielum lielā vairumā pieder pie internacionālās revolucionārās sociāldemokrātijas, vēlas noārdīt visas tranšejas un dzeloņu drāts žogiem aizsargātās valsts robežas. Tāpēc viņš nevar gribēt un prasīt savas šaurās dzimtenes iežņaugšanu patstāvīgas valsts robežās. Latvijas proletariāts, kurš patlaban decembra pēdējās dienās Valmierā noturēja savu oficiāli izvēlētu priekš-stāvju kongresu un konstituējās par savas dzimtenes vienīgo kungu un valdnieku, šis Latvijas proletariāts, kuram nupat nokratītā carisma jūga vietā patlaban taisās uzžņaugt kaklā vācu ķeizara jūgu, pat tagadējā traģiskā brīdī neaizmirst savu solidaritāti ar visu zemju strādniekiem un savu principiālo pretestību pret valsts robežu aizstāvēšanu buržujiski kareivīgiem līdzekļiem, bet nozvērējās cīnīties pret laupījuma kāriem vācu iebrucējiem ar tiem pašiem proletāriskiem masu cīņas līdzekļiem, ar kuriem tas sekmīgi cīnījās pret carismu un krievu imperiālistisko buržuāziju, — šis Latvijas proletariāts nekad nevar gribēt un prasīt patstāvīgas latviešu valstiņas dibināšanu, pat ja šī «patstāvība» neliktu tūdaļ padota zem ienīstās vācu baronokrātijas un Prūsijas karaļa aizbildniecības.

Visas Valmieras kongresa rezolūcijās, kur iet runa par Latvijas iedzīvotāju vietējo pašvaldību un autonomisko iekārtu, tiek nepārprotami uzsvērts: «pilnīgā saskaņā ar Viskrievijas Padomju valdības iekārtu» vai «Krievijas valsts rāmjos», «brīvā Latvija brīvajā Krievijā». Tāds vienmēr bijis Latvijas proletariāta lozungs.

Bet ne vien proletariāts, arī zemniecības un birģelības orgāni visur un vienmēr izteikušies par Latvijas ciešu piesliešanos Krievijai, lai gan tagadējā Krievijas proletāriskā valsts iekārta un feodālā zemes īpašuma tiesību atcelšana spiestin spiež mantīgo šķiru piederīgos izturēties nelabvēlīgi pret tagadējo Krieviju un tur notiekošām pārmaiņām. Demokrātiski ievēlētā Vidzemes Zemes padome, Latvijas bēgļu kongress^6, visas šīs demokrātiski vēlētās iestādes bez jebkādiem ārējiem spaidiem izsacījušas savu noteikto gribu palikt pie Krievijas.

Visu to ievērojot, Latvijas Sociāldemokrātijas Centrālā Komiteja un Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomes Izpildu komiteja uz visnoteiktāko protestē pret Austrijas-Vācijas miera delegācijas apgalvojumu, it kā Latvijas iedzīvotāji kaut kad izteikuši vēlēšanos atdalīties no Krievijas. Ja centrālo valstu priekš-stāvji tomēr uzturētu savu melu apgalvojumu, tad ieteicam izdarīt mēģinājumu un aizsaukt no Latvijas tiklab vācu, kā ari krievu karaspēku un atļaut tad visiem vietējiem iedzīvotājiem svabadi pašno-teikties. Ja Vācijas un Austrijas priekšstāvji nav tieši melojuši, bet patiešām paši tic, ka iedzīvotāju vairākums vēlas no Krievijas atdalīties vai pat pie Vācijas pievienoties, tad viņiem nekas nevar būt pretī tādam mēģinājumam.

Ciņa. — 1917. — 28. dec. (1918. — 10. janv.). — Nr. 31; Brīvais Strēlnieks. — 1917. — 28. dec. (1918 — 10. janv.). — Nr. 53; Ziņotājs. — 1917. — 30. dec. (1918. — 12. janv.). — Nr. 7; Grārn.: Proletariāta diktatūra Latvijā. — 40.— 43. lpp.; Grām.: LKP Oktobra revolūcijā. — 457.—459. Ipp ; Grām.: Padomju varas konstitucionālie akti Latvijā. — 92.—96. Ipp.; Grām.: Iskolata un tā Prezidija protokoli. — 227.—230. Ipp. [9] nājumu, tādē| padomju valdība bija spiesta sākt separātas sarunas ar ķeizarisko Vāciju un tās sabiedrotajiem. 2. (15) decembrī Padomju Krievija un Vācijas vadīto valstu bloks Brestā noslēdza pamieru un pēc nedē|as uzsāka miera sarunas.

2 Domāta Austroungārija.

3 Vācu resp. prūšu junkuri personificēja konservatīvos Prūsijas un pārejās uz austrumiem no Elbas atrodošās Vācijas impērijas lielos zemesīpašniekus, muižniekus un dižciltīgos virsniekus.

4 «Pilsoņu miera» politiku

5 Ar koalīcijas tiesībām šeit jāsaprot laukstrādnieku tiesības apvienoties arodbiedrībās un aizstāvēt savas intereses.

6 Latvijas (Kurzemes) bēg|u kongress notika Maskavā 1917 g. 8.—11. (21 — 24.) jūlijā. Tā delegāti pārstāvēja apmēram 30 tūkst. bēg|u. Kara un agrarjaulā-jumā, kā arī par Latvijas pašnoteikšanos un skolu demokratizāciju tika pieņemtas bo|ševistiskas rezolūcijas.

1918

Nr. 10

Izraksts no Latviešu pagaidu nacionālās padomes^9ārlietu nodaļas sēdes protokola par sarunām ar Alitantes valstu sūtņiem, kā arī par nodaļas turpmāko darbību

[Petrogradā] 1918. g. 5. martā

Piedalās: J. Goldmanis^2, A. Bergs^3, Ā. Dobelis^4, J. Seskis^5, J. Kreic-bergs^6, J. Rozc-Līgotnis^7, Dr. O. Grosvalds^8, A. Bērziņš^9, P. Ašma-nis'°, J. Ķēmanis^11, J. Brūmelis^12.

Sēdi atklāj pulksten 12 dienā un vada nodaļas priekšsēdētājs

J. Goldmanis, protokolu raksta sekretārs Ā. Dobelis.

[. .] 5)13 J. Seskis ziņo par sarunām ar Anglijas un Francijas sūtņiem Latvijas patstāvības jautājumā. Saruna notikuse īsi pirms abu sūtņu aizbraukšanas no Pēterpils. Anglijas un Francijas priekš-stāvji solījuši Latvijas patstāvības ideju pabalstīt, dodami, sevišķi Anglijas sūtnis, noteiktas garantijas un apsolīdami savas valsts valodā^14 aizstāvēt to miera konferencē. Tāpat abu valstu priekšstāvji ir par ekonomisku sakaru nodibināšanu starp Latviju un sabiedrotiem, kādēļ izstrādājami no latviešu puses noteikti projekti [..]

10) Pārrunājot Ārlietu nodaļas turpmāko darbību, tiek iekustināti jautājumi l) par Nacionālās padomes sprausto mērķu propagandēšanu latviešu inteliģencē un masās un 2) par Latvijas valsts teorētisku izbūvi.

Nodaļa atrod par vēlamu abu iekustināto jautājumu realizēšanu un nolemj uzdot birojam, pieaicinot tajā klāt Arturu Bērziņu, P. Aš-mani un A. Bergu, kā ari speciālistus atsevišķās nozarēs, sagatavot izdošanai atsevišķās brošūras sekojošus jautājumus:

1) Vai var pastāvēt patstāvīga Latvija?

2) Latvijas jautājums starptautiskā politikā, presē un sabiedrībā.

3) Nacionālās padomes ideja un viņas konstitūcija.

4) Latvijas izpostīšana (pēc J. Zālīša^15 brošūras^16 un citiem materiāliem), tulkojot šo darbu franču un angļu valodās.

Tāpat nodaļa nolemj 5) A. Berga brošūru resp. memorandu tulkot un izdot franču un angļu valodās^17.

Priekšsēdētājs: J. Goldmanis Sekretārs: A. Dobelis

LPSR CVVA, 6033. f„ 1. apr., 36. 1„ 47.-49. lp. Noraksts.

1 Latviešu pagaidu nacionālā padome apvienoja dažādas buržuāziskās partijas un sabiedriskās organizācijas un orientējās uz Antanti un ASV. Priekšdarbi padomes izveidošanai tika veikti Petrogradā, bet dibināšanas sanāksme notika Valkā 1917. g. 17. (30.) novembri. Savā deklarācijā padome pasludināja, ka «Latvija, kurā ieiet Vidzeme, Kurzeme un Latgale, ir autonoma valstsvienība, kuras stāvokli, attiecības uz ārieni un iekšējo iekārtu noteiks viņas satversmes sapulce un tautas «plcbiscīts»». Par padomes valdes priekšsēdētāju ievēlēja V. Zāmueļu, par viņa vietniekiem — K. Pauļuku un J. Palcmani, par sekretāru — K. Bahmani. Latviešu pagaidu nacionālā padome tiecās saistīties ar Ukrainas Centrālo radu un līdzīgām buržuāziskām organizācijām. Tās ārlietu nodaļa darbojās Petrogradā un, lai gūtu atbalstu saviem centieniem, sūtīja delegācijas pie sabiedroto lielvalstu, atsevišķu neitrālo valstu (Zviedrijas, Dānijas) sūtņiem. Par kontrrevolucionāru darbību Iskolats 1917. g. 19. decembrī (1918. g. 1. janvārī) pieņēma lēmumu slēgt padomi. Nākamās apspriedes jeb sesijas tā paslepus noturēja Petrogradā, bet pec kāda laika darbību atkal koncentrēja Valkā. 1918. g. 11 novembrī Lielbritānijas ārlietu ministrs A. Belfūrs savas valsts valdības vārdā līdz Parīzes Miera konferencei atzina Latviešu pagaidu nacionālo padomi par Latvijas pārstāvi de ļaelo (sk dok. Nr. 20).

2 Jānis Goldmanis (1875—1955) — politiķis, 1912. gadā ievēlēts par cariskas Krievijas IV Valsts domes locekli. 1915. gadā Latviešu strēlnieku bataljonu Organizācijas komitejas priekšsēdētājs, iekļauts Bēgļu apgādāšanas centrālkomitejā. Latviešu pagaidu nacionālās padomes ārlietu nodaļas vadītājs, Tautas padomes loceklis, Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības zemkopības ministrs. 20. gados Satversmes sapulces un Saeimas deputāts (1925.—1926. g. kara ministrs). 1944. gadā emigrēja uz Vāciju, miris ASV.

3 Arveds Bergs (1875—1942) — uzņēmējs, jurists un politiķis. Beidzis Tēr-batas universitāti. No 1901. gada strādāja par advokātu Rīgā, drīz izvirzījās par vienu no liberālās opozīcijas līderiem konservatīvajā Rīgas Latviešu biedrībā. No 1903. gada «Baltijas Vēstneša» redaktors. 1907. gadā karastāvokļa laikā A Bergs tika izraidīts no Latvijas. Pirmā pasaules kara gados viņš aktīvi darbojās bēgļu organizācijās, 1917 gadā bija viens no enerģiskākajiem Latviešu pagaidu nacionālās padomes politiķiem. 1919. g. sākumā nosūtīts uz Lielbritāniju, vēlāk uz Parīzi. Tā paša gada decembrī ieņēma Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības iekšlietu ministra posteni. 1934. g. maijā atbalstīja valsts apvērsumu. 1941. g. vasarā izsūtīts no Latvijas PSR, Miris izsūtījuma.

4 Ādolfs Dobelis (1889—1918) — žurnālists, rakstnieks. 1915.—1917. g. darbojās latviešu bēgļu organizācijās. Latviešu pagaidu nacionālās padomes sekretārs.

5 Jānis Seskis (1877—?) — skolotājs, žurnālists un diplomāts. Piedalījās 1905.—1907. g. revolūcijā. Sākoties atplūdiem, emigrēja, izvairīdamies no aizmuguriski piespriesta nāvessoda. Studēja Bernes un Bazeles universitātēs.

1913. gadā nelegāli atgriezās Latvijā, piedalījās imperiālistiskajā kara. Latviešu pagaidu nacionālās padomes ārlietu nodaļas loceklis. 1918. g. decembrī J. Seski deleģēja uz miera konferenci Parīzē. 1920. gadā viņu iecēla par Latvijas diplomātisko pārstāvi Šveicē, vēlāk par ārkārtējo sūtni Igaunija. 1934.—1940. g. bija ģenerālkonsuls Klaipēdā. 1941. g. vasarā izsūtīts no Latvijas PSR.

6 Jānis Kreicbergs (1864—1948) — jurists, sabiedrisks darbinieks. Pēc Maskavas universitātes beigšanas (1890) strādāja par advokātu Liepājā, vēlāk Rīga. 1915.—1918. g. — Bēgļu apgādāšanas centrālkomitejas pilnvarotais Petrogradā, pēc tam strādāja bēgļu organizācijās Kijevā. Latvijā atgriezās 1921. gadā. Publicēja rakstus par ekonomikas, vēstures, tiesību, kā arī literatūras jautājumiem. Otra pasaules kara beigu posmā emigrēja. Miris Zviedrija.

7 Jēkabs Roze (Līgotnis jeb Līgotņu Jēkabs; 1874—1942) — žurnālists, rakstnieks. Gadsimta sākumā darbojās dažādu buržuāzisku laikrakstu redakcijās, Latviešu Izglītības biedrības valdes loceklis un sekretārs. 1915.—1917. g. dzīvoja Maskavā un Petrogradā. No 1918. gada skolotājs Rīgā. Latviešu pagaidu nacionālas padomes loceklis. Miris izsūtījuma.

8 Oļģerts Grosvalds (1884—1962) — publicists, politiķis. Studējis Tērbata, Parīzē un Minhenē mākslas vēsturi. No 1919. gada strādāja Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības Ārlietu ministrijā, bija sūtnis Francijā, Beļģijā, • Holandē, Somijā.

81 Arturs Bērziņš (1882—1962) — žurnālists, teātra kritiķis. \'o 1905. gada darbojās dažādu preses izdevumu redakcijās un latviešu kultūras biedrībās. Pirmā pasaules kara gados Bēgļu apgādāšanas centrālkomitejas pilnvarotais.

1919. —1921. g. bija Nacionālā teatra dramaturgs, 1925.—1937. g. — teātra galvenais direktors, pēc tam trīs gadus bija laikraksta «Jaunākās Ziņas» redaktors. 1944. gadā emigrēja uz Zviedriju.

10 Pauls Ašmanis (1881—1952) — žurnālists, sabiedrisks darbinieks. 1906 —

1914. g. strādāja laikraksta «Dzimtenes Vēstnesis», 1918.—1920. g. — «Jaunākās Ziņas» redakcijā. Latviešu pagaidu nacionālās padomes loceklis, 1919 —

1920, g. — Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības Ārlietu ministrijas Informācijas departamenta direktors. 1944. gadā emigrēja uz Vāciju

11 Juris Ķēmanis (1883—1937) — jurists, politiķis. Beidzis Maskavas universitāti, strādāja par zvērināto advokātu Rīgā. Pirmā pasaules kara laikā bija Bēgļu apgādāšanas centrālkomitejas darbvedis Petrogradā. 1920,—1922. g. Satversmes sapulces loceklis, iekšlietu ministra vietnieks (1920), vēlāk tiesu palātas loceklis.

12 Jānis Brūmelis (1864—1939) — sabiedrisks darbinieks. Kredītsabiedrību un apdrošināšanas biedrību organizētājs Jelgavā. Jelgavas pilsētas domnieks. Pirmā pasaules kara laikā Bēgļu apgādāšanas centrālkomitejas, Latviešu strēlnieku bataljonu Organizācijas komitejas loceklis. Piedalījās buržuāziskās agrārreformas realizēšanā Latvijā.

13 Netiek publicēts protokola 1.—4., 6.—9. un 11. punkts par līdzekļu vākšanu, algam u. c. jautājumiem.

14 T. i., vārdā.

15 Jānis Zālitis (1874—1919) — jurists, sabiedrisks darbinieks. Beidzis Rīgas pareizticīgo semināru un Tērbatas universitāti (1905). Strādāja Rīgā par zvērinātā advokāta palīgu un advokātu. Cariskās Krievijas IV Valsts domes loceklis.

1915. gada aktīvi iesaistījās latviešu strēlnieku bataljonu organizēšanā. Latviešu pagaidu nacionālās padomes un Tautas padomes loceklis. No 1918. g. 4. decembra Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības apsardzības (kara) ministrs.

18 Sk. Залит И. П — Опустошение Латвии русскими войсками. — Пг., 1918. — 61 с. „~

17 A. Berga darbu «Latvija un Krievija: Apskats par kādu pasaules kara problēmu» astoņos turpinājumos 1919. g. augustā publicēja buržuāziskais laikraksts «Valdības Vēstnesis». Darbs 1919. gadā iznāca Parīzē franču valodā, 1920. gadā Londonā un Toronto angļu valodā (Berg A. — La Latvia et la Russie: Considérations sur des problèmes de la paix mondiale. — Paris, 1919. — 90 p ; Berg A. — Latvia and Russia: One problem of the world-peace considered. — London; Toronto, 1920. — 93 p ).

Nr. 11

Kurzemes zemes padomes^1 lēmums par Kurzemes hercogistes izveidošanu un tās ciešu saistīšanu ar ķeizarisko Vāciju

Jelgavā 1918. g. 8. marta

Pilnā skaitā sapulcējusies Kurzemes zemes padome, izņemot vienu aizbildinātu locekli, vienbalsīgi nolēma šodien pavakarē plkst. 4 savā

sēdē:

1) Viņa Majestāti ķeizaru un ķēniņu lūgt pieņemt Kurzemes hercoga kroni,

2) izteikt vēlējumos caur konvenciju noslēgšanu attiecībā uz militāra, muitas, satiksmes, mēru, naudas un svaru lietām un caur citiem līgumiem Kurzemi, cik vien iespējams, jo cieši pievienot vācu valstij,

3) izsacīt cerību, ka visa Baltija, pievienojot to pie vācu valsts, tiek satverta kopā par vienu vienīgu kopīgu valsti.

Uzaicinājums sūtīt Viņa Majestātei ķeizaram cildinājuma telegrammu tika tāpat vienbalsīgi pieņemts. Tāpat tika pieņemts uzaicinājums sūtīt uz Berlīni iz 4 personām sastāvošu deputāciju, lai personīgi pasniegtu lēmumu valsts kanclera kungam.

Dzimtenes Ziņas^2. — 1918. — 9. martā. — Nr. 29.

1 Kurzemes zemes padome tika izveidota 1917. g. septembrī Jelgavā 20 locekļu sastāvā kā nomināla pašvaldības iestāde. Seši no padomes locekļiem bija baltvācu baroni, seši — pagasta vecākie, četri pilsētnieku un trīs garīdzniecības, kā arī viens bruņniecības pārstāvis. Šāds padomes sastāvs atbilda okupantu aneksionistisko plānu īstenošanai.

2 «Dzimtenes Ziņas» — Kurzemes vācu okupācijas iestāžu laikraksts, iznaca Jelgavā no 1916. gada līdz 1919. g. sākumam.

Nr. 12

Vidzemes, Igaunijas, Rīgas un Sāmsalas apvienotās zemes padomes^1 lēmums par šo teritoriju pilnīgu atdalīšanos no Krievijas un saistīšanos ar imperiālistisko Vāciju

Rīgā 1918. g. 12. aprīli

Savienotā Vidzemes, Igaunijas, Rīgas un Samu salas Zemes Padome nolemj:

1. Lūgt Vācu ķeizaru arī turpmāk uzturēt Vidzemes un Igaunijas militārisku apsardzību un sekmīgi pabalstīt viņas, galīgi izvedot savu atdalīšanos no Krievijas.

2. Izsacīt vēlēšanos, ka no Vidzemes, Igaunijas, Kurzemes priekš-gulošām salām un Rīgas pilsētas tiek sastādīta monarhistiski-konsti-tucionāla valsts ar apvienotu satversmi un patvaldīšanu, kas pie Vācu valsts pieslieta caur personāhīniju ar Prūsijas ķēniņu^3, un lūgt Vācu ķeizaru šo Baltijas iedzīvotāju vēlēšanos visžēlīgi pieņemt un likt izpildīt.

3. Lūgt Vācu ķeizaru:

1) ka viņš atvēlētu pašu zemes iestāžu dibināšanu priekš Vidzemes un Igaunijas, kuras līdz Baltijas apgabalu galīgai apvienošanai vadītu Vidzemes un Igaunijas pārvaldīšanu,

2) ka starp Vācu valsti un Prūsiju un to no Baltijas apgabaliem dibināmu valsti tiktu noslēgtas vajadzīgās militār-, monētu, satiksmes, muitas, mēru, svaru un citas konvencijas.

Rīgas Latviešu Avīze^3. — 1918. — 13. apr. — Nr. 85.

1 Vidzemes, Igaunijas, Rīgas un Sāmsalas apvienoto zemes padomi izveidoja šo teritoriju t. s. zemes sapulcēs ievēlēti pārstāvji — pārsvarā baltvācieši —, kā arī okupācijas varai uzticīgas personas no latviešu un igauņu turīgākām, pro-vāciski noskaņotām aprindām.

2 Prūsijas ķēniņš (karalis) — Vācijas ķeizars Vilhelms II.

3 «Rīgas Latviešu Avīze» — sabiedriski politisks un literārs laikraksts ar izteikti provācisku orientāciju, iznāca okupētajā Rīgā F. Veinberga redakcijā 1917.—1918. gadā.

Nr. 13

Raksts «Ķeizara atbilde Vidzemes un Igaunijas delegācijai» laikrakstā «Rīgas Latviešu Avīze» par Vilhelma II reakciju uz Vidzemes, Igaunijas, Rīgas un Sāmsalas apvienotās zemes padomes 1918. g. 12. aprīļa lēmumu

Aizvakar, 21. aprīlī, galvenā miteklī^1 pulksten 5 pēc pusdienas Vidzemes un Igaunijas delegācijai valsts kanclers nodeva sekojošu paskaidrojumu:

Viņa Majestātei ķeizaram un karalim labpatika man uzdot Jums, šodien te ieradušamies Vidzemes, Igaunijas, Rīgas un Sāmsalas apvienotās Zemes padomes priekšstāvjiem, izteikt vissiltāko pateicību par Jūsu lēmumiem, ar kuriem apliecināta Viņa Visaugstākai personai uzticība.

Vācu karaspēka uzvarošais karagājiens^2 un Brest-Ļitovskas miera līgums^3 atnesa arī Jums atsvabināšanu no smaga posta un līdz ar to iespēju rūpēties par tām valsts ietaisēm, kuras saskan ar iedzīvotāju vēlēšanos un vajadzībām.

Pēc tam kad Vidzemes, Igaunijas, Rīgas un Sāmsalas apvienotā Zemes padome kā iedzīvotāju likumīgo iestāžu priekšstāve ar paļāvību bija griezusēs pie viņa, Ķeizariskā Majestāte izsaka gatavību piešķirt šīm zemēm vācu valsts militāro apsardzību un tās nopietni pabalstīt pie viņu galīgās atšķiršanās no Krievijas. Viņa Majestāte tad labprāt būs gatava atzīt vācu valsts vārdā atdalījušos apgabalus par patstāvīgām valstīm.

Viņa Majestāte apsveic Zemes padomes izteikto vēlēšanos, ka no Kurzemes, Vidzemes, Igaunijas, kā ari no priekšā nostādītām salām un Rīgas tiek dibināta kopīga noslēgta monarhistiski-konstitucionāla valsts ar vienādu satversmi un pārvaldību^4, un labprāt ar padomu un darbu palīdzēs šāda stāvokļa panākšanai. Viņa Majestāte arī labprāt piekrīt darīt iespējamu priekš Vidzemes un Igaunijas pašu zemes iestāžu dibināšanu, kuras līdz Baltijas apgabalu apvienošanai par valsti vadītu Vidzemes un Igaunijas pārvaldība.

Viņa Majestāte jūt sevišķu gandarījumu un prieku par to, ka Jūs savu zemju pateicības jūtas izteicāt ar to, ka jaundibināmā valsts tiktu ar Vācu valsti ciešāk saistīta caur personālūniju ar Prūsijas kroni.

So lūgumu labvēlīgi pārbaudīs un Visaugstākos lēmumus pēc pie līdzdarbības aicināto vietu uzklausīšanas paziņos Zemes padomei.

Viņa Majestāte labprāt būs gatavi pēc Baltijas apgabalu atšķiršanas no Krievijas piešķirt savu Visaugstāko piekrišanu, ka starp Vācu valsti un to no Baltijas apgabaliem dibinātu valsti tiek noslēgti satiksmes, mēra, muitas un citi līgumi.

Viņa Majestāte liek zemes priekšstāvnieclbai nodot savu ķeizarisko sveicienu, kā ari novēlēt visbagātāko svētību tālākiem darbiem viņu aizstāvēto apgabalu attīstībai.

Rigas Latviešu Avīze. — 1918. — 23. apr. — Nr. 93.

1 Galvenais miteklis — vācu augstākās virspavēlniecības galvenā mītne (Große Hauptquartier).

2 Domāts ķeizariskās Vācijas karaspēka uzbrukums Padomju Krievijai 1918. g. februārī.

3 Saskaņā ar Brestas miera līgumu, kas tika noslēgts 1918. g. 3. martā, vācu imperiālisti ieguva plašas teritorijas, starp tām arī visu okupēto Latviju.

4 Domāta Baltijas valsts, kuras izveidošana bija iecerēta jau agrāk (skat. 2. piezīmi 31. lappusē).

Nr. 14

Demokrātiskā bloka pārstāvju iesniegums Vācijas reihskanclerarn Bādenes princim Maksim

Rīgā 1918. g. 19. oktobri

Jūsu Gaišība,

Rīgā esošās Latviešu Nacionālās komitejas^1 vārdā, kas apvieno Latviešu zemnieku savienību, Demokrātisko partiju^2, Radikāldemo-krātisko partiju^3, Sociālrevolucionaru partiju^4, Republikāņu partiju^5, Nacionālo neatkarības partiju^6, mēs, zemāk parakstījušies, pagodināmies paziņot Jūsu Gaišībai sekojošo:

Pilnīgā paļāvībā uz taisnīga miera īstenošanu arī latviešu tauta cer uz taisnīgu pretimnākšanu viņas nacionālās neatkarības centieniem, lai tā pēc ilgas apspiešanas no baltvācu oligarhijas, krievu absolūtisma puses un okupācijas varas nežēlīgās un aizvainojošās politiskās iejaukšanās varētu beidzot nostāties uz savas garīgās un ekonomiskās dzīves brīvas attīstības ceļa. Savās domās un centienos latviešu tauta jau desmitiem gadu iestājas par pašpārvaldi un šos savus centienus apmaksājusi ar daudziem smagiem upuriem. Pašreizējā vēsturiska pagrieziena brīdī, kad apspiestajām nācijām jāsaņem brīvība, visa latviešu tauta apvienojas, prasot Latvijas patstāvību, stingrā apņēmībā panākt Latvijas teritorijā starptautiski atzītu valsts neatkarību. Sājā teritorijā, kas aptver Kurzemi, četrus Vidzemes dienvidu apriņķus — Rīgu, Cēsis, Valmieru un Valku —, kā arī Vitebskas guberņas Rēzeknes, Daugavpils un Ludzas apriņķus, pavisam 63 325 kvadrātkilometru platībā ar 2 600 000 iedzīvotājiem^7, latviešu tauta dzīvo saliedētā nacionālā vienotībā. Daži procenti nacionālā mazākuma tautību šo demogrāfisko ainu nevar ietekmēt, pie tam šo tautību pārstāvji pa lielākai daļai pietiekoši labi pārvalda latviešu valodu, lai varētu piedalīties valsts garīgajā un ekonomiskajā dzīvē, pie tam ir paredzētas konstitucionālas garantijas viņu nacionāli kulturālajām interesēm.

Tirdzniecības lielvalstīm un vispār starptautiskajai tirdzniecībai Latvijas teritorija jo sevišķi nozīmīga tādēļ, ka caur to iet lieli tran-zītceļi, tur krustojas dažādas konkurējošas intereses; šai ziņā Latvija atgādina Beļģiju. Tāpēc latviešu tauta uzskata, ka neitrāla un neatkarīga Latvija būtu vislabākais atrisinājums visām valstīm un lo tirdzniecības interesēm, īpaši ievērojot, ka tas atbilst visu lielvalstu proklamētajiem miera noslēgšanas principiem.

Latviešu tauta ir pārliecinātā, ka tai ir visi priekšnoteikumi savu centienu īstenošanai. Viņai ir caurmērā laba skolas izglītība, viņas rīcībā ir mācību iestādes, apvienības ar saimnieciskiem, sociāliem un sabiedriskiem mērķiem, ļoti attīstīta valoda un literatūra. Ik gadus simtiem latviešu jauniešu iestājas augstskolās. Latviešu tautai ir arī bagāta politiska un administratīva pieredze, par ko liecina plaši izplatītā politiska prese, ļoti organizētas partijas un vietējās pārvaldes darbība. Turīgā un izglītotā lielsaimnieku kārta kopā ar augošo buržuāziju un intensīvam darbam audzināto attīstīto strādniecību varētu būt veselīgs un stiprs pamats, kas nodrošinātu jaunajā valstī politisku un saimniecisku stabilitāti.

Latviešu tauta apzinās arī briesmas, ar ko būtu saistīta pievienošana Krievijai. Ne tikai boļševistiskais, arī jebkurš cits režīms nestu sev līdz tādu nestabilitāti, ka visai latviešu tautai būtu jācīnās pret apvienošanu ar Krieviju. Tāpat nevar būt ne runas par pievienošanu Vācijai, jo tas nozīmētu ne tikai vienpusīgas varas pozīcijas nodibināšanu Baltijas juras svarīgākajā piekraste, bet arī vienpusīgu interešu pārsvaru Krievija un līdz ar to runātu pretim jau uzsvērtajai nepieciešamībai līdzsvarot dažādu tautu un valstu intereses. Ari visvāciešu^8 rindās propagandēto priekšlikumu apvienot latviešus un igauņus vienā valsti šīs tautas noraida, jo šāda valsts būtu ar jauktām valodām, kas radītu lielus trukumus. Sis priekšlikums minētajās aprindās kalpo tikai vienam mērķim — uzspiest abām tautībām vācu valodu kā valsts valodu.

Latviešu tauta, pilnīgi pievienodamās tiem uzskatiem un centieniem, kas vērsti uz mieru un saticības pilnu tautu savienību, sagaida no jaunās Vācijas^9, ka tā neliks Latvijas tautai šķēršļus ceļā uz tūlītēju neatkarīgas valsts celtniecības sākumu un atzīs sekojošus principus, līdz ar suverenitātes izveidošanos atvelkot savus okupācijas un valsts varas orgānus:

1. Latvija kā neatkarīga suverēna valsts patstāvīgi lemj par savu valsts un pārvaldes iekārtu;

2. Kā starptautisko attiecību subjekts Latvija brīvi lemj par savām attiecībām ar citām valstīm un netraucēti veic šajā nolūkā vajadzīgos pasākumus;

3. Latvija sutis uz Miera konferenci savus pārstāvjus, ko pati nozīmēs;

4. Latvijas Pagaidu valdība, kas sastādīta no noteicošo partiju pārstāvjiem, kā augstākais likumdošanas un izpildvaras, kā ari valsts budžeta apsaimniekošanas orgāns nekavējoties ņem savā pārziņā iekšējās un ārējās valsts lietas un tās kārto līdz tam laikam, kad nacionālā Satversmes sapulce īstenos organizācijas likumu;

5. Latvijas Pagaidu valdība nekavējoties netraucēti un patstāvīgi sper soļus pašas karaspēka un kārtības orgānu izveidošanai.

6. Visi latviešu tautības un Latvijā dzimušie vai dzīvojošie kara-gūstekņi nekavējoties jāatbrīvo un jādod viņiem iespēja atgriezties mājās.

Latviešu Nacionālās komitejas uzdevumā Rīgā M. Valters H. Traubergs

LPSR CVVA, 6033. f., 1. apr., 35. I, 55.—57. Ip. Tulkojums no vācu vai.

1 īstenībā Demokrātiskā bloka (sk. clok. Nr. 31) pārstāvju.

2 Latviešu demokrātiskā partija nodibinājās 1917. g. aprili kā liberāļu un sik-buržuāzijas politisks grupējums. Tajā ietilpa galvenokārt dažādu palīdzības u. c. biedrību un to krājaizdevu kasu locekļi, kuri pirmā pasaules kara gados pulcējās ap laikrakstu «Jaunā Dienas Lapa». Partijas biedri (viens no viņu līderiem bija E. Bite) aktīvi iekļāvās Demokrātiskajā blokā un Tautas padomē.

3 Latvijas radikāldemokrātiskā partija nodibinājās 1917. g. pavasara sākumā, apvienojoties liberāļiem un sikburžuāziskajiem demokrātiem. Tās dibinātāju vidu bija galvenokārt 1905. gadā neilgi darbojušās Latviešu demokrātiskās partijas kreisais spārns, kas reakcijas gados grupējās ap laikrakstu «Jaunā Dienas Lapa», bet pirmā pasaules kara laikā ap «Jauno Vārdu». Viens no partijas līderiem G. Zemgals 1917. gadā tika ievēlēts par Rigas pilsētas galvu. Partijas biedri darbojās Latviešu pagaidu nacionālajā padomē, Demokrātiskajā blokā un Tautas padomē. 1920. gadā Latvijas radikāldemokrātiskā partija izira.

4 Latvijas revolucionāro sociālistu partija izveidojās uz agrākās sīkburžuā-ziski demokrātiskās Latviešu sociāldemokrātu savienības bāzes 1913. g. martā. Skaitliski neliela, bet pati aktīvākā daļa bija Rīgas organizācija (40—50 biedru). Ilgus gadus partijas vadītājs un ideologs bija M. Valters, kurš imperiālistiskā kara priekšvakarā eserus pameta. Partija, kas kara sākumā bija ārkārtīgi sarukusi, savu darbību atjaunoja 1917. g. aprīlī, pēc mēneša tajā skaitījās apmēram 2 tūkst, biedru. Revolucionārie sociālisti neregulāri izdeva laikrakstu «Darba Tauta», piedalījās Demokrātiskajā blokā un Tautas Padomē. 1919. gadā šī partija legāli darbojās Latvijas Sociālistiskajā Padomju Republikā (tolaik bija izstājusies no Tautas padomes), taču vēlāk atkal saistījās ar buržuāziskajām partijām, Latvijas Satversmes sapulces vēlēšanu laikā Latvijas revolucionāro sociālistu partija izira.

5 Latvju republikāniskā partija kā latviešu buržuāzijas labēji noskaņotu politiku mazietekmīgs grupējums nodibinājās 1917. g. pavasarī. Tajā apvienojās Rīgas Latviešu biedrības pīlāri (F. Grosvalds, A. Krastkalns u. c.). Nākamajā gadā viņiem pievienojās Latviešu pagaidu nacionālās padomes labējais spārns, partijas vadībā izvirzījās E. Strautnieks. 20. gadu sākumā partija savu nozīmi zaudēja.

6 Latvju neatkarības partija izveidojās 1917. g. pavasarī kā neliela inteliģences kopa. Atbalstīja Latvijas autonomijas, vēlāk patstāvīga valstiskuma ideju. Beidza pastāvēt 1919. gadā.

7 Minēts aptuvens Latvijas iedzīvotāju skaits pirms pirmā pasaules kara.

s Domāta šovinistiskā Visvācu jeb panģermāņu savienība, kas enerģiski izvirzīja dažādus aneksionistiskus plānus.

9 Sakarā ar neveiksmēm pirmajā pasaules karā un tautas masu revolucionārā noskaņojuma pieaugumu vācu imperiālisti 1918. g. 3. oktobrī izveidoja t. s. demokrātisko koalīcijas valdību, ko vadīja Bādenes princis Maksis, un griezās pie Antantes ar priekšlikumu noslēgt pamieru.

Nr. 15

Raksts «Baltijas valsts izveidošana» laikrakstā «Dzimtenes Ziņas» par Latvijas un Igaunijas apvienošanu Vācijai pakļautā monarhistiski konstitucionālā veidojumā

1918. g. 23. oktobri

19. un 20. oktobrī Rīgas pilī notikušā Vidzemes, Igaunijas, Rīgas un Sāmsalas apvienoto Zemes padomju pastāvīgās komisijas sēdē tika atvērts no Viņa Majestātes Vācijas ķeizara dotais pamatraksts, caur kuru Vidzeme, Igaunija, Rīga un Sāmsala no Vācijas valsts puses tiek atzīti kā brīvi un neatkarīgi apgabali.

Apvienoto Zemes padomju komisija pēc tam taisīja sekojošus vienbalsīgus lēmumus:

1) Pēc tam kad Vidzeme, Igaunija, Riga un Sāmsala valsts tiesiska ziņā no Krievijas šķīrušās un atzītas kā neatkarīgi apgabali, kā šo zemju suverēnās varas nesējs ir ieskaitāma atzīšanas pamat-rakstā no 22. septembra^10 minētā apvienotā Vidzemes, Igaunijas, Rīgas un Sāmsalas apvienotā Zemes padome, kuras izpildu orgāns ir no Zemes padomes viņas 12. aprīlī šinī gadā ievēlētā pastāvīgā komisija.

2) Sakarā ar Zemes padomes lēmumiem no 12. aprī|a šinī gadā nekavējoši jāsper soļi, lai Baltijas zemes apvienotu kopīgā monar-histiski-konslitucionālā valstī. Lai to panāktu, jāuzaicina Kurzemes Zemes padome iestāties apvienotā Vidzemes, Igaunijas, Rīgas un Sāmsalas apvienotā Zemes padomē. Sij tādā kārtā izveidotai Zemes padomei jāuzdod:

a) dibināt vienu no visām iedzīvotāju aprindām un tautībām sastādītu Zemes komisiju, kurai visīsākā laikā jāizstrādā Baltijas valsts satversmes projekts;

b) dibināt pagaidu Baltijas zemes valdību.

3) 'Kāpēc jālūdz:

M

a) Lai Vācijas valsts saskaņā ar Zemes padomes šinī gadā aprīli izteiktu lūgumu ari turpmākam nodrošina zemei militārisku apsardzību;

b) lai līdz tam laikam, kamēr zemes pārvaldību uzņemas pašu Baltijas zemes iestādes, vācu iestādes Baltijas zemēs turpina savu darbību.

4) Attiecīgā vietā pret to jāizsaka protests, ka par Baltijas zemju priekšstāvjiem, kā tas nesen bijis, zīmējas personas, kurām priekš tam nav nekādas tiesiskas pilnvaras.

Kurzemes Zemes padomes klātesošie priekšstāvji, kuri piedalās kā viesi, izsaka savu pārliecību par to, ka Kurzemes Zemes padome kā līdz šim, tā arī uz priekšu paliksies pie saviem lēmumiem no marta mēneša 1918. g., kuri izgāja uz kopīgas Baltijas valsts dibināšanu.

Pēc sēdes dienas kartības izbeigšanas iesniedza priekšlikumu: lūgt attiecīga vietā, lai vācu karaspēks no Vidzemes un Kurzemes robežapgabaliem, kuri pēc Brestas miera līguma nāk atpakaļ pie Krievijas un kuru iedzīvotāji pa lielākai daļai ir baltiešu līdztautieši, netiktu ātrāk atsaukts atpakaļ, kamēr ir garantijas par to, ka šo apgabalu iedzīvotāji netiks atdoti tam pašam liktenim, kā citu nesen no vācu karaspēka atstatu novadu iedzīvotāji, kuriem nolaupīja viņu pēdējo rocību un tos noslepkavoja.2

So priekšlikumu pieņēma vienbalsīgi.

Par Zemes padomes komisijas sēdi «Balt.[ijas] Ziņ.[as]»3 vēl ziņo;

19. un 20. oktobrī notika Rīgas pilī Vidzemes un Igaunijas Zemes padomes komisijas sēde, kurā piedalījās arī Kurzemes padomes priekšstāvji. Sajās sēdēs apsprieda galvenā kārtā Vacijas ķeizara vēstījumu, ar kuru atzīta Vidzemes, Igaunijas, Rīgas un Sāmsalas patstāvība un brīvība. Aizrādām lasītājiem uz augšā nodrukātiem Zemes padomes komisijas lēmumiem. Pie dažiem Zemes padomes lēmumiem neesot sasniegta vienprātība. Uz A. Krastkalna ierosinājumu nosūtīta Vācijas valsts kancleram telegramma ar lūgumu neatvilkt līdz turpmākam laikam no Latgales karaspēku un neizdot simtiem tūkstošiem Latgales iedzīvotāju lielinieku patvarībām.

Beidzot A. Krastkalns stādījis sapulcei jautājumu, vai sapulce savā starpā grib atzīt latviešu valodai pilnīgas līdztiesības valdībā, skolās, tiesās un visās atklātās iestādēs un latviešu tautas piedalīšanos valdībā u.t.t. saskaņā ar jau sen izteikto paritātes principu. Sapulce esot devuse uz minēto jautājumu vienbalsīgu pozitīvu atbildi.

Par notikušo apvienotās Zemes padomes komisijas sēdi «Rīgas Latviešu Avīze» sniedz šādas papildu ziņas;

Apvienotās Zemes padomes sapulcēšanās dienu noteikt atstāja priekšniekam pēc attiecīgo apstākļu izzināšanas, bet ne vēlāk kā [10]

5. novembri. Nodomāts vienoties ar Kurzemes Padomes priekšniecību,, ka ari Kurzemes Zemes padome tiktu sasaukta tai paša laikā, tā ka reizē varētu taisīt lēmumus par savstarpēju savienošanos un apvienotās Baltijas valsts dibināšanu, pēc kam tad Kurzemes Zemes padomes locekli varētu atbraukt uz Rīgu, lai te notiktu pirmā visas Baltijas Zemes padomes sēde.

Beidzot jāpiemin, ka tika pārrunāts (bez lēmuma taisīšanas) tā sauktais nacionālas paritātes jautājums, proti, prasība, ka zemes valodām būtu vienādas tiesības visās iestādēs un tiesās, ka vidusskolas tiktu dibinātas tikpat ar vācu, kā ari ar latviešu (igauņu) mācības valodām un ka pie amata vīru iecelšanas pēc iespējas tiktu ievērotas visas vietējās tautības. Arī šai ziņā izrādījās pilnīga vienprātība, un tikai no dažiem tika piezīmēts, ka kāda pārejas laika varbūt vēl nebūšot iespējams dabūt viscauri tiesnešus, kas prot attiecīgās valodas, bet ka jācenšas panākt kārtību, ka latviešu da|a tiesneši prastu vāciski un latviski un igauņu daļā vāciski un igauniski.

Dzimtenes Ziņas. — 1918. — 23. okt. — Nr. 135.

1 1918. g. 22. septembri Vācijas ķeizars Vilhelms 11. balstoties uz 27. augustā pieņemto Brestas miera papildlīgumu par Igaunijas un Vidzemes atdalīšanu no Krievijas, vārdos pasludināja Baltiju «par brīvu un patstāvīgu apgabalu». Būtībā tas bija kārtējais solis ar mērķi izveidot proģermānisku Baltijas valsti

2 Baltvācieši saprata, ka bez vācu karaspēka palīdzības nebūs iespējams aizkavēt ne padomju varas atjaunošanu Igaunijā un daļā Latvijas, kur tā sekmīgi darbojās 1917. gadā, ne arī tās nodibināšanu Kurzemes un Lietuvas teritorijā.

3 «Baltijas Ziņas» — buržuāzisks sabiedriski politisks un literārs laikraksts, iznāca Rīgā 1918.—1919. gadā.

Nr. 16

Izraksts no Latviešu pagaidu nacionālās padomes ārlietu nodaļas vadītāja Z. Meierovica^10 un A. Dž. Belfūra^2 sarunas stenogrammas Lielbritānijas Ārlietu ministrijā^3

Londonā 1918. g. 23. oktobri

B[clfūrs] : Atļaujat man Jums [uzļstādīt dažus jautājumus attiecībā uz Latviju.

Mļeierovics]: Laipni lūdzu, ser.

B [elfūrs] : Vai jūs domājat, ka pēc Krievijas reorganizēšanas^4 ir paredzamas draudzīgas «Alliances» nodibināšanās iespējamība starp Jums un Krieviju?

Meierovics] : Tā kā Latvija ir ekonomiski ieinteresēta Krievijas hinterlandē^5, Krievijai ir vajadzība sūtīt un saņemt preces caur [.atvijas ostam, tad man liekas, ka «Alliances» nodibināšanās starp mums un Krieviju ir neizbēgama, bet, cik šis attiecības būs draudzīgas, ir grūti spriest, kamēr mēs nezinām, kada Krievija nākotnē būs. Protams, ka ar anarķistiski lieliniecisko Krieviju jeb ar Krieviju, kuras tieksmes ir apspiest mazās tautas, mums nevar būt nekā kopēja.

B[elfūrs] : Vai ir iemesls Latvijai bīties no lielinieciskuma iespaida, ja Vācija evakuētu no Jūsu zemes savus policijas spēkus?6

Mfeierovics]: Man trūkst pēdējo ziņu, lai varētu noteikti atbildēt uz Jūsu jautājumu, bet es pielaižu, ka iemesls bīties no lielinieciskuma ir gan, jo pēc Vācijas policijas spēku evakuēšanās lielinieki spiestos uz vakariem, lai no mūsu kaimiņu zemēm dabūtu pārtiku, kuras lielinieciskā Krievijā nav un kuru no rītiem jaunās ziemeļaustrumu frontes dēļ lielinieki nevar dabūt. Bez tam mūsu kareivji Latvijā^7 ir no vācu okupācijas varas atbruņoti, un tāpēc, it sevišķi pirmā laikā līdz kareivju apbruņošanai, mums nebūs iespējamības pietiekoši nosargāt robežu pret paredzamām lielinieku apbruņotām ekspedīcijām. Es esmu jau pieprasījis savai valdībai^8 dot man par šo jautājumu sīkas instrukcijas, un, tiklīdz tās saņemšu, es nekavēšos Jums zināmu darīt manas valdības ieskatus šinī lietā.

B[elfūrs] : Vai latviešu kareivju starpā ir daudz lielinieku, un kur viņi atrodas?

Mfeierovics]: Man ar prieku ir jākonstatē, ka lielinieciskums, kas vienai mazai latviešu tautas da|ai ātri pielipa, ātri ari pāriet. Pēc beidzamām ziņām no Krievijā atrodošamies latviešu kareivjiem apmēram 1/10 resp. ap 2000 cilvēku ir vēl atkarīgi no 1 iciinieciskās Krievijas un atrodas Ļeņina Krievijas da|a, kamēr pārējā 9/10 ir vai nu neitrāla, jeb kaujas kopā ar sabiedrotiem Arhangejskas un Volgas frontes.9 Viena daja no latviešu kareivjiem atrodas Ukrainā, kur viņi tika nosūtīti pagājušā gada rudenī sakarā ar toreiz gatavotiem politiskiem un stratēģiskiem plāniem, un viņu starpā lielinieku nav. Beidzot, kāda daļa latviešu strēlnieku palikuši Latvija, kur viņi pēc vācu ienākšanas atbruņoti un demobilizēti, arī viņu starpā lielinieku nav.

B[elfūrs]: Vai Latvijā atrodošos latviešu starpā ir daudz lielinieku?

Mfeierovics]: Cik latviešu vispārīgi lielinieku ir, tie visi atrodas Ļeņina Krievijā, tā ka pašā Latvijā lielinieku tagad nemaz nav, atskaitot varbūt dažas atsevišķas personas.

B[elfūrs]: Pateicos Jums daudzkārt. Man ir liels prieks iepazīties ar Jums kā ar latviešu nācijas priekšstāvi, un es ar lielu interesi noklausījos Jūsu runā. Es ar dziļu simpātiju jūtu līdzi latviešiem un ceru, ka Latvijas nākotne tiks saskaņota ar latviešu nācijas vēlēšanos un nopelniem.

M[eierovics]: Atļaujiet man, ser, izsacīt Jums manu dziļi sajusto pateicību par tiem vārdiem, kurus Jūs tik laipni sacijāt Latvijas labā. Es uzskatu par savu patīkamu pienākumu nekavējoši paziņot Jūsu «message»10 manai valdībai, un es esmu pārliecināts, ka tas brīdis, kad latviešu tauta pēc ilgām grūtām ciešanām saņems šo svarīgo ziņu, būs mūsu nacionālā svētku diena, jo Latvija tagad zina, ka par viņas nākotni stāv nomodā stiprā Lielbritānijā.

LPSR CVVA, 1899. f„ 2. apr., 283. 1., 89. ip. Noraksts.

1 Zigirīds-Anna Meierovics (1887—1925) — politiķis, diplomāts. Beidzis

Rīgas Politehnisko institūtu (1911). Strādāja par skolotāju, Rīgas Lauksaimniecības centrālbiedrības savstarpējās kredītbiedrības direktoru rīkotāju, darbojās dažādās latviešu biedrībās. Pirmā pasaules kara laikā vadīja latviešu Bēgļu apgādāšanas centrālkomitejas kultūras biroju. 1917. gadā tika ievēlēts par Vidzemes zemes padomes valdes locekli. 1918. g. vasarā Z. Meierovics ka Latviešu pagaidu nacionālās padomes pilnvarotais devās uz Londonu vest sarunas ar Lielbritānijas valdības locekļiem. Vēlāk Latvijas miera delegācijas sastāvā uzturējās Parīzē, bet 1919. g. jūlijā uzņēmās buržuāziskās Pagaidu valdības ārlietu resora vadīšanu. Viens no Latviešu zemnieku savienības pārstāvjiem Tautas padomē, Satversmes sapulcē un pirmajā Saeimā. 20. gadu pirmajā puse buržuāziskās Latvijas ārlietu ministrs, no 1921. g. jūnija līdz 1924. g. janvārim (ar pārtraukumiem) ministru prezidents. Gājis bojā autokatastrofā.

2 Arturs Džeimss Belfūrs (1818—1930) — Lielbritānijas politiķis, valstsvīrs.

1874. gadā ievēlēts parlamentā kā konservatīvo kandidāts. 1891.—1892. g.,

1895.—1902 g. (ar pārtraukumiem) finansu ministrs, 1902.—1905. g. premjerministrs. 1915. gadā — Admiralitātes pirmais lords (jūrlietu ministrs). 1916,— 1919. g. A. Dž. Belfūrs ieņēma ārlietu ministra posteni. Viens no pretpadomju intervences organizētājiem.

3 Saruna ilga apmēram 20 minūtes. Netiek publicēta sarunas sākuma daļa — abpusējās oficiālās uzrunas atbilstoši starptautiskās diplomātijas praksei.

4 Domāta kapitālistiskās iekārtas atjaunošana Krievijā.

5 Šeit — noieta rajons (angļu vai.).

6 Slēdzot Kompjenas pamieru, sabiedrotie vācu okupācijas karaspēkam Baltijā uzlika policejiskas funkcijas. Saskaņā ar līguma 12. pantu vācu karaspēks bija jāizved pēc tam, kad sabiedroto lielvalstis būs atzinušas, ka to pieļauj minētās teritorijas iekšpolitiskais stāvoklis.

7 Acīmredzot domāti 1917. g. rudenī strēlnieku pulkus pametušie virsnieki un gluži neliela daļa strēlnieku, kuri palika Latvijā 1918. g. februārī, kad vācu karaspēks pārgāja uzbrukumā.

8 Latviešu pagaidu nacionālā padome.

? Situācija, kādu to iezīmē Z. Meierovics, neatbilda patiesībai. Raksturodams to pilnīgi pretēji, viņš, iespējams, cerēja uz lielāku Lielbritānijas imperiālistu atsaucību latviešu buržuāzijas interesēm.

10 Paziņojumu (angļu vai.). Krājumā netiek publicēts.

Nr. 17

Latviešu pagaidu nacionālās padomes ārlietu nodaļas vadītāja Z. Meierovica lūgums Lielbritānijas ārlietu ministram A. Dž. Belfuram sniegt rakstisku Latvijas neatkarības atzīšanas deklarāciju

1918. g. 30. oktobri

Es sirsnīgi lūdzu Jūs nodot man deklarāciju par Latvijas neatkarības atzīšanu. Sīs deklarācijas publicēšana no britu valdības puses dos vislabākos rezultātus starp visiem latviešiem Latvijā un Krievijā, un tas būs liels atbalsts visiem latviešu iedzīvotājiem. Vācieši izdevuši 22. oktobrī^1 deklarāciju par Vidzemes un Igaunijas neatkarību, un viņi uzsākuši jaunu proģcrmanisku kampaņu. Britu deklarācija atņems viņiem jebkuru izredzi uz panākumiem.

Es ludzu, ser, iesniegt Jūsu laipnai apstiprināšanai Jūsu 23. oktobra mutvārdu paziņojumu, kuru es esmu saglabājis vislabākajā atmiņā. Tā ir ļoti svarīga liela mums, latviešiem, iegūt visus tekstus ar mūsu neatkarības atzīšanu, sevišķi ja tos devuši attiecīgu zemju lielākie valstsvīri.

Es esmu, ser,

Jūsu vispadevīgākais, pazemīgākais kalps,

Z. A. Meierovics

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 273. I., 5. Ip. Tulkojums no angļu vai.

1 Runa acīmredzot ir par minēto Vilhelma II paziņojumu 1918. g. 22. septembrī (sk. 1. piezīmi 49. lpp), kas Baltijā kļuva zināms tikai oktobra otrajā pusē.

Nr. 18

Izraksts no presē publicētā Vidzemes, Igaunijas, Rīgas un Sāmsalas apvienotās zemes padomes sēžu protokola par proģermāniskās Baltijas valsts nodibināšanu

Rīgā 1918. g. 6. un 7. novembri

Apvienotās zemes padomes 6. novembra sēdi atklāja plkst. 11 dienā priekšsēdētājs barons fon Pilhaus^1. Pēc sapulcējušos apspriešanās sekretārs fon Samsons nolasa iepriekšējās dienas lēmumus, kurus sapulce bez ierunām pieņem. Pēc tam nāk pārspriešanās zemes pado-

ines prezidija un dažu viņas locek|u: Krastkalna, Blaua u. c. priekšlikums par Baltijas valsts organizēšanu ..

[7. novembra sēdē] Apvienotās zemes padomes nolemj: 1) Kopīgi ar Kurzemes zemes padomi izvēlēt: a) Baltijas zemju pavaldonibu; b) no visu nāciju un visu iedzīvotāju grupu priekšstāvjiem Baltijas zemes komisiju. 2) Baltijas pavaldombai tiek uzdots but par Baltijas valsts aizstāvi uz ārieni un par zemes pārvaldītāju ar tiesību izdot pagaidu noteikumus, kam piešķirams likumīgs spēks. 3) Baltijas zemes komisijas uzdevums ir: a) priekš dibināmās Baltijas valsts, kas pastāvētu no Kurzemes, Vidzemes, Igaunijas un tuvējam salām un Rīgas, izstrādāt satversmes projektu un tam paša laika uzmest noteikumus, kādā kārtā šis projekts no tautas priekšstāvjiem, kas ievēlēti uz plašiem pamatiem, būtu pieņemams; b) būt par padoma devēju pavaldonībai pie noteikumu izdošanas. 4) Prezidija tiesības zemes komisijā nododamas zemes pavaldombai. 5) No apvienotām Vidzemes, Igaunijas, Rīgas un Samu salas zemes padomēm vēlami Baltijas pavaldonībā 8 pastāvīgi locekļi un 3 vietnieki, bet Baltijas zemes komisijā 26 locekļi. Kurzemes zemes padome uzaicina ievēlēt Baltijas pavaldonibā un zemes komisijā samērā ar iedzīvotāju skaitu noteicamu locekļu skaitu. 6) Zemes komisijas sastāvu, ieskaitot pa-valdonības locekļus, var pavairot līdz 60 locekļiem ar to noteikumu, ka vācu, igauņu un latviešu tautībām būtu komisijā līdzīgs aizstāvju skaits. Jaunu locekļu uzaicināšana notiek no zemes pavaldonības puses. 7) Vidzemes, Igaunijas, Rīgas un Sāmu salas zemju padomes prezidija ir pilnvarota izpildīt šai zemes padomes sapulcē pieņemtos lēmumus, kas attiecas uz Baltijas valsts organizēšanu kopēji ar Kurzemes zemes padomes priekšstāvjiem. 8) Zīmējoties uz Latgales un Pečoru apgabalu priekšstāvju iesniegumu^2, nolemj: a) zemes padome griezīsies pienācīgā vietā ar lūgumu, lai vācu valsts šiem apgabaliem ari turpmāk atvēlētu militāru apsardzību, kamēr turienes iedzīvotāju dzīvība un īpašumi butu nodrošināti; b) zemes padome no savas puses piekrīt šo apgabalu priekšstāvju izteiktam lūgumam pievienoties Baltijas valstij un uzdod zemes pavaldombai šo izskaidrojumu pienācīgā vietā celt priekšā; c) gadījumā, ja Latgales un Pečoru apgabalu pievienošanās pie Baltijas valsts dabutu pienācīgo valsts tiesisko sankciju, tad Baltijas zemes priekšstāvniecībai kopēji ar Latgales un Pečoru apgabalu priekšstāvjiem jāizstrādā noteikumi, kādā kārtā šī pievienošana izvedama dzīvē.

Pēc tam sapulces priekšsēdētājs paskaidroja, ka, izdarot vēlēšanas priekš pavaldonības un zemes komisijas, atsevišķu nāciju priekš-stāvji vienojušies tādā kārtā, ka par kandidātiem nebalsos, bet pieņems tos, ko katra nāciju grupa uzstādīs. Pēc maza starpbrīža nobalsoja uzstādīto kandidātu vārdus, kurus vienbalsīgi pieņēma.

Baltijas pavaldonības padomē ievēlēti:

Par pastāvīgiem locekļiem: pilsētas domnieki J. Bļaus un V. fon Bul-merinks^3, bankas direktors E. Hepners, Georgs Jlrmavs, pilsētas domnieks A. Krastkalns, landrāts barons Pilars fon Pilhaus, advokāti L. Lārs-Kērds, R. Tavrasks. Par vietu izpildītājiem locekļiem: mācītājs Nurms, advokāts Purgals, Fr. fon Samsons.

Sapulci slēdzot, paskaidroja, ka zem lēmumā pieliktās papildu piezīmes «uz plašiem pamatiem» nav jāsaprot vispārējas, tiešas un vienlīdzīgas vēlēšanas tiesības, bet tikai «plašas». Visi tam vienbalsīgi piekrita.

Baltijas Ziņas. — 1918. — 7., 8. nov. — Nr. 159, 160.

1 Ādolfs Pilars fon Pilhaus (1851—1925) — baltvācu barons, politiķis. Studējis Tcrbatas universitātē, pēc tam Hallē. 1908.—1018. g. Vidzemes landmaršals, 1918. g. novembrī kļuva par Vidzemes, Igaunijas, Rīgas un Sāmsalas apvienotās zemes padomes priekšsēdētāju. 1919.—1922. g. dzīvoja Vācijā, mūža pēdējos gadus pavadīja Pērnavā.

2 Arī vācu karaspēka okupētajā Latgalē un Pečoru rajonā atradās «tautas pārstāvji», kuri centās saistīties ar ķeizarisko Vāciju, lai tādējādi stingri nošķirtos no Padomju Krievijas.

3 Vilhelms Bulmerinks (1862—1953) — baltvācu politiķis. Studējis Tērbatas universitātes Juridiskajā fakultātē. 1913.—1915. g. Rīgas pilsētas galva. Pirmā pasaules kara laikā viņu izsūtīja uz Irkutskas guberņu. Pēc Februāra revolūcijas kādu laiku dzīvoja Somijā. Kopš 1918. g. pavasara piedalījās proģermāniskās Baltijas valsts izveidošanas plānu realizēšanā. 1919.—1944. g. žurnālists Štetinā (tag. Sčecina). Pēdējos dzīves gadus pavadīja Vācijā nespējnieku namā.

Nr. 19

Raksts «Latgales lūgums apvienotajai zemes padomei» laikrakstā «Dzimtenes Ziņas» par Latgales pievienošanu dibināmajai Baltijas valstij

1918. g. 9. novembri

Rīgā, 6. novembrī. Apvienotā Vidzemes, Igaunijas, Rīgas un Samu salas Zemes padome savā 5. novembrī noturētā sēdē Rīgā vienbalsīgi nolēma griezties pie valstskanclera ar rakstu, kurā tiek izteikta Zemes padomes pateicība par to sekmīgo palīdzību, kādu Vācija snieguse Vidzemei un Igaunijai pie šo zemju galīgās atdalīšanās no Krievijas, un Vācija tiek lūgta arī turpmāk uzturēt Baltijas aizsardzību pret anarhiju un izpostīšanu. Sakarā ar to tika nolasīts no Latgales landtāga prezidenta barona R. fon Engelhardta iesūtīts raksts, kurā, starp citu, sacīts: «Uz demokrātiskiem pamatiem vēlētais Latgales kongress, aprīlī un 3. decembrī 1917. g., Daugavpils, Rēzeknes un Ludzas apriņķu sapulces aprīļa un maija mēn.

1918. g. un vispārīgs Latgales landtāgs 4. un 5. okt. 1918. g. vienbalsīgi pieņēmuši lēmumu par Latgales atdalīšanos no Krievijas un pievienošanos Baltijai. Man ir uzdots lūgt Vidzemes un Igaunijas Zemes padomi, lai ta pieņemtu Latgales (visu 4^1 provinču) pievienošanu Baltijas valstij un dotu Latgales centrālai pārvaldei atjauju jau tagad ņemt dalību turpmākās valsts satversmes apspriešanā.»

Bez tam Zemes padomei iesniegts no Pečoras apgabala priekš-stāvjicm lūgums dēj vācu karaspēka neatvilkšanas no turienes un apgabala pievienošanas Vidzemei. Latviešu locekļi iesnieguši priekšlikumu, lai tiktu sperti soļi, ka Kurzeme praktiķa un formāli apvienotos ar pārējām Baltijas daļām, un lai tiktu izstrādāts vēlēšanu likums, uz kura pamatiem rodama zemē tautas priekšstāvniecība.

Dzimtenes Ziņas. — 1918. — 9. nov. — Nr. 149.

1 Tā tekstā.

Nr. 20

Lielbritānijas ārlietu ministra A. Dž. Belfūra vēstule Latviešu pagaidu nacionālās padomes ārlietu nodaļas vadītājam Z. Meierovicam par britu valdības lēmumu atzīt Latviešu pagaidu nacionālo padomi de faelo^1

Londonā 1918. g. 11. novembri

Scr, man ir tas gods pateikties par Jusu 30. oktobra vēstuli^2, kurā Jus piesūtījāt savu lūgumu Lielbritānijai un viņas sabiedrotiem, lai tie dotu savu aizsardzību Latvijai.

Es esmu laimīgs par iespēju izmantot šo gadījumu, lai atkārtotu solījumu, ko es Jums devu Jūsu nesenās vizītes laikā. Viņa Majestātes valdība ir raudzījusies ar visdziļāko līdzjūtību uz latviešu tautas centieniem un viņas gribu atsvabināties no vācu jūga. Tā, ar prieku atkal apliecinu savu gatavību dot pagaidu atzīšanu Latviešu nacionālajai padomei kā de faelo neatkarīgai iestādei līdz tam laikam, kamēr Miera konference liks pamatus brīvības un laimes jaunam laikmetam priekš Jūsu tautas.

Līdz tam laikam Viņa Majestātes valdība labprāt pieņem Jūs kā Latviešu pagaidu valdības oficiozo diplomātisko priekšstāvi.

Jums uzticīgais Arturs Džeimss Belfūrs

LPSR CVVA, 1899. f„ 2. apr„ 273. 1., 6. lp. Tulkojums no angļu vai.

1 Faktiski pastāvošu (latīņu vai.). Tik nesaistošs bija formulējums, kuru latviešu buržuāzijas pārstāvji tūlīt izplatīja kā ziņu par tolaik vēl neesošās buržuāziskās Latvijas faktisko atzīšanu.

2 Sk. dok. Nr. 17.

Nr. 21

Latvijas buržuāzisko partiju, meņševiku un eseru pārstāvju kopējās sēdes protokols par Tautas padomes politiskās platformas pieņemšanu un prezidija ievēlēšanu^1

Rīgā 1918. g. 17. novembri

Sēdē piedalās kā delegāti ar mandātiem:

1) no Latviešu Zemnieku Savienības: Kārlis Ulmanis, Dr. Miķelis Valters, Jānis Ampermanis^2, Jānis Vārsbergs^3, Vilis Gulbis^4, Ernests Baucrs^5, Arturs Sērs^6, Nikolajs Svemps, Kārlis Vanags^7, Jānis Bērziņš, Otto Nonācs^8, Edmunds Freivalds^9 un Pēteris Murits.

2) No Latvijas Sociāldemokrātiskās Strādnieku Partijas^10: Dr. Fricis Menders^11, Jūliuss Celms^12, Dr. Pauls Kalniņš^13, Andrejs Pet-revics^14 un Marģers Skujenieks.

3) No Latvijas Demokrātiskās Partijas: Erasts Bite, Dāvids Golts, Miķelis Bruže, Augusts Raņķis^15 un Jānis Bergsons^18.

4) No Radikāldeinokrātiskās Partijas: Jānis Zālītis, Gustavs Zemgals^17, Kārlis Kasparsons 18 un Rūdolfs Bēnuss.

5) No Latvijas Revolucionāro Sociālistu Partijas: Eduards Trau-bergs, Emīls Skubiķis^19 un Kārlis Albertiņš^20.

(i) No Nacionāldemokrātu Partijas^21: Jānis Akuraters^22 un Atis Ķēniņš^23.

7) No Republikāņu Partijas: Eduards Strautnieks^24.

8) No Latvijas Neatkarības Partijas: Spricis Paegle.

9) No Latgales Zemes Padomes^25: Staņislavs Kambala^28.

Sēdi atklāj plkst. 8 vakarā un vada priekšsēdētāja bicdris Marģers Skujenieks. Protokolē E. Bite un A. Ķēniņš.

Sēdes vadītājs liek sapulces dalībniekiem pieņemt no prezidija puses uzstādīto sekošo dienas kārtību:

1) Latvijas Tautas Padomes politiskā platforma.

2) Latvijas Tautas Padomes pagaidu prezidijs.

3) Pagaidu Valdības organizēšanas jautājums.

4) Reglamentu komisija un

5) Dažādi citi jautājumi.

Uzstādīto dienas kārtību pieņem bez iebildumiem.

Ārpus dienas kārtības Latviešu Zemnieku Savienība liek priekšā sekošu sēdes protokolam pievienojamu rezolūciju:

Turpinot Nacionālās Padomes un Demokrātiskā Bloka darbus un atzīstot viņu starptautiski-politisko virzienu, Latvijas augstākam orgānam jāstāv, negrozot attiecības pret sabiedrotiem, par neatkarīgas Latvijas orientāciju tautu savienībā, kā tā izteikusies Sabiedroto programmā par mazo tautu pašnoteikšanos.

Nolasīto rezolūciju no savas puses pabalsta sekošās politiskās partijas: Latvijas Radikāldemokrātiskā, Latvijas Demokrātiskā,. N’a-cionāldemokrātu, Republikāņu un Latvijas Neatkarības partijas; pievienojas tai arī Latgales priekšstāvis.

No socialist[iska]jām partijām, t. i„ no Latvijas Sociāldemokrātu Strādnieku Partijas un sociālrevolucionāru partijas nolasa sekošu rezolūciju:

1) Latvijas valsts provizoriskam orgānam ir neatkarīgas Latvijas orientācija tautu savienībā.

2) Latvijas valsts provizoriskam orgānam jāuztur draudzīgas attiecības ar ārvalstīm un jāizlieto viņu materials un morālisks pabalsts, ja tas nesaista Latvijas īstās demokrātijas rokas.

Arī šo rezolūciju pievieno sēdes protokolam.

Pēc tam nolasa Latvijas Tautas Padomes sekošu politisku platformu:

Latvijas Tautas Padome^27

1) Satversmes sapulce

1. Latvijas Satversmes Sapulce^28 sasaucama pēc iespējas drīzā laikā.

2. Satversmes Sapulces locekļu ievēlēšana notiek, abiem dzimumiem piedaloties, uz vispārīgo, vienlīdzīgo, tiešo, aizklāto un propor-cinelo vēlēšanas tiesību pamata.

2) Valsts formas un attiecības pret citām tautām

1. Republika uz demokrātiskiem pamatiem.

2. Apvienota, patstāvīga un neatkarīga Latvija tautu savienībā.

3) Suverēnā vara un valsts politiskā un saimnieciskā iekārta

1. Suverēnā vara līdz Satversmes Sapulces sasaukšanai pieder Latvijas Tautas Padomei, kura ieceļ arī Pagaidu valdību.

2. Pie Latvijas Tautas Padomes piedalās ar saviem deputātiem: a) politiskas partijas, b) nacionālās minoritātes un c) tie Latvijas novadi, t. i., Kurzeme un Latgale, kuros šimbrīžam nepastāv politiskas partijas.

3. Pie Pagaidu Valdības sastādīšanas jāievēro koalīcijas princips.

4. Līdz Satversmes Sapulcei visa izpildu vara atrodas Pagaidu Valdības rokās.

5. Pagaidu Valdībai līdz Satversmes Sapulcei nav tiesības grozīt pastāvošo sociālo iekārtu.

4) Cittautiešu tiesības

1. Nacionālās minoritātes sūta priekšstāvjus Satversmes sapulcē un likumdošanas iestādēs uz proporcionelo vēlēšanas tiesību pamata •(sk. 1. p. 2.).

2. Nacionālās minoritātes, kuras ietilpst Latvijas Tautas Padomē, piedalās Pagaidu Valdībā uz 3. nod. 3. p. pamata.

3. Nacionālo grupu kulturelas un nacionālās tiesības nodrošināmas pamata likumos.

5) Politiskās brīvības

1. Preses, vārda, sapulču un biedrošanās brīvības nodrošināmas ar Pagaidu Valdības noteikumiem.

2. Amnestija visās, izņemot krimināllietās.

3. Iespēja Latvijas pilsoņiem atgriezties dzimtenē.

6) Valsts apsardzība

1. Latvijas tautas milicija (apsardzības spēks) dibināma uz iesaukšanas pamatiem, neizslēdzot brīvprātīgu pieteikšanos. Milicija (tautas apsardzības spēks) stāv Pagaidu Valdības tiešā pārziņā, kura organizē tautas apsardzību.

2. Vācu karaspēks evakuējams noteikta laikā.29

7) Pašvaldība

Pašvaldības iestāžu vēlēšanas notiek uz 1. nod. 2. p. izteiktiem pamatiem; pirms Satversmes Sapulces šo vēlēšanu laiku nosaka Pagaidu Valdība, kura ari organizē pagaidu vietējās pārvaldes iestādes.

Nolasīto politisko platformu vienbalsīgi pieņem, ko sēdes vadonis lūdz ieprotokolēt. Pēc tam kad tiek nolasīts Latvijas Tautas Padomē piedalošos politisko partiju priekšstāvju samērs, kurš ir se-košais:

no Latvijas Zemnieku Savienības ... 13.

„ „ Sociāldemokrātiskās] Slrādn[ieku] Partijas ... 10.

„ „ Demokrātiskās partijas ... 5.

„ „ Radikāldemokrfātiskās] Partijas ... 4.

„ Revolucionāro Sociālistu Partijas ... 3.

„ Nacionāldemokrātiskās Partijas ... 2.

„ Republikāņu partijas ... 1.

„ Latvijas neatkarības partijas ... 1. un liek aizrādīts, ka bez tam Kurzeme sūta Latvijas Tautas Padomē 21 un Latgale 18 delegātus, sēdes vadonis konstatē, ka Latvijas Tautas Padome ir konstruējusies.

Sp. Paegle ziņo, ka viņš kā atbildīgais Latvijas Nacionālās Padomes zemes apsardzības sekcijas priekšnieks ir pilnvarots paziņot sekošo: iepazinies ar uzstādīto politisko platformu, kā arī ar abu politisko partiju grupu deklarācijām, paziņoju, ka līdz ar Latvijas organizētiem kareivjiem atdodamies Latvijas Tautas Padomes rīcībā.

Tālāk liek priekšā ievēlēt Latvijas Tautas Padomes prezidiju, kurš sastāvētu no priekšsēdētāja un divi viņa biedriem un no sekretāra un diviem tā biedriem. Priekšlikumu pieņem bez ierunām.

Latvijas Zemnieku Savienība par pirmo Latvijas Tautas Padomes priekšsēdētāju uzstāda Jāni Čaksti^30.

r

Sociāldemokrāti par pirmo priekšsēdētāja biedri — Marģeru Sku-jenieku, un radikāldemokrātu partija par otro priekšsēdētāja biedri — Gustavu Zemgaļu.

Par pirmo sekretāru Latvijas demokrātiskā Partija uzstāda Erastu Biti.

Par pirmo sekretāra biedri sociālrevolucionāru partija uzstāda Emīlu Skubiķi, un par otro sekretāra biedri Latviešu Zemnieku Savienība uzstada Latgales priekšstāvi Staņislavu Kambalu.

Atklāti balsojot, uzstādītos kandidātus vienbalsīgi ievēl minētos amatos, un uz sēdes vadoņa uzaicinājumu tic ieņem savas vietas.

Otrais dienas kārtības punkts — Pagaidu valdības organizēšanas jautājums.

Latvijas Zemnieku Savienība liek priekšā izvēlēt šim sēdē vienu personu, kurai uzticēt ministru kabineta sastādīšanu saziņa ar atsevišķām politiskām partijām.

So priekšlikumu pabalsta arī Latvijas Radikāldemokrātiskā, Na-cionāldemokrātu, Latvijas Demokrātiskā un Latvijas Neatkarības partijas un balsojot to vienbalsīgi pieņem.

Zīmējoties uz attiecībām, kādās atrodas ministru prezidents pret Latvijas Tautas Padomi, pieņem priekšlikumu, ka ministru prezidents kā ministru kabineta galva ir atbildīgs par katra atsevišķa ministra politiku Latvijas Tautas Padomes priekšā.

Kā kandidātu uz ministru prezidenta amatu Latvijas Zemnieku Savienība uzstāda Kārli Ulmani, kuru arī vienbalsīgi ievēl par pirmo Latvijas ministru prezidentu.

Tālākās pārrunās tiek izteikta vēlēšanās, lai ministru prezidents pēc iespējas drīzākā laikā sastādītu ministru kabinetu un jo drīz izraudzītu nepieciešamākiem, nekavējot pārņemamiem resoriem priekšstāvjus, pieru., pārtikas lietā.

Sēdes dalībnieki stājas pie nākamā dienas kartības punkta pārspriešanas.

Latvijas Tautas Padome. — Rīgā, 1920. — 1. puse. — 5.—8. Ipp.

1 Minēto jautājumu izskatīšanu buržuāzisko partiju, meņševiku un eseru pārstāvji sāka jau dienu iepriekš, 1918. g. 10. novembrī. Si apspriede, kurā piedalījās ari Latviešu pagaidu nacionālās padomes valdes locekļi V. Zāmuels un A. Bergs (A Ķēniņš un J. Akuraters bija ieradušies kā Nacionāldemokrātu partijas, ne Latviešu pagaidu nacionālās padomes pārstāvji), ieilga pāri pusnaktij, taču vienošanās netika panākta.

2 Jānis Ampermanis (1889—1942) — lauksaimnieks, sabiedrisks darbinieks. Piedalījās pirmajā pasaules karā. Latviešu zemnieku savienības aktīvists, Tautas padomes loceklis. 1919. gadā dienēja Baltijas landesvēra Latviešu atsevišķajā bataljonā. Vēlākajos gados bija Latvijas zemnieku kredītbankas un a/s «Ķieģe|-nieks» padomes loceklis, aizsargu rotas komandieris.

3 Jānis Vārsbergs (1879—1961) — agronoms, sabiedrisks darbinieks. Beidzis Rigas Politehnisko institūtu (1908). Strādāja Rīgas Lauksaimniecības centrāl-biedrībā, bija laikraksta «Baltijas Lauksaimnieks» redaktors. 1917. gada piedalījās Latviešu zemnieku savienības organizēšanā, darbojās Vidzemes guberņas pārtikas komitejā. Tautas padomes un Satversmes sapulces loceklis. No 1919 g. septembra Latvijas Universitātes docents. 1939. gadā k|uva par Lauksaimniecības akadēmijas profesoru. 1944, gada emigrēja uz Zviedriju.

4 V ilis Gustavs Gulbis (1890—?) — agronoms, sabiedrisks darbinieks. Beidzis Rīgas Politehnisko institūtu, strādāja par agronomu. Vidzemes guberņas pārtikās valdes priekšsēdētājs. 1918.—1920. g. Tautas padomes loceklis. No 1922. gada Lauksaimniecības departamenta vicedirektors, pēc tam Lauksaimniecības pārvaldes priekšnieks un Valsts zemes bankas valdes loceklis. 1931.—1934. g. ieņēma zemkopības un izglītibas ministra, 1934.—1939. g. iekšlietu ministra posteni.

5 Ernests Bauers (1882—1926) — agronoms, sabiedrisks darbinieks. Studējis ārzemēs. No 1911 gada darbojās Rīgas Lauksaimniecības centrālbiedrībā. Tautas padomes, Satversmes sapulces un Saeimas loceklis. 1923.—1924. g. Latvijas Republikas zemkopības ministrs.

6 Arturs Sērs (1886—?) — agronoms, sabiedrisks darbinieks. Studējis Rīgas. Politehniskajā institūtā. Bija Cēsu apriņķa Rāmuļu pagasta vecākais un draudzes priekšnieks. Tautas padomes un Satversmes sapulces loceklis.

7 Kārlis Vanags (1883—1942) — finansists. Beidzis Rīgas Politehnisko institūtu (1916). Strādāja dažādās kredītbiedrībās. Tautas padomes loceklis. 1919. gadā valsts kases pārvaldnieks, gada beigās iecelts par valsts kases departamenta direktoru. No 1922. gada Valsts krāj- un kredītbankas direktors. 1926 — 1940. g. Latvijas bankas galvenais direktors.

8 Otto Nonācs (1880—?) — žurnālists, sabiedrisks dar.binieks. 1911 gadā beidzis Rīgas Politehnisko institūtu. Strādāja laikrakstu «Dzimtene», «Latvija», «Liepājas Atbalss» redakcijās. 1915. gadā kļuva par laikraksta «Līdums» redaktoru. Ievēlēts Vidzemes zemes padomē, darbojās Latviešu pagaidu nacionālajā, padomē. Tautas padomes loceklis, Satversmes sapulces un pirmo saeimu deputāts. 1919. gadā Valkā noorganizēja laikraksta Tautas Balss» izdošanu, bet gada otrajā pusē ieņēma «Valdības Vēstneša» atbildīgā redaktora posteni.

9 Edmunds Freivalds (1891—1922) — žurnālists. Studējis tieslietas Odesas un Maskavas universitātēs. 1916. —1917. g. darbojās laikrakstu «Baltija», pēc tam «Līdums» redakcijās. Tautas padomes loceklis. 1920,—1922. g. laikraksta «Brīvā Zeme» atbildīgais redaktors.

10 Latvijas sociāldemokrātiskā strādnieku partija (LSDSP) — 1918. gada' šo 1904. gadā dibinātās proletariāta avangarda partijas nosaukumu piesavinājās Latvijas meņševiki. Viņi kopā ar buržuāzijas politiskajām partijām izveidoja Demokrātisko bloku, pēc tam Tautas padomi. Līderi — P. Kalniņš, F. Men-ders u. c. Latvijas buržuāziskajā Pagaidu valdībā meņševiki neiegāja taktisku apsvērumu dēļ, bet vēlāk aktīvi iesaistījās Latvijas Republikas politiskajā dzīvē, savāca visvairāk balsu Satversmes sapulces vēlēšanās. 1921. gadā Satversmes sapulces sociāldemokrātu frakcija sašķēlās, izveidojas jauna (mazinieku) partija ar M. Skujenieku priekšgalā. Tā pastāvēja deviņus gadus, tad saplūda ar buržuāziskām grupām t. s. Progresīvajā apvienībā. Tūlīt pēc 1931 g. 15. maija apvērsuma LSDSP tika slēgta. Apmēram parsimt biedru izveidoja nelegālu Latvijas sociālistisko strādnieku un zemnieku partiju (LSSZP), kas 30. gadu nogalē iekļāvās LKP vadītajā Tautas frontē. Pēc padomju varas atjaunošanas Latvijā 1940. g. jūlijā LSSZP likvidējās, biedru vairums iestājās LKP rindās.

11 Fricis Menders (1885—1971) — žurnālists, politiķis, pazīstams latviešu meņševiks. Piedalījās 1905.—1907. g. revolūcijā, 1906. gada apcietināts un izsūtīts uz Sibīriju. No turienes aizbēga un līdz 1917. gadam dzīvoja ārzemēs. Studēja tautsaimniecību Vīnes un Bernes universitātēs. Pirmā pasaules kara laikā — viens no LSD sastāvā palikušā nelielā ineņševiku internacionālistu grupējuma locekļiem. Pēc Februāra revolūcijas F. Menders atgriezās Latvijā, tika ievēlēts Rīgas Strādnieku deputātu padomē, Iskolata pirmajā sastāvā. Vācu okupētajā Rīgā sadarbojās ar buržuāzijas politiķiem, iesaistījās Demokrātiskajā blokā, par ko tika izslēgts no LSD. 1918.—1920. g. bija Tautas padomes, Satversmes sapulces, visu saeimu loceklis. Ko 1929. gada Latvijas sociāldemokrātu mcņševiku partijas priekšsēdētājs. 1948. gada apcietināts un izsūtīts, 1956. gadā atgriezās Latvijā. Miris Rigā.

12 Jūlijs Celms (1879—1935) — žurnālists, finansists, sabiedrisks darbinieks. Studējis tautsaimniecību Maskavas koinercinstitutā. No 1905. gada darbojās laikraksta «Pēterburgas Avīzes» redakcijā; vēlāk laikrakstu «Dienas Lapa», «Jaunā Dienas Lapa» un «Laika Balss» līdzstrādnieks. Tautas padomes, Satversmes sapulces, visu saeimu loceklis. 1920.—1927. g. Rīgas diskonta bankas direktors, 1927.—1934. g. Latvijas bankas padomes priekšsēdētājs.

13 Pauls Kalniņš (1872—1945) — sabiedrisks darbinieks, pazīstams latviešu ineņševiks. Beidzis Tērbatas universitāti, strādāja par ārstu. Piedalījās pirmajā pasaules karā. Viens no Demokrātiskā bloka dibinātājiem; Tautas padomes, vēlāk visu buržuāziskās Latvijas saeimu loceklis. Pēc 1934. g. 15. maija apvērsuma uz četriem mēnešiem tika ieslodzīts cietumā. 1944. gadā emigrēja uz Zviedriju, bet ce|ā vācu fašisti viņu aizturēja un nogādāja Vācijā. No Vācijas P. Kalniņam izdevās pārcelties uz Austriju, kur arī miris.

14 Andrejs Petrevics (1883—1939) — žurnālists, sabiedrisks darbinieks. 1912.—1913. g. darbojās laikrakstu «Laika Atbalss», «Arodnieks» un «Dzīves Balss» redakcijās. Tautas padomes, Satversmes sapulces, kā arī pirmo divu saeimu loceklis. Vēlāk beidza Latvijas Universitāti un strādāja par advokātu.

15 Augusts Raņķis (1875—1937) — grāmatu izdevējs un tirgotājs, sabiedrisks darbinieks. 1918. gadā Tautas padomes loceklis.

10 Jānis Bergsons (1881—?) — sabiedrisks darbinieks. Strādājis par skolotāju, 1906. gadā emigrēja uz Vāciju. Pēc atgriešanās Latvijā darbojās Rīgas rūpniecības firmās un kredītiestādēs. Pirmā pasaules kara laikā strādāja laikraksta «Jaunā Dienas Lapa» redakcijā Pctrograda. 1918. gadā piedalījās Tautas padomes sastādīšanā. 1919.—1922. g. Rīgas pilsētas domnieks.

17 Gustavs Zemgals (1871 —1939) — valstsvīrs, politiķis. Beidzis Maskavas universitātes Juridisko fakultāti. Strādāja Rīgā par advokātu. Piedalījās krievu-japāņu karā. Viens no laikraksta «Jaunā Dienas Lapa» izdevējiem. 1917 gada ievēlēts par Rīgas pilsētas galvu. Tautas padomes priekšsēdētāja biedrs, vēlāk priekšsēdētājs. 20. gados strādāja par notāru, bija zvērināto advokātu padomes priekšsēdētājs. 1927.—1930. g. Latvijas Republikas prezidents, 1931.—1932. g. finansu ministrs.

18 Kārlis Kasparsons (1865—1962) — ārsts, sabiedrisks darbinieks. Studējis-Tērbatas universitātē, piedalījās jaunstrāvnieku kustībā 1918.—1920. g Tautas padomes un Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības loceklis, izglītības ministrs. Vēlāk strādāja par pasniedzēju Latvijas Universitātē, nodarbojās ar zinātni. Otrā pasaules kara beigu posmā emigrēja no Latvijas un nonāca Dānijā, kur arī miris.

1? Emīls Skubiķis (1875—1944) — sabiedrisks darbinieks. Studējis ģeoloģiju Freibergā un Cirihē. Pirmā pasaules kara laikā darbojās bčg|u organizācijās un Rigas izglītības biedrībā. 1918. gadā Tautas padomes, vēlāk Satversmes sapulces loceklis. Pēc 1923. gada sabiedriski politiskajā dzīvē nepiedalījās.

20 Kārlis Albertiņš (1889—1925) — jurists. Beidzis Berlīnes universitāti. Juridisko zinātņu doktors. Pirmā pasaules kara gados darbojās dažādās sabiedriskās organizācijās.

21 Nacionāldemokrātu partiju nodibināja grupa Maskavas latviešu inteliģentu drīz pēc carisma krišanas. Atsevišķas partijas grupas izveidojās vēl citās pilsētās, arī neokupētajā Latvijā. Nacionāldemokrāti izdeva laikrakstus «Dzimtenes Atbalss», «Brīvā Latvija», kā ari «Latvijas Balss». Viens no viņu līderiem bija rakstnieks J. Akuraters. Partija beidza eksistēt jau 1920. gadā un Latvijas Satversmes sapulces vēlēšanās ar savu kandidātu sarakstu neuzstājās.

22 Jānis Akuraters (1876—1937) — rakstnieks, skolotājs, sabiedrisks darbinieks Par piedalīšanos 1905.—1907. g. revolūcijā apcietināts, 1907. gadā emigrēja, bet nākamajā gada atgriezās, atteicies no revolucionārajām idejām. 1915. gadā iestājās latviešu strēlniekos, 1917. gadā kļuva par Latviešu pagaidu nacionālās padomes, 1918. gadā arī par Tautas padomes locekli. 1918.—1920. g. bija Mākslas departamenta, 1930.—1934. g. — Rīgas radiofona direktors.

23 Atis Ķēniņš (1874—1961) — dzejnieks, jurists, sabiedrisks darbinieks. Studējis Maskavas universitātes Juridiskajā fakultātē (1915—1918). Pirmā pasaules kara laikā darbojās latviešu bēg|u organizācijās. Tautas padomes loceklis. 1919.— 1921. g. bija Latvijas sūtnis Polija, 1931.—1933. g. izglītības un tieslietu ministrs. Pēc Lielā Tēvijas kara strādāja Rīgas Pedagoģiskajā institūtā — vispirms par docentu, bet no 1947. gada — par profesoru.

24 Eduards Strautnieks (1886—?) — jurists, sabiedrisks darbinieks. Beidzis Maskavas universitātes Juridisko fakultāti (1912). Strādāja Rīgā par advokātu. Pirmā pasaules kara laikā darbojās bēg|u organizācijās. 1918. gadā kļuva par Tautas padomes, vēlāk par Satversmes sapulces locekli. 1919. gadā — tieslietu ministrs.

25 1917. g. 26.—27. aprīlī (9.—10. maijā) Rēzeknē Latgales 1. kongresā, ko sasauca pēc buržuāzijas iniciatīvas, ievēlēja Latgales pagaidu zemes padomi (ar garīdznieku F. Trasunu priekšgalā). To Krievijas buržuāziskā Pagaidu valdība atzina par vietējās pašvaldības orgānu. Latgales 2. kongress (3.—4. (19.— 17.) decembrī Rēzeknē), kas sastāva ziņā bija daudz demokrātiskāks, noteikti noraidīja F. Ķcmpa vadītā grupējuma centienus panākt patstāvīgas buržuāziskas «federatīvas» Latgales izveidošanu un, apliecinot solidaritāti ar sociālistisko revolūciju, pieņēma lēmumu izvēlēt no sava vidus I,atgalēs Zemnieku, strādnieku, kalpu un kareivju deputātu padomes pagaidu izpildkomiteju. Izpildkomiteja vērsās pie Padomju Krievijas Tautas Komisāru Padomes ar lūgumu atdalīt Daugavpils, Rēzeknes un Ludzas apriņķus no Vitebskas guberņas un pievienot tos pārējai Latvijai. Taču šī pasākuma praktisku realizēšanu pārtrauca vācu okupācija 1918. g. februārī. Savukārt Latgales buržuāzija un garīdzniecība, minētās Latgales pagaidu zemes padomes vadība, jau agrāk nosūtījusi pārstāvjus Latviešu pagaidu nacionālajā padomē, 1918. g. novembri iesaistījās Latvijas buržuāziskajā Tautas padomē.

28 Staņislavs Kambala (1893—?) — sabiedrisks darbinieks, politiķis Beidzis katoļu garīgo semināru. Kā virsnieks piedalījās pirmajā pasaules karā, kādu laiku dienējis 2. Rīgas latviešu strēlnieku pulkā. Latgales pārstāvis Latviešu pagaidu nacionālajā un Tautas padomē, vēlāk Latvijas Satversmes sapulces vicepriekšsē-dēfājs. 1926.—1934. g. Latvijas bankas valdes loceklis.

27 Tautas padome kā buržuāzisks pagaidu likumdevējs orgāns pastāvēja no 1918. g. 18. novembra līdz 1920. g. 30 aprīlim. Padome netika vēlēta, bet izveidota no buržuāzisko partiju, kā arī Latvijas eseru un meņševiku, Kurzemes un Latgales, nacionālo minoritāšu (vāciešu, ebreju, krievu, lietuviešu, poļu) pārstāvjiem. Visplašāk padomē bija pārstāvēta Latviešu zemnieku savienība. Kooptācijas ceļā Tautas padome paplašinājās, un vēlāk tās locekļu kopskaits sasniedza 245 cilvēkus. Tautas padomes politiskā platforma kļuva par Latvijas buržuāzisko pagaidu konstitūciju. Tautas padome nav uzskatāma par tautas gribas izteicēju, jo tā pārstāvēja noteiktas šķiriskas intereses. Tā ievēlēja ministru prezidentu (K. Ulmani) un apstiprināja viņa izraudzītos ministrus. Latvijas buržuāziskā Pagaidu valdība bija tai pakļauta.

28 Par Latvijas Satversmes sapulci latviešu buržuāzija sāka runāt 1917. g. pavasarī saistībā ar visas Krievijas Satversmes sapulci. Ievērojami enerģiskāk pilsētu un lauku buržuāzija par tās dibināšanu iestājās rudenī, izvirzot io kā alternatīvu padomju varai (Iskolatam). Ne tad, ne arī 1918. g novembrī runām par Latvijas Satversmes sapulces sasaukšanu nebija reāla pamata. Latvijas Satversmes sapulces vēlēšanas nolika 1920. g. 17.—18. aprīlī, bet savu darbību tā sāka 1. maijā, t. i., pēc nepilnām divām nedēļām.

29 Okupantu armijas demoralizēšanās, vācu kareivju tieksme ātrāk doties mājup un nevēlēšanās vērsties pret Latvijas darbaļaudīm bija nopietns šķērslis imperiālistu nodomu realizēšanai Baltijā. Par spīti saņemtajiem priekšrakstiem, vācu 8. armijas štāba priekšnieks 1918. g. 25. novembrī bija spiests izdot pavelt par karaspēka daju izvešanas kārtību. Protams, vispirms tika paredzēts evakuēt vecāka gadagājuma kareivjus un tikai kā pēdējās — aktīvās, kaujasspčjīgā-kās dajas.

30 Jānis Čakste (1859—1927) — politiķis, valstsvīrs. Beidzis Maskavas universitātes Juridisko fakultāti. No 1886. gada atradās valsts dienestā Jelgavā, vēlāk strādāja par advokātu. Ilggadējs Jelgavas Latviešu biedrības vadītājs, pieslējās liberālu labējam spārnam. J. Čakste bija viens no Latviešu konstitucionāli demokrātiskās partijas dibinātājiem (1905), meklēja buržuāziski demokrātiskās revolūcijas alternatīvu mērenās reformās. Kā I Valsts domes deputāts pēc tās padzīšanas parakstīja kadetu partijas sastādīto Viborgas uzsaukumu, par ko uz trīs mēnešiem tika ieslodzīts cietumā. Sabiedrisko darbību atsāka pirmā pasaules kara gados, bija Bēgļu apgādāšanas centrālkomitejas priekšsēdētājs (1917). Aktīvs Latviešu pagaidu nacionālās padomes darbinieks. 1918. g. novembrī — Tautas padomes priekšsēdētājs. Pārliecināts Antantes orientācijas piekritējs. Latvijas Republikas Satversmes sapulces priekšsēdētājs, pirmais Latvijas valsts prezidents.

Nr. 22

Izraksts no Tautas padomes sēdes protokola par Latvijas valsts pasludināšanu

Rīgā 1918. g. 18. novembri

Tautas Padomes priekšsēdētāja biedris zvērināts advokāts G. Zem-gals ap plkst. 4 1/2^1 atklāj Tautas Padomes sēdi, jo pirmais lautas Padomes priekšsēdētājs zvērfināts] advfokatsļ J. Čakste nav paspējis uz sēdi ierasties.

Priekšsēdētājs lūdz sekretāru nolasīt izvilkumu no 17. novembra sēdes protokola^2.

Protokolu nolasa pirmais sekretārs advokāts Bite.

Pieminot ministru prezidenta Kārļa Ulmaņa vārdu, zālē atskan jūsmīgi aplausi.

Pēc protokola nolasīšanas, kuru saņem tāpat ar skaļiem aplausiem, priekšsēdētājs G. Zemgals paziņo, ka, pamatojoties uz notikušo vienošanās faktu, tagad uz Latvijas Tautas Padomi pārgājusi suverēnā vara.3

Vārds tiek dots pirmām Latvijas ministru prezidentam Kārlim Ulmanim, kurš Pagaidu valdības vārdā pasludina par nodibinātu Latvijas valsti kā demokrātisku republiku. Kājās pieceļas Tautas Padomes un prezidija locekļi un klātesošie pilsoņi. Atskan no Latvju Operas dalībniekiem dziedāta tautas himna «Dievs, svētī Latviju», kuru nodzied trīs reizes.

Ministru prezidenta runa^4

Apzinoties šā soļa svarīgumu un nozīmi, kad Latvijas Tautas Padome mani ieceļ par Latvijas izpildošās varas vadītāju, es ņemu sev drošību tai vienprātībā, kura izteicas šai aicinājumā; tāpēc neturēju par iespējamu atteikties. Pagaidu Valdības uzdevums būs Latvijas valsts izbūve un nostiprināšana uz ārieni un iekšieni. Valsts jānostiprina uz ārieni, lai tā stāvētu spēcīga un apvienota, labās attiecībās ar tāliem un tuviem kaimiņiem. Iekšējā pārvaldīšanas darbā stāv daudz uzdevumi priekša; bez kavēšanās jāizved zemē demokrātiskās reformas. Visus uzdevumus tagad neattēlošu sīkumos; minēšu tikai svarīgākos un neatliekamos. Mūsu priekšā atrodas grūti atrisināmais pārtikās jautājums; viņa nokārtošanai valdība izlielos visus spēkus un līdzekļus, un var cerēt, ka izdosies šo darbu veikt, ja visi pilsoņi uz laukiem, tāpat kā pilsētās, nāks valdībai talkā. Otrais uzdevums — nokārtot agrāro jautājumu. Vispārīgi valdības sociālās reformas un sociālā likumdošana būs plašas un dziļas, lai nodrošinātu darba ļaužu tiesības un stāvokli. Valdība arī apzinās savu pienākumu gādāt par to, lai visi gūstekņi varētu atgriezties mājās un ātri atrastu darbu un maizi. Neatliekami jasper stingri soļi, lai nolīdzinātu visus asumus un grūtības, kuras savienotas ar šo ārkārtējo pārejas laikmetu. Bez minētiem jautājumiem valdībai stāv citi uzdevumi priekšā, kas savienoti ar Latvijas valsts izbūvi un nostiprināšanu. Lai veiktu šo darbu, vajadzīga visas tautas jo plaša un sirsnīga pretimnākšana, kā arī viņas ticība, ka patiesi tagad ejam pretī savu ilgu un vēlēšanu piepildīšanai. Grūtums lai neatbaida.

Darbs nebūs viegls, bet mani stiprina apziņa par Latvijas tautas spēku, izturību un ciešu apņemšanos novest iesākto lietu līdz galam. Sai brīdī atcerēsimies, ka ilgiem gadiem daudzi mūsu tautas locekļi lolojuši šo mūsu cerību, jau agrāk klusībā vai atklāti strādājuši priekš viņas un nesuši domu par brīvo Latviju savās sirdīs. Ar pateicību mums jāpiemin tie, kas centušies turēt tautas garu možu šai virzienā un nesuši brīvai Latvijai vislielāko upuri — savu dzīvību. Ja strādās ciešā kopībā, tad nav šaubu, ka rosīgs darbs aizvedīs pie mērķa. Izdosies dziedēt brūces, ko karš sitis. Tagad, kad esam brīvi un vairs negaidām no augšas vai ārienes pabalstu un palīdzību, paši veidosim savu dzīvi. Uzplauks atkal lauksaimniecība, mūsu rūpniecība un tirdzniecība, atjaunosies dzīvība visā mūsu dzimtenē vēl spilgtāk kā agrāk un pārspēs visu, kas līdz šim mums bijis. Pie šī darba varēs ņemt dalību visi Latvijas pilsoņi un varēs baudīt labumus, kas saistīti ar mūsu neatkarību. Visi pilsoņi, boz tautības izšķirības, aicināti palīdzēt, jo visu tautību tiesības būs Latvijā nodrošinātas. Ta būs demokrātiska taisnības valsts, kurā nedrīkst būt vietas ne apspiešanai, ne netaisnībai.

LPSR CVVA, 1307. f„ 1. apr„ 327. I , 40. Ip. Noraksts.

1 T. i., plkst. 16.30.

2 Sk. dok. Nr. 15.

3 1918. g. 18. novembrī ar K. Ulmaņa un G Zemgaļa parakstiem tika sagatavots uzsaukums «Latvijas pilsoņiem!». Tajā Tautas padome atzina sevi par «vienīgo augstākās varas nesēju», kā arī paziņoja par izpildu varas nodošanu Pagaidu valdībai. Trīs dienas vēlāk citā uzsaukumā Tautas padome aicināja iedzīvotājus «ziedot tai vajadzīgos naudas līdzekļus pirmo, visnepieciešamāko izdevumu segšanai». 10. decembrī Latvijas pilsoņiem atgādināja stāties «karaspēka rindās, kuras organizē Latvijas Pagaidu valdība» Iedzīvotāju atsaucība bija neliela. Redzot, ka faktiski vara palikusi okupantu rokās, pat turīgākās aprindas izturējās visai piesardzīgi.

< Netiek publicētas O. Nonāca, D. Golta, J. Zalīša u. c. runas un apsveikumi.

Nr. 23

Tautas padomes sēdes protokols par Pagaidu valdības sastāvu un uzdevumiem

Rīgā 1918. g. 19. novembri

Sēde piedalās: ministru prezidents Kārlis Ulmanis, M. Valters, E. Freivalds, A. Klīve^1, K- Vanags, O. Grosvalds, J. Akuraters, A. Ķēniņš, Sp. Paegle, E. Strautnieks, R. Bēnuss, E. Traubergs, K. Kur-ševics, P. Kalniņš, Fr. Menders, A. Petrevics, D. Golts, M. Bruže, J. Bergsons, E. Skubiķis, M. Skujenieks, G. Zemgals, E. Bite.

Sēdi atklāja plkst. 12.50 m.[inūtēs], vada Latvjfijasļ Tautas padomes priekšsēdētāja biedrs Gustavs Zemgals, asistē M. Skujenieks un sekretārs E. Bite, E. Skubiķis un S. Kambala.

Dienas kārtība:

1) Ministru prezidenta paziņojums par kabineta sastāvu un

2) komisiju darbība.

I. Ministru prezidents ziņo, ka šimbrīžam neesot bijis vēl iespējams sadabūt attiecīgās personas priekš visām ministrijām, un liek priekša apstiprināšanai par ministriem un to biedriem sekošas personas:

Ārlietu — cand. rer. mērc. Zigfrīds Meierovics,

Iekšlietu — Dr. Miķelis Valters,

par viņa biedriem advokāts Rūdolfs Bēnuss,

„ Alfrēds Birznieks^2, trešā biedra vieta nodomāta latgalietim.

65

5 — 963

Finansu — advokāts Juraševskis^3,

par viņa biedri cand. jur. et pol. oecon.4 Kārlis Pūriņš^5.

Pārtikas un Zemkopības — Kārlis Ulmanis (ministru prezidents),

par viņa biedriem — agronoms Blumbergs^6,

„ Ernests Bauers un

„ Augusts Kalniņš^7.

Pirmais no biedriem pārzinās pārtikas lietas, otris agrār-reformas lietu, un trešais — mežus un domiņus.

Tautas apgaismošanas — Dr. Kārlis Kasparsons.

Viņa biedra vieta nodomāta minoritātes loceklim no vācu tautības. Darba — ing. Hermanovskis^8.

Pagaidām paliek vakantas: Satiksmes, Tieslietu, Tirdzniecības un Rūpniecības ministru vietas, kā arī valsts kontroliera postens; nodomāts uz šo posteni viens no minoritātes kandidātiem.

Lietas, attiecošas uz Satiksmes ministriju, pagaidām tiek piešķirtas Iekšlietu ministrijai; tieslietu ministrs tiks izraudzīts tuvākās dienās.

G. Zemgals uzaicina izteikties, vai pārspriest ministru prezidenta ziņojumu visā viņa kopībā vai atsevišķi pa daļām, ka arī vai nebūtu kam kas ko iebilst pret minēto ziņojumu.

E. Strautnicks liek priekša pieņemt ziņojumu en block^9 un apstiprināt kandidātus viņu amatos.

Fr. Menders sociāldemokrātijas vārdā paziņo, ka viņi atturas no domu izteikšanas par uzstādītiem kandidātiem, bet gan gaida no pagaidu kabineta deklarāciju un tad arī izteikšot savas domas. Sociāldemokrātijas vārdā viņš prasa, lai nekavējot tiek gādāts par politisko atsvabināšanu, jo Vācijas valdibas ģenerālpilnvarotais kūtri rīkojas šinī lietā; lai tiktu sperti soļi pret krievu-vācu pārvaldes dibinātām nacionālām milicijām (vācu-krievu), tās jālikvidē nekavējot; lai tūliņ tiktu pārņemtas no vācu iestādēm preses un sapulču lietas; nekavējot jāreorganizē vietējā pārvalde, un tuvākajās dienās jau pazūd Rīgas pilsētas dome no skatuves. Tālāk Menders aizrāda uz to, ka pilsētā notiek neparasti aresti un kratīšanas latv.[iešuj patērētāju biedrībās un privātdzīvokļos, pie kam nekādi orderi netiekot uzrādīti, un prasa, ka lai tāda rīcība tiktu nekavējot novērsta.

G. Zemgals konstatē, ka pret uzstādītiem ministru un to biedru kandidātiem netiek celtas ierunas un ar to minētais kabineta sastāvs tiek pieņemts.

K. Ulmanis vēl papildina savu ziņojumu ar to, ka vakanta esot arī tautas apsardzības pārziņa vieta un ka cerot uz šo vietu drīz atrast derīgu kandidātu.

Tālāk ministru prezidents pieprasa noteiktākus datus par arestiem, kratīšanām un notikušos ielaušanos strādnieku pārtikas biedrībās un ziņo, ka vakar vakarā viņš līdz ar Pad.[omesļ priekšsēdētāja biedri G. Zemgaļa kgu paziņojuši Vācijas ģenerālpilnvarniekam

Vinnigam^10 par notikušām pārmaiņām — par Latvijas valsts nodibināšanu. Notikušās tālākās sarunās ticis aizrādīts uz to, ka vēl līdz šim turpinoties pārtikās aizvešana uz Vāciju. Uz to ģcneralpilnva-rotais licis priekšā, lai Pagaidu valdība ieceļot kontrolierus pierobežu stacijās un ostās, kuri lai izdarītu aizvedamo priekšmetu kontroli, un, ja kas tiktu izvests, apturēt to, un tādējādi apmierinātu tautu. Ministru priekšnieks atzīmē arī vēl to, ka, pēc ziņām no Kurzemes, tiekot ņemti un promvesti (arī no šejienes) dažādi materiāli, kurus nākoties grūti aizturēt, jo vācieši paskaidrojot, ka pēc pamiera noteikumiem viņiem esot uz tam tiesības; tā ka pamiera noteikumi ir neskaidri, tad viņš liek priekšā sūtīt priekšstāvju komisiju uz Rēveli [Tallinu] pie sabiedrotiem (angļiem) un lūgt iecelt še komisiju no sabiedrotiem, Pag. ļaidu] vaid. [ības] un vāciešiem, kura tad te uz vietas noskaidrotu šo jautājumu.

Uz ministra priekšnieka pieprasījumu dot skaidrākus datus par notikušām kratīšanām un arestiem tādu dod — Skubiķis, norādīdams uz to, ka no piektdienas uz sestdienu apcietināti daži no soc. [iālis-tiem] revolucionāriem, bet drīz pēc tam atlaisti, bez tam viņš ziņo, ka Gulbenē ieradusies baltā gvarde" un tur izdarot rekvizīcijas līdzīgi vācu karaspēkam; Strautnieks — ka viņa rokās esot noteikti dati, ka vietējā policija ielauzusies dzīvokļos un izdarījušo kratīšanas; Dr. Kalniņš — ka uz galvenās policijas rīkojumu ielauzusies policija strādnieku patērētāju biedrībā «Produkts» un izdarījuse kratīšanas bez ordera, ka tādas pat kratīšanas izdarītas pie skolotāja Delles un Ivanovskis; Paegle — ka no sestdienas uz svētdienu policija nekaunīgā kārtā ielauzusies Izglītības biedrības meiteņu ģimnāzijas direktrises Pilsētniek jkdzes dzīvoklī un izdarījuse kratīšanu, meklējot ieročus.

II. A. Ķēniņš ziņo, ka, zīmējoties uz manifesta izplatīšanu, sperti soļi, ka to izplatītu Kurzemē — caur Latv.[icšu] nacion.ļālo] kareivju savienību un jau nodibinātām tur politiskam partijām tikšot sūtīti uz centriem — Liepāju, Jelgavu, Tukumu, Talsiem, Kuldīgu, Ventspili, Jēkabmiestu un Krustpili. Uz Vidzemi izsūtīt izplatīšanai neesot ko steigties, jo tur ar to jau caur avīzēm iepazīšoties nākošā dienā. Turpretī, zīmējoties uz Latgali, Ķēniņš liek priekšā nodrukāt manifestu latviešu (baltiešu) un kā kontekstu latgales izloksnē. Sku-jenieks liek priekšā nodrukāt to priekš Latgales latiņu burtiem viņu izloksnē un arī citās valodās, jo tur (par piem., pilsētās) dzīvojot daudz citu tautību iedzīvotāji.

Sp. Paegle atrod, ka pietiktu, ka manifestu nodrukātu priekš Latgales ar latiņu burtiem, un uzstājās pret veco ortogrāfiju vispārini.

St. Ķambala atrod, ka abi priekšlikumi būtu vienojami caur to, ka nodrukātu 1) literāriskā valodā un 2) latgales ortogrāfijā; būtu arī daļa jānodrukā krievu valodā, jo tur dzīvojot daudz krievu-vec-ticībnieku, kuri neprot latgaliski un, ja viņu valodā nenodrukatu, tad ierakstītu to par lettomāniju.

Dr. Kalniņš uzskata šinī lietā par kompetentu personu Latgales priekšstāvi un atzīst, ka jārēķinās ar pēdējā izteiktām domām. Tiek pieņemts Latgales priekšstāvja priekšlikums, un tiek nolemts drukāt manifestu jaunajā ortogrāfijā un daļu krievu valodā.

E. Skubiķis ziņo, ka viņš spēris soļus, lai varētu dot ziņu ārvalstīm par Latvijas demokrātiskās republikas nodibināšanos pa radio telegrāfu, teksts jāpaziņo Vinnigarn. Lai dotu Latv. [ijasļ Tautas padomes locekļiem iespēju ārpus kārtas dabūt dzelzceļa biļetes, tad esot priekš tam jāizgatavo sevišķas blanketes, kuras tad Vinnigs parakstīšot. Tālāk E. Skubiķis vēl ziņo, ka no Krišāna (Latgales) saņemta vēstule, kurā tas paziņojot, ka vācu iestādes Latgalē neļaujot vietējiem iedzīvotājiem bruņoties, bet paši vācieši taisoties Latgali atstāt.

Ministru prezidents aizrāda, ka par nupat minēto viņam jau esot ziņojis grāfs Plālers-Zīverts, tādas pat ziņas pienākot arī no Kurzemes. Ed. Traubergs ienes priekšlikumu par Latvijas brīvības dienas svētīšanu.

M. Skujenieks uz to aizrāda, ka šo jautājuma apspriešanu varētu atlikt uz dažām dienām, kamēr nav padarīti svarīgākie darbi, un ieteic iepriekš sagatavot konkrētu priekšlikumu par to. Padome principā atzīst par vēlamu 2 brīvības dienu svinēšanu un nodod šo jautājumu tuvāki apspriest starpfrakcijas komisijai.

G. Zemgals izsaka vēlēšanos, ka lai reglamenta komisija ātrāk izstrādātu priekšlikumu par substitūtiem^12, jo praktiskā vajadzība (maz delegātu ieradušies uz sēdi: daži izbraukuši) to prasot.

Zīmējoties uz nākošās plenārās sēdes noteikšanu, Skujenieks liek priekšā, ka tas tiktu nolikts vai uz ministra prezidenta vai starpfrakcijas komisijas ierosinājumu.

Ministru prezidents, zīmējoties uz sniegtiem ziņojumiem, izsaka vēlēšanos, ka šādi ziņojumi tiktu uz priekšu rakstiski viņam iesniegti.

Tā kā daži izsaka, ka nejauši dabūjuši zināt par sēdi un neesot zināms, kur varētu par to ziņas ievākt, tad uz priekšsēdētāja biedra ierosinājumu frakcijas locekļi iesniedz sekretāram savas un biedru adreses un vienojas par to, ka sekretārs paziņos par nākošo sēdi frakciju locekļiem.

Sēdi slēdz plkst. 1 1/2 dienā.

LPSR CVVA, 1307. f„ I. apr., 327. !., 60.-64. Ip. Noraksts.

1 Ādolfs Klīve (1881—1974) — finansists, sabiedrisks darbinieks. Beidzis Maskavas universitāti. Pirmā pasaules kara laikā piedalījās bēgļu organizācija izveidošanā, 1917. gadā — Latviešu zemnieku savienības organizēšanā. Latviešu pagaidu nacionālās padomes, Tautas padomes, vēlāk Satversmes sapulces

un visu saeimu loceklis. 1922.—1931. g. Latvijas bankas padomes priekšsēdētāja vietnieks, 1931,—1940. g. — tās priekšsēdētājs. 1944. g. emigrēja uz Vāciju, miris ASV.

2 Alfrēds Birznieks (1889—1942) — jurists, politiķis. Beidzis Maskavas universitātes Juridisko fakultāti, strādāja par zvērinātā advokāta palīgu Jelgavā. Tautas padomes loceklis, buržuāziskās Pagaidu valdības iekšlietu ministra vietnieks, 1924. gadā — iekšlietu ministrs.

3 Pēteris Juraševskis (1872—1945) — jurists, politiķis. Studējis Pēterburgas universitātē. 1907. gadā ievēlēts II Valsts domē. 1918.—1919. g. bija tieslietu ministrs buržuāziskajā Pagaidu valdībā. 1921. gadā uz laiku atstāja valsts dienestu un strādāja Jelgavā par zvērinātu advokātu, pēc tam par notāru. 1924 gadā — Latvijas iekšlietu ministrs, 1925. gadā — tieslietu ministrs, 1928. gadā — ministru prezidents.

4 Juridisko un politekonomijas zinātņu kandidāts.

5 Kārlis Pūriņš (1883—1947) — finansists, sabiedrisks darbinieks. Beidzis Maskavas universitāti (1911). Tautas padomes loceklis, 1918.—1921. g. bija buržuāziskās Pagaidu valdības finansu ministrs. No 1937. gada — Latvijas Universitātes profesors. 1944. gadā emigrēja uz Vāciju, kur arī miris.

0 Jānis Blumbergs (1886—1941) — agronoms, sabiedrisks darbinieks. Studējis lauksaimniecību Rīgā, pēc tam Maskavā. 1914.—1917. g. bija laikraksta «Baltijas Lauksaimnieks» redaktors. 1917. gadā Vidzemes pārtikas komitejas priekšsēdētājs. 1919.—1920 g. apgādības ministra vietnieks, pēc tam ministrs, vēlāk finansu ministrs. 1929,—1934. g. bija laikraksta «Latvijas Lauksaimnieks» redaktors, 30. gadu beigās — a/s «Turība» direktors.

7 Augusts Kalniņš (1876—1940) — lauksaimniecības speciālists, sabiedrisks darbinieks. Kādu laiku bija Jelgavas zemkopības skolas direktors. 1917. gadā — Vidzemes zemes padomes loceklis. 1918.—1919. g. zemkopības ministra biedrs, 1920 —1921. g. — apgādības ministrs, ari laikraksta «Brīvā Zeme» atbildīgais redaktors. Satversmes sapulces un saeimu deputāts.

8 Teodors Hcrinanovskis (1883—1964) — inženieris, žurnālists, politiķis. Beidzis Rīgas Politehnisko institūtu. Piedalījās 1905,—1907. g. revolūcijā, pēc tam emigrēja uz Sveici. Pirmā pasaules kara laikā bija 12. armijas štāba ceļu nodaļas priekšnieks. 1918.—1920. g. — buržuāziskās Pagaidu valdības satiksmes un darba ministrs, 1920. gadā no valdības izstājās. Ilgāku laiku bija laikraksta «Latvijas Sargs» faktiskais redaktors. No 1925. gada darbojās celtniecības uzņēmumos. 1944. gadā emigrēja uz Vāciju, vēlāk pārcēlās uz ASV.

9 Kopumā (latīņu vai.).

10 Augusts Vinnigs (1878—1956) — vācu politiķis, labējais sociāldemokrāts. 1918. g. novembrī kā Vācijas valdības pilnvarotais Baltijā apliecināja sevi par enerģisku vācu imperiālisma interešu aizstāvi. Kopš 1919. g. otrās puses bija Austrumprūsijas oberprezidents. 1920. gadā piedalījās Kapa pučā — valsts apvērsuma mēģinājumā.

11 Iespējams, kāda no krievu baltgvardu t. s. Ziemeļu korpusa vienībām. Korpuss ar vācu okupantu palīdzību tika formēts Pleskavas rajonā, no kurienes caur Zicmeļvidzemi atkāpās uz Igauniju.

12 T. i., tās vai citas amatpersonas aizstājējiem.

Nr. 24

Rīgas proletariāta protesta rezolūcija pret mēģinājumiem traucēt strādnieku deputātu padomju organizēšanu

1918. g. 24. novembri

Mēs, Rīgas strādnieki un strādnieces, caur Vācijas revolūciju* guvuši iespēju pulcēties un savas domas izteikt, nevaram neteikt savu asako protestu par jaundibināto vārdzināšanas ieroci — Tautas Padomi, kura tagad Latvijas strādnieku šķiru pārdod angļu un amerikāņu apspiedējiem. Latvijas buržuāzija kundzību pār strādnieku šķiru saviem spēkiem vien uzturēt nespēj. Pirms Vacijas revolūcijas viņa nemierīgos strādniekus vācu bajonetēm apspieda. Tagad tās palīgs angļu lielgabali.

Mēs pasludinām, ka Latvijas strādnieku šķira neļaus sevi pārdot. Mēs mantīgo šķiras Tautas Padomes vietā stādām savu Strādnieku padomi. Vienīgi Latvijas Strādnieku padome var lemt par Latvijas likteni.

Mēs uz visasāko protestējam pret okupācijas varas un tautiskās valdības traucējumiem strādnieku padomju organizēšanas gaita un apsveicam visus fRīgasļ Strādnieku deputātu padomes organizācijas komitejas spertos soļus šai ziņa, un turpinām padomju organizēšanas darbu.

Iekams Latvijas Strādnieku padome varu nav ņēmusi savās rokas, mēs prasām:

1) nekavējošu okupācijas kara [spēka] izvakšanu;

2) visu okupācijas iestāžu un viltus pārvaldību un tautiskās buržuāzijas veco iestāžu nekavējošu atcelšanu;

3) buržuāzijas un viņas baltās gvardes, žandarmu un policistu atbruņošanu un visu strādnieku apbruņošanu;

4) visu politisko ieslodzīto un gūstā turēto atsvabināšanu un brīvu emigrantu atgriešanos;

5) neaprobežotas pilsoņu tiesības un personas neaizskaramību; biedrošanās, sapulču, vārda, preses un demonstrācijas brīvību.

Mēs apsveicam revolucionāros latvju strēlniekus kā starptautiskās proletāriskās revolūcijas cinītājus un vēlamies viņus par saviem bruņotiem sargiem, kas atgriezīs mūs atpakaļ pie brīvās Padomju Krievijas.

Mēs apsveicam starptautiskās revolūcijas pirmos cīnītājus b. b. Ļeņinu^2, Lībknehtu^3, Rožu Luksemburgu^4, Adleru*’ un Stučku** un esam pārliecināti, ka viņu vadīta sociālistiskā revolūcija drīz uzvarēs visā pasaulē.

Mēs apsveicam revolucionāro Latvijas Sociāldemokrātiju kā vienīgo Latvijas strādnieku interešu aizstāvi, kas spēj mūs vest pie atsvabināšanās, un uz visasāko protestējam pret viņas vajāšanu un tās darbības ierobežošanu.

Lai dzīvo starptautiskā revolūcija!

Lai dzīvo Padomju Latvija!

Rezolūcija pieņemta ar visam balsīm, vienai atturoties.

Sarkanais Karogs (Valkā)7. — 1918. — 1. dec. — .\s 2.—3.; Grām.: Latvijas Komunistiskā partija 1918. un 1919. gadā. Dok. un materiāli (turpmāk — LKP 1918. un 1919. gadā). — R., 1958. — 167.—168. lpp.; Grām.: Kā las bija. — 213.—215. lpp.; Grām.: Padomju varas attjaunošana Latvijā. — 43.—44. lpp.

1 Revolūciju Vācijā ievadīja karakuģu matrožu sacelšanās lyilč 1918. g. novembra sākumā. Tur, tāpat citas Vācijas pilsētās, nodibinājās padomes. 9. novembri Berlīnes proletariāta sacelšanās izšķīra monarhijas likteni; nākošajā dienā varu savās rokās ņēma pagaidu valdība — Tautas pilnvaroto padome. Noteicošā loma taja bija labējiem sociāldemokrātiem, kuri centās nepieļaut buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiskajā. Protams, revolūcija Vācijā un vācu imperiālistu sakāve pirmajā pasaules karā nepārprotami ietekmēja situāciju ari Latvijā, kur strauji ira okupantu militāri policejiskais režīms.

2 Vladimirs Iļjičs Ļeņins (Uļjanovs, 1870—1924) — Krievijas un starptautiskās revolucionārās kustības vadonis, marksisma-ļeņinisma klasiķis, PSKP pamatlicējs, PSRS dibinātājs. Viņa personiskie kontakti ar latviešu sociāldemokrātiem — nelokāmiem leņiniešiem P. Stučku, J. Bērziņu (Ziemeli), P. Daugi, K Gaili, J Gipsh, 4. Lencmani, J. Rudzutaku u. c. sākās pēc Rīgas apmeklējuma 1900. g. 2. (12.) aprīlī. V. I. Ļeņins augstu novērtēja Latvijas sociāldemokrātiskas strādnieku partijas un darbaļaužu pašaizliedzīgo cīņu 1905.—1907 g. revolūcijā un sekojošajos reakcijas gados. Viņš piedalījās un uzstājās LSD II un IV' kongresā, ievērojami sekmēja Latvijas boļševiku teorētisko briedumu. Pirmā pasaules kara gados LSD konsekventi sekoja ļeņiniskajai nostādnei par imperiālistiskā kara pārvēršanu pilsoņu karā. Lielā Oktobra sagatavošanas posmā V. 1 Ļeņina uzmanību saistīja latviešu strēlnieku revolucionarizēšanās. Pēc viņa ieteikuma strēlniekiem 1917.—1920. g. uzticēja daudzus atbildīgus uzdevumus. V. I. Ļeņins visnotaļ veicināja Latvijas Sociālistiskās Padomju Republikas nodibināšanos, organizēja tai nepieciešamo atbalstu un palīdzību. Pēc pilsoņu kara vairums latviešu boļševiku Padomju Krievijā aktīvi piedalījās sociālisma celtniecībā, atbalstīja V. I. Ļeņina plānu realizēšanu.

3 Kārlis Lībknehts (1871 —1919) — vācu un starptautiskās revolucionārās kustības darbinieks, viens no Vācijas komunistiskās partijas dibinātājiem. Studējis Leipcigas un Berlīnes universitātēs (1889—1893). Pēc profesijas jurists. Noteikti uzstājās pret Vācijas sociāldemokrātijas līderu reformistisko taktiku, pret militārismu, bija viens no Sociālistiskās jaunatnes internacionāles dibinātājiem (1907) un sākotnējiem vadītājiem. Pirmā pasaules kara sākumā pārprastas Vācijas sociāldemokrātijas vienības interesēs reihstāgā balsoja par kara kredītiem. Tomēr drīz pievienojās boļševiku nostājai par imperiālistiskā kara pārvēršanu pilsoņu karā. 1916. g. 1. maijā aicināja demonstrācijā izgājušo Berlīnes proletariātu gāzt monarhiju, tika apcietināts un notiesāts uz spaidu darbiem katorgā. 1918. g. oktobrī atbrīvots no katorgas, no jauna atsāka aktīvu revolucionāru darbību. K. Lībknehts bija viens no Berlīnes proletariāta bruņotās sacelšanās vadītājiem. Pēc tās apspiešanas apcietināts un 1919. g. 15. janvārī nonāvēts.

4 Rozā Luksemburga (1871—1919) — vācu, poļu un starptautiskās revolucionārās kustības darbiniece, viena no Vācijas komunistiskās partijas dibinātājām. Beigusi Cīrihcs universitāti (1897). Vadīja Vācijas sociāldemokrātiskās partijas kreiso spārnu. Kādu laiku veica nelegālo revolucionāro darbu Varšavā. Pirmā pasaules kara gados enerģiski uzstājās pret militārismu, par ko daudzkārt apcietināta. Bija viena no kreisās «Spartaka savienības» dibinātājām. Teorijas un taktikas jautājumos dažkārt kļūdījās, par ko vii.iu kritizēja V. 1. Ļeņins. Pēc Berlīnes proletariāta bruņotās sacelšanās apspiešanas tika apcietināta un kopā ar K. Lībknehtu nogalināta.

5 Fridrihs Adlers (1879—1960) — viens no austriešu labējo sociāldemokrātu vadītājiem. Pirmā pasaules kara gados darbojās centristu grupējumā, kas ar revolucionāru frazeoloģiju centās saglabāt ietekmi masās, bet 1918. g. novembrī, vadot strādnieku un kareivju padomes, nepieļāva austriešu proletariāta revolucionāro darbību. Turpmāk F. Adlers savos uzskatos vēl vairāk novirzījās pa labi. Sākoties otrajam pasaules karam, emigrēja uz ASV, vēlāk atgriezās Eiropā. Miris Šveicē.

6 Pēteris Stučka (1865—1932) — revolucionārās kustības dalībnieks, partijas, padomju valsts un starptautiskās strādnieku kustības darbinieks, jurists. Studējis Pēterburgas universitātē, strādāja par advokātu Rīgā. Viens no jaunstrāvnieku idejiskajiem vadītājiem, laikraksta «Dienas Tapa» redaktors (1888.—1891., 1895.— 1897. g.). 1897. gadā apcietināts un izsūtīts uz Vjatkas guberņu No trimdas atgriezās 1903. gadā, kādu laiku dzīvoja Vitebskā. Piedalījās I.SDSP I kongresa sagatavošanā. Kā LSDSP CK loceklis enerģiski sekmēja Latvijas proletariāta cīņu 1905.—1907. g. revolūcijā. 1906. gadā iepazinās ar V. 1. Ļeņinu un no šī laika uzturēja ar viņu regulārus kontaktus.

Imperiālistiskā kara laikā P. Stučka enerģiski iestājās par tā pārvēršanu pilsoņu karā. Pēc Februāra revolūcijas bija Petrogradas Strādnieku un kareivju deputātu padomes izpildu komitejas boļševiku frakcijas un pilsētas partijas komitejas loceklis, LSD CK pārstāvis KSDS(b)P CK. Enerģiski iesaistījās Lielās Oktobra sociālistiskās revolocijas sagatavošanā, bija Petrogradas Kara revolucionārās komitejas, Viskrievijas 2. padomju kongresa prezidija loceklis. Jaunajā padomju valdībā ieņēma tieslietu tautas komisāra posteni Miera sarunas Brestā pārstāvēja Latvijas darbaļaužu intereses. Piedalījās KSFPR Konstitūcijas un daudzu dekrētu izstrādāšanā. No 1918. g. 4 decembra līdz 1920. g. 13. janvārim bija Latvijas Padomju valdības priekšsēdētājs. Turpmākajos gados P. Stučka bija KSFPR tieslietu tautas komisāra vietnieks, no 1923. g. Augstākās tiesas priekšsēdētājs, Latvijas komunistu pastāvīgais pārstāvis Komunistiskajā Internacionālē.

7 «Sarkanais Karogs» — Valkas Strādnieku deputātu padomes laikraksts, iznāca no 1918. g. 22. novembra līdz 1919. g. 20. maijam, sākumā Valkā, pēc tam Smiltenē.

Nr. 25

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sedes protokols par pretestības organizēšanu padomju spēkiem

Rīgā

1918. g. 27. novembri

Klāt:

Ministru prezidents K. Ulmanis

Skolu ministrs Dr. K. Kasparsons

Iekšlietu ministrs Dr. M. Valters

Finansu ministrs K. Pūriņš

Darba un satiksmes ministrs T. Hermanovskis

Iekšlietu ministra biedri Bēnuss, Birznieks

un Dambītis^1

Zemkopības ministra biedrs Kalniņš

Tirdzniecības un rūpniecības ministrs Sp. Paegle

Pārtikas ministra biedrs J. Blumbergs

Protokolē — Pagaidu valdības kancelejas pārvaldnieks D. Rudzītis^2

Iekšlietu ministrs ziņo par sarunām ar vācu kara valžu^3 priekš-stāvjiein par Latvijas, sevišķi Latgales, apsardzību no vācu karaspēka puses. Sarunas ne pie kā lietišķa nav vedušas, jo, kā slēdzams no vācu priekšstāvju paskaidrojumiem, karaspēka priekšniecība ne vienmēr ir droša, ka viņu pavēles tiks izpildītas.

Apsardzības ministra biedrs Dambītis sniedz ziņas par to, ciktāl stāv apsardzības organizēšanas lieta un cik lielā mērā ir iespējams sniegt pabalstu Latgalei.

Latgales priekšstāvis St. Kambala ziņo par to, kādā mērā latgalieši paši varētu nākt pretim apsardzības nodibināšanas lietai Latgalē.

Pagaidu valdība vienojas nosūtīt uz Latgali vienu rotu labi apbruņotu zaldātu, kurus uzturēt pienāktos pašām Latgales iestādēm. Līdz ar [toļ nolemj iecelt par Pagaidu valdības ģenerālpilnvarnieku Latgalē zv.[ērinātu] adv.fokātu] J. Zālīti, kuram tūliņ būtu jāizbrauc uz turieni. Bez tam vienojas komandēt pie vietējām zemstes iestādēm pa vienam Pagaidu valdības pilnvarniekam.

Iekšlietu ministra biedrs Bēnuss ziņo, ka Liepājas iedzīvotāji vēlas, lai arī uz turieni tiktu sūtīts valdības komisārs, kas lūkotu novērst gaidāmās domu starpības starp strādniecību un pilsoņiem. Būtu vēlams, ja komisāram brauktu līdz kāds Rīgas soc[iālj.-demokrātijas priekšstāvis.

Pagaidu valdība tam piekrīt.

Ministru prezidents liek priekšā līdz rītdienai pārlikt jautājumu par tuvāku sakaru nodibināšanu ar ārzemēm un par Pagaidu valdības priekšstāvju komandēšanu uz Rēveli [Tallinu] un Helsingforsu [Helsinkiem].

Nolemj izlaist paziņojumu sakarā ar Vācijas pilnvarnieka paskaidrojumu par augstākās varas pāriešanu uz Latvijas Pagaidu valdību.

Ministru prezidents Kancelejas pārvaldnieks

LPSR CVVA, 1307. f„ 1. apr„ 277. I„ 2. lp.

1 Roberts Dambītis (1881—1957) — buržuāziskas Latvijas armijas ģenerālis, beidzis Vilijas junkurskolu un Intendantūras akadēmijas 2. kursu (19i4). Piedalījās pirmajā pasaules karā. No 1916. g. novembra 2. latviešu strēlnieku brigādes intendants. 1918. g. beigās — 1919. g. sākumā Pagaidu valdības apsardzības (kara) ministra vietnieks, vēlāk Liepājas rajona karaspēka saimniecības priekšnieks. 1920. g. iecelts par Latvijas armijas saimnieciskās pārvaldes priekšnieku, 1935.—1939. g. bija šīs armijas štāba priekšnieka palīgs. 1940. gadā kļuva par kara ministru A. Kirhenšteina vadītajā Tautas valdībā. 1941. gadā fašisti viņu apcietināja un nosūtīja uz koncentrācijas nometni Vācijā. Pēc otra pasaules kara atgriezās Latvijā. No 1948. gada pensionārs. Miris Trikātā.

2 Dāvids Rudzītis (1881—1939) — administratīvs darbinieks. Pirmā pasaules kara laikā bija cenzors, pēc latn Vidzemes guberņas pārtikas lietu darbvedības pārzinis. 1917. gadā guberņas komisāra kancelejas direktors, vēlāk Latviešu pagaidu nacionālās padomes sekretārs. 1918.—1938. g. ieņēma valsts kancelejas direktora posteni, bija iekļauts buržuāziskās Latvijas Mazajā ministru kabinetā, kura uzdevumos ietilpa iesniegto likumprojektu vai steidzamu lielu iepriekšēja izskatīšana.

3 T. i., okupācijas orgānu.

Nr. 26

Valkas Strādnieku padomes rezolūcija par buržuāzisko Tautas padomi, Pagaidu valdību un vietējām pašvaldības iestādēm

\ Valka] 1918. g. 2. decembri

Valkas Strādnieku deputātu padome savā 2. decembra sēdē pieņēmusi sekošu rezolūciju par attiecībām pret Tautas padomi, Pagaidu valdību un vietējām pašvaldības iestādēm:

«1. Latvijas Tautas padome, kura sastādījusies no pilsoniska vairākuma un sociālpatriolu mazākuma, un tīri pilsoniskā Pagaidu valdība ir buržuāzijas šķiras ierocis cīņā pret strādniecību. Tagadējā laikā, kur visas pasaules revolucionārais proletariāts uzskata par savu tiešu mērķi kapitālisma iznīcināšanu un sociālisma ievešanu, uz robežām starp divām lielām valstīm, no kurām Krievijā jau veselu gadu pastāv sociālistiska valdība un Vācijā arī proklamēta sociālistiska republika^1, Latvijas Tautas padomes un Pagaidu valdības darbība izriet vienīgi uz to, lai nostiprinātu še pilsonisko kārtību un apspiestu katru strādnieku kustību.

2. Visi Latvijas Tautas padomes un Pagaidu valdības līdz šim spertie so|i ir dziļi kontrrevolucionāri, kuru vienīgais mērķis ir revolūcijas apturēšana un savas varas nostiprināšana visiem līdzekļiem. Uz to norāda pašu elementārāko vācu revolūcijas proklamēto brīvību neievērošana un noliegšana Latvijā (sapulču brīvība, politisko amnestija utt.), pilsoniskās baltās gvardes organizēšana, kuras ieroči tiks vērsti pret strādniecību, katras sociālās pārgrozības noraidīšana un sakari ar sabiedroto imperiālistiem, no kuriem tiek gaidīts bruņots spēks, ar kura palīdzību varētu nospiest proletariātu.

3. Latvijas proletariāta uzdevums tagadējā laikā pastāv tās kapitālistiskas starpsienas noārdīšanā, kura šķir revolucionāro Vāciju no sociālistiskās Krievijas. Tam jāpalīdz radīt vienota starptautiska proletariāta fronte pret uzbrūkošo imperiālismu, un tālab tam jāpieliek visi spēki, lai Latvijā radītu strādniecisku valdību.

4. Pieturoties pie noraidošām attiecībām pret Latvijas Tautas padomi un viņas izpildu orgānu Pagaidu valdību, pasludinot viņu par strādnieku šķiras ienaidnieku, Valkas Strādnieku deputātu padome uzaicina visus strādniekus ciešāk noorganizēties un sakopoties ap savam deputātu padomēm, kuras ir vienīgais revolūciju uz priekšu dzenošais spēks. Par revolucionārā proletariāta lozungu Latvijā jāpaliek līdzšinējam strādniecības aicinājumam — visu varu zaldātu, strādnieku un bezzemnieku padomēm!»

Izejot no šā principiālā stāvokļa, Valkas Strādnieku deputātu padome izturas noraidoši ari pret vietējo pašvaldības iestāžu surogātiem^11 [12], kuri patlaban tiek dibināti visās Latvijas pilsētās, lai saziņā ar Tautas padomi un Pagaidu valdību ņemtu pašvaldību savās rokās. Tie ir tādi paši buržuāzijas ieroči kā tagadējā Latvijas Pagaidu valdiba, un nekāda strādniecības kopdarbība ar viņiem nav iespējama. Pašvaldības funkcijām uz vietām ari jāpāriet padomju kompetencēs.

Par augšējo rezolūciju nodotas 27 balsis, otra, mazinieku, rezolūcija dabūjusi tikai 6 balsis.

Sarkanais Karogs (Valkā). — 1918. — 5. dec. — Nr. 4; grāni.: LKP 1918. un 1919. gadā. — 176. Ipp.; grām.: Kā tas bija. — 222,—223. lpp.

Nr. 27

Izraksts no Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sēdes protokola par apriņķu priekšnieku iecelšanu Vidzemē un pārtikas jautājumu

[Aiga] 1918. g. 3. decembri

(vakarā)

Klāt:

Ministru prezidents K. Ulmanis

Skolu ministrs Dr. Ķ. Kasparsons

Tirdzniecības un rūpniecības ministrs Sp. Paegle

Darba un satiksmes ministrs T. Hermanovskis

ļ Iekšlietu ministra biedrs A. Birznieks

Apsardzības ministra biedrs R. Dambītis

Zemkopības ministra biedrs A. Kalniņš

Pārtikas ministra biedrs J. Blumbergs

Tieslietu ministra biedrs E. Slrautnicks

vēlāk ierodas:

Iekšlietu ministrs P. Juraševskis

Protokolē —

Pagaidu valdības kancelejas pārvaldnieks D. Rudzītis

1) Nolemj pilnvarot adv.ļokāluļ Grāmatiņu iecelt, saziņā ar vietējām pašvaldības iestādēm, apriņķu priekšniekus un viņu palīgus Cēsu, Valmieras un Valkas apriņķos, dodot viņiem norādījumus par viņu uzdevumiem un stādot iecelto personu sarakstu Iekšlietu ministrijai priekšā galīgai apstiprināšanai.

2) Pārtikas ministra biedrs J. Blumbergs ziņo, ka Austrumu Vidzemes pagastos jau nodibinājušās bezzemnieku padomes, kuras iejaucoties pagastu pārtikas lietās. Aprakstot vietējo saimniecību pārtikas krājumus un aizliedzot izvešanu, vienojas vajadzīgos soļus šai lietā spert tad, kad būs nodibinātas vietējās pašvaldības iestādes.

3) Pārrunājot jautājumu par obligatorisko noteikumu izdošanu cīņā pret spekulantiem u. t. t., Pagaidu valdība atzīst tādu noteikumu izdošanu par nepieciešamu, paredzot par noteikumu neizpildīšanu kā naudas, tā cietuma vai aresta sodus. Attiecīgo likuma projektu par šo noteikumu izdošanas kārtību uzdod izstrādāt sevišķai komisijai, kuru sastādīt uzņemas tieslietu ministrs.1

Ministru prezidents Kancelejas pārvaldnieks

\

LPSR CVVA, 1307. I., 1. apr., 277. 1., 6. lp. Apstiprināts noraksts.

1 Netiek publicēts protokola 4., 5. un 6. punkts par skolu darbinieku iecelšanas kārtību, starpresoru komisijas izveidošanu un avansu izsniegšanu vairākām ministrijām.

Nr. 28

Līgums starp Latvijas buržuāzisko Pagaidu valdību un Vācijas valdības ģenerālpilnvaroto A. Vinnigu par landesvēra^1 sastāvu

Riga 1918. g. 7. decembri

1. Latvijas valstī ar brīvprātīgas vervēšanas palīdzību nodibinās landesvēru, lai aizsargātu valsti, tās iedzīvotājus un viņu īpašumu.

2. Landesvēram jāsastāv no

18 latviešu rotām (t. sk. 1 triecienrotas),

3 latviešu baterijām,

7 vācu rotām (t. sk. 1 triecienrotas),

2 vācu baterijām,

1 krievu rotas.

3. Latvijas valstī dzīvojošos latviešus, vāciešus un krievus, ieskaitot rotu virsniekus, pēc tautības iedalīs atsevišķās rotās.

Pavēļu valoda latviešu rotās ir latviešu, vācu rotās — vācu un krievu rotās — krievu.

Rīkojumus taktikas un vispārējos jautājumos atsevišķam vienībām sastāda to nacionālajā valodā.

Landesvēra štāba oficiālie raksti Pagaidu valdībai sastādāmi latviešu valodā.

4. Okupācijas vara griezīsies pie Zviedrijas vai cilas neitrālas valdības ar lūgumu iecelt landesvēra pavēlnieku.

Zviedru (respektīvi, neitrālais) pavēlnieks līdz ar to stājas Latvijas valsts dienestā.

Kamēr ieradīsies zviedru (respektīvi, neitrālais) pavēlnieks, amatā paliek līdzšinējais pavēlnieks, sadarbojoties ar Pagaidu valdību un okupācijas varu.

Ja divu mēnešu laikā nebūs nozīmēts neitrālais pavēlnieks, okupācijas varai un Pagaidu valdībai jāmeklē cits atrisinājums.

Landesvēra pavēlnieka vietnieku ieceļ Pagaidu valdība.

No 2 ģenerālštāba amata vietām landesvēra pavēlnieka štābā pirmo vietu ieņem okupācijas vara, otrā vietā ieceļ latvieti. No landesvēra adjutantiem vienam jābūt latvietim, otram vācietim. No landesvēra pavēlnieka sakaru virsniekiem pie latviešu apgabala koman-d auliem (izņemot Latgali) norīkojami vācu virsnieki, pie vācu apgabala komandanta — latviešu virsnieks.

Xav iebildumu pret 2 līdz 3 vācu sakaru virsnieku pagaidīt norīkošanu landesvēra štābā līdz organizatorisko darbu nobeigumam.

5. Landesvēra virsniekus ieceļ landesvēra pavēlnieks saziņā ar savu palīgu.

Pagaidu valdība apstiprina 1os virsniekus, kas 3 mēnešus apmierinoši pildījuši savus dienesta pienākumus.

Par Vidzemes un Kurzemes apgabala komandantiem ieceļ latviešu virsniekus, par Rīgas apgabala komandantu jāieceļ Baltijas vācu virsnieks. Vidzemes un Kurzemes apgabalu komandantiem piešķir vācu, Rīgas apgabala komandantam — latviešu palīgu.

Latgales apgabala štābā darbojas vienīgi latviešu virsnieki.

Landesvēra pavēlniekam un apgabalu komandantiem visas svarīgās taktikas un vispārējās nozīmes pavēles jaizdod saziņā ar saviem palīgiem.

No Vidzemes, Kurzemes un Rīgas komandantu 2 adjutantiem vienam jābūt latvietim, otram — vācietim.

6. Landesvēra sastāvā ietilpst:

Landesvēra štābā:

1 komandieris, I palīgs, 2 ģenerālštābā virsnieki, 2 adjutanti, 4 apgabalu komandantu sakaru virsnieki, 1 intendants ar 2 ierēdņiem, 1 kara tiesas padomnieks, I kasieris, 15 rakstveži.

Štāba 4 apgabalu komandantūrās katrā:

1 komandieris, 1 palīgs, 2 adjutanti, 1 intendantūras ierēdnis,

1 kasieris, 8 rakstveži.

Karaspēks:

2 latviešu, 2 vācu, 1 krievu rota ar 250 vīriem katrā (Rīgas garnizons), 16 latviešu, 5 vācu rotas ar 200 vīriem katrā (Kurzemes, Vidzemes un Latgales garnizons), 3 latviešu, 2 vācu baterijas ar 110 vīriem un 70 zirgiem katrā.

Kopā: 26 rotu komandieri, 156 kājnieku vadu komandieri, 5 bateriju komandieri, 15 artilērijas vadu komandieri, 5450 vīru, 520 zirgu kājniekiem, 550 vīru, 350 zirgu artilērijai. Pavisam kopā 6000 vīru, 870 zirgu.

7. Vācu rotām garnizoni atrodas: Rīgā (3 rotas), Jelgavā (1 rota), Liepājā (1 rota), Vecgulbenē (1 rota), Alūksnē (1 rota).

Latviešu rotām un baterijām garnizonu atrašanās vietu nosaka landesvēra komandieris saziņa ar savu palīgu un Pagaidu valdību.

8. Okupācijas vara pret vēlāku samaksu nodod Pagaidu valdības rīcībā landesvēra vajadzībām ieročus, formas tērpus un apbruņojumu.

Apmaksas kārtība jānosaka īpašā līgumā.

Landesvēra stabam pastāvīgi jāinformē Pagaidu valdība par vācu piegādes norisi.

Pec tam kad minētās vienības būs sakomplektētas, paredzēts Kara ministrijā nodibināt galveno noliktavu.

Landesvēra pavēlniekam piešķirtas tiesības paredzētā budžeta robežās rīkoties ar okupācijas varas landesvēra vajadzībām aizdotajiem naudas līdzekļiem.

Ārkārtējiem izdevumiem nepieciešama okupācijas varas un Pagaidu valdības atļauja.

9. Formas tērpu detaļas nosaka landesvēra pavēlnieks saziņā ar savu vietnieku un Pagaidu valdību.

10. Pagaidu valdība apgādā virsniekus un kareivjus ar bezmaksas pārtiku un dzīvokļiem.

Sagaidāms, ka vistuvākajā laikā Pagaidu valdība pabeigs pārtikas sagades organizācijas darbus. Līdz tam laikam landesveru apgādās ar vācu armijas pārtikas krājumiem. Pagaidu valdībai izsniegtie produkti pilna apjomā jāatdod okupācijas varai.

11. Atalgojums.

Pamatalga: 6 markas diena

Piemaksas:

Kareivjiem, kas jau 1 gadu nokalpojuši kādā armijā (kareivji, kas līdz šim saņēma piemaksu, vēl nenokalpojuši I gadu, ari turpmāk to saņem) 5 markas dienā

Grupu komandieriem 7 markas dienā

Kasieriem 10 markas dienā

Vadu komandieriem un intendantūras ierēdņiem

iecirkņa štābā 12 markas diena

Rotu komandieriem, bateriju komandieriem, adjutantiem, iecirkņu komandantu sakaru virsniekiem, landesvēra štaba intendantam, kara tiesas padomniekam 20 markas dienā

Ģenerālštāba 2. virsniekam un apgabalu komandantu palīgiem 22 markas diena

Ģenerālštāba 1. virsniekam (priekšniekam) un

apgabala komandantam 30 markas dienā

Pavēlnieka palīgam 35 markas dienā

Pavēlniekam 40 markas dienā

Alga izmaksājama uz priekšu, ik pa 10 dienām.

Landesvēram no armijas virspavēlniecības piekomandēto virsnieku atalgojums nosakāms īpaši.

12. Katram, kas atrodas landesvēra dienestā, jāparaksta saistības, kas viņam uzliek par pienākumu palikt dienestā līdz 1919. g. 1. jūnijam.

Ja būs pārmaiņas politiskajā stāvoklī, landesvēra sastāvu var samazināt.

J

Landcsvēra personālais sastāvs, kas tādā gadījuma butu jaatlaiž pirms saistību termiņa beigām, saņem viena mēneša atalgojumu.

Atbrīvošanas gadījumos jaievēro proporcionalitāte visām trim tautībām.

Kompetentas instances var jebkurā laikā atbrīvot virsniekus un kareivjus. Pie atbrīvošanas viņiem jāizmaksā atalgojums 1 mēneša algas apmēra, izņemot gadījumu, kad atbrīvojamam piespriests tiesas sods par parakstīto saistību neievērošanu.

Virsnieki un kareivji, kas atstāj landesvēru ievainojuma dēj, saņem atalgojumu 3 mēnešu algas apmērā.

Nāves gadījumā piederīgiem tāpat izmaksā 3 mēnešu algas summu, bet ne mazāk par 2000 markām.

Latvijas Pagaidu valdibas pārstāvis Apsardzības ministrs Zālilis Ģeneralpilnvarotā pārstāvis

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 278. I„ 10.—14. Ip. Tulkojums no vācu vai. Grām.: Kā tas bija. — 34.—39. Ipp.

1 Baltijas landesvērs — kontrrevolucionāra zemessardze, ko izveidoja pēc baltvācu baronu iniciatīvas un ar okupantu 8. armijas pavēlniecības palīdzību 1918. g. novembra pirmajā pusē. Landesvēru paredzēja izmantot ne vien pret masu revolucionāro kustību, bet arī vācu imperiālistu plānu sekmēšanā Baltijā.

Nr. 29

K. Ulmaņa ziņojums Latvijas buržuāziskajai Pagaidu valdībai par sarunām ar Somijas, Lielbritānijas un ASV pārstāvjiem, kā ari Igaunijas buržuāzisko Pagaidu valdību par pretpadomju ciņas organizēšanu u. c. jautājumiem

Tallinā 1918. g. 8. decembrī

Man |oti žēl, ka es nevarēju būt atpakaļ pēc solītām 4 dienām. Bet, būdams pilnīgi pārliecināts, ka kabineta darbi katrā nodaļā zem attiecīgā vadītāja atrodas īstās un drošās rokās un ka man nav jābīstas no darba novilcināšanas vai nokavēšanās, tagadējos apstākļos nolēmu palikt še vēl vienu dienu, jo braukt atpakaļ pēc tik daudz dienu prombūšanas bez izrunāšanās ar angļu flotes pavēlnieku nebūtu ieteicams. Turpretī finansu ministrs Pūriņa kgs brauc uz mājām, jo viņam jāsteidzas ar iekšējā aizņēmuma^1 izziņošanu.

Jau tagad es gribētu papildināt 3 nosūtītās telegrammas, ziņot sekošo:

Kā Jums jau zināms, flotes še nebija, kad iebraucām. Tūliņ nosūtīju telegrammu Dr. Valcam uz Stokholmu ar pieprasījumu par mūsu delegāciju, bet atbildes nav. Telegrafēju Jums uz Rīgu par stāvokli frontēs un arī par to, ka Landesvēres lieta jāvirza visiem spēkiem uz priekšu. Tās un citas beidzamākās lietas ir aizkustinātas divās vēstulēs, kuras apņēmās Jums novest Igaunijas valdības priekšstāvji, bet saka, viņi uz Rīgu tomēr nav aizbraukuši, tad arī vēstules ir še palikušas. Naktī uz sestdienu ar sevišķu kuģi aizbraucu uz Helsingforsu '[Helsinkiem] un pēc 24 stundām atkal atpakaļ. (Та kā tinte tik nejēdzīgi izplūst, tad rakstīšu labāk ar zīmuli.) Tur izrunājos ar Somijas ārlietu ministru, starp citu, arī par konsulu iecelšanu Helsingforsā, un lūdzu Somijai un tāpat uz Rēveli [Tallinu] izmeklēt noderīgus cilvēkus. Birznieka un Paegles kgi teicas, ka viņiem lādi esot zināmi. Tad vajadzētu arī vēl pāris cilvēku uzmeklēt, kas varētu kā kurjeri pagaidām kārtīgi braukāt starp Rēveli un Rīgu; no Rēveles visas ziņas iet tūliņ uz ārzemēm. Svarīgākais, ko varēja Helsingforsā izdarīt, bija izrunāšanās ar speciāli Amerikas pilnvaroto pārtikas lietās, kurš komandēts uz Helsingforsu iepazīties ar pārtikas apstākļiem Baltijā. Es iesniedzu beidzot garāku rakstu, galvenā kārtā pieprasīt 7 mēnešiem, sākot no februāri, maizi 050 000 cilvēkiem, pavisam 2 1/2 miljona pudu. Pieprasīju arī cilas preces, atbilde būs pēc kāda laiciņa. Angļu konsuls pieņēma mani kā privātcilvēku un saņēma diezgan auksti, jo no lielinieku laikiem latviešus uzskatot par Vācijas draugiem. Cik īsajā sarunā bija iespējams, es raudzīju viņu vest pie cita uzskata. Tiklab Amerikas priekšstāvis, kā arī angļu konsuls vēlas īsu memorandumu par politisko stāvokli Latvijā. Lūdzu atrast noderīgo cilvēku un uzdot memorandumu uzrakstīt. Varētu rakstīt vāciski, bet ieteicamāk būtu krieviski. Tas memorandums jāsteidz. Par igauņiem stāvoklis ir skaidrs, par mums ļoti nenoteikts.

Un tomēr arī igauņiem nav vēl nekādas palīdzības no sabiedrotiem. Tomēr igauņiem palīdz somu valdība. Lūdzu aprunāties ar Goldmani, lai Nac.[ionālāļ padome dotu mums pārskatu, kas līdz šim darīts ārzemēs, jo bez kavēšanās būs jāsper tālāki soļi. Igauņiem ir 3 pastāvīgi priekšstāvji ārzemēs. No Helsingforsas nosūtīju telegrammu caur Valča adresi mūsu delegācijai, tēlodams stāvokli attiecībā uz lielinieku kustību, un uzdevu rūpēties par palīdzību dabūšanu. Igaunijā acumirklī Narvas fronti tur skolnieki un skolotāji; par citu karaspēku, kuru iesauc, piedraudot iesaucējicm 15 gadus arestantu rotā, domas ir dalītas. Dariet visu, lai varētu izsūtīt kādu spēku pret lieliniekiem, un tad būs labi. Kas beigts, tas beigts, bet vajag aizkavēt tālākās briesmas. Igauņi taisni pērk kara piederumus no vāciešiem, arī lielgabalus. Viņi drusku nomierinājušies, jo izlūki no Pleskavas frontes ziņojot, ka nākot galvenā kārtā latviešu pulki, kuru nolūks esot ieņemt Rīgu vēl pirms angļu ierašanās, kādēļ iešana pa šoseju uz Rigu. Igauņi izsaka aizdomas, ka varbūt arī citas krievu šovinistiskās aprindas stāvot aiz šiem lieliniekiem. Kā man Helsingforsā teica, tad uz tiem angļu kuģiem esot karaspēks malā celšanai. Bet minu dēļ, domājams, kuģi neuzdrošinās iebraukt ostā. Angļu konsuls bija ļoti pārsteigts par zemes apsardzības speķa dibināšanu atkarībā no vācu okupācijas karaspēka pavēlniecības, bet vēl nebija tomēr gatavs šo soli saprast, tad es viņam paskaidroju apstākļus. Vai Jums tur Rīgā ir kaut kas zināms par lielinieku delegātiem, kuri Rīgā vedot sarunas ar vācu zaldātu padomi. Vinnigs, ar kuru reizē braucām līdz Tērbatai, izteicās, ka viņš piekritis šādai delegācijas nākšanai uz Rīgu, tomēr pats braukšot uz Berlīni pēc jauniem zaldātiem. Ja būtu zemes apsardzības spēkam vācisks virspavēlnieks, tad, protams, tikai okupācijas laikam.

Tā komisija, kas beidzamā brīdī pirms manas aizbraukšanas nodibinājās un kuras uzdevums ir mantu pirkšana no vāciešiem, tā būtu jāpaplašina, jāliek viņai strādāt arī saziņā ar Tirdzn.fiecībasļ un Rupniec.fibasļ ministriju, un tādas komisijas būtu vajadzīgas visās pilsētās un apriņķos, lai dibina viņas fSp.ļ Pacgle pagaidām kopā ar fP.ļ Kalniņu. Šīs komisijas varētu vispārīgi saņemt un noņemt mantas no vāciešiem, vienalga, kas tas nebūtu. Arī novembra pēdējās puses līgumu un pārvedumu revidēšana būtu šo komisiju darbs. Rīgai pārtika jāpieprasa un stingri jāprasa no kara valdes. Kad būs pagastos vēlēšanas? Ka stāv skolu lietas? Es ceru, ka pa šo nedēļu visas ministrijas būs paspējušas tikt galā ar visiem priekšdarbiem; kad es būšu mājās, tad sāksim strādāt ar lielu neatlaidību. Steidzamiem rīkojumiem, ja panākama kabineta vienošanās, nevajag nogaidīt manu pārbraukšanu. Mani daudz lietas dara nemierīgu. Bet galvenais ir apsardzības un Rīgas pārtika. Kartupeļus dos igauņi tūliņ, tikai sola, un varbūt lielinieku dēļ nevarēs aizvest. Zemes apsardzības spēka provianta lietās mēs iesim pie darba ar vislielāko stingrību un nesaudzību. Ja pirmdien flote neiebrauks, tad es braukšu prom, būšu mājas otrdien pēc pusdienas. Atstāšu še me-morandumu. Lūdzu Kabineta sēdi otrdien vakarā; laiku un vietu paziņot man uz Centralvicsnīcu vai manu jauno dzīvokli.

Ministru prezidents Ulmanis

LPSR CVVA, 6033. f., 1. apr., 35. 1„ 59 — 61. Ip. Noraksts.

1 Tautas padome 1918. g. 6. decembrī pieņēma t. s. Latvijas neatkarības 5% aizņēmumu 10 milj. rb|. apmērā uz 15 gadiem. Drīz šī summa tika divkāršota.

Nr. 30

Latviešu Pagaidu nacionālās padomes ārlietu nodaļas vadītāja vietnieka A. Berga [?]1 vēstule nodaļas vadītājam Z. Meierovicam par Nacionālās padomes un Tautas padomes attiecībām (melnraksts)

Rīgā 1918. g. 9. decembrī

Cien. Meierovica kgs!

Izlietoju gadījumu, kāds līdz šim nebija, lai .his informētu par notikumiem un stāvokli Latvijā, par kuriem Jums laikam gan ir tikai visai trūcīgas ziņas, kuras arī skaidrāku pārskatu nevar dot, jo apstākļi un notikumi ir visai sarežģīti.

Septembra mēnesī stāvoklis še bija labojies tik tāļu, ka Nacionāl-padomes valde, lai gan ar zināmu risku, še varēja atjaunot savu darbību, jo bija pietiekošs locekļu skaits saradies ar priekšnieku Zāmueļu- priekšgalā. Se Rīgā atradām priekšā «Rīgas demokrātisko bloku», kurš bija sapulcējies pa visu okupācijas laiku un dažkārt arī bija pacēlis savu balsi un diezgan labos protestos tai pašā garā kā ari Nacionālpadome. Sī bloka vājā puse bija tā, ka viņa sastāvā atradās dažas visai šaubīgas personas: M. Valters, Traubergs, A. Deglavs, ari Dr. phil. P. Zalīts uzturēja sakarus ar šo bloku. Blokā bija priekšslāvji no šādām partijām resp. grupām: republikāņi (A. Zēbergs), neatkarības grupa (Sp. Paegle), radikāl-demokrāti (Bēnuss), Zemnieku savienība (Ansbergs),demokrāti (Golts-Zeltiņš). Informācijas sakaros ar bloku stāvēja sociāl-revolucionāri (Traubergs) un sociāldemokrāti mazinieki (Skujenieks, Dr. Kalniņš).

Lai nebūtu divi politiski centri, Nacionālpadomes valde savā sastāvā uzņēma priekšstāvjus no republikāņiem, neatkarīgiem, radikāl-demokrātiem un Zemnieku savienību no bloka sastāva, un bloks ar to izbeidzās. Neienāca Nacionālpadomē demokrāti. S.[ociālJ-r.[evolucionāri] un s.[ociāl] -d.[emokrati] no sākuma solījās uzturēt ar Na-cionālpadomi tādus pašus informācijas sakarus kā līdz šim ar bloku, bet vēlāk arī no tā atsacījās. Tomēr bija panākts tas, ka bija viens, diezgan stiprs un autoritatīvs politisks centrs. Turpinājās arī sarunas par demokrātu, s. [ociāl]-r. [evolucionāru | un s.'[ociāl]-d.[emo-krātu] pievienošanos Nacionālpadomei.

Kādu jauku dienu no Berlīnes pārbrauca Traubergs un dienu vēlāk M. Valters. Savā laikā bloks viņus bija sūtījis uz Stokholmu ar vienīgo uzdevumu tur publicēt kādu protestu,3 bet izrādījās, ka viņi bija griezušies pie Nacionālpadomes Informācijas Biroja Stokholmā (Ieviņa^4) ar priekšlikumu kopīgi uzstāties kādas «Nacionāl-komite-jas» vārdā, kuras nemaz nav. Kad Ieviņš tos atraidījis, abi draugi paši Stokholma nodibinājuši šo «Nacionālkomiteju», vēlāk Rīgā paskaidrodami, ka zem tās viņi sapratuši Rīgas demokrātisko bloku, par ko šis bloks pats bija stipri sašutis un pārsteigts. No Stokholmas abi draugi braukuši uz Berlīni, tur atkal uzstājušies Nacionāl-komitejas vārdā un panākuši, ka vācu valdība apsolījusi uz Latviju sūtīt kādu ģenerālkomisāru, kurš visu varu nodošot šai Nacionālko-mitejai. Vēlāk Valters to grozīja tai ziņā, ka vara tikšot nodota «latviešu demokrātiskām partijām».

Arī pēc Valtera atbraukšanas turpinājās sarunas dēļ apvienošanās starp Nacionālpadomi un partijām, kuras vēl stāvēja ārpus tās. Neapgrūtināšu ar sīkumiem. Teikšu tikai, ka Nacionālpadotne ļoti tāļu, pēc maniem uzskatiem pat jau par daudz taļu gaja pretim otrai pusei, kamēr pilnīgi noteikti noskaidrojās, ka šī otrā puse: 1) neatzīst Nacionālpadomes noteikto orientāciju uz sabiedroto pusi,

2) par katru cenu grib jaukt Nacionālpadomes tradīcijas un turpmāko lomu. Pēc tam kad izjuka savienošanas ar Nacionālpadomi, otra puse uzskatīja par nodibinātu «Tautas Padomi», un diemžēl jāsaka, ka dažas partijas izrādījās par tik politiski vājām, ka, neatsaukdamas savus priekšstāvjus no Nacionālpadomes, sūtīja tādus arī [uzļ Tautas Padomi. Pirmie šai ziņā apkrita radikāldemokrāti, pie kam Zālitis neattaisnoja uz viņu liktās cerības un likās no Zemgaļa un Bēnusa vilkties uz Tautas Padomes pusi. Kā otra apkrita Zemnieku savienība, par ko jāpateicas Ulmanim, kuram ir nepatīkams sakars ar Valteru, lai gan nav iemesla šaubīties par viņa (Ulmaņa) godprātību. Beidzot Tautas Padomei pievienojās arī vēl pārējo partiju priekšstāvji, tā ka tā tagad apvieno visas politiskās partijas. Tā bija izvests Valtera nelietīgais nolūks radīt otru politisko centru, kurš Valtera priekšā un sociāldemokrātu dēļ, kuri neslēpa savas simpātijas priekš revolucionārās Vācijas, stāv Vācijai daudz tuvāk, nekā Nacionālpadome jebkad būtu gribējusi stāties.

Ap to pašu laiku okupācijas vara, acīmredzot ar blakus nolūku kompromitēt latviešu uzsākumu, sāka izrādīt gatavību nodot varu un zemes valdīšanu kādai vietējai varai. Tam ar prieku gāja pretim Tautas Padome un 18. nov. pasludināja Latvijas republikas neatkarību ar Ulmani kā ministru priekšnieku, Valteru kā iekšlietu ministru utt. Par Tautas Padomes priekšsēdētāju iecēla Čaksti, kurš par to dabūja zināt tikai no avīzes savās mājās Kurzemē. Tas atbrauca Rīgā, nepaspēja orientēties, sajūsmā un drusku arī lētticībā viņu tūliņ ar Zemgaļu aizsūtīja uz Stokholmu, lai stātos sakaros ar sabiedrotiem, bet laikam arī, lai viņš te nevarētu sākt atjēgties.

Nacionālpadome, kā jau teikts, turpina pastāvēt. Viņas stāvokli pret Tautas Padomi un jauno valdību Jūs redzat no klāt pieliktas rezolūcijas^5, kuru Nacionālpadome pieņēma 24. novembrī. Vārdu sakot, viņa nevar savienoties ar Tautas Padomi, bet, negribēdama kompromitēt Latvijas valsts ideju, viņa aktīvi politiski nedarbojas acumirklī, tomēr katru brīdi ari gatava palikt aktīva, tiklīdz ārēji vai iekšēji iemesli to prasa, piem., ja orientācijas vai personu sastāva dēļ sabiedrotie savas attiecības ar Nacionālpadomi negrib pārvest uz Tautas Padomi.

Jāsaka, ka Tautas Padomei un jaunai valdībai klājas diezgan •grūti. Vācu okupācijas vara rīkojas ļoti perfidi^6. Lai gan viņa pate forsēja jaunās valdības rašanos, viņa to visādi šikonē^7 un nedot viņai nekādu varu rokās, bet gan turpina zemes izlaupīšanu. Vissmagāk tas ir sajūtams zemes apsardzības jautājumā. Jaunā valdība gribētu un varētu organizēt spēkus zemes apsardzībai, bet vācieši to vispirms visādi vilcināja ar nebeidzamām sarunām, pēc tam nedeva ne līdzekļus, ne ieročus.

Turpretim vācu pulki bez pretošanās atkāpjas pret lieliniekiem, kuri uzmācas no Krievijas puses. Tā, visa Latgale tiem ir krituse par laupījumu, un arī jau Vidzeme līdz Stukmaņiem [Pļaviņāmļ ir apdraudēta un pat ieņemta. Turklāt vācieši šurp ir ielaiduši tādus barus no lieliniekiem ar slaveno Erdmani priekšgalā, ka visas Rīgas ielas no viņiem mudž un puslīdz droši var sagaidīt vietējo sacelšanos. Uz laukiem stāvoklis ir ļoti bīstams, visur salasās lielinieku bandas, kuras visus terorizē. Priekš kādām dienām Zalītis uzņēmās apsardzības ministra amatu, diemžēl neizpildīdams mūsu stingro padomu, ka iepriekš jāprasa Valtera atkāpšanās.

Stāvoklis še ir kritisks divējādā ziņā. Pirmkārt, draud lielinieku briesmas, par kurām jau teicu, otrkārt, tuvojas bads, jo vācieši atkāpdamies spridzina tiltus, tā ka Rīgas apgādāšana ar pārtiku paliek neiespējama. Visas cerības ir grieztas uz Angliju, bez viņas aktīvas palīdzības mums draud divējāda katastrofa. Bijām ļoti priecīgi, kad dzirdējām par angļu kuģu ierašanos Liepājā, bet še viņus līdz šim nesagaidījām. Dzirdējām, ka tie esot arī Rēvelē un tāpēc Ulmanis turp nobrauca, šomēnes viņu gaida atpakaļ, ziņu no turienes nav nekādu.

29. novembrī šurp atbrauca laimīgi arī Goldmanis. Kā Zemnieku savienības priekšstāvis viņš arī ir Tautas Padomes loceklis. Citādi uz lietām viņš skatās tapat kā Zāmuels un es, kuri no Tautas Padomes turamies nost un konsekventi velkam Nacionālpadomes līnijas, lai arī acumirklī ne aktīvi, bet nogaidoši.

No visa, ko tēloju, Jus paši zināsiet taisīt slēdzienus un tos pārvērst darbos. Apstākļus nepazīdams, kuros Jums jāstrādā, es atturos no visiem aizrādījumiem un padomiem. Tikai atkārtoju: ātra palīdzība ir vajadzīga, lai jaunā Latvija nesabruktu.

LPSR CVVA, 1899. f„ 2. apr„ 268. 1„ 30.-32. lp. Rokraksts.

2 Valdemārs Zāmuels (1872—1948) — jurists, sabiedrisks darbinieks. Slu-dējis tieslietas Tērbatas universitātē. Ko 1895. gada strādāja par advokātu Rīgā. 1915. gadā darbojās Latviešu strēlnieku bataljonu Organizācijas komitejā. Vidzemes pagaidu zemes padomes loceklis. Latviešu pagaidu nacionālās padomes valdes priekšnieks. 20. gados Latvijas buržuāziskās republikas zemkopības ministrs, ministru prezidents un tieslietu ministrs.

3 Sk. dok. Nr. 14.

4 Kārlis Viktors leviņš (1888—1977) — rakstnieks, gleznotājs un sabiedrisks darbinieks. Pēc tautskolotāja tiesību iegūšanas strādāja par pedagogu. 1916.— 1921. g. dzīvoja Stokholmā, kur vadija Latviešu pagaidu nacionālās padomes, vēlāk buržuāziskās Pagaidu valdības Informācijas biroju, pēc tam strādāja Latvijas sūtniecībā. Ko 1940. gada pastavigi dzīvoja Zviedrijā.

5 Netiek publicēta. īsumā tās saturs ir šāds: Latviešu pagaidu nacionālās padomes valde 1918. g. 24. novembrī apsprieda jautājumu par attiecībām ar Tautas padomi, dodot negatīvu vērtējumu meņševiku internacionālistu līdzdalībai tajā, viņu orientācijai uz Vāciju, paužot bažas, ka tas varētu sabojāt Nacionālās padomes labās attiecibas ar sabiedrotajām lielvalstīm. Tika konstatēts, ka «pilsoniskās un sociālistiskās partijas nav vienojušās nedz par starptautisko orientāciju, nedz par kopējas Pagaidu valdības sastādīšanu, nedz arī par kopdarbības pamatiem vispārīgi, i. i, par tā saucamo politisko platformu». Nacionālās padomes valde nolēma nelikt šķēršļus Tautas padomei «viņas centienos nodibināt un nostiprināt patstāvīgo Latviju», ja tā turpinās Nacionālās padomes darbības politisko virzienu, balstoties tikai uz sabiedroto lielvalstīm un norobežojoties «no virzieniem un personām, kuras varētu jaukt šos centienus». Tas liecina, ka starp dažādiem buržuāzisko politiķu grupējumiem pastāvēja nopietnas domstarpības, kas nebūt nebeidzās ar Tautas padomes izveidošanu un buržuāziskās Latvijas proklamēšanu.

0 Negodīgi, nodevīgi (ļranču vai.).

7 Apmelo ([ranču vai).

Nr. 31

Valkas Strādnieku padomes rezolūcija Latvijas nākotnes jautājumā

1918. g. 11. decembri

Latvijas nākotne.

Imperiālistiskais karš izbeidzoties pāriet tiešā visu nospiesto šķiru cīņā pret buržuāziju. Pasaules sociālistiskās revolūcijas vilnis, sākdams savu gaitu Krievijā, ar nepārvaramu spēku vc|as uz rietumiem un pārņēmis jau Eiropas centrālās valstis.[13]

Tagadējās revolucionārās cīņās par sociālismu nostājas nesamierināmā pretišķībā divas varas: no vienas puses, sociālistiskā proletariāta diktatūra, kuru reprezentē Krievijas Sociālistiskā Padomju Republika un Viduseiropas strādnieku un zaldātu padomes, no otras puses — lielkapitālistu diktatūra, kuras priekšstāvji ir sabiedroto koalīcijas imperiālistiskās valdības un viņu padevīgie kalpi un jeroči — dažādas «mazo tautu» buržujiskās tautas un nacionālpado-mes. Izlīguma starp abām šīm varām nevar but, un cīņai jābeidzas ar vienas varas pilnīgu uzvaru.

Šāds starptautisks stāvoklis un priekšā stāvošā izšķirošā cīņa par proletariāta uzvaru visa pasaulē prasa strādniecības spēku visciešāko apvienošanu. Latvijas proletariātam jārada Latvijā tādi apstākli, kuros tas vissekmīgāk varētu darboties un visderīgāk šai cīņā piedalīties.

Ievērojot Latvijas un viņas proletariāta ciešo politisko un ekonomisko kopību ar Krieviju, ievērojot to, ka lielākā Latvijas daļa izcīnīja visas revolucionārās cīņas, ejot roku rokā ar Krievijas strādniecību, ar kuru to saista nepārraujamas, kopējas vēsturisku apstākļu, cīņas un mērķu saites, ievērojot vēl beidzot to, ka sociālistiska revolūcija visnoteiktāko veidu pieņēmusi vienīgi Krievija un tās proletariāts, kuram tagad pieder starptautiskas revolūcijas vadoņa loma, ir vienīgais, kas saņēmis savās rokas visu valsts varu un vislabāk organizējies cīņā pret imperiālismu, Valkas Strādnieku deputātu padome atzīst, ka Latvijas strādniecība spēs savus spēkus izlietot visderīgāk cīņā pret starptautisko lielkapitālismu un visvairāk sekmēt sociālisma uzvaru, saistoties visciešāk ar Krieviju, ejot kopā un atbalstoties uz tās proletariātu. Latvijai jābūt Krievijas Sociālistiskās Federatīvās Padomju Republikas sastāvdaļai.

Valkas Strādnieku deputātu padome uz visstingrāko noraida buržuāzijas un sociālšovinistu mēģinājumu izsludināt Latviju par patstāvīgu valsti un uzskata šo soli par noziedzīgu proletariāta spēku skaldīšanas un starptautiskā imperiālisma stiprināšanas darbu.

Valkas Strādnieku deputātu padome suta brāļu sveicienu Krievijas sociālistiskai valdībai un cer uz viņas morālisku un materiālu pabalstu savā grūtajā cīņa par proletariāta varas nodibināšanu un viņa mērķu izvešanu Latvijā.

Šī rezolūcija pieņemta ar 23 balsīm.

Sarkanais Karogs. — 1918. — 18. dec. — Nr. 8; Grām.: LKP 1918. uti

1919. gada. — 180., 181. lpp. [13]

Nr. 32

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības Vidzemes apgabala apsardzības priekšnieka pulkveža

J. Apiņa^13 slepenais ziņojums apsardzības ministram J. Zālītim par kontrrevolucionāro spēku formēšanas gaitu Vidzemē

Cēsis 1918. g. 13. decembri

Paziņoju sekošo par formēšanu:

1) Par formēšanu Valkā man nav nekādas ziņas ienākušas. Valmierā saformēti tikai pieci cilvēki, citi atturas, baidīdamies lielinieku atriebību un bezvaldības stāvokli, kāds valda Valmierā.2 Cēsīs saformēti un apbruņoti 15 cilvēki, bez tam pieteikušies 12 studenti. Cēsīs nav pārtikas priekš lielākas karaspēka daļas, pieru., rotas. Tiek sperti soļi, lai pārtika būtu pienācīgā vairumā. Valmiera ir nodrošināta ar pārtiku. Rīt noliek Cēsīs reģistrēto virsnieku sapulce. Iz ziņām, kuras saņemtas no Valmieras un Cēsīm, ir redzams, ka nav cerības ieročus uz vietas dabūt. Vācu kara valde, kā redzams, šinī lietā ir bezspēcīga, jo faktiskā vara atrodas «Soldatenraht’a»3 rokās; vietējie-soldātenrāti gaida šinī lietā direktīvas no Zentralsoldatenrata Rīgā. Ramockā [Ieriķos], pēc palkavnieka Kalpaka^4 ziņojumiem, nav iespējams organizēt rotu. Rotas organizēšana pārnesta uz Cēsīm.

Ņemot vērā augša izteikto, nav cerību īsā laikā saformēt rotas uz vietām; lūdzu spert attiecīgus soļus, lai saformētās rotas sūtītu no Rīgas sūtīt no Rīgas,5 kā arī ieročus: flintes, ložmetējus un amu-nīciju, un arī artilēriju.

2) Ziņas par lielinieku kustību: lielinieku bandas nav virzījušās tālāk. Viņas atrodas Oppes [Apes] st.[acijas]—Stukmaņu [Pļaviņu] dzelzceļa līnijā. Vispārīgi lielinieki turas dzelzceļu [tuvumā]* tālu zemes iekšienē nevirzās. Lielinieku spēki vispār ir mazi. Stukmaņos vilcienā atrodas apmēram 40 cilvēku. Jaunpiebalgā nekāda lielinieku uzstāša[nā]s nav bijuse. Cēsīs pagājušo nakti lielinieki iztipinājuši uzsaukumu latviešu un vācu valodā ķerties pie ieročiem. Vācu karaspēks paliek līnijā Valka—Cēsis apmēram līdz 20. decembrim, līdz tam laikam nekādā aktīva uzstāšanās no lielinieku puses nav gaidāma. Smiltenē pēc pēdējām ziņām notikušas laupīšanas: izlaupīts viens privātveikals un dzelzceļu stacijas zeighauss^6.

3) Par politisko stāvokli: Valmiera pašu laiku atrodas bez kādas varas. Apriņķa pārvalde ir pārņemta, bet faktisko kārtības uzturētāju policistu ir ļoti maz. Vācu pilsētas dome ir nolikuse savu varu, bet jaunā pilsētas valde-dome nav stājusies savā vietā. Vietējie iedzīvotāji ļoti uztraukti. Viņi tiek terorizēti no vietējiem lieliniekiem ar draudiem. Vietējie lielinieki gaida ienākot Krievijas lieliniekus, lai varētu uzstāties atklāti un izrēķināties. Cēsīs stāvoklis drošāks.

Ludzu izsūtīt uz Apsardzības štāba vārdu pieci tūkstoši rubļu priekš kontrizlukošanas nodaļas dibināšanas. Lūdzu arī atļaut ieroču iegādāšanu pirkšanas ceļā.

Vidzemes apgabala apsardzības priekšnieks Apinis Adjutants [paraksts nesalasāms]

LPSR CVVA, 1899. f„ 2. apr., 278. I., 15. !p. Oriģināls. Daļēji publicēts grām.: Kā tas bija. — 228., 229. lpp.

1 Jānis Apinis (1867—1925) — buržuāziskās Latvijas armijas ģenerālis. Pec Baltijas skolotāju semināra absolvēšanas brīvprātīgi iestājās karadienestā (1888). Beidzis Viļņas junkurskolu. Pirmā pasaules kara sakumā komandēja rotu, vēlāk pulku 1918. g. 10. decembrī Latvijas buržuāziskā Pagaidu valdība iecēla viņu par Vidzemes apgabala apsardzības priekšnieku. No 1919. g. 12. oktobra — 6. Rīgas kājnieku pulka komandieris. Vēlāk paaugstināts par ģenerāli un Vidzemes divīzijas komandieri.

2 J. Apinis runā par grūtībām, ar kādām sastapās turīgas aprindas pašvaldības organizēšanā. Tajā pašā laikā ziņojumā nekas nav teikts par to, ka pilsētā bija atjaunota strādnieku deputātu padome. Bez tam vietējie LSD biedri, noorganizējuši bruņotu kaujinieku vienību, gatavojās palīdzēt latviešu strēlniekiem atbrīvot Valmieru.

3 Kareivju padomes (vācu vai.).

4 Oskars Kalpaks (1882—1919) — pulkvedis, savulaik absolvējis Irkutskas junkurskolu. Apbalvots par piedalīšanos revolucionārās kustības apspiešanā Irkutskas guberņā. Pirmā pasaules kara laikā komandēja bataljonu, pēc tam pulku. 1918. g. nogalē iestājās Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības dienestā, uzņēmās Baltijas landesvēra sastāvā ietilpstošā Latviešu atsevišķā bataljona komandēšanu. Krita uz Skrundas—Saldus ceļa fpie Skrundu mājām] 1919. g. 6. martā, dzelzsdivīzijas bataljonam apšaudot minēto latviešu bataljonu.

5 Tā tekstā.

6 Stacijas uzgaidāmās telpas (vācu vai.).

Nr. 33

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sēdes protokols par sakaru nodibināšanu ar angļu floti un pretpadomju spēku organizēšanu

[tfigd] 1918. g. 14. decembri

Klāt:

Ministru prezidents K. Ulmanis

Apsardzības ministrs J. Zālītis

Iekšlietu ministrs Dr. M. Valters

Skolu ministrs Dr. K. Kasparsons

Skolu ministra biedrs K. Kellers'

Zemkopības ministra biedrs A. Kalniņš

Apsardzības ministra biedrs R. Dambītis

Pārtikas ministra biedrs J. Blumbergs

Iekšlietu ministra biedrs A. Birznieks

Vēlāk ierodas:

Satiksmes un darbu ministrs T. Hermanovskis

Tieslietu ministra biedrs E. Strautnieks

Protokolē —

Pagaidu valdības kancelejas pārvaldnieks D. Rudzītis

1) Ministru prezidents ziņo, ka no igauņu valdības^2 priekšstāv-jiem viņš saņēmis drošas ziņas, ka angļu flote ieradusies Rēvelē [Tallinā], Liek priekšā izšķirt jautājumu, vai būtu vajadzīgs sūtīt Pagaidu valdības delegāciju uz Rēveli. Vienojas sūtīt uz Rēveli skolu ministru Dr. K. Kasparsona kgu kopā ar 2 priekšstāvjiem no Apsardzības ministrijas.

2) Uz apsardzības ministra priekšlikumu pārrunā jautājumu par I. zemes sargu rotas apgādāšanu ar drēbēm, segām, gultām uti. Vienojas vajadzīgās mantas iepirkt, maksājot vienu pusi skaidra naudā un otro pusi ar neatkarības aizņēmuma obligācijām.

3) Lai nākošā paaudze varētu ņemt dalību zemes apsardzībā, nolemj nolikt Rīgas vidējo un augstāko skolu brīvlaiku uz 4 nedēļām, skaitot no 17. decembra.

Ministru prezidents Ulmanis Kancelejas pārvaldnieks D. Rudzītis

LPSR CVVA, 1307. f„ 1. apr., 276. !., ļ. Ip. Noraksts.

1 Kārlis Kellers (1868—1939) — baltvācu mācītājs, politiķis. Studējis Tčrba-las universitātē (1890—1894). Tautas padomes loceklis, skolu ministra vietnieks Latvijas buržuāziskajā Pagaidu valdībā. 1920,—1922. g. Latvijas Satversmes sapulces deputāts.

2 Domāta Igaunijas buržuāziskā Pagaidu valdība ar K. Petsu priekšgalā.

Nr. 34

Izraksts no Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sēdes protokola par kontrrevolucionāro bruņoto spēku organizēšanu un apgādi

[Rīga] 1918. g. 16. decembri

Klāt:

Ministru prezidents K. Ulmanis

Iekšlietu ministrs Dr. M. Valters

Finansu ministrs K- Pūriņš

Tirdzniecības un rūpniecības ministrs Sp. Paegle

Satiksmes un darbu ministrs T. Hermanovskis

Valsts kontrolieris bar.[ons] E. Rozenbergs^1

Tieslietu ministra biedrs E. Strautnieks

Zemkopības ministra biedrs A. Kalniņš

Tirdzniecības un rūpniec. ministra biedrs A. fon Klots^2

Iekšlietu ministra biedrs A. Birznieks

Pārtikās ministra biedrs J. Blumbergs

V c 1 a k ierodas:

Skolu ministra biedrs A. Kellers

Apsardzības ministrs J. Zālītis

Apsardzības ministra biedrs R. Dambītis

Protokolē —

Pagaidu valdības kancelejas pārvaldnieks D. Rudzītis

[..] 9)3 Uz apsardzības ministra priekšlikumu nolemj, ievērojot valstij draudošās briesmas no ārienes, izsludināt visu bijušo Krievijas armijas, flotes un gaisa flotes latviešu tautības virsnieku un apakšvirsnieku mobilizāciju. Mobilizāciju vispirms nolikt Rīgā un Rīgas apriņķī. Iesaukšanu izvest uz Apsardzības ministrijas izstrādāta noteikumu pamata.

Sakarā ar to vienojas atsvabināt no iesaukšanas uz sevišķu resoru iesnieguma pamata tos valsts ierēdņus, kuri nepieciešami valsts iestādēs.

10) Pieņem rīkojuma projektu par to ēku pāriešanu Latvijas valsts pārziņā, kuras uzceltas no vācu okupācijas pārvaldes, līdz ar zemes gabaliem, uz kuriem šīs ēkas uzceltas.

11) Apsardzības ministrs nolasa zemes apsardzības spēka sevišķu uzdevumu oficiera II. Zīverta priekšlikumu pieņemt Latvijas

dienestā zemes apsardzībai arī Vācijas kareivjus, kuriem būtu jāmaksā paaugstināta alga, ievainošanas gadījumā jāmaksā pensijas un vēlāk uz viņu vēlēšanos jādod iespēja pāriet Latvijas pavalstniecībā un palikt uz dzīvi Latvijā.

Priekšlikuma apspriešanu atliek līdz rītdienas ārkārtējai sēdei, kuru noliek uz plkst. 9 no rīta.

12) Apsardzības ministrs iepazīstina Pagaidu valdības locekļus ar 4 automobiļu klubu priekšstāvju rakstisku priekšlikumu izdot viņiem atjauju nodibināt uz sevišķiem noteikumiem kara sanitārās automobiļu nodajas.

Pagaidu valdība lūdz apsardzības ministru kopā ar Finansu urr Iekšlietu ministriju priekšstāvjiem vest ar projekta iesniedzējiem sarunas.

13) Apsardzības ministrs liek priekšā izteikties par zirgu un pajūgu mobilizācijas vēlamību. Pagaidu valdība atzīst zirgu mobilizāciju par nepieciešamu un lūdz apsardzības ministru nodibināt sevišķu komisiju, kurā apspriest mobilizācijas tehnisko pusi.

Ministru prezidents K. Ulmanis Kancelejas pārvaldnieks

LPSR CVVA, 1307. f„ 1. apr„ 276. 1., 2.-4. Ip. Noraksts.

1 [Eduards Rozenbergs (1878—?) — baltvācu barons, jurists. Strādājis par advokātu Pēterburgā. Tautas padomes loceklis. Ieņēma valsts kontroliera posteni Latvijas buržuāziskajā Pagaidu valdībā. Vēlāk Latvijas Republikas pilnvarotais lietvedis Vīnē.

2 Aleksandrs fon Klots (1855—1925) — baltvācietis, sabiedrisks darbinieks. Studējis agronomiju. Pirmā pasaules kara laikā darbojās rekvizīcijas komisijās Vidzemē. Tautas padomes loceklis, Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības tirdzniecības un rūpniecības ministrs.

3 Netiek publicēti darba kārtības pirmie astoņi punkti par dažādiem finansiāliem un tieslietu jautājumiem.

Nr. 35

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sēdes protokols par kara. pelņas nodokli

\Rigā]

Klāt:

1918. g. 17. decembri (no rita)

Ministru prezidents K. Ulmanis

Iekšlietu ministrs Dr. M. Valters

Tirdzniecības un rūpniecības ministrs Sp. Paegle

Satiksmes un darbu ministrs T. Hermanovskis

Iekšlietu ministra biedrs A. Birznieks

Tirdzniecības un rūpniecības ministra biedrs A. fon Klots

Zemkopības ministra biedrs A. Kalniņš

Apsardzības ministrs J- Zālītis-

Finansu ministrs K. Pūriņš

Protokolē —

Pagaidu valdības kancelejas pārvaldnieks D. Rudzītis

1) Pēc garākam pārrunām nolemj parakstīšanos uz izsludināta neatkarības aizņēmumu izvest piespiedu kārtā, palielinot aizņēmuma kopsummu no 10 līdz 20 miljoniem rub|u. Bez tam nolemj ņemt neatkarīgi no aizņēmuma sevišķu ārkārtējās kara pelņas nodokli. Sis nodoklis ievedams visā zemē, bet viņa ņemšana jāsāk ar Rīgu. Piespiesto aizņēmumu starp atsevišķiem Latvijas apgabaliem sadala

šādā kārtā:

Cēsu, Valmieras un Valkas apriņķī, kopā ar pilsētām 6 000 000 Rīgas apriņķis, bez Rīgas 300 000

Talsu apriņķis un pilsēta 700 000

Ventspils apriņķis un pilsēta 600 000

Jelgava-Dobeles^1 ar pilsētām 700 000

Liepāja-Dobeles^1 apriņķis ar pilsētām I 000 000

12 000 000

Rīgas pilsēta 8 000 000

20 000 000

Latgales daļu nolikt pēc tam, kad tā bus atsvabināta no lieliniekiem.

Kara peļņas nodokli ņemt 50% lielumā no piespiestā aizņēmuma kopsummas.

Pa sēdes laiku saņem vēstuli no Latvijas priekšstāvja Rēvelē [Tallina] Rammaņa kga no 14. decembra par sarunām ar ang|u flotes priekšstāvjiem. Vēstuli nolasa.

Atgriežoties pie aizņēmuma un nodokļa jautājuma, nolemj kara peļņas nodokļa sadalīšanu starp pilsētām un laukiem uzdot finansu ministram, kurš apņemas projektu celt priekšā šis dienas vakara sēdē.

Ministru prezidents Ulmanis Kancelejas pārvaldnieks D. Rudzītis

LPSR CVVA, 1307. f„ 1. apr., 276. 1., 8., 9. Ip. Noraksts.

1 Ta tekstā.

Nr. 36

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības preses biroja paziņojums par britu karakuģu ierašanos Daugavgrivā un Lielbritānijas valdības apņemšanos apbruņot latviešu buržuāzijas kontrrevolucionāros formējumus

[Ne agrak par 1918. g. 17. decembri]

Angļu flote ieradās Daugavgrivā otrdien, 17. decembrī, vakarā. Tai pašā vakarā viens karakuģis iebrauca Rīgas osta un apstājās pie pils. Ar šo kuģi sūtītie angļu valdības priekšstāvji vēl tai pašā vakarā uzmeklēja ministru prezidentu Ulmani. Pagaidu valdības kopējā apspriede ar angļu valdības priekšslāvjiem notika trešdien priekš pusdienas. Vakarā ministru prezidenta kabineta notika tālāka apspriešanās, pie kuras bez iepriekš minētiem priekšstāvjiem piedalījās arī angļu flotes admirālis Sinklers^14. Daļa angļu flotes paliks pastāvīgi Rīgā. Bez tam angļu valdība dod Latvijas Pagaidu valdībai ieročus un visus citus vajadzīgos piederumus Latvijas armijas uzstādīšanai, ka ari citādi apņemas pabalstīt Latvijas valsts patstāvību un tās cīņu pret lieliniekiem. Tālākos soļus angļu valdības spēks noteiks saziņā ar Pagaidu valdību tuvākās dienās.

Pagaidu valdības preses birojs

LPSR CVVA, 3436. f., 1. apr., 18. I., 162. Ip. Iespiests tipogrāfiski. Grām.: Kā tas bija. — 40. lpp.; grām.: Padomju varas atjaunošana Latvijā. — 49., 50. Ipp

Nr. 37

Latvijas strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku Padomju valdības

Manifests

1918. g. 17. decembri Visu zemju proletārieši, savienojieties!

Visu zemju proletāriešu apvienotajās un atsvabinātājas pasaules revolūcijas vārdā mēs, apakšā parakstījušies, pasludinām, ka no šis dienas valsts vara Latvijā ir no jauna Padomju valdības rokās.

Mēs izsludinām par atceltām un gāztām visas tās pagaidu valdības, zemes un tautas padomes un viņu ministrijas, kas viena vai otra imperiālismā paspārnē cerēja nodibināt jaunu verdzību pār Latvijas darba tautu.

L'n reizē mēs izsludinām par noziedzīgām darba tautas un revolūcijas pretniecēm visas tās kontrrevolucionārās iestādes, organizācijas un personas, kuras kopš 1905. g. revolūcijas Latvijā ieradušās, atjaunojušās vai jaunnodibinājušās ar nolūku apspiest un iznīcināt Latvijas darba tautas varas iestādes — 1905. g. rīcības komitejas un 1917. gada strādnieku, kareivju un bezzemnieku padomes.

Mēs atceļam visus tos likumus, rīkojumus un iestādījumus, ko Latvijas darba tautai uzžņauguši kā feodālā vācu muižniecība, tā carisma īsti krieviskā patvaldība, kā vācu imperiālisms, la Krievijas buržuāzija. Visu šo veco varas iestāžu vietā stājās proletariāta diktatūra — bruņoto strādnieku padomju vara. Sīs diktatūras vārdā mēs pasludinām Latvijā Padomju valdības brīvību un proletāriskās revolūcijas likumu.

Tikko paspēja 1917. gada decembrī Latvijas strādnieku, kareivju un bezzemnieku delegātu II kongress izstrādāt vēl atlikušās Latvijas sociālistiskās jaunuzbūves plānu, kad, līdzīgi Kurzemei un sarkanajai Rīgai, to pārplūdināja vācu laupītāju — imperiālisma bruņotie spēki, kas kopā ar vācu junkuru bandām, un pabalstīti no latviešu pelēču-baronu un tautisko pilsoņu kliķēm, no jauna bendēja un slēdza ķēdēs Latvijas proletariātu. Bet Latvijas proletariāts nepadevās. Apakšzemē^1 viņš turpināja savu revolucionāro darbu kā savās, tā šurp atsūtīto bruņoto darba brāļu rindās. Un atklāti viņš cīnījās Krievijas komunistu pirmās vietās kā ārējās, tā iekšējas frontēs pret visas pasaules apvienotām baltās gvardijas bandām.

Tagad vācu imperiālisms guļ sagrauts, un pār viņa drupām jau paceļas pirmie sociālistiskie sarkanie karogi. Bet vēl nav pilnīgi izkarota līdz galam Vācijas revolūcija. Par Eiropu plūst uzvaras rsi-

9č>

bonī angļu-franču-amerikāņu imperiālisma strāva, kas proletariāta asinīs cer slīcināt vispasaules revolūciju un tādēj par vienu no saviem niknākiem ienaidniekiem atzīst Latvijas darba tautu, kas nu jau 13 gadus iet Eiropas revolūcijas priekšpulkos. Un jo ciešāk tādēļ paļaujas uz šo imperiālisma pabalstu mūsu nodevīgā, tik smieklīgi gļēvā pilsonība un viņas vēl gļēvākie draugi — sociālvientiesīši.

Bet Latvijas proletariāts, neraugoties uz visiem imperiālisma draudiem, droši paceļ savu galvu, atjauno un dibina visā Latvijā savas padomes kā pilsētās, tā arī uz laukiem. Viņš atbīda vienu šķērsli pēc otra, pārvelk savā pusē vienu no atlikušajiem baronu apmuļķotiem vācu kareivju pulkiem un ar bruņotu dūri atbīda otru. Un, saukdams talkā savus darba brāļus strēlnieku apģērbā un viņu internacionālos cīņas biedrus iz Sarkanās Armijas, viņš uzceļ Padomju valdību apvienotajā Latvijā.

Sī Latvijas Strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku Padomju valdība, kuras pastāvīgā rezidence atrodas Rīgā, caur šo pasludina:

1. Visas Latvijas pilsoniskas valdības top atceltas, un visa vara kā centrā, tā uz vietām pāriet uz strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku padomēm uz padomju 11 (Valmieras) kongresa lēmuma pamatiem.

2. Bruņotā darba tauta gāž visas agrākās valdības iestādes un uz vietas iznīcina ikkuru šo iestāžu locekli vai aizstāvi, kas labprātīgi nepadodas un neatteicas no savām lomām.

3. Privātīpašuma tiesības uz zemi un muižu inventāru top atceltas, un pirmā kārtā muižnieku, kroņa un baznīcu zemes un to inventāri bez atlīdzības tūliņ pāriet padomju pārziņā.

4. Privātīpašuma tiesības uz visiem pārējiem ražojamiem līdzekļiem, kā arī tirdzniecības uzņēmumiem, satiksmes līdzekļiem, bankām utt. soli pa solim iznīcināmas, tās šinī nolūkā tūdaļ padodot stingrai strādnieku kontrolei.

5. Aizliegts top jebkādā veidā atsavināt savas īpašuma vai citādas tiesības uz pilsētu namiem.

6. Tūliņ ievedama strādniekiem 8 stundu darbadiena bez virsstundām un spēkā nāk visi Krievijas Sociālistiskās Federatīvās Padomju Republikas dekrēti par strādnieku šķiras nodrošināšanu.

7. Jācīnās uz stingrāko pret spekulāciju, ņemot padomju iestāžu pārziņā un izdalīšanā visas esošās pārtikas vielas un nekavējoši organizējot trūkstošo vielu piegādāšanu.

8. Jāstājas tūliņ pie izpostīto un evakuēto saimniecisko uzņēmumu atjaunošanas un pie komunistiskai Latvijai nepieciešamu darbu organizēšanas.

Mēs labi apzināmies, ka pāreja uz sociālismu nav vienas dienas darbs, bet mēs noteikti un tūliņ dodamies ceļā uz to. Uz imperiālisma izpostītās Latvijas drupām mēs bez kavēšanās celsim jauno sociālistisko darba pili. Mēs ieročiem rokās uzstāsimies pret tiem mūsu un citu zemju sociālnodevējiem, kas ne vien Latvijā, bet pat Vācijā patlaban «neatrodot, ko socializēt», un tādēļ sauc proletariātu palīgā pilsonībai uzbūvēt no jauna kapitālisma cietoksni. Mēs apzināmies, ka mēs šinī grūtajā ceļā un cīņā neesam vieni. Aiz mums stāv pirmā kārtā Krievijas Sociālistiskā Federatīvā Padomju Republika, ar kuru mēs joprojām būsim uz ciešāko saistīti ne vien ārējām saitēm. Un aiz mums stāv komunistiskā revolūcija, kas ne vien Vācijā, bet ari visā pārējā Eiropā jo drīzi novedīs pie vispārējo sociālistisko padomju republiku apvienības, kuras sastāvdaļa būsim arī mēs.

Mēs atbīdām noteikti jebkuru iejaukšanos par labu mūsu feodāli buržujiskiem pretiniekiem, kaut tā arī tiktu piedraudēta no valdības, kas saucas par sociālistisku, bet mēs saucam un gaidām pēc atbalsta no visas pasaules patiesi revolucionārā proletariāta un īpaši no Krievijas Sociālistiskās Federatīvās Padomju Republikas. Mēs zinām, ka vienīgi darbs ir Latvijas gods. Jo viņai nav citādu ne atklātu, nedz zemē slēptu bagātību.

Viens priekš visiem un visi priekš viena!

Sis komunisma princips lai top likts Latvijas darba tautas proletāriskās satversmes pamatos. Ikkurš, kas pacels savu roku pret proletārisko kārtību, kura tiek dibinātā uz šā komunisma principa, lai zina, ka Latvijas darba tauta viņu bez žēlastības apspiedīs un sadragās ar dzelzs roku.

No Reinupes līdz Vladivostokai, no Melnās jūras līdz Arhangeļ-skai patlaban trako pilsoņu karš. Tas laužas jau cauri caur uzvarētāju imperiālistu celtajiem vaļņiem un aizžogojumiem. Kā Francijā, tā Anglijā un Itālijā jau paceļas proletāriskās revolūcijas pirmās balsis.

Ātra padomju varas uzvara un tās ciešāka nodibināšana Latvijā būs drošs līdzeklis iemest jaunu degošu lāpu mūsu pretinieku revolucionārajā pulvera tornī.

Pie ieročiem!

Lai dzīvo Latvijas Padomju Republika!

Lai dzīvo vispasaules revolūcija!

Latvijas strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku Padomju valdības

vārdā.

Priekšsēdētājs: P. Stučka Priekšsēdētāja biedri: J. Daniševskis^2

J. Lencmanis^3

Latvijas Sociālistiskas Padomju Republikas Dekrētu un Rīkojumu Krājums. — 1919 14 febr — Nr. 1; Grām.: Padomju varas konstitucionālie akti Latvija. — 123.—126. lpp.; Grām.: LKP 1918. un 1919. gadā. — 189,—191. Ipp.; Grām.: Kā tas bija. — 233,—238. lpp.; Grām.: Padomju varas atjaunošana Latvija. — 46.-49. lpp.

1 Pagrīdē.

2 Jūlijs Daniševskis (1884—1938) — partijas un padomju valsts darbinieks. Agri iesaistījās revolucionārajā kustībā. Vairākkārt arestēts, izsūtīts trimdā uz Sibīriju. Aktīvi piedalījās 1905.—1907. g. revolūcijā, ievēlēts LSD Centrālās Komitejas sastāvā. No 1907. gada boļševiku partijas Centrālkomitejas loceklis. Pēc Februāra revolūcijas iekļauts Maskavas Strādnieku un kareivju deputātu padomē. No 1917. g. maija rediģēja «Cīņu», vienlaikus darbojās kā partijas propagandists. Iskolata loceklis. No 1917. g. septembra līdz 1918. g. jūnijam atradās nelegālajā partijas darbā vācu okupētajā Rīgā, pēc tam — Padomju Krievijā. 1918. g. otrajā pusē iecelts par Austrumu frontes, nedaudz vēlāk — par Republikas Revolucionārās kara padomes (RRKP) locekli. 1919. gadā — Latvijas Padomju valdības priekšsēdētāja vietnieks. Padomju Latvijas armijas Revolucionārās kara padomes priekšsēdētājs. Vēlāk iecelts par RRKP Lauka štāba komisāru. No 1921. gada — atbildīgā saimnieciskā darbā PSRS. J. Staļina personības kulta upuris.

3 Jānis Lencmanis (1881—1939) — partijas un padomju valsts darbinieks. Strādnieku kustības aktīvists kopš pagājušā gadsimta beigām. 1901. gadā apcietināts. Pēc pāris gadiem otrreiz arestēts un izsūtīts uz Arhangeļskas guberņu. 1905.—1907. g. darbojās LSDSP Liepājas un Rīgas organizācijās, ievēlēts par LSD Centrālās Komitejas locekli. No 1908. gada LSD pārstāvis KSDSP Centrālajā Komitejā. 1908.—1915. g. veica partijas darbu Baku un Vologdas guberņā. Pēc Februāra buržuāziski demokrātiskās revolūcijas darbojās Latvijā (LSD Centrālkomitejā un Rīgas komitejā, Rīgas Strādnieku deputātu padomē). Tika ievēlēts Viskrievijas Centrālajā izpildkomitejā. 1919. gadā bija Latvijas Padomju valdības priekšsēdētāja vietnieks un iekšlietu komisārs, Padomju Latvijas armijas Revolucionārās kara padomes loceklis. No 1921. gada strādāja atbildīgā partijas un sainieciskajā darbā (pēc 1929. gada — PSRS Finansu tautas komisariātā). J. Staļina personības kulta upuris.

Nr. 38

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sēdes protokols par karastāvokļa noteikšanu, okupantu patvaļu un vācu karaspēka izmantošanu kontrrevolūcijas interesēs

\Rīgā]

1918. g. 21. decembri

Klāt:

Ministru prezidents K. Ulmanis

Zemkopības ministrs J. Goldmanis

Tirdzniecības un rūpniecības ministrs Sp. Paegle

Satiksmes un darbu ministrs T. Hermanovskis

Tieslietu ministra biedrs E. Strautnieks

Iekšlietu ministra biedrs A. Birznieks

Tirdzniecības un rūpniecības ministra biedrs A. fon Klots

Vēlāk ierodas:

Finansu ministrs K. Pūriņš

Apsardzības ministra biedrs R. Dambītis

Apsardzības ministrs J. Zālītis

Protokolē —

Pagaidu valdības kancelejas pārvaldnieks D. Rudzītis

1) Pārrunā jautājumu par karastāvokļa ievešanu Latvijā; galīgus lēmumus atstāj uz vienu no nākošām sēdēm.

2) Uz tirdzniecības un rūpniecības ministra priekšlikumu nolemj iesniegt vācu okupācijas valdei visstingrāko protestu pret viņu pat-varībām, kuras vēl vienmēr tiek pielaistas, ieņemot gan Latvijas valsts ēkas, gan izvedot no Latvijas dažādas mantas un pārtikas produktus.

3) Pārrunā jau agrāk no vācu puses iekustināto jautājumu par Vācijas karaspēka izlietošanu Latvijas apsardzībai zem zināmiem noteikumiem.1

Ministru prezidents Ulmanis Kancelejas pārvaldnieks D. Rudzītis

LPSR CVVA, 1307. f„ 1. apr., 276. I., 21. lp. Noraksts.

1 Sk. dok. Nr. 40.

Nr. 39

KSFPR Tautas Komisāru Padomes dekrēts par Padomju Latvijas neatkarības atzīšanu

1918. g. 22. decembri

Uz Latvijas Padomju valdības pieprasījumu tautas komisāri pasludina:

1. Krievijas valdība atzīst Latvijas Padomju Republikas neatkarību. Par augstāko valsts iestādi Latvijā Krievijas Padomju valdība atzīst — Latvijas padomju varu, bet līdz Padomju kongresam — Latvijas Strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku varu, kuras priekšgalā stāv biedrs fP.ļ Stučka.

2. Krievijas Padomju valdība uzliek par pienākumu visām Krievijas Republikas kara un civiliestādēm, kuras savā darbā saduras ar Latvijas Padomju valdību, izrādīt Latvijas Padomju valdībai un viņas karaspēkam visvisādu palīdzību cīņā par Latvijas atsvabināšanu no buržuāzijas jūga.

3. Tautas Pārtikas komisariātam un Augstākai tautsaimniecības padomei tiek uzlikts par pienākumu staties sakaros ar attiecīgiem Latvijas Padomju Republikas orgāniem dēļ preču apmaiņas nostādīšanas starp abām republikām.

Tautas Kom[isāru] Padļomesļ priekšsēdētājs V. Uļjanovs (Ļeņins) Darbvedis Bončs-Brujevičs^1 Ar oriģinālu pareizi: Latvijas Padomju valdības sekretārs J. Jaunzems^2

Latvijas Sociālistiskās Padomju Republikas Dekrētu un Rīkojumu Krājums. — 1919, 14. febr. — Nr. 1; Grām.: Padomju varas konstitucionālie akti Latvijā. — 127. lpp.; Grām.: LKP 1918. un 1919. gadā — 198., 199. Ipp.; Grām.: Padomju varas atjaunošana Latvijā. — 51. lpp.

1 Vladimirs Bončs-Brujevičs (1873—1955) — padomju valsts un partijas darbinieks, vēsturnieks. Studējis Mērniecības institūtā Maskavā. Turpinot studijas-Cīrihē, uzņēma sakarus ar «Darba atbrīvošanas» grupu, piedalījās revolucionārās literatūras un iespiedtehnikas nosūtīšanā uz Krieviju. Sadarbojās ar ļeņinisko-«Iskru», lika pamatus KSDSP CK Centrālajai bibliotēkai un arhīvam. Atgriezies Pēterburgā, iesaistījās 1905.—1907. g. revolūcijā. Reakcijas un jaunu revolucionārās kustības uzplūdu gados strādāja boļševistiskajos preses izdevumos, no-1912. gada — «Pravdas» redakcijā, vairākkārt tika apcietināts. Pēc Februāra revolūcijas kļuva par Petrogradas Strādnieku un kareivju padomes izpildkomitejas locekli. Oktobra bruņotās sacelšanās dienās — Smoļmja un Taurijas pils rajona komandants. Pilsoņu kara gados (1917—1920) — KSFPR Tautas Komisāru Padomes lietu pārvaldnieks, vēlāk vadīja izmēģinājumu padomju saimnie-eibu, veica zniātnisku darbu. No 1933. gada — Valsts literatūras muzeja, 1945.—1955. g. — PSRS ZA Reliģijas un ateisma vēstures muzeja direktors.

2 Jānis Silfs-Jaunzems (1891 —1921) — revolucionārās kustības dalībnieks, partijas darbinieks. 1908. gadā iestājās LSD Rigas organizācijā, dažus gadus vēlāk kļuva par partijas Centrālās propagandistu kolēģijas locekli. LSD IV kongresā 1914. gadā ievēlēts partijas Centrālajā Komitejā. Viens no pagrīdes tipogrāfijas organizētājiem un literatūras izdevējiem Rīgā. Vairākkārt apcietināts, 1915. gadā izsūtīts trimdā uz Sibīriju. Pēc Februāra revolūcijas atgriezās un darbojās Rīgā, pēc tās krišanas vācu militāristu rokās palika nelegālajā partijas darbā. 1918. g. novembrī un decembrī darbojās Latvijas un Rīgas Kara revolucionārajā komitejā, pēc Latvijas Sociālistiskās Padomju Republikas nodibināšanas bija partijas Centrālās Komitejas un Latvijas Padomju valdības sekretārs, LSPR' CIK loceklis. Viens no komunistiskās pagrīdes vadītājiem buržuāziskajā Latvijā, LKP Centrālās Komitejas sekretārs, laikraksta «Cīņa» redaktors. 1921 g. maijā apcietināts un pēc lauka kara tiesas sprieduma nošauts.

Nr. 40

Izraksts no Latvijas buržuāziskā ministru kabineta sedes protokola par kontrrevolucionāro spēku organizēšanu

[Rīga] 1918. g. 22. decembri

Klāt:

Ministru prezidents K. Ulmanis

Tirdzniecības un rūpniecības ministrs Spr. Paegle

Finansu ministrs K. Pūriņš

Satiksmes un darbu ministrs T. Hermanovskis

Iekšlietu ministra biedrs A. Birznieks

Tieslietu ministra biedrs E. Strautnieks

Zemkopības ministra biedrs A. Kalniņš

Tirdzniecības un rūpniecības ministra biedrs A. fon Klots

Skolu ministra biedrs K. Kellers

Apsardzības ministra biedrs R. Dambītis

Iekšlietu ministra biedrs R. Bēnuss

Vēlāk ierodas:

Iekšlietu ministrs Dr. M. Valters

Apsardzības ministrs J. Zālītis

Zemkopības ministrs J. Goldnranis

Valsts kontrolieris bar.fons] E. Rozenbergs

Apgādības ministra biedrs J. Blumbergs

Protokolē —

Pagaidu valdības kancelejas pārvaldnieks D. Rudzītis

6) Ministru prezidents plaši ziņo par Latvijas militāro stāvokli, kuru uzskata par nopietnu, neraugoties uz pēdējā laikā pienākušām puslīdz labvēlīgām ziņām.

Ārpus dienas kārtības Pagaidu valdība principā atzīst par vajadzīgu siltu drēbju un apavu rekvizīciju Rīgā karaspēka vajadzībām.

Apsardzības jautājumā ministru prezidents tālāk ziņo: no angļiem zināms daudzums flinšu un ložmetēju jau saņemts, lielgabalus var dabūt vēlāk. Vācu aiziešana sagaidāma jau šajās dienās; pēdējiem aizejot, ceļu apsargāšana no vācu dzelzsdivīzijas^2 puses izbeigsies, ar ko lieliniekiem būs atvieglināts ceļš uz Rīgu. Tālāk ziņo par vācu priekšstāvja Zīverta jau agrāk ierosināto jautājumu par vācu zaldātu gatavību uzņemties Latvijas aizstāvību ar to noteikumu, ka

viņiem būtu tieslba palikt par Latvijas pilsoņiem; tagad tas pats priekšlikums oficiāli tiek likts priekšā no vācu okupācijas iestādēm. Zlverts izteicis draudus, ka, ja Latvijas valdība uz priekšlikumu neiešot, viņš atsaukšot vācu tautības zemessargu rotas no frontes. Liek priekšā izteikties par jautājumu, vai pieņemt vācu priekšlikumu vai meklēt apsardzību pie angļiem, izlūdzot no viņiem apsardzību arī dzīvā spēka veidā. Piemetina, ka Latvija novesta tagadējā stāvoklī no vācu okupācijas varas, kura nav pildījuse pamiera noteikumus, pēc kuriem viņai zeme bija jāaizstāv līdz tam laikam, kamēr sabiedrotie to atzīst par vajadzīgu.

Zemkopības ministrs J. Goldmanis ir pret vācu pabalstu, tāds jāmeklē tikai pie sabiedrotiem.

Tirdzniecības un rūpniecības ministra biedrs fon Klots domā, ka labāk lūgt Anglijas pabalstu.

Kabinets vienprātīgi konstatē, ka Latvija ar saviem spēkiem nevar cīnīties pret lieliniekiem, kuri iebrūk zemē no ārienes, t. i., no Krievijas.3

Tirdzniecības un rūpniecības ministrs Spr. Paegle pastrīpo, ka neviens darbs, ne pasākums, kas nācis no vācu militārās varas puses, nav bijis pieņemams, tamdēļ jāatraida arī tagadējais priekšlikums. Ilustrē vācu kara valdes izturēšanos ar vairākiem faktiem. Vienīgā cerība jāliek uz sabiedrotiem: kritiskā brīdī viņi mūs neatstās. Labāk lielinieki nekā vācu militārā vara.

Valsts kontrolieris bar. Rozenbergs — labāka būtu angļu palīdzība, bet viņas nav. Latviešu attiecības pret okupācijas armiju ir saprotamas, bet visi vācieši nav ar vienu mēru mērojami. Okupācijas vara, kuru viņš nepabalsta, ir zaudējusi savu vārdu; tas tagad pieder zaldātam. Visi vācu zaldāti nav vienādi — ir zaldāti, kuri grib ar savām asinīm aizstāvēt jauno Latvijas valsti, tos nevajag atgrūst. Samērā nelielais vācu zaldātu skaits, kurš, ja priekšlikumu pieņemtu, taptu par Latvijas pilsoņiem, nebūtu liels un latviešiem nacionālā ziņā nebūtu bailīgs. Sis moments ir kritisks, un vācu zaldātu piedāvājumu viņš pabalsta pilnā mērā.

Ministru prezidents — runa iet par to, vai vācu zaldāti dos to pab[a] Īstu, kas mums vajadzīgs.

Apsardzības ministrs Zālītis — ziņo par spēkiem, kas nāk no Krievijas uz Latviju. Tādu spēku sapulcināts Pleskavā ap 5000, uz Verovas [Veru] un Petsoru [Pečoruļ ceļiem atrodas 4 pulki, no Di-naburgas [Daugavpils] nāk 3 pulki, ap Jēkabmiestu atrodas apmēram 1000 cilvēki; kopā iebrūk ap 10 000 cilvēki. Tas pabalsts, ko var dot vāci, ir nepietiekošs, lai mus aizsargātu. Tikai sabiedrotie var dot pieliekošus spēkus. Pie tiem mums ari jāgriežas. Ja no turienes pabalsta nav, tad nav arī glābiņa. Derīgs būtu ari cils līdzeklis, t. i., dot iespēju pārnākt mājās kā Latvijas pilntiesīgiem pilsoņiem tiem strēlniekiem, kuri aizgājuši uz Krieviju, vāciem ienākot Vidzemē, un [kuri| nav patiesībā lielinieki.

Ministru prezidents liek priekšā, ja bar. Rozenberga priekšlikumu neviens nepabalstītu, izteikties, cik lielu pabalstu butu nepieciešami izlūgties no sabiedrotiem. Uz Birznieka jautājumu, cik lielus spēkus varētu vāci dot, ministru prezidents paskaidro, ka noteiktu solījumu šinī ziņā nav, sākumā varētu būt runa par apmēram 1000 cilvēkiem.

Bar. Rozenbergs: jāpieņem katrs pabalsts, kas tiek piedāvāts. No tā atteikties būtu liela kļūda.

Fon Klots: ņemt vienu tūkstoti nav vērts; cita runa bulu, ja dotu 20 000.

Bar. Rozenbergs: pēc ziņām, kuras viņš saņēmis no vācu datiem, zaldātu, kas nāks, būs daudz vairāk; ļoti daudz zaldātu domājot, ka dzīve Vācijā būs grūta, tamdēļ meklē jaunu tēviju citā zemē, kā tas ir bijis citos karos. Pabalsts no vācu zaldātu puses neizslēdz pabalstu no sabiedrotiem.

Fon Klots oponē bar. Rozenbergam.

Spr. Paegle vēlreiz pastrīpo, ka vāci nekad nav pildījuši vārdu, tamdēļ nevar ticēt arī šinī gadījumā.

Ministru prezidents, rezumējot debates, konstatē, ka tikai viens kabineta loceklis izteicies par vācu zaldātu pabalstu; liek priekšā izteikties, kādā lielumā prasāms pabalsts no angļiem.

Pēc īsām debatēm vienojas nepastāvēt uz noteiktu zaldātu skaitu no angļu puses.

Satiksmes ministrs T. Hermanovskis: no angļiem vajadzīgs dabūt tankus un mašīnas.

J. Goldmanis: jāprasa arī nauda.

Spr. Paegle: nepieciešamāka par naudu ir pārtika.

Ministru prezidents: maizes stāvoklis Rīgā ir ārkārtīgi grūts; lai gan vāci izved labību no Rīgas lielos daudzumos, Pagaidu valdība negrib radīt tamdēļ nekādus asiņainus sarežģījumus, bet var pienākt brīdis, kad būs jāizšķiras [par] vienu vai otru. Ziņo par maizes dabūšanas iespēju no sabiedrotiem, tā apsolīta. Naudas dabūšana aizņēmuma veidā ir ievadīta.

Rezumējot kabineta domas, konstatē, ka sabiedroto pabalsts varētu sniegties līdz karaspēka izcelšanai malā Latvijas aizstāvēšanai. Zīmējoties uz prctsolījumiem no Latvijas puses, vienojas šinī ziņā uzticēties sabiedrotiem.

Jautājumu par vācu zaldātu priekšlikumu uzskata vēl par neizšķirtu.4

Ministru prezidents Pagaidu valdības kancelejas pārvaldnieks

LPSR CVVA, 1307. f„ 1. apr„ 277. 1.. 11,—13. Ip. Noraksts.

1 Netiek publicēti darba kārtības pirmie pieci punkti par ārkārtējo kara pelņas nodok|a realizēšanu, par dažādiem saimnieciska un finansiāla rakstura jautājumiem, ziņojumi par stāvokli Liepājā, Grobiņas apriņķī un Igaunijā.

2 Patiesībā vācu dzelzsdivīzija tika organizēta vēlāk (1919. g. janvārī) uz okupācijas 8. armijas pavēlniecības izveidotās t. s. dzelzsbrigādes bāzes. Kopā ar Baltijas landesvēru, vēlāk no Berlīnes apkārtnes pārdislocēto I gvardes rezerves divīziju tā veidoja kontrrevolucionāro vācu 6. rezerves korpusu.

3 Latvijas buržuāziskā Pagaidu valdība, kā redzams no šī dokumenta, labi zināja, ka palīgā darbaļaudīm steidzas Sarkanās Armijas latviešu strēlnieku daļas. Tajā pašā laikā nācās atzīt, ka «viss lielinieku stiprums pastāv vietējos lieliniekos» (Jaunākās Ziņas. — 1918. — 28. dec. — Nr. 34). Tādējādi ta apliecināja Latvijas Sociāldemokrātijas lielo ietekmi masās, kuras bija padomju karaspēka drošs sabiedrotais.

4 Netiek publicēts darba kārtības 7.—9. punkts par uzsaukuma projektu lat

viešu kareivjiem Krievijā (uzsaukums aicināja strēlniekus sarkanarmiešus atgriezties Latvijā bez ieročiem — sk.: Pagaidu Valdibas Vēstnesis. — 1918 —

28. dec. — Nr. 4), Rīgas pievedceļu apsargāšanu, avansa izsniegšanu valsts kontrolierim.

Nr. 41

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdibas apsardzības ministra pavēle (Nr. 17) par apsardzības iecirkņiem

Rīgā 1918. g. 24. decembri

Lai novērstu varbūtējus pārpratumu«, vēlreiz apstiprinu, ka visas valsts apsardzība ir padota zemessargu virspavēlniekam Rīga. Tuvākās pārvaldes dēļ valsts teritorija ir sadalīta Kurzemes, Vidzemes, Latgales un Rīgas apsardzības iecirkņos ar attiecīgiem iecirkņu apsardzības priekšniekiem priekšgala, kuriem iecirkņa apsardzība padota kā tiešiem priekšniekiem un kuru ziņā atrodas vietējās zemessargu organizācijas un ieroču krājumi.

Rīgas un Latgales apsardzības iecirkņu priekšnieki atrodas Rīgā, Kurzemes apsardzības iecirkņa priekšnieks — Jelgavā un Vidzemes — Cēsīs.

Visu apsardzības spēku formēšana attiecīgos iecirkņos atrodas šo apsardzības priekšnieku pārziņā, no kuriem iestādes un ieinteresētie var dabūt vajadzīgos aizrādījumus un rīkojumus. Visām valsts iestādēm top uzlikts par pienākumu ar visiem līdzekļiem pabalstīt zemessargu pasākumu.

Ministrs J. Zālītis

LPSR CVVA, 6033. (.. 1. apr., 102. 1., 26. Ip. Noraksts.

Nr. 42

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sēdes protokola izraksts par apsardzības dienesta organizēšanu Rīgā

[Rīgā]

1918. g. 25. decembri

Klāt:

Ministru prezidents K. Ulmanis

Apsardzības ministrs J. Zālītis

Tirdzniecības un rūpniecības ministrs Spr. Paegle

Zemkopības ministrs J. Goldmanis

Finansu ministrs K. Pūriņš

Darbu un satiksmes ministrs T. Hermanovskis

Iekšlietu ministra biedrs R. Bēnuss

Apsardzības ministra biedrs R. Dambītis

Skolu ministra biedrs K. Kellcrs

Zemkopības ministra biedrs A. Kalniņš

Valsts kontrolieris bar.[ons] E. Rozenbergs

Protokolē —

Pagaidu valdības kancelejas pārvaldnieks D. Rudzītis

1) Pārrunā Rīgas iekšējās apsardzības jautājumu. Vienojas, ka kārtības uzturēšanā pilsētā jāņem dalība namu saimniekiem, izmeklējot un uzturot apmēram ik uz 5 namiem vienu drošu cilvēku apsardzības dienestam. Par ieročiem rūpētos valdība. Apsardzības organizēšanas plānu steidzīgi izstrādāt un izvest uzdot Iekšlietu ministrijai.

Tālāk vienojas, ka līdz drošas apsardzības nodibināšanai no Pagaidu valdības puses jāuzaicina palikt Rīgā un uzturēt kārtību tās vācu karaspēka rotas, kuras nodotas policijas rīcībā un līdz šim jau uztur kārtību Rīgā f. .]'

Ministru prezidents K. Ulmanis Kancelejas pārvaldnieks D. Rudzītis

I.PSR CVVA, 1307. {., 1. apr., 277. 1., 27. Ip. Apstiprināts noraksts.

1 Netiek publicēti darba kārtības nākošie pieci punkti par tieslietu jautājumiem un tirdzniecības iestādēm.

Nr. 43

Latvijas buržuāziskas Pagaidu valdības sedes protokols par Rīgas atstāšanu

1918. g. 27. decembri

Klāt:

Ministru prezidents K- Ulmanis

Iekšlietu ministrs Dr. M. Valters

Tirdzniecības un rūpniecības ministrs Spr. Paegle

Apsardzības ministrs J. Zālītis

Darbu un satiksmes ministrs T. Hermanovskis

Apsardzības ministra biedrs R. Dambītis

Tieslietu ministra biedrs E. Strautnieks

Tirdzniecības un rūpniecības ministra biedrs A. fon Klots

Valsts kontrolieris bar.[ons] E. Rozenbergs

Iekšlietu ministra biedrs R. Bēnuss

Zemkopības ministra biedrs A. Kalniņš

Iekšlietu ministra biedrs A. Birznieks

Vēlāk ierodas:

Finansu ministrs K. Pūriņš

Protokolē —

Pagaidu valdības kancelejas pārvaldnieks D. Rudzītis

Sēdi atklāj plkst. I^15 min.

Tirdzniecības un rūpniecības ministrs Spr. Paegle liek priekšā nesteigties ar pilsētas atstāšanu, bet vispirms rūpēties par valdības locekļu ģimeņu evakuēšanu.

Tieslietu ministra biedrs E. Straulnieks: ar Rīgas krišanu jau ir nolemta arī pārējās Latvijas krišana. Pārcelšanās uz Kurzemi valsts idejas nostiprināšanas ziņā neko nedos. Jāpaliek Rīga līdz pēdējai iespējai.

R. Bēnusa kgs oponē Strautnieka kgm.

Ministru prezidents plašākā runā izsakās par evakuēšanos uz Kurzemi, kurā jāmēģina organizēt ari jauns apsardzības spēks.

Apsardzības ministrs J. Zālītis: pirms valdības aizbraukšanas jādod iespēja aizbraukt iedzīvotājiem, kuri lielā mērā, sevišķi inteliģence, meklējusi glābiņu taisni Rīgā. Pēc Rīgas krišanas tūliņ kritīs arī Kurzeme. Vienīgi palīdzība no sabiedrotiem var stāvokli glābt.

Sp. Paegle ir pret valdības sēdekļa pārcelšanu no Rīgas, visi spēki jāizlieto viņas aizstāvēšanai.

Dambītis pievienojas Paeglem.

Ministru prezidents, rezumēdams debates, konstatē, ka kabineta vienbalsīga vēlēšanās ir palikt Rīgā līdz pēdējam momentam, nodrošinot ceļu aizbraukšanai. Ministru prezidents uzņemas noskaidrot jautājumu, vai aizbraukšana būtu iespējama ar angļu flotes palīdzību. Tālāk Ministru prezidents aizrāda uz Jelgavu kā uz vienu no izdevīgākām vietām, kur pagaidām varētu Pagaidu valdība novietoties.

Pagaidu valdība vienojas veikt visus sagatavošanas darbus valdības evakuēšanai, darot visu Rīgas nodrošināšanas labā un dodot iedzīvotājiem iespēju izbraukt uz Kurzemi. J. Zālītis liek priekšā izlaist uzsaukumu, kurā aizrādītu uz Rīgai draudošām briesmām un uzaicinātu iedzīvotājus uz aizstāvēšanos.

Tālāk ziņo par sarunām ar vācu kara iestādēm kara stāvokļa lietā. Tāds Rīgā nepastāvot; liek priekšā ievest.

Ministru prezidents uzaicina resoru priekšstāvjus iesniegt šodien līdz plkst. 5^2 to cilvēku sarakstus, kuriem būtu jāizbrauc.

Jautājumu par evakuēšanās vietu atstāj neizšķirtu.

2) Nolemj izsludināt Latvijā kara stāvokli saziņā ar vācu kara iestādēm. Attiecīgus rīkojumus un uzsaukumus sastādīt uzdod apsardzības un iekšlietu ministriem.

Ministru prezidents Kancelejas pārvaldnieks

LPSR CVVA, 1307. f., 1. apr., 277. 1., 33. lp. Apstiprināts noraksts.

1 1918. g. novembra vidū okupācijas militārpārvalde tika pārveidota par civilpārvaldi.

2 T. i„ plkst. 17.00.

Nr. 44

Vācijas valdības ģenerālpilnvarotā A. Vinniga un K. Ulmaņa Pagaidu valdības līgums piešķirt Latvijas pavalstniecību ārzemniekiem par cīņu pret padomju varu

Rīgā

1918. g. 29. decembri

1. Latvijas Pagaidu valdiba ir ar mieru pēc pieprasījuma piešķirt pilnīgas Latvijas pilsoņu tiesības visiem ārzemju karavīriem, kas ne mazāk kā četras nedēļas piedalījušies brīvprātīgo korpusu cīņās par Latvijas atbrīvošanu no lieliniekiem.

2. Latvijas pavalstnieki Baltijas vācieši iegūst tiesības iestāties Vācijas impērijas brīvprātīgo korpusos.

Bez tam nav iebildumu, ka virsnieki un apakšvirsnieki tiek izmantoti kā instruktori Baltijas landesvēra rotās kampaņas laikā.

3. Pagaidu valdība noteikti garantē Baltijas vāciešiem saskaņā ar 7. decembra konvenciju piešķirtās tiesības izveidot landesvēra sastāvā 7 nacionālās rotas un 2 baterijas arī tad, ja šī līguma 2. paragrāfs novestu pie Baltijas karaspēka daļu pārejošas izformēšanas.

Ja landesvērā tiek palielināts latviešu rotu skaits, tad proporcionāli tiek palielināts ari vācu rotu skaits.

4. Lai izpildītu I. paragrāfu, Pagaidu valdība apņemas vismaz reizi nedēļā piesūtīt sarakstus par pienākušajiem un aizgājušajiem brīvprātīgajiem.

Uz minēto sarakstu pamata līguma parakstītājas puses kopīgi izšķirs, kuri vācu pavalstnieki saskaņā ar 1. paragrāfu ieguvuši pilsoņa tiesības.

LPSR CVVA, 6033. f., 1 apr., 16. 1., 2. lp. Noraksts. Tulkojums no angļu vai. Grām.: Kā tas bija. — 48., 49. lpp.

Nr. 45

Izraksts no Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sedes protokola par bruņoto spēku organizēšanu

[Rīgā]

Klāt:

1918. g. 29. decembri

Ministru prezidents K. Ulmanis

Tirdzniecības un rūpniecības ministrs Spr. Paegle

Iekšlietu ministrs Dr. M. Valters

Finansu ministrs K. Pūriņš

Tieslietu ministra biedrs E. Strautnieks

Darbu un satiksmes ministrs T. Hermanovskis

Apsardzības ministrs J. Zālītis

Apsardzības ministra biedrs R. Dambītis,

bez tam sēdē ņem dalību Apsardzības

ministrijas priekšstāvji Grīnbergs^1 un

Protokolē —

Pagaidu valdības kancelejas pārvaldnieks D. Rudzītis

[,.]3 2) Plaši pārrunā apsardzības jautājumu. Ministru prezidents uzsver, ka ir nepieciešami radīt latviešu armiju, kurai jāiet uz fronti cīņā ar lieliniekiem, kaut ari nedaudzā skaitā. Sai latviešu armijai būtu jāuzņemas aizstāvēt da|u no lielinieku frontes. Lai dabūtu karaspēku, jaiesauc Rīgas iedzīvotāji zināmā vecumā, vispirms uz apmācīšanos; pēc tam no šiem apmācītiem ļaudīm radāma armija. Jāiesauc visas tautības, izņemot vāciešus, kuri jau iesaukti. Tas viss jādara steidzami.

Pēc plašām debatēm vienojas tūlīt gādāt par to, lai vismaz viena rota tiklu apģērbta un sagatavota izsūtīšanai uz fronti. Jāvāc drēbes, silta veļa un jāgādā par plašu propagandu.

Tālāk vienojas rekvizēt zābakus, ādas, šineļus, cepures, veļas drānas u. c.

Ministru prezidents Kancelejas pārvaldnieks

3) Apsardzības ministrs iepazīstina ar disciplinārnoteikumu projektu priekš Latvijas karaspēka; ar dažiem pārgrozījumiem projektu pieņem.

LPSR CVVA, 1307. f., 1. apr., 277. 1., 37. Ip. Apstiprināts noraksts.

1 Gustavs Grīnbergs (1884—1981) — virsnieks, pēc civilās izglītības

jurists. Beidzis Ģenerālštāba akadēmiju (1914), piedalījās pirmajā pasaules karā. 1918. g. decembrī bija Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības apsardzības ministra biedrs. 1919.—1920. g. cīnījās Deņikina un Vrangeļa baltgvardu armijās. 1924.—1928. g. — Latvijas militārais pārstāvis Polijā un Rumānijā. 1930.— 1935. g. — Zemgales divīzijas štāba priekšnieks. Vācu fašistiskās okupācijas laikā Jelgavā izdeva laikrakstu «Zemgale». 1944. gadā emigrēja, miris ASV.

2 Jēkabs Rūdolfs Ruškevičs (1883—?) — buržuāziskās Latvijas armijas ģenerālis. Beidzis Artilērijas akadēmiju (1914). Pirmā pasaules kara gados dienēja Petrogradas arsenālā. 1919. gadā iestājās Latvijas buržuāziskajā armijā. 1920.— 1921. g. bija tās Tehniskās, 1922,—1933. g. — Bruņošanās, 1933.—1938. g. — Apgādes pārvaldes priekšnieks. 1925. gadā paaugstināts par ģenerāli.

3 Netiek publicēts darba krātības 1. punkts par alkoholisko dzērienu tirgošanas ierobežošanu.

Nr. 46

Pārskats par kontrrevolucionaras Cēsu rotas^1 atkāpšanos uz Rīgu 1918. g. decembra otrajā pusē

Pulkvedis Apinis pavēlēja sasaukt rotu un būt gataviem uz atkāpšanos. Lai gan rotas karavīriem personīgu mantu nebija, tomēr pārtikas produktu, patronu un citu kara piederumu salasījās tik daudz, ka dažas mantas bija jāatstāj ienaidniekam, jo vienīgais rotas zirdziņš, kuru par rotas karavīru naudu nopirka pāris stundu pirms atkāpšanās, tikko varēja pavilkt jau tā ar kaudzi piekrautās ragavas. Atkāpšanās virzienu pulkvedis Apinis nevienam iepriekš neteica. 23. decembrī plkst. 2.25 no rīta viss bija pilnīgā kārtībā, lai atkāptos. Pulkvedis Apinis stājās rotas priekšgalā un iesāka gājienu pa Straupes ceļu, pretim ienaidniekam. Nelielu ceļa gabalu gājuši, nogriezāmies pa kreisi, uz Bērzaini, no kurienes bez ceļa, pa kailiem arumiem, palīdzot savam vienīgam zirdziņam vezumu vilkt, ar rīta gaismu ienācām Cēsu mācītāja muižā. Šāda pulkveža Apiņa manevrēšana vietējos lieliniekus maldināja. Viņi bijuši pārliecināti, ka «baltgvardisti» atkāpušies uz Straupi un pat taisījušies sūtīt veselu soda ekspedīciju, lai mūs sagūstītu.

Mācītāja muižā ieradās ari uz Raunas tiltu izsūtītie izlūki, kuri sīki informēja pulkvedi Apini par ienaidnieka stāvokli un viņa spēkiem. Lai izzinātu, kas Cēsīs noticis pa atkāpšanās laiku, ap plkst. 6 no rīta izsūtīja izlūkus, kuri atgriezās plkst. 9. Pēc tam mēs ar šķūtniekiem aizbraucām caur Kārļa muižu uz Ieriķiem. Cēsīs bija tirgus diena, kamdēļ mums pretim brauca daudz zemnieku, kuri mūs noturēja par lieliniekiem. Daži tiem atklāti simpatizēja un brīdināja braukt uzmanīgi, jo šaipus Ieriķiem esot nometušies vācieši, kuri uzstādījuši pret mums daudz ložmetēju. «Brīvprātīgiem spiegiem» aizrādījām, ka no vāciešiem mums nav ko baidīties, jo, tiklīdz viņi ierauga mūs, «slavenos sarkanos ērgļus», tie tūliņ bēg. Aiz šādām atbildēm mūs gandrīz visu laiku, kamēr atkāpāmies līdz Rīgai, noturēja par lieliniekiem. Citreiz mēs bijām spiesti uzdoties par tādiem, jo pretējā gadījienā nevarēja dabūt nopirkt produktus, nedz arī zemnieki brauca šķūtīs.

LPSR CWA, 6033. f., 1. apr., 257. 1., 13., 14. Ip. Noraksts.

1 Cēsu rota — viena no pirmajām latviešu kontrrevolucionārajām vienībām. Sāka formēties Cēsīs 1918. g. novembrī, vēlāk tika iekļauta Baltijas landesvēra Latviešu atsevišķajā bataljonā.

Nr. 47

Ziņojums par Latvijas buržuāziskas Pagaidu valdības organizēto zemessargu rotu sacelšanos Rīgā

1918. g. 30. decembri^1

Naktī no 29. uz 30. decembri sacēlās pret saviem virsniekiem 1. un 3. latviešu zemessargu rota. Uz Latvijas apsardzības ministra pavēli kazarmas pareizticīgo skolā uz Suvorova ielas tika no uzticīgām zemessargu rotām ielenktas. Dumpiniekiem tika priekšā likts padoties, piedraudot pretējā gadījumā ar šaušanu. Pēc nedaudz minūtēm uz iepriekšējās sazināšanās pamata tika no angļu karakuģiem atklāta uguns. Pēc piriniem šāvieniem rotas slēgtās rindās bez ieročiem parādījās uz Suvorova ielas^2, kuras tad tika apcietinātas un aizvestas. Dumpiniekiem draud pienācīgs sods.

Štāba priekšnieks

Jaunākās Ziņas.3 — 1918. — 31. dcc. — Nr. 36; Grām.: Kā tas bija. — 255. lpp.

1 Notikuma datums.

2 Tagad K. Barona iela.

3 «Jaunākās Ziņas» — buržuāzisks sabiedriski politisks un literārs laikraksts, iznāca Rigā 1911.—1940. gadā.

Nr. 48

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības apsardzības ministra J. Zālīša pavēle (Nr. 578) par apakšpulkveža O. Kalpaka iecelšanu par latviešu kontrrevolucionāro vienību komandieri

[i?īgā] 1918. g. 31. decembri

Slepeni. Steidzoši.

Ieceļu Jūs par novada (sektora) komandieri priekš latviešu karaspēka daļu apvienošanas frontē.

Lieku Jums priekšā iziet rītdien uz fronti ar trieciena rotu, kura ir dibināta no instruktoru^1 rezerves.

Stājaties nekavējoši sakarā ar rotas komandieri kapitānu Balodi^2, un dēļ rotas apbruņošanas un apgādāšanas ar nepieciešamiem priekšmetiem — ar zemessargu štābu^3.

Par rotas iziešanu paziņosiet.

Ministrs Zālītis Galvenā štāba priekšnieks Plensners

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 278. 1., 35. ip. Apstiprināts noraksts.

1 T. i., apakšvirsnieku.

2 Jānis Balodis (1881—1965) — buržuāziskās Latvijas armijas ģenerālis. Beidzis Viļņas junkurskolu (1902), piedalījās krievu-japāņu un pirmajā pasaules karā. 1915. g. februārī krita vācu gūstā. 1918. g. decembrī kļuva par Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības izveidotās virsnieku rotas komandieri. Pec O. Kal-paka nāves komandēja Baltijas landesvēra Latviešu atsevišķo bataljonu. No 1919. g. 9. jūlija Kurzemes divīzijas komandieris. Tā paša gada 16. oktobrī iecelts par Latvijas buržuāziskās armijas virspavēlnieku, 1920. g. janvārī paaugstināts par ģenerāli. 1925. gadā ievēlēts Saeimā. 1931. gadā uzņēmās buržuāziskās Latvijas kara ministra, 1938. gadā arī ministru prezidenta biedra pienākumus. 1940. g. aprīli atcelts no kara ministra amata. Tā paša gada jūlijā administratīvi izsūtīts no Latvijas. 50. gadu beigās atgriezies. Miris Saulkrastos.

3 Domāts Baltijas landesvēra obcrštabs (virsštābs), kas pilnīgi atradās vācu resp. baltvācu rokās. Tam bija pakļauts ari landesvēra sastāvā iekļautais Latviešu atsevišķais bataljons.

4 Aleksandrs Plensners (1892—1984) — buržuāziskās Latvijas armijas pulkvedis. Beidzis Mangaļu jūrskolu un Aleksandra junkurskolu Maskavā. Pirmā pasaules kara laikā bija virsnieks latviešu strēlnieku daļās. Stābkapteinis (1917), viens no kontrrevolucionārās Latvju kareivju nacionālās savienības dibinātājiem. 1918. g. nogalē ieņēma armijas ģenerālštāba organizācijas nodaļas un galvenā štāba priekšnieka palīga posteņus. Vēlāk bija laikraksta «Latvijas Kareivis» galvenais redaktors. 1937.—1940. g. — militārais atašejs fašistiskajā Vācijā. Latvijā atgriezās pēc (ās okupācijas un aktīvi sadarbojās ar hitleriešiem, bija t. s. latviešu pašaizsardzības spēku priekšnieks, leģiona ģenerālinspekcijas štāba priekšnieks (1943—1944). Kara beigās emigrēja uz Vāciju. No 1950. gada dzīvoja Zviedrijā.

Nr. 49

Raksts «Vergu tirgotājs» Vācijas Komunistiskās partijas laikrakstā «Die Rotē Fahne»' par vācu kareivju vervēšanu cīņai pret padomju varu Baltijā

[ 1918. g. decembri]

Apstākļi ir priekš mums labvēlīgi. Ja vakar mums bija iespējams atklat neglīto tirgošanos, kurā Amatnieku savienības vadonis Vin-nigs vācu valdības vārdā piedāvāja angļu valdībai vācu cilvēku gaļu, lai kopīgi karotu pret lieliniekiem, tad šodien mēs varam tālāk ziņot, ka šī cilvēku gaļa tika Vācijā apgādāta.

Mēs varam droši teikt: nekad, kopš dzimtbūšana atcelta, un reti arī viņas pastāvēšanas laikā ir cilvēku kaujamlopi ar tādu vieglprātību, ar tādu cinismu un amatniecisku bezkaunību iztirgoti tikuši kā šeit.

Ir tikai viens piemērs vēsturē: hesiešu un virtemberģiešu hercogi, kuri aiztirgoja savus pavalstnieciskos cilvēku lopus uz Angliju un Itāliju par 100 guldeņiem gabalā. Viņi pasaules vēsturē tiek uzskatīti par augstākās bezkaunības piemēriem.

Eberta-Šeidemaņa «sociālistiska valdība»2, Amatnieku savienības vadonis Vinnigs apskauda viņus par šo slavu.

Viņi atvēra veikalu, kura vācu proletārieši tika pārdoti Anglijai un Baltijas baroniem priekš nokaušanas.

Lūk, še ir saites, kuras savienoja šos cilvēku tirgotāju salašņas.

Sarlotenburgā^3, Maršielā 4—5 «Familienheim’ā» apmetās Baltijas baronu pilnvarotais — zvērināts advokāts Folks.

Savu darbību viņš uzsāka ar naudas savākšanu. Un ne bez panākumiem. Tā, piemēram, atvēlēja šim cēlam nolūkam kambarkungs K. fon Ripenhauzens 1000 markas, barons Dr. K. fon Fitinghofs Sēls — 1000 markas. Arī Lauksaimnieku savienība negrib palikt novārtā. Viņa raksta:

Lauksaimnieku savienība, Berlīnē

Berlīnē, Desavas ielā 26 1918. g. 5. decembrī

Sarlotenburgā, Maršiela 4—5 zvērinātam advokātam.

Adalbcrtam Folkam Ļoti godāts advokata kungs!

Uz Jūsu doktoram Rezike kgin piesūtīto rakstu no šā mēneša 2. dienas atļaujos viņa uzdevumā Jums paziņot, ka mēs esam nosūtījuši priekš zināmā mērķa 1000 markas. Mēs darījām to ar nolūku, lai palīdzētu mūsu līdzbiedriem, kuri dzīvo Baltijā, un lai neatteiktos, cik tas mums iespējams, sniegt viņiem roku grūtajās bēdu dienās, kuras viņiem uzbrukušas, un mūsu sirsnīgākā vēlēšanās ir, lai baltiešiem izdotos savākt’ apsardzību, kura būtu diezgan stipra aizsargāt viņus pret lielinieku uzmākšanos, un lai izsargātu kareivisko vacietību, kura tur stāv savā sargu vietā, no visdraudošākām briesmām.

Pilnīgā padevībā (paraksts) fon Folkmans, valdības padomnieks, juridisko zinātņu doktors. Lauksaimnieku savienības direktors

Ar šo naudu Folks uzsāka tirgošanos ar cilvēkiem. Sekošā vēstulē viņš pats tēlo savu veikalu apmērus:

Noraksts

Sarlotenburgā, Maršielā 4—5 1918. g. 12. decembrī

Mī]ais Aksel!

Nedēļām nodarbojos ar baltiešu mobilizēšanu un viņu vervēšanu priekš dzelzsdivīzijas, kas novērš manu uzmanību no politikas. Pie manis izskatās ka apgabala kara pavēlnieka darbistabā. Esmu jau arī nosūtījis daudz oficieru un zaldātu. Man vajag daudz naudas; lasu visur kopā, bet pie labi lielām summām es šādi nevaru tikt. Par velti esmu lūdzis landrāta kolēģiju dot man plašākas ziņas par turienes organizācijām; lūdzu rīkoties, lai tas tiktu darīts, es varētu

)

tūkstošus sūtīt. Bruņniecībai cs varētu naudu apgādāt, man vajag pilnvaras un neaprobežotas rīcības brīvības. Ja mūsu nervi iztur un ja mēs darbojamies enerģiski, tad mums nebūs bojā iet. Caur dzelzsdivīziju, ja viņa pareizi tiks sastādīta un vadīta, mēs varam uzvarēt un zem lielinieku briesmu spiediena noslēgt priekš mums labvēlīgus aizsargu līgumus ar igauņiem un latviešiem; tikai mums jāstrādā bez kautrēšanās. Mana darbība še ilgs laikam vēl dažas nedēļas, tad arī es nākšu uz mājām.

Piedzīvojuši tautieši, sveši ļaudis pieteicās par dzimtenes sargiem, tādēļ es brīnos, ka... vēl neesi licis atnākt; tagadējais darbs ir sargāt un cīnīties, viss cits blakus lieta.

Sveicieni no mājām uz māju!

(Parakstīts) A. J. Folks

Cik tālu šai vēstulē ir runa tikai par tirgošanos ar baltiešiem, mūs pie visas lietas interesē tikai viens apstāklis: uz vācu zemes atļaut vervēt karaspēku priekš cīņas pret krievu Padomju republiku nozīmē Krievijai naidīgu darbību.

Bet advokāts Folks pavisam neapmierinājās tikai ar Baltijas kaujamiem lopiem: viņš grib arī vācu lopus dabūt.

Jau šai vēstulē ir runa par «dzelzsdivīziju». Bet šī «dzelzsdivī-zija» tiek sastādīta no Vācijas pavalstniekiem un viņu sastāda valsts iestādes, lai tad visā kopībā izīrētu vācu baroniem. To pierāda šī vēstule:

Armijas virspavēlniecība Armijas virsmiteklī

S. armija 1918. g. 10. decembri

Ļoti godāts advokāta kungs!

Ļoti pateicos par draudzīgo vēstuli no 6. decembra.

Ja oficieri un kareivji, par kuriem tiek runāts, ir dzimuši Vācijas pavalstnieki, tad viņi var vispirms iestāties «dzelzsdivīzijā». Un, ja vēlas, vēlāk pāriet Baltijas zemessargos, kuros pašlaik vācu pavalstnieki nevar tikt pielaisti. Tuvākus paskaidrojumus skatiet pieliktos noteikumos.

Ja lieta grozās ap baltiešiem, tad tādi var iestāties Baltijas zemessargos, tuvākas ziņas pasniedz Vācu-baltiešu sabiedrība Berlīnē, \V. 35, Karlsbādē 29.

Iestāšanos abās organizācijās var, pēc maniem uzskatiem, ar vislabāko sirdsapziņu ieteikt.

Abi pasākumi, arī «dzelzsdivīzijā», pastāv Baltijas labā, neraugoties uz pielikto noteikumu 1. nodaļas 10. punktu, jo tikai šādi var novērst jucekli.

Ar daudz sveicieniem Jūsu (paraksts) Brokhauzs, virsleitnants

Sis virsleitnants Brokhauzs ir — vispārīgi ņemot — Rīgas vergu tirgotāju sabiedrības apakšaģents. To pierāda sekojošas vēstules:

Noraksts Sarlotenburgā 2,

Zvērināts advokāts Maršielā 4—5

Adalberts Folks 1918. g. 13. decembrī

Virsleitnantam Brokhauzam

Rīgā AOK 8^4

Augsti godātais virsleitnanta kgs!

Ļoti Jums pateicos par vēstuli no šā gada 10. decembra. Es sūtu visus uz «dzelzsdivīziju»; ja mans plāns izdosies, tad mēs, vācieši, nāksim pie stūres. Pie manis izskatās tā kā kara apgabala komandiera mitekli, lai gan es aiz ļoti saprotamiem iemesliem ar šo lietu nevaru nodarboties īsti atklāti.

Leitnants Osterkamps — no Desavas (Anhaltē), ordeņa «Pour le merite»* kavalieris, 31 gaisa kaujas varonis, ir mierā nākt uz mums ar 8 gaisa aparātiem, 11 oficieriem, 30 kareivjiem, auto piederumiem utt., Berlīnei nekā nekaitējot. Viņš uzņemas izdabūt braukšanas atjauju utt. no turienes strādnieku un zaldātu padomes. Izdevumu apmēram 500 000 markas; mēģināšu savākt līdzekļus. Vai AOK 8 nevarētu uzņemties visu šo būšanu? Lieta ļoti steidzama. 8 gaisa kuģi, kuri met bumbas, darītu ļoti skaistu iespaidu uz lieliniekiem.

Šeit ļaudis pazaudējuši nervus, ari kareivjus es nevaru atsvabināt no šī pārmetuma. Ģenerālis Zekcndorfs ir ļoti bēdīgi uzvedies, es še iesniedzu sūdzību pret viņu; jaunā brīvība gan viņu atsvabinās no soda.

Baidos, ka es vēl kādas nedēļas še tikšu aizkavēts ar vervēšanu, sapulcēšanu utt.; tad arī es došos uz mājām un mēģināšu dabūt savus tautiešus uz sliedēm.

Mīļi sveicieni Jūsu padevīgais (paraksts) A. Folks

P. S. Lūdzu, sūti man drīzumā vēl vienu paku ar «Brīvprātīgo Savienības» eksemplāriem.

Noraksts

Sarlotenburgā,

Maršielā 4—5 1918. g. 14. decembrī

Virsleitnantam Brokhauza kungam

Rīgā AOK 8

Augsti godātais virsleitnanta kungsl

Pie mums pieteicās jūras oficieri, pirmās šķiras materiāls. Man šķiet, ka Jūs viņus labi varēsiet izlietot. Bet lūdzu nekavējoši telegrāfisku ziņojumu.

Augstcienībā Jūsu padevīgais (paraksts) A. Folks

P. S. Sīs vēstules nonesējs Bruno Vinters ir veikls zēns. Arī visi zaldāti, kuri pie manis pieteicās, ir pirmā labuma materiāls, kuri grib no šejienes tikt

Goda leģiona ordeņa (ļranču vai).

8*

115

projām un priecājas par veco disciplīnu «dzelzsdivīzijā». It sevišķi es gribētu Jums pie sirds likt leitnantu Ulihu, kurš caur revolūciju pilnīgi apzagts, no dzimtenes pilnigi atšķirts (Reinas apgabala) un gluži bez līdzekļiem.

Jūsu padevīgais (paraksts) A. Folks

Kā redzams, banda prot savu veikalu. Tiek ieteikts «pirmā labuma» materiāls; izdevumi apmēram 500 000 markas un «aiz saprotamiem iemesliem ar lietu nevar nodarboties īsti atklāti».

Bet ari leitnants Osterkamps, «Pour le merite» kavalieris, 31 gaisa kaujas varonis, uzrāda bez savam kareivja dāvanām ari ievērojamas veikalnieciskas spējas. Varbūt Eberta-Seidemaņa valdība apbalvos viņu blakus «Pour le merite» arī vēl ar tirdzniecības padomnieka titulu.

Se viņa vēstulē:

Desavā 1918. g. 13. decembrī Ļoti godāts Folka kungs!

Zīmējoties uz mūsu īso sarunu Berlīnē, es caur šo taisu Jums vēlreiz rakstiski savu priekšlikumu:

Es uzņemos sastādīt vispirms še, Desavā, kara gaiskuģotāju nodaļu, kura sastāvēs no 8 C — gaisa kuģiem, 3 pasažieru automobiļiem, 1 vezumu automobiļa (ar gumijas riepām), papildu daļām un amata rīkiem. Izdevumi nak uz apmēram 600 000 markām. Apmēram 10 oficieri un oficieru vietnieki (braucēju personāls). Apmēram 50—60 zaldātu (tehniskais un vispārējais personāls), un novest šo nodaļu pilnā sastāvā uz Rīgu. To es nodotu «dzelzsdivīzijas» tiešā rīcībā un, stāvēdams zem turienes AOK tiešas pavēlniecības un ar viņu pastāvīgos sakaros, uzņemtos pēc vajadzības savus gaisa braucienus vai nu kā izlūks, vai arī kā kaujas vienība. Es, kā arī visi mani ļaudis, apsolāmies kalpot Jūsu lietai kā pilnīgi disciplinēta kareivju savienība, tāpat kā mēs līdz šim savai tēvijai kalpojām.

Jūs turpretim apsolāties maksāt mums pie brīva uztura, telpām, apģērba un ceļa tās algas no atalgojuma, kādas mēs līdz šim dabūjām karā, pieliekot vēl pie kareivju algām 5 markas par dienu klāt.

Tā kā daudzi no kareivjiem un starp tiem arī es šķiramies no saviem privātiem uzņēmumiem še, Vācijā, vai tad Jūs negribētu man laipni paziņot, vai mēs varam uz to cerēt — palikt pie Jums pastāvīgi dienestā kādā kara pulkā, jeb — ja lieta grozās tikai ap īsu laiciņu — vai Jūs mums būtu vēlāk palīdzīgi nodibināt tur mūsu jauno nākotni. Vai Jūs esat pilnvaroti dot mums kādus galvojumus par saviem apsolījumiem?

Jūs nevarat man to ņemt ļaunā, kad esmu spiests šādus galvojumus no Jums izlūgties, ja es izmainu nodrošinātu nākotni pret varbūt nedrošu.

Tagad vēl dažus jautājumus. Kā ir ar aktīviem oficieriem? Vai viņiem iepriekš jāizstājas no dienesta, ja viņi grib piebiedroties? Vai kareivji, kuri pieder 97.—99. gadagājumiem^5, kuriem tātad pagaidām būtu jāpaliek zem ieročiem, — var piebiedroties un kādas formalitātes pie tam jāievēro? Kā pie jums sastāv ar gaisa kuģu dzenamo materiālu? Vai viņu ir pietiekoši daudz (benzīns un eļļa)? Vai ir munīcija priekš ložmetējiem un metamas bumbas? Vai ir lauks, kur nolaisties, jeb vai var tādu ierīkot? Vai ir teltis un šķūņi, kuros var novietot gaisa kuģus? Kā izturas sabiedrotie pret visu šo jautājienu? Vai nav jābaidās, ka viņi kādu da|u no provincēm atdod Polijai, tālab ka viņa vēlas izeju uz jūru? Vai ar sabiedrotajiem jau vestas kaut kāda veida sarunas?

Vai ir labas kartes? Es būtu Jums pateicīgs, ja Jūs man uz šiem jautājieniem varētu atbildēt. Es esmu nodomājis arī še atvērt vervēšanas biroju priekš papildu divīzijas un ceru, ka arī še varēšu sabungot krietnus Jaudis.

Pa tām starpām palieku Jūsu padevīgais (paraksts) Teo Osterkamps

Kā redzam, še tiek norunāti pakalpojumi un pretkalpojutni ar tirdzniecisku uzmanību. Zem rokas viņš pat jau paguvis paaugstināt cenu par 100 000 markām.

Ja leitnants Osterkamps grib vest savu ādu uz tirgu, tad pret to nav ko iebilst. Bet cita lieta ir, ja viņš tanī pat laikā, kad uz katra ielas stūra ir paziņots: «Sargājiet kara mantas!» — grib ar dārgiem materiāliem doties uz Baltijas baronu zemi un līdz ar savu dzīvību tirgojas arī ar vācu strādnieku dzīvībām.

Pēc tam tiek Osterkamps līdz ar saviem ziedojamiem upuriem ■caur 8. armijas virspavēlniecību nodots saviem pircējiem.

Vācu valsts telegrāfs Saņemts 1918. g. 16. decembrī

Lūdzu paziņot leitnantam Osterkampam, ka AOK 8 griezusies pie Kara ministrijas dēļ viņa gaisa noda|as brauciena uz Rīgu un talab viņam jāstājas sakara ar ministriju.

Landrātu kolēģija caur AOK 8 N'r. 101. 18 Advokātam Folkain Berlīnē, Sarlotenburgā, Maršielā 4.

Bet arī citas valstis izturas labvēlīgi pret Folka cilvēku tirdzniecību.

Lasiet:

Vācu valsts telegrāfs Saņemts 1918. g. 15. decembrī

Lūdzu pēc iespējas vēl šodien telegrafēt, pa kādu telefona numuru es varu ar Jums stāties sakarā dē| dienesta vajadzībām.

Veinsekers, ātrbraucēju kuģu kapteinis Jūrlietu valdē Advokāts Dr. Folks Maršielā 4 Sarlotenburgā

Se atliek vēl tikai viens apmierinājums: izrādās, ka vergu tirdzniecība 20. gadu simtenī nedod vairs nekādu sevišķu panākumu.

Lūk, ādu dīrītāju sūrošanās par aizplūstošām ādām:

Pagaidām Milrozē 1918. g. 19. decembrī

Ļoti godāts advokāta kungs!

Vakar es pārbraucu no Rīgas, kura vairāk kā pārpildīta no bēgļiem; satiku daudz vecu paziņu un iepazinos no jauna ar daudz uzticamiem vācu cilvēkiem.

Tuvākas ziņas es Jums sniegšu pa svētkiem šā mēneša 25. dienā. Šodien tikai to arī priekš Jums droši vien svarīgu ziņu, ka dzelzsdivīzija ne domāt nedomā palīdzēt vāciešiem tur, augšā, viņas nodoms ir tikai tas — sagādāt cik necik kārtīgu karapulku atkāpšanos, iegaumējot vācu zaldātu necienīgo un bez-godīgo izturēšanos, zīmējoties uz šo zaldātu vismaz lielāko da|u, Un zemes sargi? Tur pieņem bez sijāšanas visus un katru, kurš tikai pieteicas; tālab viņu rindas ir lielā mērā saģiftētas caur lielinieciskiem elementiem. Es visu apskatījos pamatīgi, un esmu nācis pie pārliecības, ka man jāteic Jums atklāta patiesība, lai izbēgtu vilšanās briesmām: katrā ziņā Jūs nedrīkstat sūtīt uz dzelzs-divīziju tos brīvprātīgos, kuri grib mēģināt kaut ko darīt priekš Baltijas vāciešiem, bet tie sūtāmi tikai uz zemessargu iestādi, kuras darba telpas atrodas pretim pilij un kuru vada kāds majors Srcibers. Tuvākas ziņas es sev atļaušos Jums pasniegt mutiski nākamās dienās.

Jūsu padevīgais (paraksts) Kleins Rīgā 1918. g. 14. decembrī

Mīļais Abi!

Sūtu Tev vislielākā steigā dažas rindiņas ar lūgumu gādāt par to, ka pēc iespējas daudz jauno cilvēku, kuri vēl ir Berlīnē, nāk uz Rīgu atpakaļ. Apstākļi še ir bēdīgi, un mūsu abas republikas izrādās jau pilnīgi nespējīgas. Igauņi, Baltijas zemnieki un augšup triecošies ļaudis visi stāv uz lielinieku proskripciju listēm. Pēdējie jau ieņēmuši (?) un, ja viņi vien gribētu, varētu šodien vai rit ierasties pie Rīgas vārtiem. Ko mēs visi darīsim, ir grūti sakāms, bet galvu mēs katrā ziņā atdosim tikai tad, kad viņu ņems ar varu.

Ar mīļu sveicienu Tavs uzticamais Kurts Berlīnē, depeša no 1918. g. 20. decembra

AOK 8 Rīgā

Lūdzu paziņot landrātam fon Auresam, ka virsleitnants Kleins gribēja palikt tur, bet, sadusmots par turieniešu bezdarbību, pārnāca atpakaļ. Kur palikusi no-manis aizsūtītie 600 baltieši, kareivji un oficieri, sevišķi pēdējie, kas bija pirmā labuma materiāls, es saņemu no visas Vācijas paziņojumus, katru dienu brauc projām ļaudis, kuri, protams, iet zušanā, ja viņus labi neuzņem un tūliņ neie-rindo. Ņem Tu to lietu savās rokās. Sastingušās landrātu kolēģijas nespējība ir jau pilnīgi pierādījusies.

(Paraksts) Folks-

Un tagad jautājums — kas aiz visa ta slēpjas? Sekošā vēstule arī par to sniedz pietiekošu atbildi.

Rīgā 1918. g. 9. decembrī

Mī|ais Folk!

Jūsu vēstule no 28. novembra gu| manā priekšā. Ja Jūs neesat saņēmuši caur «La Trobe» nekādus uzdevumus, tad tam par iemeslu ir — ka nekādu uzdevumu priekš Jums nav bijis. Man likās, ka ir viena alga, vai pie Jums griežas baltiešu brīvprātīgo kareivju un studentu atpaka|ce|ošanas lietā, vai arī pie uzticības viru padomes, jo jūs esat uzskatāmi kā viena firma. Armijas virspavēlniecības lūgums Vācietības biedrībai uzņemt Baltijas bēg|us būs laikam nācis no privātas puses, un, acīm redzot, tas nestāv nekādā sakarā ar kara dienestam derīgo jaunu baltiešu atpaka|nākšanu.

Mūsu satiksme ar Vāciju tagad notiek caur valdības komisāru Vinnigu, ar kuru mēs še tieši vedām sarunas, Burhards ir viņa palīgs. Tieša satiksme ar Burliardu mums neizliekas par vajadzīgu, ja pat par kaitīgu, jo Striks^6 ir uzsācis sarunas ar Angliju priekš mūsu zemju apsardzības un valdības Padomes atzīšanas Igaunijā, Latvijā, un tālab, ka Anglija skatās ļoti neuzticīgi uz mūsu, vācu, izturēšanos. Striks lūdz inani brīdināt Jūs un cilus baltiešus Berlīnē netaisīt tur uz savu roku nekādu politiku, un es sagaidu no jums visiem, ka jus paklausīsiet šim aizrādījumam.

Ja Jūs zinātu, cik saraustītā darbibā paiet še mūsu dienas. Jūs negaidītu «veselu gubu ziņojumu», kad kāds brauc uz Berlini. Jūsu — mūsu politikas kritiku iztirzāt man nav nc patikas, ne laika. Jūsu vēstules saruna un tonis arī nav tādi, kas ierosinātu uz lietišķu izrunāšanos. Ari manai objektivitātei ir savas robežas. Vēstulē, kuru es Berlīnē nodomāju rakstīt Dellinghauzenam^7, ir tuvākas ziņas par Striķu Stokholmā un par mūsu iekšējo apstākļu attīstīšanos. — Es Jums nosūtu 7. decembra uzsaukumu un lūdzu to izmantot Vācijā pēc labākās iespējas. Mums visiem ir vajadzīga jo drīza palīdzība caur krietnu ■darbības spējīgu triecienu pulku veidā, lai savaldītu lieliniekus, kuri uzmācas no rītiem; reizē ar to jāvervē brīvprātīgie pastāvīgai zemes apsardzībai (apmēram vienu gadu). Vinnigs grib ātri šo lietu noskaidrot, un Jūs varat pie tam daudz palīdzēt. Par zemes gabalu atdošanu tagad nevar ir runāt. Mēs brīdinām visus baltiešus no braukšanas uz Berlīni. Dellinghauzens sagādājis Pomerānijā un Prūsijā laipnu uzņemšanu tikai dažām simts ģimenēm.

Jūsu padevīgais (paraksts)

P. S. Tā kā Anglija grib pirmā laikā apsēst tikai ostas pilsētas, tad zeme atdota postam. Mums vajadzīgs, ka tas, kas spēj nest ieročus, stājas rindās un jo steidzami.

Tagad skaidrs: Berlīnē ir nodibinājies vervēšanas birojs, kura nolūks vācu asinīm vest cīņu pret Krievijas Padomju republiku.

Tirgošanās notiek ar vācu valsts iestāžu darbīgu piepalīdzību.

Tas notiek ne vien zem vācu Eberta-Seidemaņa valdības acīm, bet arī ar viņas zināšanu un gribu, piedaloties šās valdības palīgam Vinnigam.

Ko tas nozīmē? Eberta-Seidemaņa valdība ir noziegusies; noziegusies ne sociālisma noliegšanā: to šī banda vairs nevar aizliegt.

Tas nozīmē: Eberta-Seidemaņa valdība pārdod vācu asinis Baltijas baroniem un angļu kapitālismam, lai uzturētu savu asins valdību.

Eberta-Scidemaņa valdība pārdod vācu proletāriešus igauņu un latviešu zemnieku un strādnieku apspiedējiem, lai šie maldinātie vācu proletārieši ietu kaut krievu proletāriešus.

Eberta-Scidemaņa valdība rīkojas naidīgi pret krievu Padomju republiku. Viņa ir radījusi casus bell^8, kas Krievijai dod tiesību pieteikt karu.

Nelieši! Rietumos viņi smilkst pēc miera, bet Austrumos gāž Vāciju jaunā karā, karā pret vienīgo vācu proletariāta draugu — pret krievu proletariātu.

Lielāku nejēdzību un nekrietnību vēsture nav redzējusi.

Cīņa. — 1919. — 9. febr. — Nr. 27; 11. fcbr. — Nr. 28; 12. febr. — Nr 29; Grām.: Ka tas bija. — 107.—118. Ipp.

1 «Die Rotē Fabne» («Sarkanais Karogs») — vācu kreiso sociāldemokrātu («Spartaka savienības»), vēlāk Vācijas Komunistiskās partijas laikraksts, iznāca 1918.—1939. gadā. Minētais raksts publicēts 1919. g. 2. janvāra numurā.

2 Labējo sociāldemokrātu F. Eberta un F. Seidemaņa vadītā Vācijas valdība, kā zināms, nepavisam nedomāja par sociālismu.

3 Sarlotenburga — Berlīnes centra rajons.

4 T. i., vācu 8. armijas virspavēlniecība (Armee-Obcrkommando 8).

5 T. i„ 1897.-1899. g. dzimušie.

6 Heinrihs Striks (1873—1938) — baltvācu politiķis. Studējis Tērbatas universitātē. Pirmā pasaules kara laikā Stokholmā nodibināja t. s. baltiešu komiteju. Savulaik kā Vidzemes bruņniecības pārstāvis enerģiski centās panakt Baltijas pievienošanu Vācijai.

7 Eduards Delingshauzens (1863—1939) — baltvācu politiķis. Studējis Tēr-batā, pēc tam Berlīnē un Minhenē. 1918. gadā aktīvi iesaistījās Baltijas aneksijas, plānu īstenošanā.

8 Iemeslu karam (latiņu vai).

1919

Nr. 50

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sēdes protokols par Rīgas aizsardzību, valdības evakuēšanos uz Jelgavu un avansu izsniegšanu ierēdņiem, policijai un Tautas padomes locekļiem

fRīga] 1919. g. 1. janvarl

Klāt:

Ministru prezidents K. Ulmanis.

Iekšlietu ministrs Dr. M. Valters

Apsardzības ministrs J. Zālītis-

Finansu ministrs K. Pūriņš

Darbu un satiksmes ministrs T. Hermanovskis

Tieslietu ministra biedrs E. Strautnieks

Zemkopības ministra biedrs A. Kalniņš

Pārtikās ministra biedrs J. Blumbergs

[Protkolē —

Pagaidu valdības kancelejas pārvaldnieks] D. Rudzītis

1) Ministru prezidents ziņo par stāvokli frontē un sakarā ar to par Rīgas aizsardzību. Frontē turēties nevar, un Rīgas krišana sagaidāma visā drīzumā. Ang|i, kuri vakar bija nolēmuši piedalīties Rīgas aizstāvēšanā, tagad savu solījumu ņem atpaka|. Tamdēļ jāvienojas par evakuēšanos.

Pēc garākām pārrunām nolemj tūlīt nolikt valdības evakuēšanu uz Jelgavu. Ieredņu ģimenes izvest uz Liepāju. Atsevišķām personām no valdības sastāva nav liegts izbraukt no Rīgas ar ang|u tvaikoni. Latvijas karaspēka nodaļām jāatkāpjas uz Jelgavu. Tāpat uz Jelgavu izvedama kase, ja iespējams, pa dzelzceļu.

2) Nolemj izsniegt Iekšlietu ministrijai 15 000 rbļ. lielu avansu algu izmaksām Rīga paliekošiem ierēdņiem un policijai. Apsardzības ministrijas vajadzībām izsniegt 100 000 rbļ. lielu avansu. Tautas padomes prezidijam izsniegt 20 000 rbļ., novelkot jau agrāk iz maksātos 1200 rbļ. No šīs summas izsniedzami aizdevumi tiem Tautas padomes locekļiem, kuriem nav iespējams ar saviem līdzekļiem aizbraukt no Rīgas, 500 rbļ. lielumā katram.

3) Konstatē, ka par Pag.ļaidu] valdību [..]'

LPSR CVVA, 1307. f., 1. apr., 277. 1., 156. lp. Protokola lapa izpildīta rokrakstā ar zīmuli.

1 Tālāk dažas rindas nesalasāmas.

Nr. 51

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sedes protokols par bezzemnieku padomēm un stāvokli frontē

Jelgavā

1919. g. 2. janvāri Sēdi atklaj 7.30 vakarā

Klāt:

Ministru prezidents K. Ulmanis

Apsardzības ministrs J. Zālītis

Iekšlietu ministrs Dr. M. Valters

Satiksmes un darbu ministrs T. Hermanovskis

Satiksmes un darbu ministra biedrs A. Tramdahs

Protokolē —

Pagaidu valdības kancelejas pārvaldnieks D Rudzītis

Sēdē piedalās Pagaidu valdības pilnvarnieks Jelgavā K- Pauļuks^1 un Tautas padomes locekļi A. Kviesis^2 un E. Feldmanis^3.

1) Ministru prezidents plašāk referē par Pagaidu valdības darbību Rīga pēdējas nedēļās, sevišķi attiecībā uz Latvijas armijas organizēšanu, Rīgas iekšējo un ārējo apsardzību un Pagaidu valdības, tāpat daļas Tautas padomes evakuēšanos no Rīgas uz Kurzemi.

Apsardzības ministrs J. Zālītis ziņo par frontes stāvokli. Nāk pie slēdziena, ka arī Jelgavas stāvoklis ir stipri apdraudēts: uz Jelgavu nāk 3. latviešu strēlnieku pulks, kurš ir diezgan stiprs; vajadzīgo spēku, ko pretim stādīt, nav. Vācu karaspēks ir pilnīgi demoralizēts,4 sastādīt pietiekoši stipru latviešu armiju īsā laikā nav iespējams. Beidzot latviešu tauta ir stipri lielinieciska, kas neļauj drošai armijai sastādīties. Stāvoklis varētu grozīties tad, ja nāktu pietiekoši stiprs atbalsts no ārienes, no sabiedrotiem. Lielinieku ienākšana Rīgā sagaidāma jau rīt, 3. janvārī.

Klātesošie Tautas padomes locekļi atzīst Pagaidu valdības līdzšinējo taktiku par pareizu un ieteic viņai palikt Jelgavā tik ilgi, kamēr tas iespējams, un tad doties uz Liepāju, kura, domājams, varēs turēties 2—3 nedēļas pēc Jelgavas krišanas. Ja arī Liepāja kristu, tad Pagaidu valdībai jāizbrauc uz ārzemēm un tur jādara viss iespējamais, lai aizstāvētu Latvijas neatkarības ideju un panāktu Latvijas valsts atzīšanu miera konferencē.

2) Pārrunā Pagaidu valdības naudas līdzekļu jautājumu un kara peļņas nodokļa piedzīšanas iespējamību Jelgava. Klātesošie Tautas padomes locekļi un Jelgavas pilnvarnieks izsakās, ka īsā laika dēļ piedzīt kara peļņas nodokli nebūs iespējams, bez tam tādu cilvēku, kas būtu sevišķi daudz kara laikā pelnījuši, Jelgavā ir maz. Vajadzētu gan lūkot iekasēt patentu nodokli un attiecīgo procentu no aroda nodokļa.

3) Pārrunā jautājumu par bezzemnieku padomju nodibināšanos un to darbību pagastos, tāpat par soļiem, kas būtu sperami pret šo padomju patvarīgu varas sagrābšanu^5. Tālāk pārrunā Jelgavas un Kurzemes iekšējo stāvokli. Uzdod Iekšlietu un Apsardzības ministrijām kopā ar vietējām iestādēm vienoties par soļiem, kas būtu sperami, lai uzturētu zemē kārtību.

Parakstījuši: Ministru prezidents Kancelejas pārvaldnieks

LPSR CVVA, 1307. f„ 1. apr., 277. 1., 40,—41. lp. Apstiprināts noraksts. Daļēji publicēts grām.: Kā tas bija. — 257.—258. lpp.

1 Kārlis Pauļuks (1870—1945) — jurists, sabiedrisks darbinieks. Beidzis Maskavas universitāti (1894), strādāja par advokātu Jelgavā. 1917. gadā iecelts par Kurzemes zemes padomes priekšsēdētāju. Iesaistījās Latviešu pagaidu nacionālās padomes darbā, Tautas padomes, Satversmes sapulces un visu saeimu loceklis. 1919—1920. g. tieslietu ministrs, vēlāk Latvijas bankas juriskonsults.

2 Alberts Kviesis (1881—1944) — jurists, sabiedrisks darbinieks. Pēc Tērba-tas universitātes beigšanas (1907) bija advokāts Jelgavā. Pirmā pasaules kara laikā strādāja bēgļu organizācijās. Tautas padomes, Satversmes sapulces, visu saeimu loceklis. 1921.—1923. g. iekšlietu ministrs, 1930. gadā, 1933.—1936. g. valsts prezidents. No 1936. gada strādāja par advokātu. Sadarbojās ar vācu fašistiskajiem okupantiem; 1943.—1944. g. bija tieslietu generālinspektora vietas izpildītājs.

3 Eriks-Mārtiņš Feldmanis (1884—?) — jurists. Beidzis Tērbatas universitāti (1909), strādāja par advokātu. Tautas padomes loceklis, 1920. gadā kara ministrs. 1921.—1923. g. buržuāziskās Latvijas sūtnis Maskavā, pēc tam, arī fašistiskās «okupācijas gados, darbojās dažādās tiesu iestādēs.

4 Uz vācu okupācijas karaspēka demoralizēšanos sakarā ar revolūcijas apspiešanu Latvijā, Somijā un Ukrainā V. I. Ļeņins norādīja jau 1918. g. augustā (sk.: Ļeņins V. I. Runa Viskrievijas I Izglītības darbinieku kongresā 1918. g. 28. augustā // Raksti. — 28. sēj. — 65.—66. lpp ).

5 Patiešām, bezzemnieku padomes nekavējās pārņemt varu savās rokās, ja vien tās neaizkavēja atkāpjošies okupanti un vietējie kontrrevolucionāri.

Nr. 52

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības rīkojums par Rīgas iedzīvotāju mobilizāciju

\Ne vēlāk par 1919. g. 2. janvāri']

1. Visi vīrieši vecumā no 20 līdz 30 gadiem, kuri pastāvīgi vai uz laiku atrodas Rīgā, tiek izsaukti uz apmācībām rīkoties ar ieročiem, kā arī uz sabiedriskiem darbiem.

2. Norādītā mērķa realizēšanai Pagaidu valdība ieceļ Ārkārtēju komisiju ar neierobežotām tiesībām.

3. Apakšvienības, kuras ierodas uz apmācībām un sabiedrisko darbu izpildi, vada Ārkārtējā komisija.

4. Vispārējā ierašanās tiek noteikta laikā no 3. līdz 6. janvārim pulksten 9 no rīta attiecīgajos policijas iecirkņos. 3. janvārī jāierodas visām personām, kuru uzvārdi sākas ar A līdz G, 4. janvārī — no G līdz N, 5. janvārī — no N līdz T un 6. janvārī — no T līdz Z.

5. Ārkārtējai komisijai ir tiesības apskatīt mājas, kā arī pielietot visus līdzekļus uz ielām, lai panāktu visu personu ierašanos.

6. Pastāvošā rīkojuma pārkāpēji tiks sodīti ar cietuma sodu līdi 2 gadiem. Bez tam tiks konfiscēts to personu īpašums, kuras neieradīsies laikā vai arī kaut kādā veidā kavēs iesaukumu.

Parakstījuši: ministru prezidents apsardzības ministrs

LPSR CVVA, 6033. f, 1. apr., 379. 1, 6—7. Ip. Tulkojums no krievu vai. Grātn.: Kā tas bija. — 128. lpp.

1 Datēts pēc dokumenta satura.

Nr. 53

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības ārlietu ministra Z. Meierovica lūgums Lielbritānijas premjerministram^1 D. Loidam Džordžam^15 piešķirt aizņēmumu cīņai pret padomju varu

1919. g. 2. janvāri

Jūsu ekselence!

Visā augstcietībā griežos pie Jums ar lūgumu nodot Jūsu valdībai šo rakstu, kurš reizē ar to adresēts arī pārējām sabiedroto valdībām un kurā tiek lūgts izsniegt 15 000 000 (piecpadsmit miljonu) mārciņu sterliņu lielu aizņēmumu Latvijai priekš sekošām vajadzībām:

1. Nacionālās apsardzības organizēšanai (pret lieliniekiem);

2. Apgādāt ar pārtikas līdzekļiem no krieviem un vāciešiem aplaupītos iedzīvotājus un Latvijā atgriezušos bēgļus;

3. Valsts reorganizācijas un pārbūves.

Ievērojot lielo vajadzību, pagodinos visā augscienībā Jūs lūgt pieņemt Latvijas Pagaidu valdības lūgumu un piešķirt viņai visā drīzumā augšā minēto aizņēmumu.

Lai pamatotu šo Latvijas Pagaidu valdības vārdā iesniegto lūgumu, pievienoju šeit trīs pielikumus:

1. Latvijas Tautas padome;[16]

2. Latvijas budžets 1913. gadā;[17]

3. Par domeņu zemēm un Latvijas dzelzceļiem.

Visā augstcietībā parakstījis Z. A. Meierovics, Latvijas ārlietu ministrs

Latvijas domeņi un dzelzceļi

Tieši no valsts izmantotie meži...... 456 474 hektāri

Izrentētie domeņi...........91481

Domeņi sevišķai lietošanai........ 36 344

Kopsumma 584 499^5

Rēķinot caurmērā 300 rub|u par hektāru, domeņi kopvērtībā iztaisa 175 349 700 rub|u, tas ir, 17 534 970 mārciņu sterliņu vai 467 599 200 franku.

Meži........... 2 142 383 rub|u

Domeņi.......... 460 608 „

Pielikums 3.

1914. gadā šie īpašumi deva valstij:

Kopā 2 603 491« „

Domeņi sevišķai lietošanai valstij ienākumus nedeva.

1914. gadā Latvijas rīcībā atrodas:

630 verstis viensliežu dzelzceļu — vērtībā . . . 68 040 000 rbļ.

570 verstis dubultsliežu dzelzceļu — vērtībā . . 92 340 000 „

Kopā 160 380 000 rbļ.

Ņemot par pamatu to caurmēra vērtību, kuru deva krievu dzelzceļi 1914. gadā, bruto ienākumi no dzelzceļiem iztaisīja 15672 000 rubļus.7

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 272. 1, 19.—20. Ip. Noraksts. Grām.: Kā tas bija. — 49.—51. lpp. [18] [15] [16] [17] [19] [20] [21]

Nr. 54

Ventspils Strādnieku deputātu padomes rezolūcija

Ventspili 1919. g. 5. janvārī

No Pagaidu valdības ieceltie ierēdņi gatavojas uz mobilizācijas pasludināšanu arī Ventspils apriņķī ar nolūku bruņot vietējos iedzīvotājus uz cīņu ar latviešu strēlnieku pulkiem. Ja Pagaidu valdība pēc savas proklamēšanas nav spērusi nekādus diplomātiskus soļus par latviešu strēlnieku atgriešanos dzimtenē, tad viņa nedrīkst tagad mobilizēt un bruņot vietējos iedzīvotājus^1 uz cīņu ar latviešu strēlniekiem, kas būtu brāļu karš. Tāpat Pagaidu valdība nedrīkst pabalstīt jeb pamudināt pilsoniskās aprindas uz bruņošanos, lai iesāktu pilsoņu karu.2

Ventspils Strādnieku deputātu padome prasa tūliņ likvidēt vietējo Nacionālās kareivju savienības^3 nodaļu un visām balto gvardi-jas nodaļām jeb to organizatoriem izbeigt savu darbību. Strādnieku padome prasa, lai vācu dzelzsdivīzijas Ventspils nodaļa atstātu Ventspili un dotos uz mājām. Pagaidu valdībai un tās ierēdņiem jeb iestādēm, kuras vairs neatzīst plašas masas, nodot valdību iestādēm jeb personām, kuras ievēlētas no visiem iedzīvotājiem uz demokrātiskiem pamatiem un kuras bauda tautas uzticību. Likvidējamām kareivju savienībām un balto gvardijas organizācijām esošos ieročus un amunīcijas^4 krājumus nodot Strādnieku deputātu padomes rīcībā. Lai neizceltos pilsoņu un brāļu karš, lai postīšanas netiktu turpinātas, lai nelītu veltīgas asinis, Ventspils Strādnieku padome atzīst par vienīgo izeju augšā minēto prasību izpildīšanu.

Strādnieku padomes priekšnieks Tīls Protokolists Abolkalns

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 294. 1, 6. lp. Apstiprināts noraksts.

1 Sk. 3. piezīmi 65. lappusē.

2 Tikko izveidotā nepieredzējusī Ventspils Strādnieku deputātu padome iekšpolitiskās stuācijas vērtējumā nopietni kļūdījās. Pilsoņu karš Latvijā jau bija nenoliedzams fakts, ar ko noteikti bija jārēķinās.

3 Domāta Latvju kareivju nacionālā savienība.

4 T. i., uzkabes.

Nr. 55

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sēdes protokols par iedzīvotāju atbalstu padomju varai un nespēju noturēties pie varas bez sabiedroto lielvalstu atbalsta

Liepājā 1919. g. 7. janvāri

Klāt:

Ministru prezidents K. Ulmanis

Satiksmes un darbu ministrs T. Hermanovskis

Zemkopības ministrs J. Goldmanis

Iekšlietu ministrs Dr. M. Valters

Tieslietu ministrs P. Juraševskis

Iekšlietu ministra biedrs R. Bēnuss

Iekšlietu ministra biedrs A. Birznieks

Satiksmes un darbu ministra biedrs A. Tramdahs^22 [23] [24]

Apsardzības ministrs J. Zālītis

Finansu ministrs K- Pūriņš

Pārtikas ministra biedrs J. Blumbergs

Pag.[aidu] vald.[ības] Grobiņas apriņķa

un Liepājas pilnvarotais Kuršinskis

Protokolē —

Pagaidu valdības kancelejas pārvaldnieks D. Rudzītis

Pēc īsām pārrunām Pagaidu valdība principā atzīst Liepājas pasargāšanu no lielinieku iebrukuma par nepieciešamu.

Iekšlietu ministra biedrs A. Birznieks atrod, ka pie tagadējiem apstākļiem Liepājas aizstāvēšana uz ilgāku laiku nav tehniski iespējama, ja nenāk pabalsts no sabiedrotiem.

Tieslietu ministrs Juraševskis pievienojas Birzniekam. Tāpat apsardzības ministrs J. Zalitis.

Satiksmes ministrs Hermanovskis ir par aizstāvēšanās organizēšanu, ja ir iespējams noturēties 2—3 nedēļas, t. i., līdz tam laikam, kamēr var dabūt noteiktu atbildi no sabiedrotiem par to, vai un cik lielā mērā viņi ir gatavi mūs pabalstīt.

Iekšlietu ministra biedrs Bēnuss aizrāda, ka Liepājas aizstāvēšana nav jāsāk pie pilsētas, bet tur, kur lielinieki atrodas tagad. Domā, ka aizstāvēšanas organizēšana ir iespējama.

Ministru prezidents iepazīstina klātesošos ar garastāvokli vācu armijā un ar Vācijas prasījumiem pēc jaunam privilēģijām tiem vācu zaldātiem, kuri uzņemtos Latvijas aizstāvēšanu.

Pārtikas ministra biedrs J. Blumbergs domā, ka zemes iekšējā stāvokļa dēļ organizēt pilsētas aizstāvību būs grūti.

Tālāk J. Blumbergs un iekšlietu ministrs Dr. M. Valters ziņo, ka Ventspilī un Tukumā jau nodibinājušās jaunas organizācijas,[25] kuras sagrābjot varu savās rokās.

A. Birznieks, oponēdams R. Bēnusam, aizrāda, ka Latvijas at-pakaļatkarošana ir domājama tikai pēc dažiem mēnešiem, kad tauta būs vīlusies savās cerībās, kuras viņa tagad liek uz lieliniekiem.

Iekšlietu ministrs Dr. M. Valters: apstākļi mūs piespiež gādāt par kārtibu un drošību Liepājā vismaz uz īsu laiku, pretējā gadījumā pilsēta jāpamet lieliniekiem jau tūliņ un Pagaidu valdībai no viņas jāaizbrauc. Ir katrā ziņā par to jārūpējas, ka Liepāja jātur līdz pēdējai iespējai, lai vēlāk būtu bāze tālākām operācijām.[26]

Apsardzības ministrs J. Zālītis aizrāda, ka mūsu rotas ir gatavas aizstāvēties tikai tādā gadījumā, ja būs garantēta aizbraukšanas iespējamība.

Pārrunājot pēdējo jautājumu, Pagaidu valdība konstatē, ka iespēja aizbraukt būs.

Dr. M. Valters domā, ka pagaidām Liepāju var uzskatīt par drošu un tā mums katra ziņā jāizlieto kā bāze.

Zemkopības ministrs J. Goldmanis ir par to, ka apsardzība katrā ziņā jāorganizē, kaut vai atkāpšanās segšanai.

Ārpus dienas kārtības apsardzības ministrs J. Zālītis ziņo, ka viņa biedrs Dambīlis un ministrijas ierēdnis Oliņš izdevis kapteinim Ozolam^4 un dažām citām personām Apsardzības ministrijas vārdā dažādas apliecības, ar kurām minētās personas pilnvarotas izdarīt dažādus darbus Apsardzības ministrijas vārdā. Kapteinis Ozols, viņa brālis un vēl viena trešā persona tagad arestēti kā lielinieki. Apsardzības ministra negatīvā izturēšanās pret Ozolu Dambītim ir bijusi zināma. Ministru prezidents uzņemas spert šai lietā attiecīgus soļus.5

Sēdi pārtrauc plkst. I^30 līdz plkst. 3^30.

Sēdi atjauno plkst. 4 pēc pusdienas.

Klāt bez jau augstāk uzskaitītiem apsardzības ministra biedrs Dambltis.

Finansu ministrs K- Pūriņš izsakās par apsardzības organizēšanu; domā, ka laika priekš tam pietiek. Iekšējo stāvokli Liepājā var uzskatīt par pietiekoši drošu.

Apsardzības ministrs J. Zālītis izsakās, ka apsardzība organizējama tiktāl, lai vajadzīgā brīdī būtu iespējama atkāpšanās.

Uz satiksmes ministra Hermanovska kga priekšlikumu nolemj aizstāvēties Liepājā līdz pēdējai iespējai.

Pārrunā jautājumu par karaspēka nodaļu novietošanu Liepājā. Dambītis atstāj sēdi, lai nokārtotu telpu jautājumu.

Tālāk pārrunā virskomandas jautājumu kopējām zemes apsardzības spēka nodaļām, tāpat pārvaldes jautājumus Liepājā.

Apspriež jautājumu par sazināšanos ar sabiedrotiem.

Parakstījuši: Ministru prezidents Kancelejas pārvaldnieks

LPSR CVVA, 1307. f., 1. apr., 277. 1., 43., 44. Ip. Apstiprināts noraksts. Daļēji publicēts grām.: Kā tas bija. — 53., 54. lpp. [27] [25] [26]

6 Drīz V. Ozols ar kādu kuģi izbrauca uz Tallinu. A. Niedra grāmatā «Kā tās lietas tika darītas» (R., 1943) raksta, ka K. Ulmanis licis kuģa kapteinim ceļā iegrūst V. Ozolu jūrā, taču tas netika izdarīts. Tallinā V. Ozols tikās ar Igaunijas buržuāziskās armijas pavēlnieku J. Laidoneru, ar kuru kopā bija mācījies Ģenerālštāba akadēmijā Pēterburgā, un iestājās Igaunijas armijā.

Nr. 56

Ventspils apriņķa priekšnieka K. Veckalniņa ziņojums Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības Iekšlietu ministrijas iekšējās apsardzības nodaļai par Ventspils Strādnieku padomi un padomju varas nodibināšanos Tukumā

Ventspili 1919. g. 7. janvārī

S 1 e p e n f Ļoti steidzošf

Pēc Rīgas krišanas lielinieku rokās Ventspilī sākās manāms uztraukums, kurš jo lieliski saviļņoja strādnieku masas. Reizē ar to-Ventspilī parādījās uzsaukumi un proklamācijas pret Pagaidu valdību un tās ierēdņiem. Pateicoties vienīgi vietējai vācu dzelzsdivīzi-jas^1 nodaļai, kārtības traucējumi, izņemot augšā minētos, priekšā nav nākuši. Cik mānāms, tad pie uzsaukumu un proklamāciju izplatīšanas ņem aktīvu dalību vietējā strādnieku deputātu padome, sastāvoša no lieliniekiem. Sīs padomes 3 delegāti 5. janvārī vakarā ieradās pie manis dzīvoklī un, pasniegdami šeit klāt norakstā pielikto rezolūciju, lūdza dot parakstu viņiem par rezolūcijas izlasīšanu. Pie rezolūcijas realizēšanas strādnieku deputātu padome vēl nav stājusies, bet manāma rosīga sagatavošanās pie savu nolūku izvešanas, ko līdz šim kavē vācu dzelzsdivīzijas nodaļa, kuras pastiprināšana jo steidzoši vajadzīga. Tā kā masas nelabvēlīgi izturas pret dzelzsdivīzijas nodaļas izturēšanos Ventspilī, tad vienīgā izeja būtu, ka šejienes ostā jo drīzi ierastos sabiedroto spēks. Uz vietējo pilsētas policiju, kura 6. janvārī tika no vācu dzelzsdivīzijas atbruņota, nevarēja paļauties.

Kas zīmējas uz man padoto apriņķi, tad, lai gan pēc ievāktām ziņām apriņķī līdz šim proklamācijas un uzsaukumi pret Pagaidu valdību un tās ierēdņiem nav parādījušies, tomēr ir nākuši aizrādījumi uz bezzemnieku padomes vēlēšanu sagatavošanos. Kā izturas pret Pagaidu valdību patlaban sanākusi apriņķa padome, redzams no še klātpieliktā protokola noraksta.2

No visa augšā minētā redzams, ka, ja Pagaidu valdība vēlas nodibināt uz vietām savu varu, tad nepieciešami vajadzīgs pietiekoši stiprs bruņots pabalsts.

Naktī uz 5. janvāri Talsu apriņķa priekšnieka palīgs man ziņoja, ka 4. janvāra vakarā Tukumā vara pārgājusi vietējo lielinieku rokās, kuri, starp citu, bij arestējuši arī Talsu apriņķa priekšnieku Kāpostu, kurš 4. janvārī braucis pa zemes ceļu uz Jelgavu dienesta darīšanās.

6. janvārī Talsu apriņķa priekšnieks ziņoja, ka viņš uz Talsu apriņķa padomes pieprasījumu ticis atsvabināts, ka apcietinājumā atrodoties Tukuma apriņķa priekšnieks Donis, ka Sarkanās Armijas daļas jau atrodoties pie Slokas un ka apbruņotais vietējais spēks Tukumā esot ap 100 vīru. Lielinieku bruņotam spēkam Tukumā no apkārtnes plūstot klāt jauni spēki. Minēto atrodu par vajadzīgu ziņot, lai pārliecinātu, kas draud Ventspils apriņķim no ārienes, un arī tādēļ, ka Talsu apriņķa priekšniekam nav iespēja'fmsļ to paziņot Pagaidu valdībai satiksmes līdzekļu trūkuma dēļ.

Apriņķa priekšnieks K. Veckalniņš

I.PSR CVVA, 1899. f„ 2. apr., 294. I., 3. lp. Oriģināls. Daļēji publicēts grām.: Kā tas bija. — 259., 260. Ipp.

1 Sk. 2. atsauci 104. lappusē.

2 Neliek publicēts.

Nr. 57

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības Apsardzības ministrijas vēstule (Nr. 707)

Krievu ziemeļrietumu tvaikoņu sabiedrībai^1 par kuģa «Saratova» izmantošanu Pagaidu valdības vajadzībām

Liepājā 1919. g. 8. janvāri

Latvijas Apsardzības ministrija ar šo paziņo, ka Krievu Ziemeļrietumu tvaikoņu sabiedrībai piederošais un pie Liepājas ostas pierakstītais tvaikonis «Saratow» ir mobilizēts Pagaidu valdības vajadzībām.

Ka tvaikoņa komandieris tiek atstāts līdzšinējais kuģa vadītājs. Apsardzības ministrija apsola ne vēlāk par diviem mēnešiem kuģi nodot sabiedrībai Liepājas vai Kopenhāgenas ostās.

Par remonta darbiem, kurus būs izdarījusi Apsardzības ministrija, atlīdzība no sabiedrības netiks prasīta, tāpat kā netiks atlīdzināts sabiedrībai par kuģa lietošanu.

Pa lietošanas laiku Apsardzības ministrija atalgo kuģa personālu.

Ministrs J. Zālītis Apgādības daļas priekšnieks R. Dambītis Par mobilizācijas daļas priekšnieku A. Plensners

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 278. s. 1., 45. Ip. Oriģināls.

1 Acīmredzot nezinot kuģa īsto īpašnieku, Latvijas buržuāziskās Pagaidu: valdības Apsardzības ministrija identisku dokumentu bija sagatavojusi un nosūtījusi arī Rītāzijas tvaikoņu sabiedrībai (LPSR CVVA, 1468. f„ 1. apr., 130. s. 1., 46 lp ).

Nr. 58

Jelgavas Strādnieku padomes rezolūcija sakarā ar padomju varas nodibināšanos Jelgavā

1919. g. 9. janvāri

Jelgavas Strādnieku deputātu padome pirmo reizi sanāk legālos apstākļos. Tas tapis iespējams, stājoties strādniekiem pašaizliedzīgā cīņā pret kontrrevolucionārās buržuāzijas varu, kura tagad guļ sagrauta zem strādniecības kājām.

Apskatīdama jautājumu par tagadējo momentu, Padome konstatē:

1. Imperiālistiskais pasaules karš, kurš izcēlās 1914. g., pēc vairāku gadu ārprātīgiem strādnieku slaktiņiem, neskaitāmiem upuriem un cilvēces labklājības ārdīšanas darbiem ir pārvērties par pilsoņu karu, ir radījis strādnieku šķiras organizāciju saucienu: karš karamf

1917. gadā Krievijā pacēlās pirmais sociālistiskās kustības vilnis, kurš tagad gāžas pār visu pasauli un bez žēlastības skalo un ārda kapitālisma cietokšņu pamatus.

Arī Latvijas strādniecība ir pacēlusi sociālisma karogu un kopā ar saviem cīņas biedriem — latvju strēlniekiem, kuri nāk no sociālistiskās Padomju Krievijas, iegūst vienu uzvaru pēc otras, iznīcinot asiņainās Latvijas Pagaidu valdības un muižniecības varu.

2. Kā vienīgais augstākās varas orgāns Latvijā ir Latvijas sociālistiskā Padomju valdība.

3. Padome pasludina sevi par augstāko varas orgānu Jelgavā, uzaicinot strādniekus cieši ap to organizēties. Līdz ar to pilsētas dome tiek likvidēta un visas pilsētas pārvalde pāriet Strādnieku deputātu padomes izpildu komitejas rokās.

4. Padome stājas tūlīt pie 17. decembra Latvijas Strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku padomju valdības manifesta un 8. janvāra dekrēta^1 izvešanas dzīvē.

5. Tūlīt tiek ievesta 8 st. darbadiena.

6. Jāķeras pie rūpniecības un tirdzniecības iestāžu, banku, pilsētas namu u. tml. iestādījumu nacionalizācijas uz Krievijas Padomju valdības izdoto dekrētu pamatiem.

Strādnieki, pie ieročiem par padomju varas nostiprināšanu!

Lai dzīvo Latvijas Strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku deputātu padomju valdība!

Lai dzīvo vispasaules sociālistiskā revolūcija!

Ziņotājs (Jelgavā). — 1919. — 11. janv. — Nr. 2; grām.: LKP 1918. un 1919 gadā. — 223. ipp.; grām.: Kā tas bija. — 260., 261. Ipp.

1 Latvijas Padomju pagaidu valdība 1919. g. 8. janvārī paziņoja, ka visi līdz 1918. g. 25. decembrim izdotie KSFPR dekrēti «ir spēkā arī Latvijas Padomju Republikas robežās, cik tālu tie netiktu atcelti vai grozīti caur Latvijas Padomju valdības dekrētiem un rīkojumiem» (Cīņa. — 1919. — 8. janv. — Nr. 1).

Nr. 59

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sēdes protokols par valdības sastāva samazināšanu, delegāciju nosūtīšanu uz ārzemēm un pilnvaroto atstāšanu Liepājā

[Liepājā] 1919. g. 9. janvāri

Klāt:

Ministru prezidents K. Ulmanis

Apsardzības ministrs J. Zālītis

Zemkopības ministrs J. Goldmanis

Satiksmes un darbu ministrs T. Hermanovskis

Finansu ministrs K. Pūriņš

Iekšlietu ministrs M. Valters

Protokolē —

Pagaidu valdības kancelejas pārvaldnieks D. Rudzītis

un J. Goldinaņa kgiem izgādāt no sabiedrotiem vai neitrālām valstīm militāru pabalstu Latvijas iztīrīšanai no lieliniekiem, noslēgt ārēju aizņēmumu un gādāt par pārtikas un citu preču piesūtīšanu Latvijai, kā arī visās citās Latvijas lietās vest sarunas, noslēgt un parakstīt līgumus un uzņemties pienākumus Latvijas valsts vārdā. Minētos kungus pilnvaro ņemt līdzi vajadzīgos ierēdņus.

4) Ka Latvijas Pagaidu valdības pilnvarotos Liepājā nolemj atstāt starp citiem apsardzības ministru J. Zālīti un iekšlietu ministru Dr. M. Valteru.

Ministru prezidents Ulmanis Kancelejas pārvaldnieks D. Rudzītis

LPSR CVVA, 1307. f., 1. apr., 277. 1., 46. Ip. Apstiprināts noraksts. Daļēji publicēts grām.: Buržuāziskā Latvija imperiālistisko lielvalstu ekonomiskajā atkaribā (1919—1940). Dok. un materiāli. — R„ 1984. — 11. Ipp.

1 Domāta Parīzes miera konference, kas pēc pirmā pasaules kara izstrādāja līgumus starp uzvarētājām un sakāvi cietušajām valstīm. Ar pārtraukumiem tā ilga no 1919. g. 18. janvāra līdz 1920. g. 21. janvārim. Konferencē piedalījās sabiedroto lielvalstis un to pusē nostājušos valstu pārstāvji. Padomju Krievija tajā netika uzaicināta. Galvenā loma konferencē bija Lielbritānijai, Francijai un ASV. Parīzē sagatavoja veselu virkni miera līgumu — ar Vāciju (parakstīts Versaļā — sk. 1. piezīmi 210. 1 pp.), ar Austriju, kā arī Bulgāriju, Ungāriju un Turciju. Tika pieņemts lēmums par Tautu Savienības izveidošanu, kā arī apstiprināti šīs starptautiskās organizācijas statūti. Vienlaikus imperiālistiskās lielvalstis konferences kuluāros apsprieda plānus gan par padomju varas gāšanu Krievijā, gan tās izolāciju un ekonomisko blokādi. Kā zināms, tie cieta neveiksmi. Saprotamu iemeslu dēļ Parīzes miera konferencei ar interesi sekoja arī Latvijas, Igaunijas un Lietuvas buržuāziskās Pagaidu valdības, jo viņas ar to lielā mērā saistīja savus nākotnes plānus. No 1919. g. janvāra vidus Parīzē uzturējās J. Čakste, Z. Meierovics, A. Bergs, J. Sesks, Sp. Paegle, M. Skujenieks u. c. Maijā J. Čakste aizbrauca no Parīzes, delegācijas vadību nododot Z. Meierovicam. Pēdējo savukārt tā paša gada jūlijā aizstāja J. Sesks. Latvijas delegācija vairākkārt vērsās pie miera konferences ar dažādiem lūgumiem, taču nesaņēma vēlamo atbalstu.

2 Par «domes naudu» iesauca Krievijas buržuāziskās Pagaidu valdības 1917. gadā izlaistās 250 un 1000 rb|. naudas zīmes (starp citu, uz 1000 rbļ. banknotes bija Valsts domes ēkas attēls).

Nr. 60

Latvijas buržuāziskā ministru kabineta sēdes protokols par delegācijas nosūtīšanu uz ārzemēm

[Liepājā] 1919. g. 11. janvāri

plkst. 10 vakarā

Sakarā ar šodien notikušām sarunām ar angļu flotes priekšstāv-jiein nolemj nekavējoši sūtīt uz ārzemēm sevišķu delegāciju tiešu

sakaru nodibināšanai ar sabiedrotiem, sevišķi ar angļu valdību. No kabineta locekļiem delegācijā piedalās: ministru prezidents K. Ulmanis, ministri Goldmanis un Pūriņš. Valdības pienākumu izpildīšanu Latvijā līdz ministru prezidenta atpakaļpārbraukšanai uzņemas Liepājā palikušie ministri Valters, Zālītis un Hermanovskis.

Paraksti:

Ministru prezidents Ulmanis Zemkopības ministrs J. Goldmanis Satiksmes un darbu ministrs T. Hermanovskis Iekšlietu ministrs Dr. Valters Apsardzības ministrs J. Zālītis Finansu ministrs K- Pūriņš

l.PSR CVVA, 1307. f., 1. apr., 277. 1., 47. Ip. Apstiprināts noraksts. Grām.: Kā tas bija. — 54., 55. Ipp.

Nr. 61

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības Informācijas biroja Stokholmā izdotā apliecība par biroja organizēšanu brīvprātīgo vervēšanai cīņai pret Padomju Latviju

Stokholmā 1919. g. 13. janvāri

Latvijas Informācijas birojs Stokholmā ar šo apliecina, ka mili-tārkomisija no Latvijas, sastāvoša no leitn. Beķera^28 un Brennera^2, uzdevusi leitn. Angmanim, redaktoram Vestebergam un Informācijas biroja pilnvarotam K. Ieviņām organizēt biroju priekš brīvprātīgo pieņemšanas cīņā pret lieliniekiem Latvijā.

L[atvijas] Pag[aidu] valdfības] Informācijas]

b[irojs] Stokholmā Latvijas Tautas padomes prezidents

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 296. 1., 1. Ip. Noraksts. Grām.: Kā tas bija. — 55. Ipp.

2 Jānis Brenners (1893—?) — jūras kara flotes virsnieks. Beidzis tālbraucēju jūrskolu Petrogradā un flotes praporščiku skolu Oranienbaumā (Lornonosovā). Piedalījās pirmajā pasaules karā. 1918. g. decembrī brīvprātīgi iestājās Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības dienestā. 1919. g. 25. jūnijā iecelts par militāro atašeju Igaunijā, septembrī — armijas virspavēlnieka štābā, decembrī pārcelts uz Kara satiksmes pārvaldi. 1938. gadā paaugstināts par pulkvežleitnantu.

Nr. 62

Apvienotās Latvijas strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku padomju 1. kongresa rezolūcijas par attiecībām ar padomju Krieviju un par Latvijas strādnieku republiku

1919. g. 13.—15. janvāri^1

Rezolūcija par attiecībām ar Krieviju

Apvienotās Latvijas Strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku padomju 1 kongress apsveic Latvijas darba tautu ar Latvijas atsvabināšanu no ārzemju iekarotāju un iekšzemes muižnieku un kapitālistu šķiru varas. Latvijas darba tauta savā varoniskā cīņā dēļ Padomju Latvijas lauzusi ceļu uz brīvību un labprātīgu Latvijas vienošanos ar Krievijas brāļu proletariātu un viņa celto Krievijas Sociālistisko Federatīvo Padomju Republiku.

Atzīmējot Latvijas neatkarības atzīšanu no Krievijas Sociālistiskās Federatīvās Padomju Republikas puses, kas izteikta Viskrievijas Centrālās Izpildu Komitejas lēmumā, kurš izsludināts [23.1 decembrī 1918. g., Latvijas Strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku I kongress liek savam padomju iekšējam uzbūves darbam par pamatu Latvijas Padomju Republiku un uzdod Latvijas Padomju valdībai izstrādāt pamata noteikumus par savstarpējām attiecībām starp Krievijas Sociālistisko Federatīvo Padomju Republiku un Latviju, izejot no Latvijas darba tautas vienprātīgas atziņas, ka Latvijai ar Padomju Krieviju jādzīvo visciešākā brāļu savienībā un jāizkaro kopēja cīņa pret ārzemju imperiālistu iejaukšanos un par darba tautas varas vispārēju uzvaru.

Rezolūcija par strādnieku republiku

Apvienotās Latvijas Strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku padomju 1 kongress atzīmē, ka Latvijas Padomju valdība ir strādnieku šķiras valdība un viņas iestāžu vēlēšanās piedalās tikai strādnieki.

Ievērojot to, ka bezzemnieki un strēlnieki ir tie paši strādnieki vai arī ka tikai strādnieki no viņu vidus piedalās vēlēšanās, uz priekšu apzīmēt padomju varu Latvijā nevis par Latvijas Strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku padomju varu, bet par strādnieku padomju varu.

Ciņa. — 1919. — 21. janv. — Nr. 11; grām.: Padomju varas konstitucionālie akti Latvijā. — 137., 138. lpp.; grām.: LKP 1918. un 1919. gadā. — 225., 226. lpp.; grām.: Padomju varas atjaunošana Latvijā. — 61. lpp.

1 Kongresa norises laiks.

Nr. 63

Apvienotās Latvijas strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku padomju 1. kongresā pieņemtā Latvijas Sociālistiskās Padomju Republikas Satversme

Rigā 1919. g. 15. janvāri

1. Vispārējie noteikumi

1. Apvienotā Latvija ir Sociālistiska Padomju Republika, kura apvieno Kurzemi, Vidzemi un Latgali. Latvijas dalīšana Kurzemē, Vidzemē un Latgalē tiek atcelta.

Piezīme: robežas ar kaimiņu valstīm pagaidām paliek līdzšinējās, un viņu grozīšana jāizdara, savstarpēji vienojoties ar kaimiņu valstīm.

2. Latvijas Sociālistiskā Padomju Republika pieņem negrozītus Krievijas Sociālistiskās Federatīvās Padomju Republikas Satversmes pamatnoteikumus (KrSFPR Konstitūcijas^1 pfantiļ 9—23). Latvijas SPR Satversmes pamatus grozīt var vienīgi Latvijas Padomju kon-gress.

11. Centrālās varas organizācija

3. Latvijas Sociālistiskās Padomju Republikas augstākā vara ir Apvienotās Latvijas Strādnieku deputātu padomju kongress.

4. LSP Republikas Kongress uztic Latvijas proletariāta diktatūru Latvijas Padomju valdībai no 11 locekļiem, kurus izvēlē iz sava vidus Latvijas Centrālā Izpildu Komiteja.

5. Latvijas CIK sastāv iz 60 locekļiem, kas izvēlēti no LS Padomju Republikas Kongresa līdz nākošajam Kongresam.

Piezīme: CIK locekļi kā tādi algas nesaņem, bet tiek atalgoti no tām iestādēm, kurās viņi tiek nodarbināti.

6. LCIK plenārsēdēs bez viņiem kā pilntiesīgi locekļi uzaicināmi no ikvienas apriņķu savienības izpildkomitejas viņas priekšsēdētājs jeb, viņam neierodoties, viņa vietnieks.

7. Latvijas Centrālai Izpildu Komitejai ir tiesības atcelt Padomju valdības lēmumus un rīkojumus, kā arī ikkurā laikā atcelt Padomju valdību pilnā sastāvā vai pa daļai.

Piezīme: par Latvijas CIK un Padomju valdības savstarpējām attiecībām un par CIK pastāvīgo un plenārsēžu kompetencēm CIK izstrādā atsevišķus noteikumus.

8. Latvijas Padomju valdība sadalās atsevišķās padomēs un nodaļās jeb komisariātos uz Latvijas CIK lēmumu pamata.

9. Latvijas Padomju valdība ir reizē Latvijas CIK Prezidijs.

10. Latvijas CIK par savu darbību ir atbildīga apvienotās Latvijas Deputātu padomju kongresam.

III. Vietējās padomju varas organizācija

11. Vietējā apriņķu vara ir apriņķa strādnieku deputātu padome, uz kuru sūta delegātus kā pagastu, tā arī pilsētu strādnieki.

12. Vietējā pagastu vara ir pagasta padome, kuru izvēlē visi pagasta un viņa robežās atrodošos miestiņu un pilsētu strādnieki.

Piezīme: apriņķu pilsētas vietējā vara ir apriņķa padome.

13. Kā apriņķu, tā pagastu padomes izvēl izpildkomitejas.

14. Apriņķa izpildkomiteja ir vietējās pilsētas vara un reizē ar to augstākais vadošais orgāns pār pagastu izpildkomitejām un padomēm.

15. Apriņķa izpildkomiteja ir atbildīga apriņķa padomei, pagasta izpildkomiteja ir atbildīga pagasta padomei.

16. Apriņķa padomei un izpildkomitejai ir tiesība atcelt ikvienu pagasta padomes vai izpildkomitejas lēmumu un rīkojumu.

17. LCIK ir tiesība atcelt ikvienu apriņķa padomes un izpildkomitejas lēmumu un rīkojumu.

IV. Vēlēšanu normas

18. Uz Latvijas Padomju kongresu nāk viens delegāts no 2000 vēlētājiem, pie kam ikkurš pagasts un ikkura apriņķa pilsēta vēl ne mazāk kā vienu delegātu.

19. Uz apriņķu padomēm nāk viens delegāts no 1000 vēlētājiem.

20. Uz pagastu padomēm nāk viens delegāts no 100 vēlētājiem.

Piezīme: pagastiem ar mazāk nekā 1000 vēlētājiem jāapvienojas.

21. Apriņķa izpildkomiteja sastāv no 7—9 locekļiem.

22. Pagasta izpildkomiteja sastāv no 3—7 locekļiem.

Piezīme: izņēmumi no šīm izpildkomiteju vēlēšanu normām pielaižami Rīgas un Liepājas apriņķos. Tālāki izņēmumi atkarājas no LCIK, kurai pieder tiesība pārgrozīt arī pārējās vēlēšanu normas. Vēlēšanu normu Rīgas un Liepājas apriņķos izstrādā LCIK saskaņā ar šo apriņķu padomju izpildkomitejām.

23. Latvijas strēlnieki piedalās vēlēšanas uz vispārējiem noteikumiem, līdzīgi pārējiem strādniekiem.

Piezīme: noteikumus par strēlnieku līdzdalību vēlēšanās uztic izstrādāt LCIK.

V. Vēlēšanu tiesības un kārtība

24. Uz kongresiem, padomēm un izpildkomitejām vēlēšanu tiesības bauda, t. i., var vēlēt un var tikt ievēlēti abēju dzimumu pilsoņi, ne jaunāki par 18 gadiem.

Vēlēšanu tiesības nebauda:

a) tie, kas nodarbina algas vai vispāri svešu darbu izmantošanas nolūkā;

b) tie, kas pārtiek no kapitāla procentiem, uzņēmuma peļņām, īpašuma ienākumiem, no tirdzniecības un spekulācijām un citādiem sveša darba augļiem, kā ari mācītāji un ticību sektu sludinātāji un viņu palīgi, bijušie policijas-žandarmērijas un muižniecības locekļi;

c) garā vājas un zem aizbildniecības stāvošas personas;

d) personas, kas uz tiesu vai citu revolūcijas cīņas iestāžu lēmumu pamata zaudējušas balsstiesības.

25. Vēlēšanu kārtību augšminēto normu robežās izstrādā LCIK.

VI. Centrālo un vietējo ienākumu un izdevumu budžets

26. Latvijas SP Republikas ienākumu un izdevumu sarakstu (budžetu) sastāda LCIK uz Krievijas SFP Republikas Satversmes vispārējo noteikumu pamatiem.

27. Vietējos nodokļus pagastiem un apriņķiem ir tiesība uzlikt vienīgi vispārēju no LCIK izstrādātu nosacījumu robežās. Pagastos tas jāizdara saziņā ar apriņķa padomju varu.

28. Visiem pagastu un apriņķu ienākumiem jāieplūst Latvijas Republikas Centrālajā kasē, no kuras vietējās varas [iestādes] tos saņem uz vietējo izdevumu budžeta pamata.

29. Apriņķa budžetu apstiprina Padomju valdība. Pagastu budžetus apstiprina apriņķa izpildkomitejas. Budžetu apstiprināšana notiekas uz LCIK nosacījumu un normu pamata.

VIL LSP Republikas karogs un zī m o g s

30. Latvijas SP Republikai ir sarkanais karogs ar burtiem LSPR jeb uzraksts Latvijas Sociālistiskā Padomju Republika.

31. Latvijas Sociālistiskai Padomju Republikai zīmogs sastāv uz sarkanas zvaigznes, kuras vidū zīmēti — izkapts un āmurs un kuru apņem zobu rati. Apkārt tam uzraksti: «Latvijas Sociālistiska Padomju Republika» un «Visu zemju proletārieši, savienojieties!»

Pirmā Apvienotas Latvijas Padomju kongresa un Latvijas Padomju valdības priekšsēdētājs P. Stučka

Latvijas Centrālās Izpildu Komitejas Prezidija un Padomju valdības locekļi:

1. J. Daniševskis 5. Fr. Roziņš^4

2. K- Pētersons^2 6. O. Kārkliņš^3

3. J. Lencmanis 7. J. Ziemelis^8

4. R. Endrups^3 8. K. Krastiņš^7

Latvijas Centrālās Izpildu Komitejas un valdības sekretārs:

J. Jaunzems [Silfs]

Latvijas Sociālistiskās Padomju Republikas Dekrētu un rīkojumu krājums. — Nr. 1; grām.: Padomju varas konstitucionālie akti Latvijā. — 131.—135. lpp.; grām.: LK.P 1918. un 1919. gadā. — 226.—228. lpp.

1 Konstitūcija tika pieņemta 1918. g. 10. jūlijā.

2 Kārlis Pētersons (1877—1926) — Komunistiskās partijas un padomju valsts darbinieks, profesionāls revolucionārs. Piedalījās Rīgas dumpī (1899), palīdzēja noorganizēt «Iskras» transportēšanu caur Rīgu. 1902. gadā apcietināts un izsūtīts trimdā uz Sibīriju. Pēc atgriešanās Latvijā piedalījās 1905,—1907. g. revolūcijā, tad atkal apcietināts, bet 1912. gadā izsūtīts trimda uz Arhangeļskas guberņu. 1916. gadā mobilizēts un iedalīts Latviešu strēlnieku rezerves pulkā. Pēc Februāra revolūcijas — Iskolaslrela un laikraksta «Brīvais Strēlnieks» redkolēģijas loceklis. Oktobra bruņotās sacelšanās laikā K. Pētersons darbojās Petrogradas Kara revolucionārajā komitejā. 1918. g. 13. aprīlī iecelts par Latviešu strēlnieku padomju divīzijas komisāru. 1919. gadā — Latvijas Padomju valdības un VCIK loceklis, LSPR kara komisārs. Vēlāk atradās partijas un padomju darbā Tālajos Austrumos un Sibīrijā.

3 Rūdolfs Endrups (1887—1942) — revolucionārs, komunistiskās partijas darbinieks. LSDSP 1. kongresā ievēlēts Centrālajā Komitejā. 1905.—1907. g. revolūcijas laikā vadīja kaujiniekus Liepājā un Rīgā. Reakcijas gados darbojās Vilņā, Harkovā, Pēterburgā. 1910.—1914. g. rediģēja žurnālu «Arodnieks». 1915. gadā apcietināts un izsūtīts uz Sibīriju. Gadu vēlāk no trimdas izbēga, turpināja revolucionāro darbību Maskavā. Pēc Februāra revolūcijas atgriezās Latvijā, kļuva par Rīgas Strādnieku padomes izpildkomitejas priekšsēdētāju. Vācu okupācijas laikā ieslodzīts Krimūnu koncentrācijas nometnē. LSPR valdībā bija finansu komisārs. 1920. gadā LKP izdevniecības «Spartaks», no 1925. gada — izdevniecības «Prometejs» vadītājs. J. Staļina personības kulta upuris.

4 Fricis Roziņš (Āzis; 1870—1919) — revolucionārs, publicists, partijas un padomju valsts darbinieks. Studējis Tērbatas universitātē medicīnu un tieslietas. Piedalījās jaunstrāvnieku kustībā, bija viens no pirmajiem marksisma ideju izplatītājiem Latvijā. 1899. gadā emigrēja uz Angliju, bija rnēnešrakta «Latviešu Strādnieks», vēlāk žurnāla «Sociāldemokrāts» izdevējs un redaktors. Pēc atgriešanās Latvijā aktīvi piedalījās 1905.—1907. g. revolūcija. 1909. gadā ■— LSD CK loceklis, tika apcietināts, notiesāts uz mūžu izsūtījumā. Izbēdzis no trimdas, 1913. gadā emigrēja uz ASV. Latvijā atgriezās 1917. g. novembrī un tika ievēlēts par Iskolata priekšsēdētāju. Kopš 1918. g. marta — KSFPR nacionālo lietu tautas komisāra vietnieks, latviešu nacionālo lietu komisārs, VCIK Prezidija loceklis. 1919. gadā Latvijas Padomju valdības loceklis, zemkopības komisārs. Pēc īsas slimības miris Rēzeknē.

5 Oto Kārkliņš (1884—1942) — revolucionārs, partijas un padomju valsts •darbinieks. Gadsimta sākumā darbojās Liepājas sociāldemokrātu pulciņos. 1904. gadā emigrēja uz Šveici, drīz atgriezās un aktīvi piedalījās 1905.—1907. g. revolūcijā. 1908. gadā arestēts, notiesāts katorgā. 1916. gadā tika izsūtīts trimdā uz Sibīriju. Pēc Februāra revolūcijas atgriezās Latvijā un kļuva par Vidzemes zemes padomes valdes priekšsēdētāju, Iskolata priekšsēdētāja vietnieku. VC1K loceklis, 1919. gadā — Latvijas Padomju valdības priekšsēdētāja vietnieks. No 1920. gada atradās partijas un saimnieciskā darbā Harkovā, Rostovā, Tbilisi un -citur. J. Staļina personības kulta upuris.

6 Jānis Bērziņš (Ziemelis; 1881—1938) — revolucionārs, partijas un padomju valsts darbinieks. Pēc Valkas skolotāju semināra beigšanas strādāja par skolotāju un darbojās nelegālā sociāldemokrātu pulciņā. 1903. gadā tika arestēts un izsūtīts trimdā uz Oloņecas guberņu. No trimdas izbēga, emigrēja uz ārzemēm, taču drīzumā nelegāli atgriezās un piedalījās 1905,—1907. g. revolūcijā. 1906.— 1907. g. bija KSDSP Pēterburgas komitejas loceklis. 1908. gadā atkal emigrēja, uzturēja ciešus sakarus ar V. I. Ļeņinu. Aktīvi darbojās boļševistiskajos preses izdevumos. LSD pārstāvis Starptautiskajā sociālistu birojā. 1917. gadā atgriezās Latvijā, tika ievēlēts par LSD CK locekli, drīz arī par KSDS(b)P CK un VC1K locekli. 1918. gadā — KSFPR pilnvarotais pārstāvis Šveicē. 1919. gadā — Padomju Latvijas izglītības komisārs. 20. gados strādāja diplomātiskajā darbā, pēc tam PSRS Ārlietu tautas komisariātā, no 1932. gada — PSRS un KPFSR Centrālās arhīvu pārvaldes priekšnieks. J. Staļina personības kulta upuris.

7 Kārlis Krastiņš (1892—1932) — revolucionārs, partijas darbinieks. 1910.— 1914. g. darbojās LSD Rīgas organizācijā. 1915. gadā arestēts un izsūtīts trimdā uz Sibīriju. No trimdas izbēdzis, turpināja revolucionāro darbību Maskavā. Drīz pēc Februāra revolūcijas atgriezās Rīgā, strādāja laikraksta «Cīņa» redakcijā. Vācu okupācijas laikā darbojās pagrīde, vairākkārt tika arestēts un ieslodzīts koncentrācijas nometnē. 1918. g. nogalē bija Latvijas un Rīgas Kara revolucionārās komitejas loceklis, viens no strādnieku bruņotās sacelšanās vadītājiem Rīgā. 1919. g. sākumā — laikraksta «Cīņa» redaktors. 1920,—1931. g. — Latvijas sekcijas vadītājs Komunistiskajā Internacionālē, LKP CI< Ārzemju biroja loceklis. J. Staļina personības kulta upuris.

Nr. 64

Francijas Ārlietu ministrijas ziņojums Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības ārlietu ministram Z. Meierovicatn par K. Ulmaņa sarunām ar Francijas sūtni Kopenhāgenā

Parīzē 1919. g. 4. februāri

Cien. kungs!

Ar šo pagodinos Jums paziņot, ka Ulmaņa kgs, kas ieradies no Liepājas 21. janvārī, ir apmeklējis Francijas sūtni Kopenhāgenā un lūdzis paziņot Jums ar manu starpniecību sekojošo:

Ulmaņa kgs 2. janvārī ir atstājis Rīgu. Pirms tam viņa valdība bija centusies noorganizēt piecus latviešu bataljonus un vienu kavalērijas vienību. Sai būtiskajā darbā latviešu iestādes nav saņēmušas nekādu vācu palīdzību. Sājos apstākļos tās nav varējušas aizstāvēt ne Rīgu, ne Jelgavu un meklējušas patvērumu Liepājā.

Latvijas Pagaidu valdība cer, ka Antantes valstis palīdzēs tai saformēt un apbruņot 10 000 vīru lielu brīvprātīgo armiju. Sim nolūkam vajadzīgi ieroči, munīcija, pārtika, kuģi un kredīti. Latvijas valdība rēķina, ka tai vajadzīgs 1000000 sterliņu mārciņu tūlīt un ikgadējs kara budžets 10—15 miljonu rubļu apmērā. Kā garantiju tā piedāvā savus mežus.

Ulmaņa kgs no savas puses ir izteicis vēlēšanos, lai Jūs viņu tādā pašā ceļā informētu par Francijas viedokli. Palīdzēt Jums izpildīt šo viņa prasību es pašreiz gan nevaru, jo visa politika attiecībā uz Latviju jānosaka miera konferencei.

No Kopenhāgenas Ulmaņa kgs bija paredzējis doties uz Stokholmu. Jādomā, ka viņš tur jau ir ieradies.

Ar patiesu cieņu [paraksts nesalasāinsļ

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 271. 1., 94. lp. Tulkojums no franču vai.

Nr. 65

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdibas sēdes protokols par karastāvokļa izsludināšanu

Liepāja

1919. g. 12. februān

Klāt:

Iekšlietu ministrs Dr. M. Valters

Apsardzības ministrs J. Zālītis

Satiksmes un darbu ministrs T. Hermanovskis

Protokolē

Pagaidu valdības kancelejas pārvaldnieks D. Rudzītis

Kara stāvokļa pasludināšanas lieta pieņem sekošu lēmumu: Ievērojot Krievijas lielnieciskā karaspēka iebrukumu Latvijā un valsts iekšējo stāvokli, Pagaidu valdība nolemj izsludināt visā Latvijā karastāvokli uz 6 mēnešiem.

Karastāvoklis stājas spēkā: Liepājā — 14. februārī 1919. g. plkst. 12 dienā, pārējā Kurzemē — 16. februārī plkst. 12. dienā, citas Latvijas daļās — no tās dienas, kad šis lēmums tur tiks izpublicēts.

Visiem iedzīvotājiem, kara, administrācijas un pašvaldības iestādēm bez ierunas jāizpilda visi pienākumi, kādus viņiem uzliek noteikumi par karastāvokli no 11. februāra 1919. g.

Lēmumu izpublicēt un piesūtīt attiecīgām iestādēm uzņemas iekšlietu ministrs.

Ministru prezidents Ulmanis Kancelejas pārvaldnieks D. Rudzītis

LPSR CVVA, 1307. f., 1. apr., 277. 1., 70. lp. Apstiprināts noraksts. Da]ēji publicēts laikrakstā «Latvijas Sargs». — 1919. — 14. febr. — Nr. 22; grām.: Ka tas bija. — 129., 130. lpp.

Nr. 66

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības ārlietu ministra Z. Meierovica vēstule ASV sūtnim Parīzē V. Šarpatn^1 ar lūgumu atļaut vervēt brīvprātīgos Latvijas armijai starp Amerikas latviešiem

Parīzē 1919. g. 18. februāri

Jūsu ekselence, man ir tas gods iesniegt Jums laipnai nosūtīšanai amerikāņu valdībai Vašingtonā latviešu Pagaidu valdības lūgumu dot atļauju vervēt brīvprātīgos starp latviešiem Amerikas Savienotajās Valstīs (latviešu kopējais skaits Amerikā ir apmēram 40 000) un arī starp tiem latviešiem, kuri mobilizēti amerikāņu armijā un flotē un tagad ir Eiropā vai vēl Amerikā, šos brīvprātīgos ieskaitīs latviešu nacionālajā armijā, kas cīnās pret Latvijā iebrukušajiem krievu boļševikiem.2

Man ir tas gods lūgt Jūsu ekselenci atbalstīt šo lūgumu ar savu augsto autoritāti.

Man ir tas gods izrādīt vislielāko cieņu, Jūsu ekselence, Jūsu vispaklausīgākais, padevīgais kalps

Z. Meierovics, Latvijas ārlietu ministrs

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 270. 1., 14. lp. Tulkojums no angļu vai.

1 Viljams Greivs Sarps (1859—1922) — amerikāņu diplomāts, 1914. gadā iecelts par ASV sūtni Francijā.

2 Latvijas buržuāziskā Pagaidu valdība ne par ko nevelējās atzīt plašu tautas masu iesaistīšanos padomju varas nodibināšanā un atjaunošanā, bet visu izskaidroja ar Sarkanās Armijas iebrukumu (sk. ari 3. piezīmi 104. lappusē).

Nr. 67

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sēdes protokols par kontrrevolucionārā karaspēka organizēšanu un civiliedzīvotāju nošaušanas gadījumiem

Liepājā 1919. g. 18 februāri (vakarā)

Klāt:

Iekšlietu ministrs Dr. M. Valters

Apsardzības ministrs J. Zālītis

Satiksmes un darbu ministrs T. Hermanovskis

Zemkopības ministrs J. Goldmanis

Finansu ministrs K. Pūriņš

Protokolē

Pagaidu valdības kancelejas pārvaldnieks D. Rudzītis

1) Uz apsardzības ministra priekšlikumu nolemj izsludināt vispārēju mobilizāciju (no 18 līdz 35 gadiem) Grobiņas pilsētā, tāpat Pērkones, Grobiņas un Gaviezes pagastos priekš tiem iesaucamiem, kuri nebija ieradušies pirmā mobilizācijā.

Tālāk nolemj izsludināt mobilizāciju piefronles pagastos: Rudbāržu, Lēnes un Tāšu-Padures.

Mobilizācijas laiku noteic apsardzības ministrs.

2) Finansu ministrs K. Pūriņš un zemkopības ministrs J. Goldmanis referē par brīvprātīgo vervēšanas lietu Stokholmā un Dānijā, tāpat par ieroču izdabūšanas iespējamību ar Anglijas palīdzību. Tālāk J. Goldmaņa kgs referē par sarunām dēļ ārējā aizņēmuma un Latvijas mežu bagātības izmantošanas.

Sakarā ar K. Pūriņa un J. Goldmaņa ziņojumiem pārrunā tagadējo militāro stāvokli Latvijā un par Pagaidu valdības un vācu okupācijas iestāžu attiecībām.

3) Pārrunājot jautājumu par iedzīvotāju nošaušanas gadījumiem frontes tuvumā,[29] nolemj iecelt sevišķu izmeklēšanas komisiju zem Tiesu palātas prokurora Kvelberga priekšsēdības. Par locekļiem komisijā uzaicināt pa vienam priekšstāvim no Iekšlietu un Apsardzības ministrijām, no «landesvēra» priekšniecības un vācu sūtniecības.

Ministru prezidents Kancelejas pārvaldnieks

LPSR CVVA, 1307. f., 1. apr., 277. 1., 77. lp. Apstiprināts noraksts. Daļēji publicēts grārn.: Buržuāziskā Latvija imperiālistisko lielvalstu ekonomiskajā atkarībā (1919—1940). — 209. !pp.

Nr. 68

Izraksts no ziņojuma par landesvēra teroru Ventspili

1919. g. 24. februārī

[..] Tagad, kā zināms, lielinieku armijas nodaļas izdzītas no Ventspils^1 no kņaza Līvena^2, barona Hana un Rādena kājniekiem un barona Kleisla jātniekiem^3 \. .1 Nošauts tiek ikviens, kam nav īsta vācu ausveisa^4. Nošaušana notiekot galvenām kārtām jūrmalā, kur patlaban guļot apmēram 50 līķi vēl neaprakti. Iedzīvotāji naktīs atstājot pilsētu, kura drīzumā būšot tikpat klusa un tukša kā Kuldīga, no kuras arī vairums latviešu aizbēguši.

Strādnieku Avīze (Liepājā). — 1919. — 27. iebr. — Nr. 19; grām.: Kā tas-bija. — 130., 131. Ipp.

1 Ventspili landesvēra vienības ieņēma 1919. g. 24. februārī.

2 Anatols Līvens (1872—1937) — firsts, savulaik Baltijā plaši pazīstamās-Līvenu dzimtas pārstāvis. 1919. g. janvārī uzņēmās Baltijas landesvēra ietilpstošās krievu rotas komandēšanu, jūlijā šī rota, ievērojami papildināta, devās palīgā ģenerāla N. Judeņiča baltgvardu armijai.

3 Cik zināms, baroni V. Rādens un G. Kleists komandēja landesvēra 1. un 2. rotu, bet barons K- Hans — kavalērijas vienību.

4 Apliecības (vācu vai).

Nr. 69

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības rīkojums par bezzemnieku apgādāšanu ar zemi^1

Liepājā 1919. g. 27. februāri

1. Bezzemnieku apgādāšanai ar zemi Pagaidu valdība nodibina valsts zemes fondu.

2. Ikreiz ar īpašu rīkojumu valdība noteic, kādas zemes fondā ieskaitāmas.

3. Ar šo rīkojumu zemes fondā ieskaita:

a) visas valsts (kroņa) muižas neatkarīgi no nomas laika ilguma, atceļot ar šā gada Jurģiem^2 visus ar bijušo vācu okupācijas varu un bijušo krievu valdību slēgtos līgumus, pie kam par tiesību uz atlīdzību lems Satversmes sapulce,

b) zemnieku agrārbankai piederošās muižas, kuras līdz šim vēl nav nodotas bezzemniekiem,

c) valstij piederošās mežu zemes, kuras noder zemkopībai un nav nepieciešamas meža saimniecībai.

145

10 — 963

Zemes fondā neieiet tās muižas, kuras uz zemkopības ministra lēmuma pamata sevišķi svarīgu vajadzību dēļ paturamas nedalītas.

5. Valsts muižu nomniekiem ir tiesības uz tām drošības naudām (zalogiem), kas iemaksāti bijušai krievu valdībai nomas līgumu slēdzot, ciktāl tāda iemaksa tiem pienāktos pēc līguma pie muižas atpakaļatdošanas, nomas laikam izbeidzoties. Par plašāk izdarītām sējām, nekā tas līgumā paredzēts, tiem ir tiesība uz atlīdzību.

6. Valsts muižu nomniekiem, kuriem pašiem sava zemes īpašuma nav, ir tiesība no tās pašas muižas zemes dabūt tādu pat daļu, kādu piešķirs citiem bezzemniekiem.

7. Zeme piešķirama tādiem bezzemniekiem:

a) kas paši spēj zemi apsaimniekot,

b) kam zemes ir pārāk maz.

8. Zeme piešķirama vispirmā kārtā tām personām un viņu ģimenēm, kuras pašas jeb kuru piederīgie ar ieročiem aizstāvējuši patstāvīgu, neatkarīgu Latvijas valsti. Pēc šiem tiesība uz zemi visiem citiem bezzemniekiem, pie kam dodama priekšroka tiem, kas uz dalāmās zemes jau atrodas.

9. Zemi pagaidām izdod uz nomu līdz tam laikam, kamēr Satversmes sapulce skatīs cauri Pagaidu valdības izstrādāto likumprojektu par zemes piešķiršanu bezzemniekiem uz dzimtsīpašuma tiesību pamata, tāpat arī projektu par zemes izdošanu dzimtsnomā un nomā uz laiku.

10. Zemes piešķiršana izdarāma, sākot ar š. g. Jurģiem.

11. Zemi piešķirot, bezzemniekiem jāievēro šādas normas:

1) pilsētu tuvumā un sakņkopībai noderīgās vietās 1—5 pūrvietas,

2) staciju un citu satiksmes vietu tuvumā, kur iespējama dārzkopība, no 10—15 pūrvietas,

3) parastām zemkopības saimniecībām 20—60 pūrvietas.

Vietas, kurās piemēros vienu vai otru normu, noteic agrārpadome

uz apriņķa agrārkomisijas priekšlikumu.

Agrārpadomes atzinumu apstiprina zemkopības ministrs.

12. Zemes piešķiršanu uzliek sekojošām iestādēm, kas atrodas Zemkopības ministrijas pārziņā un rīcībā:

a) agrārpadomei,

b) apriņķu agrārkomisijām.

13. Agrārpadome sastāv:

a) no zemkopības ministra iecelta priekšsēdētāja,

b) pa vienam priekšstāvim no Finansu, Tieslietu, Iekšlietu un Apsardzības ministrijām,

c) no viena bezzemnieka un viena zemes īpašnieka, kurus ievēl Rīgas, Rēzeknes, Jelgavas (pagaidām Grobiņas) apriņķu agrārkomitejas,

d) no vecākā valsts zemju inspektora un meliorācijas nodaļas pārziņa.

14. Agrārpadomei piekrīt:

a) izdot instrukcijas un rīkojumus šo rīkojumu robežās,

b) virsuzraudzība visos jautājumos par zemes piešķiršanu,.

c) izšķirt visas sūdzības zemes piešķiršanas jautājumos,

d) izstrādāt zemes sadalīšanas plānus un projektus,

e) apvienot un saskaņot apriņķu agrārkomisiju darbību. Piezīme: punktos a, c un d minētie agrārpadomes lēmumi un

rīkojumi stājas spēkā ar zemkopības ministra apstiprināšanu.

15. Katrā apriņķī ieceļ pa vienai apriņķa agrārkomisijai, kuras sastāv:

a) no zemkopības ministra iecelta priekšsēdētāja,

b) pa vienam priekšstāvim no finansu un tieslietu ministrijām,

c) no apriņķu zemju inspektora un apriņķa mērnieka,

d) no diviem bezzemnieku priekšstāvjiem,

e) no diviem zemes īpašniekiem.

Piezīme: punktos d un e minētos priekšstāvjus ieceļ vietējā apriņķa padome.

16. Apriņķa agrārkomisijai piekrīt:

a) reģistrēt bezzemniekus, kas vēlas zemi dabūt,

b) pārbaudīt viņu tiesības uz zemi,

c) sagatavot zemes dalīšanas plānus un produktus.

17. Apriņķu agrārkomisijām tiesība dot vietējo pagastu pašvaldības iestādēm rīkojumus bezzemnieku reģistrācijas un zemes dalīšanas darbu sagatavošanai.

18. Zemes piešķiršanai vajadzīgos tehniskos spēkus un darbu vadītājus pieņem un algo Zemkopības ministrija.

Latvijas Pagaidu valdības vārdā: Zemkopības ministrs J. Goldmanis Valsts zemju un mežu departamenta pārzinis Aug. Kalniņš

LPSR CVVA, 1899. f„ 2. apr., 296. 1., 122. lp. Iespiests tipogrāfiski.

1 Rīkojumam bija politiski spekulatīvs raksturs; publicēšanas laikā par tā konkrētu realizēšanu pat runas nevarēja būt.

2 T. i., 23. aprīli, kad nomnieki un laukstrādnieki mainīja savu dzīves un darba vietu.

Nr. 70

Līgums starp Latvijas un Lietuvas buržuāziskajām valdībām par Lietuvas tiesībām izmantot Liepājas ostu preču ievešanai bez muitas un par sadarbību cīņā pret padomju varu Baltijā

Kauna 1919. g. 1. martā

Lietuvas valdība savu pilnvaroto pārstāvju — ministru prezidenta M. Sleževiča^1, tirdzniecības un rūpniecības ministra I. Sim-kus^30, Finansu ministrijas pārvaldnieka V. Carņecka, Satiksmes ceļu ministrijas pārvaldnieka I. Simoļūna^31, valsts aizsardzības ministra M. Veļika personā, no vienas puses, un Latvijas valdība sava pilnvarotā prāstāvja ministru prezidenta K. Ulmaņa personā, no otras puses, noslēdza līgumu ar šādiem noteikumiem:

1. Lietuvas valdība garantē 1919. g. 28. februārī Lietuvas Tirdz-niecības-rūpniecības bankā ar Latvijas valdību noslēgtā aizņēmuma izmaksu 5 miljonu vācu mārku (Ob-Ost) apmērā.

2. Latvijas valdība apņemas Liepājas ostā pieņemt Lietuvas valdībai adresētās preces un militārās kravas neierobežotā daudzumā. Lietuvas valdība var kraušanas darbus veikt ar saviem līdzekļiem, un tai ir tiesības savu preču un militāro sūtījumu apsargāšanai nosūtīt uz Liepāju nepieciešamos bruņotos spēkus.

3. Lietuvas valdībai ir tiesības iegūt vai noīrēt Liepājas ostā noliktavu ēkas vai vietu tām un šim nolūkam iegūtajās un noīrētajās platībās uzcelt ēkas, tajās novietot savas preces un militārās kravas un tās apsargāt ar saviem bruņotajiem spēkiem.

Tajās vietās, kur krasts vai noliktavu ēkas ir Latvijas valsts īpašums, Latvijas valdība apņemas par attiecīgai vietai vispārpieņemtu maksu nodot Lietuvas valdības rīcībā nepieciešamās krasta platības vai noliktavu ēkas.

4. Lai nodrošinātu Liepājas ostā saņemto Lietuvas valdībai adresēto preču un militāro kravu tālāko nosūtīšanu, Latvijas valdība apņemas iespēju robežās nodot Lietuvas valdības rīcībā pietiekošā skaitā ritošo sastāvu, kā arī citus transporta līdzekļus.

5. Preču un militāro kravu pārvadāšanai no Liepājas uz Lietuvu un atpakaļ Lietuvas valdībai ir tiesības izmantot savus vilcienu sastāvus un citus transporta līdzekļus.

6. Liepājā ienākušo Lietuvas valdībai adresēto preču un militāro kravu apsargāšanai Lietuvas valdībai ir tiesības uz vietām un šo kravu un preču pārvadāšanas ceļos novietot nepieciešamās apbruņotās nodaļas.

7. Kamēr lietuviešu karaspēka daļas uzturas Latvijas teritorijā, tās ir pakļautas šai valstī pastāvošajiem militāro iestāžu izdotajiem

vispārējiem noteikumiem, ciktāl tie neierobežo šai līguma noteiktas Lietuvas valdības tiesības.

Latvijas valdība apgādā Latvijas teritorijā esošās lietuviešu karaspēka da|as ar nepieciešamo pārtiku atbilstoši Latvijā noteiktajām intendanlūras cenām.

8. Visas Lietuvas tranzītpreces, kas ienāk Liepājas ostā pa Latvijas teritoriju vai Latvijai piederošiem piekrastes ūdeņiem, ir atbrīvotas no muitas nodokļiem.

9. Ar tādiem pašiem noteikumiem Lietuvas valdībai ir tiesības izvest preces no Lietuvas caur Liepājas ostu.

10. Tagadējais līgums ir spēkā no tā parakstīšanas dienas līdz līgumslēdzēju pušu starptautisko attiecību galīgai izlemšanai Miera konferencē.4

11. Lietuvas un Latvijas valdības savstarpēji saskaņo savu darbību cīņā pret boļševikiem.

12. Abām līgumslēdzēju valstu valdībām pašreizējais līgums jāratificē divu nedēļu laikā no tā parakstīšanas dienas.

Paraksti: Ministru prezidents M. Sleževičs Tirdzniecības un rūpniecības ministrs 1. Siinkus Finansu ministrijas pārvaldnieks Carņeckis Satiksmes ceļu ministrijas pārvaldnieks I. Simoļūns Valsts apsardzības ministrs M. Veļiks Latvijas ministru prezidents K- Ulmanis

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 281. 1., 2, 3. Ip. Tulkojums no krievu vai. Grām.: Kā tas bija. — 58,—60. ipp. [32] [30] [31] [33]

Nr. 71

Ministru prezidenta K. Ulmaņa ziņojums finansu ministram K. Pūriņam par noslēgto ārējo aizņēmumu ar Lietuvas valdību

Liepājā 1919. g. 3. martā

Ar šo paziņoju, ka Lietuvā no manis noslēgts ārējs aizņēmums divi miljoni pieci simtu tūkstošu (2 500 000) [ost] rubļu lielumā austrumu naudā.

Uz šī aizņēmuma rēķina no manis saņemti septiņi simti piecdesmit tūkstošu (750 000) [ost] rubļu, kurus līdz ar šo Jums nododu.

Pārējā summa pēc līguma Lietuvas valdībai jāiemaksā sekošos termiņos: 15. martā — 750 000 rbļ., 1. aprīlī — 500 000 rbļ. un

15. aprīlī — 500 000 rbļ.

Saņemto naudu lūdzu ievest valsts parādu grāmatā un par naudas saņemšanu izdot man kvīti.

Ministru prezidents Ulmanis LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 280. 1, 44. Ip. Oriģināls.

Nr. 72

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības kara atašeja buržuāziskajā Igaunijā J. Zemitāna^1 ziņojums (Nr. 151) apsardzības ministram J. Zālītim par kontrrevolucionārā karaspēka formēšanu Igaunijā un Ziemeļlatvijā

Rēvelē [Tallinā] 1919. g. 12. martā

Mobilizācija Igaunijā, kā arī Ziemeļlatvijā norisinājās gludi. Pašā mobilizācijas sākumā tika nošauts kāds pretmobilizācijas aģitators Meizakilā, pēc kam visa aģitēšana beidzās un nevienam nenāca prātā neierasties uz mobilizāciju. No ārējo lielinieku puses bij darīts viss, lai izjauktu mobilizāciju. Divas dienas priekš mobilizācijas Sarkanā Armija pārgāja uzbrukumā visā dienvidus frontē un vietu vietām atspieda atpakaļ igauņu fronti, caur 'ko samazināja mūsu mobilizācijas teritoriju par apmēram vienu trešo daļu. Pa visu mobilizācijas laiku frontē tika vestas sīvas kaujas, un tādēļ Valmieras apriņķī iesaukšana tika izdarīta nevis Rūjienā, bet Ķirbenes muižā, jo Sarkanā Armija bij tikai pusotras verstis no Rūjienas miesta. Igauņu pulku štābs ar visām iestādēm bij jau vilcienā, kur nogaidīja kaujas iznā-kurnu. Februāri bij pienācis kritiskais brīdis, kur katru acumirkli gaidīja Rūjienas krišanu. Šinī laikā izlīda no visiem kaktiem arī vietējie sarkanie, kuri pa daļai tika atzīmēti.2 Galu galā virsroku ņēma igauņi, bet tomēr ieņemt agrākās pozīcijas nebij iespējams, un mēs zaudējām ap 1000 cilvēku, kas būtu iesaukti karadienestā. Stipras kaujas tika vestas arī pie Alūksnes, kura galu galā tika igauņiem atņemta;3 un mēs atkal zaudējām ap 1000 cilvēku.

Līdz šai dienai ir pieņemti Latvijas karadienestā 1600—2000 cilvēku. Visu iesaukto skaitu nevaru uzrādīt, jo mobilizācija turpinās, t. i., katra vismazākā zemes stūrītī, kurš tiek ieņemts no igauņiem, kad vai tikai uz paris dienām, tūlīt tiek mobilizēts; bez tam iesauc visus tos, kuri slimības vai svarīgu darīšanu dēļ nebij varējuši ierasties.

Daži no saimnieku dēliem ir ieradušies ar saviem zirgiem, un dažās dienās tiks pabeigta zirgu mobilizācija Valmieras apriņķī. Valmieras apriņķa komandantam dota pavēle 1) noņemt uz visiem laikiem tos zirgus, kuru noņemšana nekavē saimniecību; 2) noņemt uz laiku līdz 1. maijam tos zirgus, kas nav tagad nepieciešami priekš saimniecībām. Par visiem noņemtiem zirgiem jāizdod kvītes, kurās uzrādīta zirga vērtības summa (vezumnieku zirgs — 800, artilērijas — 1000, kavalērijas — 1200 rubļu). Valkas apriņķī zirgu mobilizācija pagaidām netika izvesta.

Igauņi nevar dot ne apģērbu, ne zābakus, kamēr ftieļ nav atvesti no Anglijas, kas varēs notikt pēc pāris mēnešiem. Tādēļ visiem mobilizētiem būs jāiet karā savā apģērbā. Priekš nepietiekoši ar apģērbu un apaviem apgādātiem zaldātiem varēšu nopirkt še Rēvelē 40 pāru zābaku un tikpat daudz manteļu.

No pirmiem iesauktiem tika sākts formēt bataljonu; bet kad iesaukto izrādījās vairāk, nekā bij sagaidāms, tad no 10. marta sāka formēt 3iu bataljonu pulkus. Par pulka komandieri iecēlu apakšpal-kavnieku Jansonu^4 un pulkam pavēlēju saukties par «Pirmo Valmieras kājnieku pulku» [. ,]5

Visi bijušie zaldāti tiks apmācīti divās nedēļās un sūtīti rotu vai bataljonu sastāvā uz fronti. Visi citi tiks apmācīti 3—4 nedēļās. Rezerves bataljonā tiks atstāti visi neapģērbtie un slikti apbruņotie; turpat tiks pieskaitīti tie oficieri un ierēdņi, kuri nolemti priekš tālākas mobilizācijas un nodaļu (части полка)6 formēšanas. Visi oficieri, ierēdņi un zaldāti, kas sastāv štatā, dabūs algu, pārtiku un ieročus. Visiem citiem, kuri vēl nav ievesti štatā, maksāju es no tās naudas, kuru ieņemu vai nu no apriņķa komandantiem, vai no Igaunijas valdības. Rūjienas komandanta komanda sastāv no pār lielinieku fronti pārbēgušiem saimnieku dēliem, kuri jau tagad ieņem kādu mazu frontes daļu pie Rūjienas, lai neļautu lieliniekiem nākt cauri caur fronti.

Valkas apriņķa komandanta komanda sastāv pa lielākai daļai no skolniekiem un kādiem citiem brīvprātīgajiem. No Ministru prezidenta kunga ieceltie 4 agronomi un 2 lietpratēji darbojas agrār-skolu — baznīcu — ceļu un visās citās civillietās.

Ļoti atvainojos par nepilnīgu ziņojumu, bet patlaban mani sauc steidzoši uz Tērbatu [. .]7

Kara alaše Zemitans

LPSR CVVA, 1899. f„ 2. apr., 278. ]., 109., 110. lp. Oriģināls.

1 Jorģis Zemitans (1873—1928) — virsnieks, pēc Vi|ņas junkurskolas beigšanas (1897) dienējis cariskās Krievijas armijā. Piedalījās pirmajā pasaules kara, krita vācu gūstā (1915). 1918. g. decembri atgriezās Latvijā un iestājās buržuāziskās Pagaidu valdības dienestā. No 1919. g. 10. janvāra — Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības militārais pārstāvis Igaunijā. 1919. g. 2. februārī tika iecelts par t. s. Ziemelarmijas virspavēlnieku, pēc neilga laika paaugstināts par kopvedi, tad pulkvedi. 1919. g. jūlijā iecelts par Vidzemes divīzijas komandieri, Rīgas apkārtnes aizsardzības vadītāju. 12. oktobrī J. Zcmitānu atcēla no šiem posteņiem un ieskaitīja virsnieku rezervē. 1922. gadā atvaļināts no buržuāziskās Latvijas armijas. Miris Rīgas kara slimnīcā.

2 T. i., atklāti un iekļauti attiecīgos («melnajos») sarakstos.

3 1919. g. 28. februārī 6. Padomju Latvijas pulka strēlnieki atkal atbrīvoja Alūksni, padzenot igauņu un somu kontrrevolucionārus.

4 Jūlijs Jansons (1880—1937) — virsnieks. Beidzis Vi|ņas junkurskolu (1902), piedalījās pirmajā pasaules karā. 1917. g. martā J. Jansonu (tolaik apakšpulkvedi) iecēla par bataljona komandieri Latviešu strēlnieku rezerves pulka. 1919. g. janvārī iestājās Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības dienestā. Dažus mēnešus vēlāk — 1. (turpmāk — 4.) Valmieras kājnieku pulka komandieris.

5 Netiek publicēta ziņojuma da|a, kurā runāts par kareivju, apakšvirsnieku un virsnieku atšķirības zīmēm.

6 Pulka daļu (krievu vai.).

7 Netiek publicēta šajā sakarībā pievienota telegramma (krievu valodā).

Nr. 73

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības noteikumi par kontrrevolucionārajām aizsargu nodaļām pagastos^1

Liepājā 1919. g. 20. martā

No laukiem nemitējas pienākt ziņas par laupīšanām un zādzībām. Lai varētu pret šīm parādībām sekmīgi vest cīņu un lai vispārini radītu uz laukiem plašāku drošības un likumības pamatu, tad Pagaidu valdība nolēmusi iekārtot vietējus aizsardzības spēkus, uzliekot šķirām, kuras tagad no nedrošības uz laukiem visvairāk cieš, sevišķus aizsardzības pienākumus, un nosaka:

1. Katrā pagastā nodibināma aizsargu nodaļa kārtības un miera uzturēšanai.

2. Aizsargu nodaļu ierīko un tās pienākumus izpilda pagastā dzīvojošie zemes īpašnieki, māju un muižu rentnieki, rūpnieki un tirgotāji. Pienākuma nesējs var sevišķi svarīgos gadījumos ar nodaļas priekšnieka piekrišanu, kuram par to jāziņo apriņķa priekšniekam, dot vietnieku, par kuru pienākuma nesējam jāatbild.

3. Katrā pagastā izpildkomitejas priekšsēdētājs sasauc uz

30. martu otrā pantā minētos pagasta iedzīvotājus uz aizsargu nodaļas pirmo sēdi, kuru vada pašu dalībnieku izvēlēts priekšstāvis.

4. Aizsargu nodaļas pirmā sēdē saraksta nodaļas dalībniekus, izstrādā nodaļas darbības vispārīgo plānu, sadala pagastu iecirkņos un izvēl pagasta aizsargu nodaļas priekšnieku.

5. Saziņā ar aizsargu nodaļas priekšnieku katrs iecirknis vai arī iecirkņi kopā ievēl savu pārzini, kurš ir padots aizsargu nodaļas priekšniekam.

6. Par aizsargu nodaļas ierīkošanu jānosūta protokola noraksts apriņķa priekšniekam un Iekšlietu ministrijai. Aizsargu nodaļas priekšniekam jāierodas arī pašam pie apriņķa priekšniecības.

7. Pagasta aizsargu nodaļas priekšnieks iesniedz nodaļas dalībnieku sarakstu apriņķa priekšniekam apstiprināšanai, kurš arī vispārīgi pārraudzības ceļa dod rīkojumus aizsargu nodaļām.

8. Apriņķu priekšnieki apgādā nodaļām ieročus un nosaka saziņā ar atsevišķas nodaļas priekšnieku, kādiem nodaļas dalībniekiem ieroči izsniedzami.

9. Aizsargi pārskata noteiktā kārtībā savu iecirkni katru nakti no krēslas līdz gaismai un vajadzības gadījumā izpilda savus pienākumus arī dienā.

10. Atsevišķie iecirkņi uztur savā starpā sakarus un sniedz viens otram palīdzību.

11. Aizsargu nodaļu dalībniekiem ir tiesības apcietināt pie nozieguma pieķertus, kā arī ņemt pagaidu apcietinājumā šaubīgus un aizdomīgus. Tāpat aizsargu nodaļu dalībnieki var rīkoties ar policijas varas tiesībām visos gadījumos, kur tas izrādītos par nepieciešamu un kur valsts policijas priekšstāvis nav klāt.

12. Par visiem apcietināšanas gadījumiem jāziņo, vēlākais, 24 stundu laikā vietējam policijas priekšstāvim un, kur tāda nebūtu, apriņķu priekšniecībai 3 dienu laikā.

13. Aizsargu nodaļu dalībnieki lieto ieročus, kad viņiem uzbrūk vai kad nav citas iespējas noziedznieku apcietināt vai arī novērst uzbrukumu.

14. Katram aizsargu nodaļas dalībniekam vajag būt apliecībai no nodaļas priekšnieka.

15. Apriņķu priekšniekiem jāgādā, ka aizsargu nodaļu dalībnieki iemācās lielot ieročus un zin savus pienākumus, kādam nolūkam apriņķa priekšnieki var ņemt palīgā sevišķus instruktorus.

16. Sie aizsargu pienākumi ir klaušas pa kara stāvokļa laiku, un par tām atlīdzību neizsniedz.

17. Par klaušu neizpildīšanu sods līdz 6 mēnešiem cietuma vai naudas sods līdz 10 000 rubļiem.

Ministru prezidents K. Ulmanis Iekšlietu ministrs Dr. Valters

Latvijas Sargs.2 — 1919. — 21. martā. — Nr. 51 Daļēji publicēts grām.: Kā tas bija. — 131., 132. Ipp.

1 Aizsargu noda|u izveidošanas cēloņi bija saistīti ar darbaļaužu revolucionārās kustības pastiprinātu apkarošanu, ko apliecina arī šie noteikumi.

2 «Latvijas Sargs» — buržuāzisks laikraksts, no 1919. g. janvāra iznāca Liepājā, no tā paša gada jūlija līdz 1934. g. 1. oktobrim — Rīgā.

Nr. 74

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības apsardzības ministra

J. Zālīša pavēle (Nr. 21) par kopveža^1 .1. Baloža apstiprināšanu landesvēra Latviešu atsevišķā bataljona komandiera postenī, viņa paaugstināšanu par pulkvedi, bataljona inspicēšanas rezultātiem un tā pārdēvēšanu par «Latvijas armijas dienvidus grupu»

Liepājā 1919. g. 21. martā

§ 1.

Par Latviešu atsevišķā bataljona komandieri kritušā pulkveža Kal pa ka vietā apstiprinu kopvedi Balodi.

§ 2.

14. martā kopā ar Anglijas priekšstāvi es skatīju Saldū Latviešu atsevišķo bataljonu. Bataljons, izsizdams lielā pārspēkā esošo pretinieku, bija pilnīgi sakāvis visu 2. Latviešu padomju pulku.2 11 dienu nemitīgās cīņās ieņemdams vienu vietu pēc otras, bataljons bija iztīrījis zemi no pretinieka vairāk kā 30 verstu garā frontē un, ieņēmis Saldu, gatavojas atkal uz tālākām kaujam. Traģiskos apstākļos zaudējot savu varonīgo komandieri^3 un 3 no saviem vislabākiem biedriem, es redzēju latviešu varoņus nopietnus, bet možus.

Kopvedis Balodis, uzņemdamies grūtos apstākļos bataljona komandēšanu, bija veicis ne tikai savus operatīvos uzdevumus, bet ievērojis arī lielā mērā atsvabināto iedzīvotāju intereses. Lielākos centros drošības un likumības aizsargāšanai ir ierīkotas latviešu kara komandantūras. Par varonīgo un apzinīgo darbu Latvijas atsvabināšanā Latviešu atsevišķam bataljonam visā viņa pilnā sastāvā es vēlreiz atzīmēju savu pateicību.

Par nožēlošanu, jāmin, ka Latviešu zemessargu frontes nodaļas ir apgādātas pilnā mērā tikai ar labu pārtiku. Trūkst veļas, daudziem zābaku un drēbju, trūkst arī tehnisko piederumu, zirgu lietu un daudz sīku priekšmetu. Viņu iegādāšanai no valdības puses ir sperti visi soļi, kādi ir iespējami, un ir cerība, ka drīzā laikā visi trūkumi būs novērsti. Ir arī nepietiekoša sanitārā apgādība — trūkst ārstu, medikamentu un pārsienamo materiālu. Arī šinī ziņā ir sperti soļi.

Ļoti labi ir nostādīta jaunmobilizēto rotu apmācība Rudbāržos un Tāšu-Padurē, kas ir jau devusi krietnus panākumus. Tāšu-Padurē atrodošā rota ir labi apmācīta un gandrīz gatava, lai stātos cīņā kopā ar saviem jau daudz norūdītiem biedriem. Garastāvoklis augstākā mērā teicams.

Pārtikā arī šās rezerves rotās ir laba, bet drēbju, apavu trūkst. Nepietiekoši arī nostādīta sanitārā daļa minētās rotās. Par visu minēto trūkumu novēršanu ir jau gādāts.

Pa ceļam apskatīju arī Durbes komandantūru un pārtikas un zirgu barības krājumus, kas atrodas minētā komandanta rīcībā. Labi strādā turpat ierīkotā siena un salmu presētava. Par enerģiju un kārtību izsaku Durbes komandantam virsleitnantam Ozoliņam un Galvenās rekvizīciju komisijas priekšstāvim Filipa kungam dienesta vārdā savu atzinību.

§ 3.

Kopvedi Balodi par nopelniem Latvijas neatkarības cīņā paaugstinu par pulkvedi, skaitot no 14. marta 1919. g.

§ 5.*

Sakarā ar izsūtītiem papildinājumiem Latviešu atsevišķo bataljonu pārdēvēju par «Latvijas armijas^5 dienvidu grupu». Grupai pagaidām pieņemt atsevišķas brigādes organizāciju no kājnieku rotām, sapieru rotas un piekomandētās artilērijas vienības. Brigādes komandēšanu uzdodu pulkvedim Balodim.

Ministrs J. Zālītis Ģenerālštāba priekšnieka v. kapitāns A. Plensners

LPSR CVVA, 6033. f„ 1. apr., 104. L, 63. lp. Noraksts.

1 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības apsardzības (kara) ministra J. Zā-līša 1919. g. 28. februāra pavēlē (Nr. 13) noteiktā virsnieka dienesta pakāpe. Pēc pusgada to nomainīja ar pulkvežleitnanta resp. apakšpulkveža pakāpi.

2 Patiesībā O. Kalpaka komandētā bataljona panākumi bija daudz pieticīgāki. Kas attiecas uz 2. Padomju Latvijas strēlnieku pulku, tad tam nācās atkāpties galvenokārt izveidojušās operatīvās situācijas dej, izvairoties no ielenkuma. Pulks nepavisam nebija sakauts; par to liecināja arī tā turpmākās cīņas.

3 Vācu 6. rezerves korpusa uzbrukuma laikā Kurzemē 1919. g. 6. martā negaidīti izraisījās apšaudīšanās starp landesvēra latviešu bataljonu un dzelzs-divīzijas bataljonu. Krita vairāki virsnieki, to skaitā O. Kalpaks. Jau tad tika izteikts minējums, vai viņa nogalināšanu vācieši nav iepriekš izplānojuši.

4 Tā tekstā. Jābūt: § 4.

5 Patiesībā nekādas «Latvijas armijas» resp. Latvijas buržuāziskās armijas šajā laikā vēl nebija. Brigāde, kura veidojās uz Latviešu atsevišķā bataljona bāzes, joprojām palika Baltijas landesvēra, bet J Zemitāna komandētā brigāde — Igaunijas buržuāziskās armijas sastāvā.

Nr. 75

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības iekšlietu ministra rīkojums par pretvalstiskās aģitācijas apkarošanu

Liepājā 1919. g. aprīli

Sabiedriskā miera un kārtības nodrošināšanas labā ir noliegts:

1) izplatīt mutiski, rakstiski, caur presi vai atsevišķiem drukas darbiem dažādas melu ziņas un baumas par Pagaidu valdības darbību un nolūkiem;

2) uzaicināt uz nepaklausību Pagaidu valdības rīkojumiem vai arī izturēties nosodoši pret šiem rīkojumiem;

3) izplatīt lieliniecisku vai citu aģitāciju, kas vērsta pret Latvijas valsti.

Par šī rīkojuma neievērošanu vainīgos sodīs administratīvā kārtā ar cietuma sodu līdz 6 mēnešiem vai naudas sodu līdz 10 000 rbļ„ ja likumā nav paredzēts bargāks sods.

Iekšlietu ministrs

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 292. 1., 8. lp. Noraksts. Grām.: Kā tas bija. — 135., 136. lpp.

Nr. 76

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības Apsardzības ministrijas kontroles nodaļas priekšnieka leitnanta S. Staprāna^1 ziņojums (Nr. 5) apsardzības ministram J. Zālītim par kontrrevolucionāro vācu daļu teroru ieņemtajā Kurzemes teritorijā

Liepājā 1919. g. 4. aprīli

Slepeni

Politiskā daļa

No drošiem avotiem man ziņo, ka Talsu apriņķī un Dundagā līdz

1. aprīlim vēl nav ieradušies Pagaidu valdības priekšstāvji. Visa vara atrodas vāciešu rokās, kuri izved teroru visšausmīgākos apmēros. Vienos pašos Talsos pa šo laiku ir nošauti 30 cilvēki. Šauts tika uz Laidzes ielas, Salmiņu mājas sētā. Uz nāvi tiek notiesāti bez kādas lielas izmeklēšanas. Lielos apmēros tiek notiesāti uz nāvi Kandavā un Dundagā. Bez tam tiek šauts arī atsevišķos pagastos. Tas viss tiek darīts uz Latv.[ijasļ Pagaidu valdības rēķina.

Operatīvā daļa

Dzelzceļš Ventspils, Mazirbe, Dundaga, Talsi, Stende atjaunojis darbību. Vilcieni iet kārtīgi katru dienu. Drīzumā tiks atjaunota arī Ventspils, Tukuma, Jelgavas dzelzceļa darbība.

Apsardzības kontroles priekšnieks leitnants

S. Staprāns

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 279. 1„ 258. lp. Oriģināls.

1 Sergejs Staprāns (1896—1951) — cariskās Krievijas armijas virsnieks. Studējis Maskavas Komcrcinstitūtā, beidzis Aleksandra karaskolu (Maskavā). Piedalījās pirmajā pasaules karā, 1919. gadā dienēja t. s. Ziemeļlatvijas brigādē.

Nr. 77

ASV pilnvarotā Dānijā J. Granta-Smita telegramma (Nr. 313) miera sarunu komisijai ar ASV misijas vadītāja Baltijā pulkvežleitnanta V. Grīna^1 ziņojuma izklāstu par situāciju Latvijā

Kopenhāgenā 1919. g. 13. aprīli

[Saņemts no Grīna Liepājā], 12. aprīlī.

«Es ierados vispirms Liepājā un paliku šeit, tāpēc ka pašreizējā situācija Latvijā ir vairāk kritiska nekā citās teritorijās, kas mums

jānosedz, sakara ar to, ka 1) zemes ievērojamu da|u, ieskaitot Rīgu, pārvalda boļševiki; 2) dominējoša ir vācu militāro spēku klātbūtne, no kuriem zemes drošība būs atkarīga, līdz tiks noslēgta cita vienošanās; 3) saspringta ir vietēja intriga ar vāciešu, baltvācu, boļševiku, latviešu buržuāzijas, ebreju un latviešu sociālistu piedalīšanos.

1. Savā iepriekšējā ziņojumā^34 es ieteicu pavājināt blokādi^35 un netraucēt vācu bruņoto spēku apgādi. Tas ir ļoti svarīgi. Pulkvežleitnants Daulijs rūpīgi pēta militāro situāciju, par ko jums tiks telegrafēts pēc viņa atgriešanās no frontes.[36]

2. Briti pienācīgi tur rokās stāvokli uz jūras pie Liepājas un Ventspils. Spēki mainās, bet es Liepājā vienlaikus esmu redzējis vienu vieglo kreiseri un sešus eskadras mīnukuģus. Admirālis Kou-ens visnotaļ sekmē mūsu misiju.

3. Britu misija ar majoru Kīnenu priekšgalā viena kapteiņa un dažu civilpersonu sastāvā iekārtojusies Liepājā. Grants-Vatsons, britu Ārlietu ministrijas neoficiālais politiskais pārstāvis, bija šeit mūsu ierašanās laika, bet tad devās uz Lietuvu.

4. Pārtikās produktu gandrīz nav, cenas augstas, un krājumi izsīkst. Liepājā pagaidām ir zināms daudzums miltu, taču tiek ziņots, ka Ventspilī, Tukumā un Jelgavā pārtikas krājumi izsīkuši. Taukvielu visur ārkārtīgi trūkst. Iespējams, ka ievērojams pārtikas daudzums paslēpts, bet tas kļūs redzams tagad, kad pienāk amerikāņu pārtika. [Kuģa] «Lakc Vimico» ierašanās ar 1200 tonnām miltu neatliekamajām vajadzībām kopā ar Amerikāņu pārtikas administrācijas ierēdņiem ļoti palīdzēja uzlabot situāciju un ir pirmā materiālā palīdzība no Antantes vai Amerikas. Vai mēs varam rēķināties ar pārtikas iedalīšanu Baltijas valstīm saskaņā ar AFA^37 biļetena Nr. 3 23. lpp.? Tas ir ļoti svarīgi, jo no boļševikiem atbrīvotos rajonus jaapgādā ar atbilstošām pārtikas devām. Citādi mēs barosim boļševismu savā aizmugurē. No drošiem avotiem man ir zināms par izplatīto noskaņojumu starp bezdarbniekiem un bezzemniekiem, ka, ja viņiem jāmirst badā, tad viņi dod priekšroku darīt to boļševiku režīmā, kur viņi var laupīt buržuāziju un bagātniekus.

5. Situāciju pārvalda vācieši, jo viņi šeit jutās spēcīgi, bet latviešu armija kā militārs faktors ir nenozīmīga. Tagad vācieši apgalvo, ka viņi šeit atrodas saskaņā ar pamiera 12. pantu, lai gan sākotnēji paziņoja mums, ka viņi ir okupācijas armija. Ģenerālis fon der Golcs komandē visus bruņotos spēkus, kas darbojas Kurzemē, un ir Liepājas gubernators. Pie tam viņš kontrolē policiju un telegrāfu un vācu militārā Intelligence Service^38 — dzelzceļa biroju. Ja nebūtu vāciešu, zemi ātri applūdinātu boļševiki. Tas, dabiski, rada visgrūtāko un nenormālo situāciju, jo latviešu tauta vēsturiski ir pretvāciski noskaņota, un šis jūtas pastiprināja vācu militāras Intelligence Service darbība kara laikā. Fon der Golcs mums pavēstīja, ka vācieši šeit atrodas saskaņā ar pamiera 12. pantu un arī internacionālai cīņai pret boļševikiem, kuri apdraud rietumu civilizāciju un rietumu kultūru. Mēs telegrafēsim jums pilnīgāk attiecībā par vis.u augstāk minēto pēc Daulija un manas atgriešanās no iekšzemes^7 un frontes.

6. Pašreizējā de facto^8 Latvijas valdība ir ārkārtīgi vāja un nepārstāv latviešu tautu. Ta tiktu nekavējoties gāzta, ja notiktu tautas vēlēšanas. Tā ir pašsastādījusies valdība, ko radījuši partijas vadoņi un cilvēki, kas ņēmuši lietas savās rokās Rīgā un vēlāk tikuši padzīti no pilsētas boļševiku uzbrukuma rezultātā. Vācija šo valdību atzina decembrī. Kā baltvācieši, tā sociālisti^9 tai ir naidīgi noskaņoti un tikai buržuāzija sniedz nelabprātīgu atbalstu. Tai pašā laikā tā ir vienīgā organizācija, ar kuru mums jākārto darīšanas un jāatbalsta kā nacionālā de facto valdība vai Latvijas organizācija, bet to-pagaidām atzīt nevajadzētu. Ar to tomēr jāstājas sakaros visos jautājumos attiecībā uz pārtikas importu, blokādi, finansēm utt. Ulmanis, premjerministrs, un Valters, iekšlietu ministrs, ir vienīgie spējīgie cilvēki kabinetā. Ulmanis atstāj labu iespaidu un, liekas, ir apveltīts ar ievērojamu enerģiju un vērīgumu.

8.10 Mani pašreizējie priekšlikumi ir sekojoši: 1) pārtraukt Kurzemē .darbojošos vācu bruņoto spēku blokādi no juras, veikt to britu admirā|a kontrolē; 2) nepārtraukta pārtikas produktu piegāde saskaņā ar AFA programmu un palīdzība bezdarbniekiem un bērniem Liepājā un Ventspilī; 3) Liepajas blokādes pagaidu pavājināšana ar pienācīgu kontroli, lai varētu ievest izejvielas un atjaunotos rūpniecības darbība un samazinātos bezdarbs.

Mums ir izejvielu saraksts, kas tūlīt nepieciešamas. Latvijas de facto valdībai piešķirtajam miljonam dolāru jatiek nodrošinātam ar kokmateriāliem no Latvijas nacionālajiem mežiem, kas agrāk bija krievu kroņa vai valsts īpašums. Nekavējoties būtu jāatsūta finansu eksperts, lai šo lietu noskaidrotu. Grīns.»

Dokumentu krājumā: Papers Relating to the Foreign Relations of the United States: The Paris Peace Conference: 1919. — Washington, 1947. — Vol. XII — P. 139—141. Tulkojums no angju val.; gram.: Padomju varas atjaunošana Latvijā. — 64.—66. lpp.; daļēji publicēts grām.: Kā tas bija. — 67.—70. lpp. [39] [34] [35] [36] [37] [38]

7 Runa acīmredzot ir par inspekcijas braucienu pa kontrrevolūcijas spēku ieņemto Kurzemi.

8 T. i., faktiski, nevis juridiski (de jure) atzīta (latīņu vai.).

? Domāti latviešu meņševiki. Pret K- Ulmaņa vadīto Pagaidu valdību viņi gan nebija naidīgi noskaņoti, taču tajā neiestājās galvenokārt taktisku apsvērumu dē|.

10 Tā tekstā.

Nr. 78

Igaunijas buržuāziskās armijas sastāvā ietilpstošās Ziemeļlatvijas brigādes komandiera J. Zemitāna ziņojums Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības apsardzības ministram J. Zālītim par zviedru algotņiem

1919. g. 16. aprīli

Zviedru korpusa intendants Arvīds Barloldi kopā ar zviedru oficieriem kapitānu Teanderu un kapitānu Dāni grib organizēt karaspēku Zviedrijā un iestāties ar viņu Latvijas karadienestā. Es arī būtu varējis viņus pieņemt, jo esmu no Jums pilnvarots, bet igauņiem trūkst naudas zīmju, lai varētu izmaksāt lielāku summu priekš mums. No dažiem no Liepājas atbraukušiem kungiem es dzirdēju, ka mūsu Pagaidu valdība izlaižot savu naudu, un tādēļ, domāju, vieglāki būtu zviedru karaspēka daļu algot dienvidu frontē. Zviedri ari noderētu ka pretspēks ne tik pret lieliniekiem, bet arī pret dažādiem citiem ienaidniekiem, kas vienā no nolīguma punktiem jānosaka.

No Igaunijas karaspēka virspavēlnieka, kura dienestā zviedri stāvēja, zinu, ka zviedri ir labi karotāji, bet viņi nepacieš miera dzīvi, un tādēļ viņi jātur vai nu kaujās ar ienaidnieku, vai jālaiž mājās. Miera stāvoklī viņi ir lieli uzdzīvotāji, un tādēļ vienā no līguma punktiem jāieved noteikts sods par nekārtībām, kuras varētu tikt izdarītas aizmugurē miera stāvoklī.

Augšā minētie zviedru oficieri lūdz dot viņiem dzīvokli un pārtiku pa to laiku, kuru viņi uzturēsies Liepājā, ar Jums nolīgumu slēdzot, jo esot ļoti grūtos naudas apstākļos. Es viņiem to apsolīju Jūsu vārdā.

Intendants Svīdera^1 kungs Jums dos tuvākus paskaidrojumus.

Pulkvedis Zemitāns

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 278. 1., 239., 240. lp. Oriģināls. Grām.: Kā tas bija. — 70., 71 lpp.

2. ali. Latvijas buržuāziskās republikas proklamēšanas sede. 1918. g. 18. novembris.

/

6. att. Apvienotās Latvijas Padomju valdības locekļi. 1919. g.//

pasaules karā, krita vācu gūstā. 1918. g. decembrī iestājās Latvijas buržuāziskas Pagaidu valdības dienestā, tika norīkots dažādos amatos karaspēka saimniecības pārvaldē. 1920. gadā iecelts par elektrotehniskā diviziona komandieri, 1922. gadā paaugstināts par pulkvedi. No 1924. gada — Latvijas armijas sakaru priekšnieks.

Nr. 79

Landesvēra virsnieku izveidotās drošības komitejas paziņojums par valsts varas nodošanu pagaidu militārajai direktorijai'

Liepājā 1919. g. 21. aprili

1. Dzimtenes frontes kara spēka Drošības Komiteja ir nolēmusi nodot augstāko valsts varu Latvijā militārdirektorijai. Pulkvedis fJ. | Balodis un ritmeisters firsts A. Livens ir uzaicināti iestāties šinī an i 1 i tā rd i rektor ij ā.

2. Militārdirektorijas uzdevums ir atsvabināt Latviju no lielinie-cisma un organizēt Latvijas valdību.

3. Līdz militārdirektorijas sastādīšanai tiek tekošu valsts darīšanu vadīšana uzdota prokuroram O. Borkovskim.

Dzimtenes frontes kara spēka Drošības Komiteja

LPSR CVVA, 6033. f„ 1. apr., 34. I„ 54. Ip Noraksts.

1 Vairums baltvācu baronu, kā arī pats R. fon der Golcs un Vācijas valdība nebija apmierināti ar K. Ulmaņa un viņa kabineta proanlanlisko orientāciju. Pēc 1919 g. marta uzbrukuma Kurzemē, kad vācu 6. rezerves korpusam izdevās .sagrābt Tukumu, Jelgavu, pēc tam arī Bausku un izvirzīties Lielupes līnijā, uz Liepāju it kā atpūsties tika nosūtīta H. fon Manteifela komandētā landesvēra triecienvienība un A. Līvena rota. 7. aprīli Liepājā no Vācijas ieradās hauptmaņa T Pfefera fon Salomona brīvkorpuss — vairāk nekā trīs tūkstoši labi apbruņotu vīru. 12. aprīlī Liepājā sākās sadursmes starp landesvēra triecienvienības un minētā brīvkorpusa kareivjiem un Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības t. s. jaunformējamiem spēkiem (apmēram viens tūkstotis cilvēku). Baltvācu pārstāvji tikās ar J. Balodi un centās pārvilināt viņu savā pusē, taču pēdējais vilcinājās ieņemt noteiktu stāvokli. 14.—15. aprīlī vācu kareivji daudzās vielās atbruņoja latviešu sargkareivjus Liepājā, daudzus nogalināja. 16. aprilī vācu landesvēristi steidzās arestēt K. Ulmani un viņa ministrus. Visiem, izņemot M. Valteru un J Blumbergu, izdevās paglābties pie sabiedrotajiem angļiem. Brāļu fon Mantei-felu, M. Rekes, A. Maidela u. c. sastādītā Frontes drošības komiteja savā uzsaukumā 17. aprīlī paziņoja, ka K. Ulmaņa kabinets atcelts. Valsts varu paredzēja nodot militārajai direktorijai, kurā uzaicināja iestāties arī J. Balodi un A. Līvenu. Tikmēr J. Balodis nosūtīja uz Liepāju trīs savus virsniekus ar uzdevumu iegūt sīku informāciju par Liepājas notikumiem. Pēc virsnieku atgriešanās J. Balodis

paziņoja, ka militārajā direktorijā nepiedalīsies. Izrādījās, ka pret apvērsumu Liepājā noraidoši izturas arī daļa baltvāciešu. Tas situāciju sarežģīja, vēl vairāk tāpēc, ka bija sagaidāma sabiedroto iejaukšanās. Naeās rīkoties pašam R. fon der Golcam, kurš, uzzinājis par gaidāmo Vācijas kara ministra G. Noskcs ierašanos Liepājā, 25. aprīlī lika baltvācu baronu pārstāvjiem diennakts laikā sastādīt proģermānisku valdību.

Nr. 80

Vācu 6. rezerves korpusa komandiera ģenerāļa R. fon der Golca^40 paziņojums kontrrevolucionārajam karaspēkam Kurzemē

Liepāja 1919. g. 24. aprīli

Virspavēlniecība par visiem karaspēkiem un militāriem ierīkojumiem Latvijā atrodas vienīgi manās rokās. Ka frontes karaspēks, alga viena, kādas tautibas, ir vienīgi zem manas virspavēlniecības, tā ari visas militārpersonas aizmugurē, kur viņas arī butu un kādai tautībai — valsts vācu, latviešu, baltiešu vai krievu — viņas piederētu, ir padotas manai pavēlei un uzraudzībai. Nevienam nav tiesības dot kaut kādai no šām karaspēka nodaļām vai tiem, kas pie viņām pieder, pavēles, kuras taisni vai pēc satura pretimrunātu maniem rīkojumiem.

Es brīdinu no katra nemiera!

Visiem mēģinājumiem sacelt zemē brāļu vai bandu karu, no kuras puses tas ari tiktu pasākts, es stāšos pretim ar dzelzs dūri un bez saudzēšanas.

Grāfs f. d. Golcs

LPSR CVVA, 6033. L, 1. apr„ 35. L, 29. lp. Noraksts. Grām.: Kā tas bija. — 75. Ipp.

Nr. 81

A. Niedras^1 kabineta sēdes protokols par Vācijas sūtniecības informēšanu, sakariem ar ārvalstīm, laikrakstu «Strādnieku Avīze»2 un «Latvijas Sargs» aizliegšanu, kara ministra palīgiem un uzsaukuma publicēšanu

[Liepāja] 1919. g. 27. aprili

Klāt:

Ministru prezidenta vietas izpildītājs

un iekšlietu ministrs O. Borkovskis

Finansu un pagaidu kara ministrs J. Seskovs

Tieslietu ministrs Dr. P. Sokolovskis^3

Ārlietu ministrs H. f. Brimmers

Tirdzniecības un rūpniecības, un

pagaidu apgādības ministrs V. Iršiks

Satiksmes un darba ministrs K. Burkevics

Valsts kontrolieris J. Arājs

Apgaismošanas ministrs J. Kupčs

Zemkopības ministrs K. Sleinis

1) Nolasīja vācu sūtniecībai iesniedzamo rakstu par Latvijas attiecībām ar Vāciju. Raksts tiek pieņemts ar sekošu saturu:

Noraksts

Ministru prezidents 1919. g. 26. aprīlī Liepājā

Mūsu sarakstes no šā mēn. 26. datuma turpinājumā padevīgi ziņoju, ka jaunais latviešu ministru kabinets ved ar visiem spēkiem nodomātu cīņu pret boļševismu un it īpaši tiecas pēc ātrākas Rīgas atbrīvošanas. Ārzemju karotājiem nevajadzētu paļauties uz Latvijas pavalstniecības iegūšanu. Vispārējā piespiedu mobilizācija nav nodomātā. Kabinets atzīst Vāciju saskaņā ar Latvijas un Vācijas valdību noslēgtiem līgumiem kā okupācijas varu. Kabinets rūpēsies par tautas pārstāvju iesaukšanu karadienestā.

Ministru prezidenta vietā ārlietu ministrs

n

163

2) Jautājums par bijušo ministru atsvabināšanu tiek atlikts.4

3) Ārlietu ministrs liek lūgts gādāt par kabineta atzīšanu pie ārvalstīm. Bez tam vel lūdz sekošus kungus kopā ar ārlietu ministru izstrādāt attiecīgus rakstus, ka arī, pie ka visnoderīgāki būtu šinī lietā griezties, — tieslietu ministru, tirdzniecības ministru un finansu ministru.

4) Tālāk, ievērojot tagadējo sarežģīto politisko stāvokli, nolemj, pagaidām aizliegt izdot «Strādnieku Avīzi» un arī «Latvijas Sargu».

5) Ministrs Sokolovskis liek priekšā, ka būtu vajadzīgs atrast kara ministram divus palīgus: vienu no latviešu un vienu no landes-vēra oficieriem, kuri faktiski tad vadītu darbus un būtu palīdzīgi kara ministram. Nolemj stāties sakarā ar landcsvēra oficieriem un par šo lietu lūgt, lai tie savu kārtu stājas sakarā ar latviešu oficieriem un par šo lietu vienojas.

6) Nolemj izlaist uzsaukumu, caur kuru uzaicināt valdības ierēdņus, lai tie ierodas uz darbu otrdien, 29. aprīlī, pulkstenis 11 no rīta.

Borkovskis-

K. Burkevics

J. Seskovs-

J. Kupčs

Brimmers Dr. P. Sokolovskis

K. Sleinis-

LPSR CVVA, 1307. f„ 1. apr., 1390. 1„ 1. Ip. Oriģināls.

1 Andrievs Niedra (1871—1942) — mācītājs, rakstnieks, politiķis. Studējis-teoloģiju Tērbatas universitātē. Strādāja par mājskolotāju, no 1898. gada — par ticības mācības skolotāju Rigā. Tuvojoties 1905.—1907. g. revolūcijai, viņa uzskati k|uva arvien konservatīvāki. Revolūcijas laikā A. Niedra izvērsa aktīvu kontrrevolucionāru darbību, atbalstīja soda ekspedīciju izrēķināšanos ar cīnītājiem. 1906.—1918. g. bija mācītājs Matīšu, pēc tam Kalsnavas un Vietalvas draudzēs. 1917. gadā iestājās Latviešu zemnieku savienībā, pārstāvēja tās labējo spārnu. Negūstot vairākuma atbalstu, izveidoja zemturu organizāciju. Asi nostājās pret

K. Ulmaņa sadarbību ar sīkburžuāziju. Pēc 1919. g. 16. aprija apvērsuma A. Niedra kļuva par jaunizveidotās proģermāniskās Pagaidu valdības ministru prezidentu. Gada beigās emigrēja, 1924. gadā atgriezās Latvijā, tika tiesāts par valsts nodevību un izsūtīts no Latvijas. Apmetās Austrumprūsijā, kur bija vācu draudzes mācītājs, turpināja saraksti ar labējiem politiķiem Latvijā, publicējās-A. Berga vadītajā laikrakstā «Latvis». Vācu fašistiskās okupācijas laikā atgriezās Rīgā, kur arī mira.

2 «Strādnieku Avīze» — sabiedriski politisks un literārs ineņševiku laikraksts, iznāca Liepājā no 1919. g. 6. februāra līdz 16. maijam.

3 Pauls Sokolovskis (1860—1934) — jurists, baltvācu politiķis. 1919. gadā proģermāniskā Latvijas ministru kabineta tieslietu ministrs, vēlāk Kauņas universitātes profesors.

4 1919. g. 29. aprīļa sēdē A. Niedras kabinets pieņēma lēmumu K. Ulmaņa ministrus atlaist.

Nr. 82

ASV misijas vadītāja Baltijā pulkvežleitnanta V. Grīna vēstule A. Niedram par amerikāņu imperiālistu apsvērumiem koalīcijas valdības sastādīšanas u. c. jautājumos

Liepājā 1919. g. 1. maijā

Sakarā ar mūsu šī rīta apspriedi, kurā Jūs ieradāties kā vidutājs starp latviešiem un baltiem^1, es informāli gribētu aizrādīt sekošo:

1) Amerika negrib uzņemties starpniecību, ne arī iejaukties Latvijas iekšējā politikā, izņemot — ciktāļ tas attiecas uz pamiera noteikumu izvešanu.

2) Amerikāņi simpatizē Latvijas tautai viņas cīņā par patstāvību un viņas cīņas pret postošiem lieliniecisma spēkiem.

3) Tagadējā momentā mūsu uzmanība vērsta uz pagaidu, de jacto^2, valdības iecelšanu, kura organizēta vienīgi tagadējā grūtā militārā stāvokļa dēļ, kuru labprātīgi pabalstītu visi pretlielinieciskie elementi un kura būtu pietiekoši stipra, lai:

a) novērstu pilsoņu karu;

b) nodibinātu vajadzīgās pārvaldes organizācijas amerikāņu pārtikas izdalīšanai;

c) atļautu pagaidam atcelt blokādi, lai tirdzniecība un rūpniecība varētu atkal atdzīvoties;

d) darītu iespējamu Latvijas armijas noorganizēšanu zem attiecīgas uzraudzības ar pienācīgu apsardzību, un nodrošinot vajadzīgo naudu un apbruņošanu;

e) izvestu citas pilsoniskās valdības funkcijas, lidz kamēr būtu iespējama normāla politiska valdība.

4) Manas personīgās domas ir, ka šādu pagaidu valdību varētu atkal iecelt, sperot sekošus soļus:

a) publiski neatzīstot un nosodot caur Baltijas nacionālkomiteju Baltijas zemessargu patvarīgo aktu 16. aprīlī;3

b) atsaucot sargus no valdības ēkām un atgriežoties Ulmaņa ministrijai savās vietās;

c) tūlīt atlaižot visus Ulmaņa kabineta locekļus;

d) kārtīgi sastādot valdību, nodibinot jaunu koalīcijas kabinetu ar Ulmaņa kungu kā premjerministru ar vecā Ulmaņa kabineta locekļu vairākumu, piem., no 12 vietām 7 vai 8, un minoritāšu grupām (baltiem, mēreniem latviešiem, žīdiem utt.) četras līdz piecas vietas;

e) vispārēja amnestija attiecībā uz agrākiem politiskiem nodarījumiem;

f) politisks un sociāls pamiers, līdzīgi tam, kāds pastāv Francijā, Anglijā un citās zemēs pa pasaules kara laiku, lai būtu iespējams sekmīgi turpināt karu pret lieliniecismu;

5) Pēc manām domām, Ulmaņa ministrijai Initu jabūt vairākumā katrā priekšā liktā koalīcijas valdībā, jo ar to pabalstītu pretlieli-niecisko Latvijas iedzīvotāju vairākumu. No otras puses, minoritāšu grupām — it sevišķi tām, kuras ņēmušas ievērību pelnošu dalību kara operācijās pret lieliniekiem, — vajadzētu būt stiprai minoritāšu priekšstāvniecībai koalīcijas valdībā, kura būtu noorganizēta sekmīgai kara turpināšanai.

6) Augšējās personīgas domas izteiktas sakara ar tagadējā stāvokļa nopietnību un cerībā, ka vēl nav par vēlu, ka nacionālā elementa vadoņi pieņem mērenības, labas gribas un izlīdzināšanas politiku, lai pasargātu Latvijas tautu no savstarpējas asins izliešanas, vērā ņemot draudošas briesmas no lielinieciskās Krievijas puses.

Palieku Jūsu padevīgais Vorviks Grīns

LPSR CVVA, 5479. f., I apr., 65. 1., 71. Ip. Tulkojums no angļu vai

1 T. i., baltvāciem.

2 Faktiski, īstenībā (latiņu vai ).

3 Sk. I. piezīmi 161—162 Ipp.

Nr. 83

Buržuāziskās Tautas padomes starpfrakciju biroja^1 sēdes protokols par sakaru nodibināšanu ar Vācijas valdību

[Liepājā] 1919. g. 9. maijā

Sēdi atklāja viceprezidents G. Zemgals plkst. 7 vakarā.

Pēc viceprezidenta G. Zemgaļa ziņojuma nolēma:

1) Starpfrakciju birojs atzīst par vajadzīgu, ka bez kavēšanās tiktu sūtīta uz Berlīni informācijas komisija no valdības; šai komisijai jastajas sakarā ar Vācijas valdību, Vācijas satversmes sapulci, sabiedriskiem darbiniekiem un presi. Komisijai jāaizrāda, ka vācu valdības karaspēks pakāpeniski atsaucams no Latvijas, nododot fronti vietējam karaspēkam.

2) Pirms galīgi nolikt dienu, kad jasasauc Tautas padome, jāsa-ziņojas ar ministru prezidentu un sabiedroto misijām.

Viceprezidents G. Zemgals Sekretāra biedrs St. Kambala

LPSR CVVA, 1307. f„ 1. apr., 4. 1., 17. Ip. Oriģināls.

1 1919. g. janvārī, resp., pēc pārcelšanās uz Liepāju, Tautas padome uz laiku pārtrauca savu darbību. Tās funkcijas daļēji pārņēma t. s. starpfrakciju birojs, kurā ietilpa dažādu Tautas padomes sastāvā esošo politisko partiju pārstāvji.

Nr. 84

Buržuāziskās Tautas padomes prezidija ziņojums, informējot Vācijas un sabiedroto valdības par 1919. g. 16. aprīļa notikumiem un to sekām

f.Ve agrāk par 1919. g. 10. maijuļ

No 6. decembra pag. g. līdz šim laikam Tautas padomei aiz dažādiem apstākļiem un iemesliem nebija iespējams noturēt savas sēdes, lai gan valsts intereses to nopietni prasīja. Tikai marta beigās radās iespēja dažiem promesošiem Tautas padomes locekļiem ierasties Liepāja, organizēt partiju priekšstāvniecību un starpfrakciju komisiju; arī tanī pat laikā ieradās daži prezidija locekļi, tā ka radās iespējamība noturēt starpfrakcijas komisijas sēdes. Lai radītu Tautas padomei viņai piekrītošo autoritāti pie viņas darbības atjaunošanas, prezidija un starpfrakciju komisijas pirmais solis bija nolīdzināt domustarpības, kas radās Tautas padomei ar sociāldemokrātu izstāšanos no tās;1 kā otris tikpat svarīgs solis aiz tiem pašiem iemesliem tika atzīta saprašanās vajadzība ar vācu tautības priekšstāvjiem, pēc kam pēc šā jautājuma noskaidrošanas bija nodomāts sasaukt Tautas padomi. Lai noskaidrotu attiecības starp Tautas padomi un vācu tautības politiskām partijām, kuras vēl nebija iestājušās Tautas padomē, starpfrakciju komisija izvēlēja Sevišķu komisiju, kurai uzdeva vest sarunas ar vācu tautības priekšstāvjiem un noskaidrot tās pretišķības, kas viņiem liedza, no viņu viedokļa skatoties, ņemt dalību valsts uzbūvē, tādēļ ka Pagaidu valdība pilnīgi pareizi bija atteikusies sarunas vest ar viņiem un noslēgt kaut kādu vienošanos ar tiem, atzīdama, ka tada vienošanās piekrīt vienīgi Tautas padomei un nestāv viņas (Pagaidu valdības) kompetencē. Aiz augšā pievestiem apstākļiem šo komisiju izvēlēt agrāk nebija iespējams, lai gan lika atzīta šīs lielas steidzamība. 16. aprīlī notika pirmā šīs saprašanas komisijas sēde, kurā no vācu puses bija ieradušies no Balt.[ische] nac. Ausschusa^2 deleģētie — viņa priekšsēdētājs adv. Reisners^3, Mel-vils, Brimmers, Samsons fon Himmelstjerna^4 un viens virsnieks no landesvēra — frontes delegāts. Tika ziņots, ka kara ostā atbruņoti latviešu kareivji, izlaupītas kareivju un strādnieku mantas un nošauts viens kareivis; to izdarījis Pfeffcra bataljons.5 Komisija nolēma sēdi pārtraukt, ievērojot uzbudināto stāvokli, un vienojās turpināt savu darbu pēc tam, kad būs noskaidroti šīs dienas notikumi kara ostā un no vācu puses bus paziņots atklātībai, kādu stāvokli viņi ņem pret šiem notikumiem, ja viņiem būtu vispārējā nozīme. Vāciešu priekšstāvji no savas puses paziņoja, ka par notikumiem kara ostā viņiem nekas neesot zināms. To pašu dienu izrādījās, ka Pfeffera bataljona darbību pabalstījuse arī daļa no landesvēra, kurš

bija arestējis divus Pagaidu valdības locekļus un vairākus augstākus valsts ierēdņus, ieņēmis Pagaidu valdības telpas, ieņēmis valsts naudas drukātavu, nošaujot latviešu sargu zaldātu, paņemot no dru-kātavas gatavu naudu un atņemot naudu pasta un štempeļmarkas pastu iestādē. Kara ostā tika atsvabināts Striķa lietā^8 arestētais Štoks^7, un sakarā ar Sloka lietu tika arestēti šīs lietas izmeklēšanu vadošās personas, meklējot izmeklēšanas aktu un dokumentus. Izsludinājās kada anonīma drošības komiteja^8 un paziņoja, ka Pagaidu valdība esot gāzta. Drošības komiteja paziņoja, ka viņa arestējuse Pagaidu valdības locekļus aiz tā iemesla, ka tie nodomājuši bēgt, ka prokurors Borkovskis tiek iecelts par valdības komisāru līdz militārās direktorijas nodibināšanai.

Pēc 16. aprija notikumiem sabiedrotie noslēdza Liepājas ostu un pārtrauca iedzīvotāju apgādāšanu ar pārtiku, paņemdami savā apsardzībā miltu noliktavas.

21. aprīlī kā protestu pret 16. aprīļa notikumiem un arī nodomātiem jauniem valdības pārgrozījumiem 7 latviešu politiskās partijas izlaida visiem pazīstamo paziņojumu, līdz ar kuru reizē parādījās Pagaidu valdības uzsaukums tautai.9

Tanī pat 21. aprīlī ieradās Ba 11.[ischcļ Nat.[ionalj Aussch.fuB] priekšsēdētājs Reisners pie Tautas pad.fomes] priekšs.fēdētājaļ biedra un paziņoja, ka 16. aprīļa notikumi izdarīti pret viņu gribu un bez viņu ziņas, ka viņi tālu stāvējuši no tiem un noliek katru atbildību par notikumu varbūtīgām sekām, ka viņi atzīst Latviju kā tādu un atrod vienīgu izeju no tagadējā stāvokļa — militārās direktorijas nodibināšanu, kurā ieietu 2 kareivji un divas lietpratīgas personas no pilsonības. Sī direktorija būtu Tautas padomes vietā un sastādītu kabinetu. Šādi sastādīta valdība strādātu līdz lielinieku izdzīšanai no zemes.

So priekšlikumu partiju priekšstāvji atraidīja un atzina, ka vienīgā izeja no jaunradušā stāvokļa var būt tā, ka vecais kabinets atgriežas pie sava darba, pēc kam var tikt turpinātas sarunas ar vācu tautības priekšstāvjiem.

20. aprīlī ieradās delegāti no frontes,10 lai noskaidrotu notikumus Liepājā. Sai delegācijai bija liela nozīme tanī ziņā, ka viņa ar savu notikumu objektīvo izmeklēšanu un ar savu autoritāti prata novērst dezorganizāciju frontē un aizmugurē, neskatoties uz to, ka no pretinieku puses tika izlietoti dažādi līdzekļi, lai iepītu mušu armiju kā līdzdalībnieci Liepājas notikumos. Pēc tam kad frontes delegācija bija galīgi informējusies visos sīkumos par notikumiem, viņa deva šādu atbildi: «Latviešu kara spēku komandieris pulkvedis Balodis kategoriski atsakās no piedalīšanas militārā direktorijā un līdz ar to aizliedz viņa padotiem kareivjiem kaut kādā ziņā ņemt dalību direktorijā. Latviešu armija atrod karaspēka iejaukšanos politiskos jautājumos par disciplīnas trūkumu un uzskata par savu vienīgo un

vissvarīgāko uzdevumu cīņu pret lieliniecismu. Armija balstās vienīgi uz Tautas padomes platformas un no Tautas padomes iecelto Pagaidu valdību. Pret karaspēka disciplīnas pārkāpumiem Liepājas notikumos 16. aprīlī aktīvā armija izsaka savu visstingrāko nosodīšanu.»

Kad neizdevās nodibināt militāro direktoriju, Borkovskis pasludināja savu kabinetu, kurš līdz savai aiziešanai izrādījās par pilnīgi nespējīgu un nespēcīgu, izņemot valsts kases attaisīšanu un viņas satura izņemšanu.

Par notikumiem un stāvokli kārtīgi tika informēta ārzemes prese līdz 21. aprīlim, pēc kam informēšana tapa neiespējama.

Liepājas gubernators^11 oficiāli ziņoja atklātībā, ka Pagaidu valdības arestēšana izdarīta bez viņa ziņas un vācu karaspēka piedalīšanās, kaut gan vācu kara iestādes ar savu rīcību pierādīja pretējo.

Ostas bloķēšanas dēj Liepājas pilsētas valde bija spiesta pamazināt maizes rāciju uz 2 mārciņām, paziņojot, ka miltu krājumi sniedzas tik lidz 12. maijam, par ko arī ziņoja Vācijas ministru prezidentam Seidemanim, uzliekot atbildību par Latvijai draudošo badu Vācijai, kuras orgāni šeit dzen tādu politiku, kas aizsprosto pārtikas līdzek|u iegādāšanu.

Tautas padomes prezidijam ienākušas ziņas, ka Pfeffera nodaļa līdz ar dažām landesvēra nodaļām aizmugurē atbruņojuse latviešu karaspēka noda|as.

Aprīļa beigās ieradās Liepājā mācītājs Andrejs Niedra, kas uzstājās kā starpnieks starp Pagaidu valdību un vācu tautību un izteica, ka saprašanās iespējama, ja tiek pieņemti apmēram šādi noteikumi:

1. Vācieši atklāti nosoda 16. apr.[īļaļ notikumus.

2. Tautas padome uzdod kādam sastādīt jaunu kabinetu, kurā ietilptu 3 grupas apmēram līdzīgā samērā, proti:

a. Radikāla grupa ar 4 locekļiem

b. Mazgruntniecība ar 4 locekļiem un

c. Vācieši ar ebrejiem ar 4 locekļiem.

Sī kabineta darbības pamata vilcieni būtu šādi: atzīst Latviju un pagaidu valdību, un de jure'2; nosoda puča taisītājus; vāciešiem jāatsakās no mēģinājuma radīt valsti valstī; nevar pielaist vācu nacionālo karaspēku un divvalodību valsts iekšējā darbībā; lielgruntniecība viņas tiesībās un pienākumos pret valsti un komūnu pielīdzināma mazgruntniecībai; lielgruntniecībai jāatdod daļa zemes priekš iekšējās kolonizācijas, t. i., jaunu mazgruntniecību dibināšanai; ari daļu no viņas mežiem atpērk valsts likumdošanas ceļā; zemi dabon ārzemnieki, kas ieguvuši pilsoņu tiesības Latvijā; tiek garantēta vācu kulturālā autonomija un vācu valodas līdztiesība valsts iestāžu ārējā darbībā; vēlēšanās tiek radīta tāda kārtība, kas nodrošina mazgruntniecību cīņas laikmetā pret majorizēšanu no bezzemnieku puses.

Sarunas ar Niedru un vāciešiem veda ministru prezidents Ulmanis. No šīrn sarunām iztecēja, ka zem radikālas grupas domāti vecā kabineta locekļi, zem mazgruntniecības — Niedras grupas piekritēji un no vāciešiem nāktu trīs locekļi, kuri tiktu stādīti priekšā no Balt.[ischc] Nat.ļional] Ausschusa. Kad vienošanās uz šiem pamatiem netika panākta, tad par pamatu tika likta vienas sabiedroto valsts misijas priekšstāvja informāls priekšlikums, kura saturs apmēram sekošais: tagadējā momentā mums rūp redzēt pagaidu faktiskas valdības nodibināšanu, kura organizēta vienīgi tagadējām militāriskām vajadzībām, pie kam visi pretīielnieciski elementi apņemas to tiešām pabalstīt, un kas būtu pietiekoši stipra, lai a) novērstu pilsoņu karu, b) radītu nepieciešamo administratīvo aparātu Amerikas pārtikas izdalīšanai, c) atjautu provizoriski atkal mīkstināt blokādi, lai varētu atdzīvoties pilsniecība^13 un rūpniecība, d) padarītu iespējamu radīt Latvijas armiju zem pienācīgas pārraudzības un attiecīgām drošībām un nodrošinātu nepieciešamo naudu un kara piederumus, g) izvestu civilās pārvaldības pārejas funkcijas, līdz rodas iespēja nodibināt normālu politisku kabinetu. Šāda pagaidu valdība var tikt atjaunota ar sekošiem soļiem: a) Balt.[ischeļ Nat.ļional] Ausschussam publiski jadezauve^14 un jānosoda landes-vēra varmācīgo akti no 16. aprija, b) jāatņem sargi no valdības ēkām un jādod Ulmaņa ministrijai iespēja atgriezties pie darba, c) tūliņ jādemisionē visiem Ulmaņa kabinetu locekļiem, d) nekavējoši jārekonstituē valdība, sastādot jaunu koalīcijas kabinetu ar LU-mani kā premjerministru, kurā Ulmaņa vecā kabineta locekļi būtu majoritātē, piemēram, 7—8 vietas no 12, un minoritāšu grupai (baltiem, mēreniem latviešiem, žīdiem etc.) 4—5 vietas, g) vispārīga amnestija attiecībā uz pagājušiem politiskiem notikumiem, f) politisks un sociāls pamiers līdzigi tam, kāds bija Francijā, Vācijā un citās valstīs pa lielā kara laiku, lai padarītu iespēju sekmīgi turpināt cīņu ar lielniecismu. Ulmaņa ministrijai jādabon majoritāte jebkurā proponētā koalīcijas valdībā, jo tāds solis tiktu pabalstīts no Latvijas pretlielnieciskās iedzīvotāju daļas vairākuma. No otras puses, minoritātes grupām, īpaši tām, kuras ņēmušas dalību kara operācijas pret lielniekiem, būtu jāierāda stipra minoritātes priekšstāvība koalīcijas valdībā, kura organizēta kara sekmīgai turpināšanai.

No latviešu puses šie priekšlikumi principā tika pieņemti, ievērojot draudošo ekonomisko un militāro stāvokli. Bet vēlākās sarunās ar vāciešiem un Niedru izrādījās, ka pirmie grib politisko amnestiju attiecināt arī uz tiem, kas bija laupījuši privāt- un valsts īpašumu, un ka Niedra atsakās ņemt dalību Ulmaņa sastādītā kabinetā, ja viņš tur nevar izvest savu politiku iekšlietu un agrārlietās — pilnīgi pretējo Ulmaņa politikai. Tā kā vienā kabinetā nevar būt divējāda virziena politika un tā kā vācieši bez Niedras atsacījās ņemt dalību Ulmaņa sastādāmā kabinetā, tad vienošanās ari nenotiks. Vācieši

un Niedra pārtrauca tālākas sarunas ar ministru prezidentu, lai gan no pēdēja tika pieņemts pēdīgi priekšā liktais kabineta personu sastāvs: 3 no vācu aprindām, 1 no Niedras piekritējiem un 1 no ebrej icm.

10. maijā atsacījās Borkovska kabinets, nosodīdams 16. aprīļa aklu, kas bija viņa varas avots, tomēr nododams varu Niedram un tā sastādītam kabinetam.

Niedra savā paziņojumā «Latvijas tautai» atbalsta savu varu uz zemturiem.

Tautas padomes prezidijs atzina par vajadzīgu celt priekšā Tautas padomei šo īso materiālu dēļ informācijas un liek no savas puses priekšā izvēlēt komisiju, kura lai sastādītu pilnīgu pārskatu par pēdējā laika notikumiem mūsu valsts dzīvē.

Tautas padome, noklausījusies prezidija ziņojumu par 16. aprīļa radītiem apstākļiem,

1) nosoda 16. aprīļa zaldātu varmācības aktu, izdarītu no vienas landesvēra daļas ar grafa fon der Golca rīcībā stāvošā Vācijas valsts karaspēka daļu aktīvu līdzdalību kā mēģinājumu pretim Latvijas tautas vairākuma gribai nodrošināt Baltijas muižniecības vadošām aprindām noteicošo stāvokli Latvijā, nostumjot pie malas Latvijas tautu, uzurpējot Latvijas tautas padomes tiesības un gāžot visu pastāvošo Latvijas pagaidu satversmi, sankcionētu no Latvijas Tautas padomes;

2) neatzīst uz 16. aprīļa varmācības akta pamata sastādītos ministru kabinetus, kā Niedras — Borkovska, tā Niedras — Brimmera ministrijas, kuras radītas ar vācu militāristu atbalstu, lai slēptu reakcionārās sazvērestības patiesos vadītājus un viņu nodomus. Tautas padome ir pārliecināta, ka ar uzspiestu kabinetu nostiprināšanos, kuri atrodas atkarībā no Baltijas muižniecības politikas vadītājiem, būtu apdraudēta Latvijas neatkarība;

3) konstatē, ka Niedras — Brimmera ministriju atbalsta tikai Baltijas muižniecība, šauras visvācu baltiešu aprindas^15 un atsevišķas latviešu personas un ka viņa nevar runāt nedz Latviju apdzīvojošo tautu, nedz latviešu zemturu vārdā, kuri stāv par Latvijas tautību saprašanos uz demokrātiskas politikas pamata. Sī ministrija, nebaudīdama Latvijas tautas uzticību, nav spējīga nodibināt zemē iekšēju mieru, organizēt tautas spēkus cīņā par Latvijas atsvabināšanu, aizsargāt zemi pret lielniecisko iebrukumu, nodrošināt zemi pret Latvijas valsts pretinieku organizētiem un militārās varas pabalstītiem varas darbiem, atjaunot saimniecisko dzīvi, dot tautas masām maizi un darbu un novadīt zemi līdz demokrātiskai satversmes sapulcei.

Tautas padome Latvijas tautas vārdā atzīst kā likumīgu tikai tādu valdību, kura sastādīta Tautas padomes uzdevumā un bauda viņas uzticību. Tautas padome pastāv no viņas iecelta Ulmaņa ka-

binela atgriešanās, par kura reorganizēšanu piekritās spriest Tautas padomei, lai varētu turpināt pārtraukto Latvijas bruņotā spēka pavairošanu, radītu spēcīgu Latvijas armiju no visam iedzīvotāju šķirām un tautībām vispārējas mobilizācijas ce|ā zem vienotas virsk’o-mandas, kā arī atjaunot demokrātiskās valsts iekārtas darbus.

Vacijas valdībai

Tautas padome, paziņodama Vācijas valdībai savu uzskatu, par nožēlošanu, ir spiesta aizrādīt, ka 16. apriļa sazvērestības akts ir izdarīts ar vācu militāro iestāžu aktīvu atbalstu, atbruņojot latviešu karaspēka daļas, atceļot likumīgi radītus valsts orgānus un viņu rīkojumus, atbalstot Borkovska un Niedras uzurpatoriskas ministrijas, radītas Latvijas demokrātijas apkarošanai. Sedzot un atbalstot Baltijas landesvēra atsevišķu daļu rīcību, vācu militārās iestādes laupa likumīgai Latvijas valdībai iespēju izpildīt viņai no Tautas padomes uzticētās funkcijas.

Tautas padome cer, ka Vācijas demokrātiskā valdība, neliekot šķēršļus ceļa Latvijas demokrātijai, darīs galu vācu militāro iestāžu nekorektai rīcībai šeit, piespiedīs vācu virspavēlniecībai padotās karaspēka daļas nestāties ceļā no Tautas padomes ieceltās likumīgās Pagaidu valdības darbībai.

Tautas padome cer, ka vācu valdība nekavējoši dos vietējai vācu virspavēlniecībai priekšrakstu turpmāk netraucēt Latvijas karaspēku mobilizāciju, kurš varētu laikā pirms vācu karaspēku aiziešanas stāties aizejošo vācu kara pulku vietā Latvijas aizstāvēšanai, lai nesabruktu fronte.

Sabiedroto valdībām

Tautas padome pagodinās paziņot sabiedroto valstu valdībām savu uzskatu par 16. aprīlī radītiem apstākļiem un lūdz sabiedroto valstu valdības 16. aprīļa nolikumu likvidācijas labā nodrošināt Ulmaņa kabineta atgriešanos un viņa netraucētu darbību līdz tā reorganizēšanai caur Tautas padomi.

Paļaudamās uz sabiedroto pabalstu Latvijas demokrātijai, Latvijas badu cietošo iedzīvotāju vārdā Tautas padome lūdz mīkstināt blokādi pirms Ulmaņa kabineta darbības atjaunošanas tanī ziņā, ka būtu atļauts ievest un izdalīt pārtikas līdzekļus vietējiem pašvaldības orgāniem, cik tālu tas var dot pietiekošu garantiju, ka produkti nenāks nevēlamās rokās.

Ievērojot briesmas, kuras mums draud no ārējiem naidniekiem, uzsverot tālāk to, ka lielais karš, latviešu izklīdināšana pa Krie-

viju, pēdējais lielinieku iebrukums, kā ari okupācijas režīms kopš 1915. gada mūs izpostījis fiziski un saimnieciski, pamazinādams ārkārtīgā mērā Latvijas tautas dzīvo spēku un vājinādams mūs sekmīgā cīņā pret Latvijas ienaidniekiem, mēs griežamies pie sabiedrotiem ar lūgumu:

a) atzīt, ka Latvijas ārkārtīgi grūtais stāvoklis prasa neatlaidīgi tūlīt spēcīgu pabalstu Latvijas armijas un saimnieciskās dzīves atjaunošanas vajadzībām, lai būtu iespējams izvest galā grūto ciņu par cilvēcības un kulturālas demokrātijas ideāliem,

b) radīt visdrīzākā laikā sabiedroto šķīrēju orgānu zemēm, kas noskaidro un norobežo uz starptautisku likumu pamata vācu karaspēka tiesības uz Latvijas teritorijas, kamēr tas vēl nav atvilkts atpakaļ.

LPSR CVVA, 1307. f„ 1. apr., 327. 1., 256.-258., 267., 269. Ip. Noraksts.

1 Sociāldemokrāti (meņševiki) 1919. g. janvāri izstājās no Tautas padomes. Viņi tajā atgriezās aprija otrajā pusē pēc t. s. Liepājas puča jeb «16. aprīļa apvērsuma».

2 Tā tekstā. Pilns nosaukums — Der Baltische Deutsche Nationalausschufi jeb Baltvācu nacionālā komiteja. Tā sāka organizēties 1918. g. novembrī, bet galīgi izveidojās Liepājā 1919. g. janvāri. Komiteja pretendēja uz vadošo lomu visu baltvācu interešu pārstāvniecībā. Tās priekšgalā atradās F. fon Samsons-Himmelstjerna, V. fon Firkss, A. Reisners u. c., galvenokārt baltvācu muižniecības lielo zemes īpašumu un veco privilēģiju saglabāšanas aktīvi aizstāvji. Savus patiesos nolūkus viņi gan centās slēpt, neliecās saraut sakarus ar «mērenākiem» latviešu buržuāzijas pārstāvjiem, kā M. Valters, J. Blumbergs, arī K. Ulmanis. 1919. g. martā Baltvācu nacionālā komiteja sāka sarunas ar K. Ulmani par plašākas baronu pārstāvniecības izveidošanu Latvijas buržuāziskajā Pagaidu valdībā. Turpmākie notikumi, īpaši «16. aprīļa apvērsums» Liepājā šīs sarunas aprāva, bet komiteja pārorientējās uz proģermanisko A. Niedras kabinetu.

3 Arturs Reisners (1868—1940) — jurists, konservatīvs baltvācu politiķis. 1886.—1890. g. studēja Tērbatas universitātē. 1919. gadā — Baltvācu nacionālās komitejas priekšsēdētājs, Tautas padomes loceklis.

4 Fridrihs fon Samsons-Himmelstjerna (1872—1958) — jurists, baltvācu politiķis. 1890.—1894. g. studēja Tērbatas universitātē. Piedalījās pirmajā pasaules karā kā cara armijas rezerves virsnieks. 1919. gadā bija baltvācu zemes komisijas priekšsēdētājs. 1920,—1939. g. strādāja Rīgā par zvērinātu advokātu. 40. gados pārcēlās uz dzīvi Vācijā.

3 Sk. 1. piezīmi 161. lappusē.

6 1919. g. 18. februārī, pārlūkojot Liepājas ostā iebraukušā zviedru tvaikoņa «Runeberg» pasažieru bagāžu, Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības Iekšlietu ministrijas sevišķu uzdevumu ierēdnim aizdomas radīja zviedru pulkvežleitnanta N. Edlunda soma, kurā atradās ar Vidzemes muižniecības zieģelēm apzīmogota paciņa un melns ādas portfelis. Paciņa un portfelis virsniekam tika atņemti, un pēc nedaudz dienām īpaša komisija veica to satura apskati. Paciņā atradās dažādi dokumenti, vēstules, arī nauda. Dokumentu un vēstuļu saturs liecināja, ka Vidzemes muižniecības landmaršalu H. fon Striķu muižniecība pilnvarojusi vest sarunas un slēgt līgumus. Ar zīmuli uzmestais slepenā līguma projekts lika domāt, ka viņš ar Baltijas landesvēra un Zviedrijā savervēta ekspedīcijas korpusa palīdzību gatavojies gāzt Latvijas un Igaunijas buržuāziskās pagaidu valdības un nodibināt Baltijas valstī. Nepieciešamos līdzekļus (apm. 20 miljonu

mārku) H. fon Striks cerēja dabūt no bijušās vācu okupācijas pārvaldes, šai nolūkā ieķīlājot savus personiskos nekustamos īpašumus Baltijā. Vēstules noradīja uz sarunām par naudas aizņemšanos arī no kādas bankas Drēzdenē. Nedaudz vēlāk pie apcietinātā Kārļa Sloka, kas ari ar minēto kuģi bija ieradies no Zviedrijas, atrada Baltijas valsts konstitūcijas projektu, ministru sarakstu, kurā bez baltvāciešiem minēti A. Bergs, J. Ansbergs, A. Zēbergs. Rūpējoties par Baltijas valsts radīšanu, H. fon Striks ar domubiedriem vadījās no baltvācu muižniecības interesēm saglabāt savus lielos zemes īpašumus. Baltiju vairs nedomāja saistit ar Vāciju; monarhija bija kritusi, bet ar republiku baltvācu virsotnei nebija pa ceļam. Tā vietā H fon Striks kaldināja citus plānus.

H. fon Strikarn izdevās izvairīties no aresta. 1919, g. 24. februārī iekšlietu ministrs M. Valters velti izdeva apcietināšanas pavēli, solot 10 000 rbļ. atlīdzību par viņa uzturēšanās vietas uzrādīšanu. 5. martā pēc aizmuguriskas H. fon Striķa lielas izskatīšanas viņu apsūdzēja sazvērestība pret Latvijas buržuāzisko Pagaidu valdību. Tā ka pats H. fon Striks jau atradas Vācijā, lietu nācās izbeigt. Tikai pēc pusotra gada, 1920. g. 13. augusta, buržuāziskās Latvijas valdība izšķīrās pieņemt lēmumu sekvestrēt Latvijā esošos H. fon Striķa «īpašumus un mantību»

7 Kārlis Stoks — vācu armijas rezerves leitnants (sk. arī iepriekšējo piezīmi).

8 Sk. dok. Nr. 79.

f Piecas dienas pec «16. aprīļa apvērsuma» K. Ulmaņa vadītā Pagaidu valdība izdeva uzsaukumu «Latviešu tautai», kurā aicināja atbalstīt Pagaidu valdību un brīdināja: «ja baroni sagrābtu varu, tad Latvija nedabūs ne maizi no sabiedrotiem, ne darbu, ne mieru».

10 Sk 1 piezīmi 161.—162. lappusē.

11 T. i., R. fon der Golcs.

12 Juridiski, formāli (latiņu vai.).

13 Domāta tirdzniecība.

H Jānoliedz (pārv. no franču vai ).

15 Sk. arī 2. piezīmi 173. lappuse.

Nr. 85

A. Niedras kabineta sēdes protokols par kontrrevolucionārā karaspēka papildināšanu, vietējo zemessargu organizēšanu, politisko amnestiju u. c. jautājumiem

1919. g. 12. maija

[Liepājā]

Klāt:

Ministru prezidents un iekšlietu ministrs A. Niedra

Ceļu ministrs H. f. Brimmers

Tirdzniecības ministrs J. Smits

Apgaismošanas ministra vietas izpildītājs J. Kupčs

Zemkopības ministra vietas izpildītājs K. Sleinis

Jaunais finansu ministrs Svarcs^1

Agrākais finansu ministrs J. Seskovs

Agrākais ce|u ministrs K. Burkevics

Agrākais iekšlietu ministrs O. Borkovskis

Tieslietu ministrs Dr. P. Sokolovskis

1) Latvijas fronte pret lieliniekiem ir apdraudēta. Vācu valsts karaspēks taisas to atstat. Latvijas zemessargi savā līdzšinējā skaita nevar vieni paši aizturēt lielinieku uzmākšanos. To apsvērdams, ministru kabinets nospriež: nekavējoši palielināt karaspēku. Karaspēks jāpalielina tādā samērā, ka ik uz katru nelatvieti nak divi latvieši.

Karaspēka papildināšana notiek divējādā ceļā:

a) pieņemt brīvprātīgos,

b) izdarīt mobilizāciju.

Lai izvestu Latvijas armijas palielināšanu, tad Latvijas zemessargu komandieris majors Flečers tiek pilnvarots tieši vai caur aģentiem likt apmācīt un apbruņot otras šķiras zemessargus zem nosaukuma: vietējie zemessargi.

Vietējie zemessargi organizējami vai nu pēc pagastiem, vai pēc draudzēm, pie kam viņu apmācībai jānotiek turpat viņu dzīvesvietā ar tādu aprēķinu, ka ta lai daudz netraucētu viņu dienišķo darbu. Vietējo zemessargu uzdevums ir divējāds:

1) pastiprināt vietējo policiju un

2) piedalīties cīņās pret lieliniekiem, ja tie parādīsies apgabala vai ari ja vispārējā ciņa ievirzītos viņu tuvuma. Vietējie zemessargi organizējami katrā no lieliniekiem atsvabinātā pagasta vai draudzē uz mobilizācijas pamata no saimniekiem un viņu dēliem 18—50 gadu vecuma, kā ari no brīvprātīgiem iz citām iedzīvotāju šķiram. Par viņu organizēšanos un atalgošanos honorāru noteikumiem kara ministram nekavējoši izlīgt ar dienējošiem kareivjiem, neraugoties uz viņa pavalstniecību, kas būtu ar mieru iestāties Latvijas zemessargos ka atsevišķas personas vai grupas ne mazāk kā uz sešiem mēnešiem zem noteikumiem, kas šobrīd pastāv priekš Latvijas zemessargu vai Vācijas brīvprātīgo kareivju atalgošanas. Pie tam Latvija apņemas ievērot visus līdzšinējos līgumus starp vācu un Latvijas pagaidu valdību, kas noslēgti 1918. gada decembrī uz brīvprātīgajiem, kas iestājas Latvijas zemessargos vai kas cīnās priekš Latvijas. Pagaidu līgumus apstiprina Latvijas valdība. Tālāk Latvijas Pagaidu valdība uzdod kara ministram nekavējoši organizēt un izstrādāt attiecīgu priekšlikumu valdībai.

Izejot no augšējā lēmuma, kabinets nosūta landesvēra virsštābam sekošu telegrammu vācu valodā:

«Latvijas valdības kabineta sēdē š. g. 12. maijā tika nolemts Latvijas [t. i., Baltijas — Red.] landesvēru palielināt ar apmācītiem latviešu un ārzemju kareivjiem, tiem brīvprātīgi pa vienam vai vese-

lām apakšvienībām iestājoties landesvērā. Landesvēra virsštābs tiks lūgts spert vajadzīgos soļus kareivju vervēšanai.»

Politiskā amnestija

1) Attiecībā uz amnestijas jautājienu, kā ari uz jautājienu par zaudējumu atlīdzināšanu tiem, kas cietuši no 16. aprīļa notikumiem, nospriež uzdot Tiesu ministrijai izstrādāt priekšlikumu par amnestiju, pie kam tieslietu ministra kungs tiek lūgts griezties pie vācu kara tiesas jau šodien ar lūgumu, lai atliek Rudbāržu lietas^2 sprieduma izpildīšanu. 2) Nospriež izvēlēt sevišķu komisiju, kas lai izmeklētu zaudējumus, kuri cēlušies sakarā ar 16. aprīļa notikumiem. Komisija sastāvēs no sekošo ministriju priekšstāvjiem: Iekšlietu, Fi-nanču, Kara un Tiesu; pie kam priekšsēdētājam jabūt no Tieslietu ministrijas. 3) Kabinets vienojas par to, ka piederīgiem no tām personām, kuras kritušas sakarā ar 16. aprīļa notikumiem, tiktu izsniegts pienācīgs pabalsts.

Lai ievadītu Latvijas pagastu dzīvi atkal pareizās darba sliedēs, tad ministru kabinets nospriež:

1) Visos Latvijas pagastos, kas no lieliniekiem ir vai tiks atsvabināti, nekavējoši atjaunot parasto pagastu pašpārvaldīšanas kārtību, kāda tā pastāvēja Kurzemē 1914. un Vidzemē 1917. gada sākumā.

2) Tādēļ nekavējoši jāstājas darbā visiem tiem pagastu pašpār-valdibas un tiesas locekļiem, kas 1. janvārī 1914. jeb 1917. gadā at-radas amatā.

3) To pagastu pašpārvaldības un tiesas locekļu vietā, kuri pastarpām būtu miruši vai aizceļojuši, stājas viņu vietnieki. Ja tādu nebūtu, kā arī trūkstošo vietnieku vieta divu nedēļu laikā jāizvēl citi.

4) Vēlēšanu sapulci sasauc tas pagasta vecākais, kas 1914. vai 1917. g. 1. janvārī bij amatā. Ja tas vairs nebūtu pagastā, tad sasaukšanu izdara tā laika viņa vietnieks; ja tā nav, tad tiesas priekšnieks. Ja pagastā nebūtu vairs neviena no viņiem, tad sasaukšanu izdara tas pagasta valdes vai tiesas loceklis, kurš 1914. vai 1917. gada 1. janvārī visilgāk bij stāvējis attiecīgā amatā.

5) Vēlēšanas izdara pagasta vispārēja sapulce tai kārtībā, kā tas likumīgi pastāvēja un bij parasts 1914. vai 1917. gadā sākumā, tikai ar to starpību, ka tagad arī muižu īpašnieki tiek ieskaitīti pagasta saimniekos.

6) Vēlēšanu protokols triju dienu laikā jāstāda priekšā apstiprināšanai. Pagasta valdes locekļus apstiprina iekšlietu ministrs, pagasta tiesas locekļus — tieslietu ministrs.

7) Līdz atjaunotā pagasta valde var stāties darbā, pagasta darīšanas vada vēlēšanu sapulces sasaucējs, pieaicinādams klāt vajadzīgos darbiniekus no tā pagasta iedzīvotāju vidus, kuri kādreiz līdz 1914. jeb 1917. gada sākumam ir bijuši apstiprināti pagasta valdes vai tiesas amatos. Sie senākie pagasta amata vīri ar vēlēšanu sapulces sasaucēju priekšgalā saņem pagasta darīšanas no viņu tagadējiem vadītājiem triju dienu laikā pēc tam, kad šis rīkojums ir nonācis pagastā vai nu ar valdības rakstu, vai arī caur valdības izzi-ņojumu «Latvijas Avīzē»3.

8) Par kavēkļiem, kas rastos pie šā rīkojuma izpildīšanas, vēlēšanu sasaucējs nekavēdamies ziņo to apriņķa priekšniekam, kā arī iekšlietu ministram.

Sis rīkojums paliks spēkā lidz tam laikam, kamēr Satversmes sapulce izdos jaunus likumus arī par pagasta pārvaldības kārtību.

Brimmers

J. Kūpēs

Dr. P. Sokolovskis J. Šmits

J. Seskovs

Svarcs

K. Sleinis

A. Niedra

K. Burkevics

LPSR CVVA, 1307. f„ 1. apr., 1390. I., 5., 6. Ip. Oriģināls. Da|ēji publicēts grām.: Kā tas bija. — 141.—143. Ipp.

1 Eižens Svarcs (1871—1940) — tirgotājs, finansists, baltvācu politiķis. No 1914. gada — Rīgas biržas bankas direktors, 1930.—1939. g. — tās prezidents. 1919. gadā ieņēma finansu ministra posteni A. Niedras kabinetā.

2 «16. aprīļa apvērsums» jeb pučs, kā to dažkārt dēvēja, bija saistīts ar daudzām atsevišķām vācu un latviešu karavīru sadursmēm, kurās netrūka ari kritušo un ievainoto. Ar retiem izņēmumiem sadursmes izraisīja vācieši, kuru pusē bija skaitlisks un tehnisks pārspēks. Pēc pulkveža J. Apiņa pavēles Rudbāržos tika arestēti pieci vācieši landcsvēristi, to skaitā arī vairāki virsnieki, kuri devās uz Liepāju. Kaut gan tāds rīkojums netika dots, konvoja seržants lika arestētos vāciešus nošaut, bet pats aizbēga. Vācu 6. rezerves korpusa štābs landesvēristu nogalināšanā vainoja pulkvedi J. Apini un viņa adjutantu K. Libertu. J. Apinim izdevās no atbildības izvairīties, bet leitnantu notiesāja uz nāvi. Sprieduma izpildi atlika, vēlāk K. Libertam izdevās no cietuma izbēgt.

3 «Latvijas Avīze» — buržuāzisks dienas laikraksts, iznāca Liepājā no 1919. līdz 1927. gadam.

Nr. 86

Buržuāziskās Tautas padomes sēdes protokols par

K. Ulmaņa sarunām ar vācu konservatīvās partijas pārstāvjiem

\Liepājā] 1919. g. 13. maijā

Sēdi atklāja viceprezidents G. Zemgals plkst. 7.30 pēc pusdienas.

Klāt bija no Prezidija: G. Zemgals, E. Bauers un A. Petrevics; no sekretariāta: E. Bite, E. Skubiķis un S. Kambala; no frakcijām:

A. Klive, E. Freivalds (Zem.[nieku] sav.[ienība]), Fr. Menders, A. Buševics^1 (soc.[iāl]dem.[okrāts]), J. Bergsons (dem.[okrāts]), R. Bēnuss (rad.[ikāl]dem.[okrāts]), O. Valdmanis^2 (republikāņu), Sreiners^3 (vācu prog.[res!vā] part.[ija]) un I. Rabinovičs (ebr.[eju] Bunda^1).

Pēc F. Mendera ziņojuma, ka pie Ulmaņa bijuši vācu konservatīvās partijas priekšstāvji un gribējuši panākt saprašanos pie jauna kabineta sastādīšanas, nolemj: Starpfrakciju komisijai nekas nav pretī, ka Ulmanis turpina sarunas ar konservatīviem vācu priekš-stāvjiem uz amerikāņu vēstules pamata,5 pie kam frakcijas prasa, lai kabinetā no 3 vāciešiem viens nāktu no vācu progresīvās partijas.

Izsacīta vēlēšanās, lai sarunas nobeigtos ātrāki, jo bezvaldības stāvoklis ir jānobeidz.

A. Buševics no soc.[iāl]dem.[okrātu] frakcijas paziņo, ka, ja koalīcija ar konservatīviem vāciešiem tiks noslēgta, sociāldemokrāti kabinetā neiestāsies. Tautas padomē paliek kā līdz šim.

Priekšsēdētājs G. Zemgals Sekretāra biedrs Kambala

l.PSR CVVA, 1307. f„ l. apr., 4. I., 26. lp. Oriģināls.

1 Ansis Buševics (1878—1942) — žurnālists, revolucionārās kustības dalībnieks. Studējis jurisprudenci Pēterburgas universitātē. Sociāldemokrātu rindās iesaistījās gadsimtu mijā; 1904. gadā ievēlēts LSDSP CK Par piedalīšanos 1905.—1907. g. revolūcijā izsūtīts uz Sibīriju. Latvijā atgriezās 1914. gada, bet pirmā pasaules kara laikā vācu okupanti viņu nosūtīja uz koncentrācijas nometni Vācijā. 1918—1920. g. A. Buševics bija Liepājas pilsētas galva. Tautas padomes un Satversmes sapulces loceklis, vēlāk — saeimu deputāts, viens no sociāldemokrātu (mcņševiku) līderiem. Pēc 1934. gada fašistiskā apvērsuma iestājās Latvijas Sociālistiskajā strādnieku un zemnieku partijā, sekmēja sadarbību ar LKP 1940. gadā ievēlēts Latvijas Tautas saeimā. Staļina personības kulta upuris.

2 Oskars Valdmanis (1888—1942) — jurists, sabiedrisks darbinieks. Studējis Maskavā, pēc tam līdz pirmajam pasaules karam strādāja par advokātu Rīgā. Kara laika darbojās bēgļu organizācijās Maskavā. Vēlāk stradaja (ieslietu joma.

3 Vilhelms Sreiners (1864—1936) — inženieris tehnologs, politiķis. Beidzis Rīgas Politehnisko institūtu, stradaja par inženieri dažādu pilsētu uzņēmumos. 1918. gadā bija vācu progresīvās partijas līderis. Tautas padomes loceklis. Vēlāk — buržuāziskās Latvijas diplomātiskais pārstāvis Vācijā, pec tam Ceho-slovakijā.

4 Bunds — vispārējā ebreju strādnieku savienība — pārstāvēja galvenokārt sīkburžuāziskas aprindas. Sākotnēji (1898) kā autonoma organizācija iekļāvās KSDSP sastāvā, bet vēlāk k|uva par ebreju nacionālisma un separātisma paudēju. 1917. gadā Bunds atbalstīja Krievijas buržuāzisko Pagaidu valdibu, naidigi uzņēma Lielo Oktobra sociālistisko revolūciju. Latvijā Bunda darbība sakas Daugavpilī (1899), pēc tam Rīgā, Liepājā un Jelgavā. 1918. gada la pārstāvji iekļāvās Tautas padomē. Buržuāziskā Latvijā Bunds darbojās līdz 1934. gada Ulmaņa apvērsumam.

5 Kādus ieteikumus deva ASV misijas Baltijā vadītājs V. Grīns, redzams no viņa 1919. g. 1. maija vēstules A. Niedram (sk. dok. Nr. 82).

Nr. 87

A. Niedras kabineta sēde par ministru prezidenta un iekšlietu ministra pienākumu pagaidu uzdošanu izglītības ministram J. Kupčam

[Liepājā] 1919. g. 13. maijā

Klāt:

Apgaismošanas ministrs J. Kupčs

Satiksmes ministrs H. f. Brimmers

Tieslietu ministrs P. Sokolovskis

Tirdzniecības ministrs J. Smits

Finanšu ministrs Svarcs

Kara ministra vietas izpildītājs J. Seskovs

Zemkopības ministra vietas izpildītājs K. Sleinis

Ministru prezidents Andrievs Nicdra nav ieradies, un pēc ievāktām ziņām izrādījās, ka viņš no mājas izvilināts un vēl līdz šim nav atgriezies.1 Kabinets uzdod pagaidām ministru prezidenta un iekšlietu ministra pienākumus izpildīt izglītības ministrim Jūlijam Kupčam.

J. Kupčs Dr. P. Sokolovskis

J. Seskovs

K. Sleinis J. Smits

Brimmers

LPSR CVVA, 1307. f„ 1. apr„ 1390. 1., 7. Ip. Oriģināls.

1 A. Niedru nolaupīja K. Ulmaņa kabinetam uzticīgie virsnieki un piespieda viņu parakstīt atteikšanos resp. nolikt «pilnvaras un valdibas varu nodot Latvijas Tautas padomes rokās». Taču A. Niedram izdevās izbēgt un atgriezties Liepājā.

Nr. 88

Izraksts no Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības ieceltā Talsu apriņķa priekšnieka P. Venta paziņojuma (Nr. 16) par nošautiem padomju darbiniekiem un sarkanarmiešiem

Talsos 1919. g. 14. maijā

[-.]* III. Uz karastāvokļa laikā pastāvošām tiesām Talsu apriņķī ir notiesāti un nošauti:

12*

179

1. Eduards Krūmiņš, tāpēc ka viņš brīvprātīgi pieteicies pie Sarkanās Armijas un ņēmis dalību uzbrukuma gājienā uz Ventspili.

2. Kārlis Šiliņš, tāpēc ka viņš brīvprātīgi pieteicies pie Sarkanās Armijas un ņēmis dalību uzbrukuma gājienā uz Ventspili.

3. Pauls Mūrnieks, tāpēc ka viņš brīvprātīgi pieteicies pie Sarkanās Armijas; tribunāla priekšā denuncējis un no sevis citējis vairākus cilvēkus. Ar nolūku izlaupīt Odres pili šāvis uz naktsvakt-nieku.

4. Jānis Jurgens par to, ka viņam neat|autā kārtā piederējis ierocis, kuru viņš pavēlētā termiņā nebija nodevis komandantūrā.

5. Fricis Gulevskis par to, ka viņš kā sarkanarmietis ņēmis dalību kaujās pie Ventspils.

6. Mārtiņš Grīsle par to, ka viņš, būdams sarkanais gvardists, piedraudēdams ļaudīm ar nošaušanu, izrādījis savu prieku par to, ka lielinieki apšauj Kuldīgu un ka vācieši un žīdi tuvākā nākotnē taps iznīcināti.

7. Ferdinands Bernšteins par to, ka viņš bijis lielinieku komitejas loceklis, izmeklēšanas tiesnesis un sarkanarmietis.

8. Augusts Bergs no Limbažiem — iemesls: lielinieku ideju galvenais aģitators, laupīšana, terorizēšana, devis proviantu paslēptiem lieliniekiem.

9. Lēne Gintere no Bērtuļiem (Pūņiem) — ieroču glabātuve, spiegs.

10. Kārlis Arkliņš no Sasmakas, brīvprātīgs komitejas loceklis, modrs aģitators, teiksmains lielinieks.

11. Fricis Pirvics no Sasmakas, sarkanarmietis un dalības ņēmējs kautiņā pie Griju kroga.

12. Gotfrīds Robalds no Pūņiem, milicijas priekšsēdētājs — personīgi apcietinājis ļaudis un caur savu spriedumu iebāzis cietumā.

13. Vilhelmīne Bilande no Talsiem — propagandas musinātāja, caur viņas vainu daudz dzimtas tikušas ieliktas cietumā.

14. Pēteris Forstmans no Ziemeļu mājām, milicis — bēgot nošauts.[41] [42]

Apriņķa priekšnieks Vents

LPSR CVVA, 4494. f„ 1. apr., 184. 1., 117. lp. Iespiests tipogrāfiski. Grām.: Kā tas bija. — 144., 145. lpp.

Nr. 89

Tautas padomes viceprezidenta G. Zemgaļa lūgums Vācijas ministru prezidentam F. Seidemanim^1 dot iespēju K. Ulmaņa valdībai netraucēti darboties

1919. g. 15. maijā

Latvijas Tautas padome savā 12. maija sēdē atzinusi Ulmaņa valdību par vienīgo likumīgo. 13. maijā Tautas padomes prezidijs lūdzis 6. rezerves korpusa štābu nelikt šķēršļus Tautas padomes un Ulmaņa valdības darbībai. Uz to lika saņemta atbilde, ka Niedras kunga valdība, kas atvasina savas pilnvaras no 16. aprīļa varas akta, atrodas amatā, un likts saprast, ka vācu militārās iestādes atbalstīs šo nelikumīgo valdību. Par cik Vācijas valdība savā laikā atzinusi Latvijas Tautas padomi kā suverēnās varas nesēju Latvijā un šī padome vēl šodien pastāv, mēs šādu korpusa štāba attieksmi uzskatām par nepieļaujamu iejaukšanos Latvijas iekšējā politikā un nelikumīgas valdības atbalstīšanu. Protestējam pret to un lūdzam nekavējoties spert soļus, lai likumīgais augstākais Latvijas valsts orgāns varētu bez šķēršļiem un draudiem no vācu virspavēlniecībai pakļautā karaspēka puses pildīt savas likumīgās funkcijas.

Tautas padomes viceprezidents Zemgals

LPSR CVVA, 6033. f., 1. apr., 35. 1., 49. Ip. Tulkojums no vācu vai.

1 Filips Seidemanis (1865—1939) — viens no Vācijas sociāldemokrātijas labējā spārna līderiem, valstsvīrs. No 1903. gada reilistāga loceklis. 1919. gadā jio februāra līdz jūnijam — pirmā parlamentārā kabineta ministru prezidents.

Nr. 90

A. Niedras kabineta sēde par Latvijas pilsoņu tiesību piešķiršanu vācu 6. rezerves korpusa kareivjiem līdz ar tiesībām iegādāties nekustamo īpašumu

\Liepājā] 1919. g. 16. maijā

Klāt:

Ministru prezidenta vietnieks un tautas

apgaismošanas ministrs J. Kupčs

Kara un darba ministrs Dr. T. Vankins^1

18t

Tieslietu ministrs Dr. Prof. Sokolovskis

Finanču ministrs E. Svarcs

Tirdzniecības ministrs J. Smits

Satiksmes ministrs H. f. Brimmers

Zemkopības ministra vietas izpildītājs K. Sleinis

Kabinets konstatē, ka saskaņā ar līgumu no decembra mēn. 1918.,2 kas dod ari ārienes kareivjiem, kuri atrodas Latvijas armijā,3 Latvijas valsts pilsoņu tiesības, ar šām tiesībām ir nodrošināta imo-biliju iegūšana, kā, par piem., māju, ta ari zemes gabalu pilsētās un uz laukiem.

J. Kupčs Brimmers K- Sleinis

Dr. P. Sokolovskis J. Smits

LPSR CVVA, 1307. f., 1. apr., 1390. 1, 9. Ip. Oriģināls.

1 Teodors Jānis Vankins (1873—1947) — ārsts, sabiedrisks darbinieks.

Studējis medicīnu Tērbatas universitātē. 1906.—1918. g. dzīvoja Liezerē.

1917. gadā no Cēsu apriņķa kā Latviešu zemnieku savienības pārstāvis ievēlēts Vidzemes pagaidu zemes padomē. 1918. g. decembri pārcēlās uz Rīgu, strādāja par ārstu. Pārgājis fronti, 1919. g. aprīlī ieradās Liepājā. A. Niedras kabinetā uzņēmās kara ministra pienākumus. 1919. g. novembrī aizbrauca uz Vāciju. Atgriezies Latvijā 20. g. sākumā, tika arestēts un notiesāts uz 4 gadiem. Pēc soda atlaišanas strādāja Madonā un Gulbenē. 1940. gadā atkal izceļoja uz Vāciju, pārradās pēc Latvijas okupēšanas, darbojās veselības departamentā. Atbalstīja vācu fašistiskos iebrucējus. Miris emigrācijā.

2 Domāts 1918. g. 29. demcebrī noslēgtais līgums starp Latvijas buržuāzisko Pagaidu valdību un A. Vinnigu (dok. Nr. 43).

3 Tolaik tādas armijas vēl nebija.

Nr. 91

Landesvēra komandiera majora A. Flečera^1 paziņojums par karastāvokļa izsludināšanu Rīgā^2

\Ne agrāk par 1919. g. 22. maiju]3

Es izsludinu karastāvokli Rīgas pilsētā un pavēlu:

1. Katram, pie kā atrodas ieroči (šaujamie un citi), munīcija vai spridzināmās vielas, tie ir jānodod 12 stundu laikā pēc šī paziņojuma tuvākā policijas vaktī. Katrs, pie kura vēlāk tiks ieroči atrasti, tiks sodīts ar nāvi.

2. Visiem, kas lielinieku laikā ir kalpojuši kā pārvaldīšanas Ierēdņi, komiteju locekļi, miliči utt., visiem pie Sarkanās Armijas piederošiem un visiem pārējiem, kas karojuši pret atsvabināšanas pulkiem, 48 stundu laikā pēc šī paziņojuma jāpieteicas tuvākā policijas vaktī.

Kas šinī laikā nepieteiksies, tiks sodīts ar nāvi.

3. Katrs, kas kādu pieņem, apkopj jeb palīdz viņam bēgt, un tāpat katrs, kas tādu zina un par to tūliņ neziņo tuvākajā policijas vaktī, tiks sodīts ar nāvi.

4. .la no kāda nama tiktu šauts uz karaspēku, tad visi iedzīvotāji atbild par to ar savu dzīvību.

5. Katra privātpersona, kas bez atļaujas izies no plkst. 6 vakarā līdz 6 rītā uz ielu, tiks sodīta ar nāvi.

6. Kas postīs telefona vadus, dzelzceļus, militārus un sabiedriskus ierīkojumus jeb mākslas gabalus vai lūkos to darīt, tiks sodīti ar nāvi.

7. Privāttelefoni ir aizliegti. Visām privātpersonām, kam ir telefoni, tāpat namu īpašniekiem un korteļu saimniekiem, kuru namos atrodas telefoni, ir tūliņ jāpieleicas pie policijas. Noteikumu neizpildīšana tiks sodīta ar nāvi.

8. Katram, kas zina, kur atrodas ieroči, munīcija un vispār kara piederumi, tāpat lielāki pārtikas krājumi utt., ir par to jāziņo tuvākajā policijas vaktī. Noteikumu neizpildīšana tiks sodīta ar nāvi.

9. Visi laupītie, zagtie un pretī tiem, priekš lielinieku laikiem spēkā bijušiem likumiem, piesavinātie priekšmeti, mēbeles, drēbes, veļa utt. ir no viņu acumirklīgiem īpašniekiem, vienalga, kā tie būtu šīs lietas ieguvuši, jāpieteic 48 stundu laikā tuvāka vaktī^4, pēc iespējas uzrādot viņu agrākos īpašniekus. Pieteicējs dabū policijas vaktī apliecību, sīki uzskaitot visus pieteiktos priekšmetus; katrs, pie kā pēc šī laika tiks atrastas nepieteiktas kādas mantas, tiks sodīts ar nāvi.

10. Aizliegta ir katra no valdības neatļauta rakstu drukāšana un izplatīšana. Noteikumu pārkāpšana tiks sodīta ar nāvi.

11. Visi lielinieku laikā izdotie likumi un rīkojumi zaudē līdz ar šā paziņojuma izsludināšanu savu spēku.

Zemessargu karaspēka virspavēlnieks Flečers

Baltijas Vēstnesis.5 — 1919. — 27. inaijā. — Nr. 1; grām.: Kā tas bija. — 147.—149. Ipp. [43] [44]

3 Noteikts pēc Rīgas krišanas datuma.

4 Policijas postenī (vācu vai.).

5 «Baltijas Vēstnesis» — buržuāzisks sabiedriski politisks un literārs laikraksts, iznāca no 1868. līdz 1906. un no 1917. līdz 1919. gadam Rīgā, vienulaik [1917. gadā] — Pleskavā. No 1907. g. līdz 1917. g. sākumam iznāca ar nosaukumu «Dzimtenes Vēstnesis».

Nr. 92

Izraksts no pavēles (Nr. 10) Baltijas landesvēra latviešu brigādei par kontrrevolūcijas spēku ieņemtās Rīgas viena noteikta rajona pārmeklēšanu, komunistu atbruņošanu un apcietināšanu^1

Rīgā 1919. g. 23. maijā

Slepeni

Karte: Rīgas plāns

Atsevišķi lielinieku perēkļi izrādījuši stipru pretestību ienākošam karaspēkam, un vakar Rīgā notikušas sīvas ielu cīņas.

Lai iztīrītu Rigu no palikušiem lieliniekiem, karaspēka daļām pavēlēts izdarīt namu uz nama sīku kratīšanu, atņemt ieročus un arestēt lieliniekus. Brigādei uzdots iztīrīt rajonu starp Aleksandra-, Avotu un Rumpmuižas^3 ielām, sākot ar Elizabetes^4 ielu uz augšu

[••]•

Pa nakti bataljoniem augša minētos rajonos izsūtīt patruļas kārtības uzturēšanai. (Par arestu izvešanu un patruļu dienestu uz ieejas pilsētā ievērot klātpieliktos Oberštāba" aizrādījumus.)

Pulkvedis Balodis

LPSR CVVA, 5530. f., 1. apr., 1. I., 36. Ip. Apstiprināts noraksts.

1 Dokuments liecina: lai gan ar novēlošanos, «kārtības ievešanā» Rīgā piedalījusies arī J. Baloža brigāde.

2 Tagad Ļeņina iela.

3 Tagad A. Deglava iela.

4 Tagad Kirova iela.

5 Netiek publicēta pavēles dala par norādītā pilsētas rajona sadalīšanu brigādēs 1., 2. un 3. bataljona iecirkņos.

6 T. i., Baltijas landesvēra štābs.

Nr. 93

A. Niedras «Paskaidrojums rīdziniekiem» par viņa kabineta izveidošanās apstākļiem un uzdevumiem

Rīgā 1919. g. 27. maijā

Janvāra sākumā aizgāja no Rīgas Latvijas Pagaidu valdība, kuras priekšgalā atradās Ulmanis. Tagad, pēc Rīgas ieņemšanas, šurp atgriežas ministru kabinets manā vadībā. Jūtu, ka esmu rīdziniekiem parādā paskaidrojumu par tiem iemesliem, kas darīja šādu pārmaiņu par nepieciešamu.

Ulmaņa valdība Liepājā stipri sanidās ar vāciešiem, tā ar ārzemniekiem, kā arī šejieniešiem. Tam par iemeslu bij galvenā kārtā Ulmaņa ministru Zālīša, Goldmaņa un Paegles rīdīšana. Sie ministri turējās pie tām domām, ka drīzāk varot saprasties ar lieliniekiem nekā ar Baltijas vāciešiem. Tādēļ viņu nodoms pastāvēja iekš tam: savākt pietiekoši stipru karaspēku, sakaut papriekšu lieliniekus un tad vāciešus.

Bet šo jauno karaspēku nevarēja nekādi radīt bez vāciešu palīdzības. Latviešu karaspēkam vācieši maksāja algu, deva drēbes un pārliku. Padzirdējuši, ka latviešu karaspēku grib rīkot pret vāciešiem, viņi atteicās pabalstīt pret viņiem pašiem vērsto armiju. Viņi aizliedza iesaukt jaunus karavīrus un atbruņoja tās daļas, kuras visvairāk bij sakurinātas pret vāciešiem. Tā ka latviešu karaspēks vairs negāja vairumā, bet mazumā. Gan Ulmaņa valdība vēl vienmēr cerēja saņemt pārtiku, drēbes un algu priekš latviešu karaspēka no sabiedrotiem, bet sabiedrotie pastāvēja uz to, lai Ulmaņa valdība papriekš izlīgst ar Baltijas vāciešiem. Agrāk viņi negribēja aizdot naudu Latvijai. Tā pagaja viss pavasara gabals. Latviešu armija kusa kopā, bet cerības uz sabiedroto palīdzību nepiepildījās. Tā zuda katra cerība, ka Ulmaņa valdībai izdosies Rīgu atsvabināt.

Tad pienāca klāt vēl viena lieta. Sā gada 16. aprīlī dažas zemessargu nodaļas, būdamas stipri nemierā ar Ulmaņa valdības rīdīšanu pret vāciešiem, izputināja šo valdību. Sis solis bij ne tikai nelikumīgs un nosodāms, viņš bij arī neprātīgs. Valdību gāzdamas, šis nodaļas nebij pārdomājušas, ko likt vietā. Piedāvāja valdību vienam, otram, bet no latviešiem neviens to negribēja uzņemties un ar savu vārdu segt.

Tad iejaucās sabiedrotie. It īpaši angļi aizstaveja tās domas, ka īstie Ulmaņa valdibas gāzēji bijuši ne tikai vietējie vācieši vien, bet arī ārzemes vāciešu karaspēks. Pie tam viņi uzsvēra, ka līdz ar Ulmaņa valdibas gāšanu esot apvainoti arī viņi kā Ulmaņa valdības draugi. Aiz tā iemesla viņi uzstādīja trīs prasījumus: 1) lai Ulmaņa valdību ārzemju vācieši ieceltu atpakaļ; 2) lai vācu karaspēka virs-

vadoņi grafu fon der Golcu atsaucot Vācijā projām; 3) lai vācu karaspēku nostādot zem Ulmaņa. Ārzemes vācu karaspēks to apstrīdēja, it ka viņš būtu vainīgs pie Ulmaņa valdības gašanas. To viņš apzīmēja kā vietējo vāciešu darbu. Bet, ja ārzemju vāciešu karaspēks pie 16. aprīļa notikumiem^1 neesot vainīgs (un tieši pierādīt iadu vainu viņam nevarēja), tad viņi nevarot pieļaut, ka fon der Golcs un vācu karaspēks tiktu sodīts, grāfu fon der Golcu atsaucot un vācu karaspēku noliekot zem Ulmaņa valdības. Ja sabiedrotie uz šādiem prasījumiem pastāvot, tad vāciešiem neatliekot nekas cits kā atsaukt savu karaspēku atpakaļ no Kurzemes uz Prūsijas robežām.

Tātad sabiedrotie nostādīja, no vienas puses, šo lietu kā savas cieņas jautājumu; no otras puses, to pašu darīja ārzemes vācieši. Mēs, latvieši, pie visa ta nolikuma bijām pilnīgi nevainīgi. Bet mums draudēja jau nākamās dienās tās briesmas, ka, vāciešiem aizejot, velsies ari pār Kurzemi tāds pats lielinieku vilnis, kāds gāja pagājušā gada decembrī par Vidzemi. Tad Latvija būtu galīgi izpostīta.

Bez tam nāca klāt vēl viena cita lieta. Sabiedrotie deva padomu, lai Rīgu drīz atsvabina, katra ziņa vēl pirms tā brīža, kad miera konference^2 pārrunās Latvijas patstāvības jautājumu. Ja Latvijai būšot ciņa pret lieliniekiem kaut kādi praktiski panākumi, tad ari Latvijas stāvoklis miera konferences acīs kļūšot labvēlīgāks. Un, ja Latvijas karaspēks būšot pierādījis savas spējas, tad sabiedrotie drīzāk piešķiršot viņam svarīgus uzdevumus.

Tātad ari Latvijas neatkarības ideja stāvēja tai brīdī svaru kausos. Bet Ulmaņa valdībai, ja to atjaunotu, nebij ne tās mazākās izredzes uz to, ka viņa aizkavēs frontes sabrukumu, nemaz nerunājot par Rīgas atsvabināšanu.

Visu to apsverot, es nācu pie tās atzīšanas, ka Rīga katrā ziņā jāatsvabina. Ulmanis to nekādi nevarēja izdarīt. Man turpretim bij izdevies ievadīt zināmu saprašanos starp vāciešiem un latviešiem. Tādēļ man bij dots solījums, ka mūsu karaspēks^3 ies uz priekšu un fronte neizjuks, ja es uzņemos Pagaidu valdības vadīšanu. Tad es neturēju par iespējamu atteikties no grūtā un nepateicīga uzdevuma: sastadil jaunu valdību priekš cīņas pret lieliniekiem un priekš Rīgas atsvabināšanas. Es pazinu rīdzinieku ciešanas, jo trīs reizes es slepeni gāju par lielinieku fronti. Es pazinu vidzemnieku bēdas. Divas reizes pēc lielinieku ienākšanas es vēl slepeni apceļoju Vidzemi. Tad šo bēdu dēļ es nedrīkstēju atteikties tai brīdī, kad man bija iespējams viņas vieglināt. Nerēķinādamies ar liepājnieku un Ulmaņa ierēdņu aģitāciju, es tomēr sastādīju jaunu valdību ar noteikumu: Riga jāatsvabina.

Gan Ulmaņa valdība vēl izmēģinājās šo nodomu izjaukt; kad uzbrukums lieliniekiem jau gandrīz bij sarīkots, tad Ulmanis ar Zālīti un vēl kādiem citiem kungiem lika mani ar varu aizvest, lai nogādātu mani projām uz Rēveli [Tallinu], Bet šis nodoms viņiem neizdevās. Man izdevās izbēgt no Ulmaņa varas. Uzbrukums sākās, un, pateicoties Latvijas dēlu^4 nesalaužamai vīrestībai, — viņš izdevās ...

Es paredzu, ka Liepājas aģitatori drīz ieradīsies Rīgā. Brēks par mani un manu darbu tāpat, kā brēca Liepājā. Lai brēc. Man pietiek ar to, ka esmu mazuliet varējis palīdzēt pie tam, lai apklustu mirstošās Rigas brēkšana.

Andrievs Niedra

LPSR CVVA, 1899. f„ 2. apr., 292. 1., 22., 23. Ip. Noraksts.

1 Sk. 1. piezīmi 161.—162. lpp.

2 Sk. 1. piezīmi 134. lpp.

3 Domāts vācu 6. rezerves korpuss.

4 Par tādiem A. Niedra nosaucis landesvēristus baltvāciešus.

Nr. 94

Raksts «Rīgas «atsvabināšanas» ainas» laikrakstā «Tautas Balss» par kontrrevolūcijas asiņaino teroru pēc pilsētas ieņemšanas

1919. g. 22. jūnija

Otra dienā pēc vācu landesvēra ienākšanas Rīgā pilsētas ielas atgādināja kaujas lauku: uz visām galvenām ielām gulēja nošauto līķi, pa 2—3 blakus. Kaut gan nekādas ielu ciņas (izņemot mūsu apšaudīšanos pie jaunas Ģertrūdes baznīcas, kur bij nostiprinājušies daži sarkanarmieši) nenotika^1 — nošauto līķi bij visur sastopami. Līķiem visiem bij novilkti zābaki, apģērbu kabatas apgrieztas otrādi. Daudz līķiem bij piespraustas komunistu partijas biedru kartiņas, kas apliecināja nošauto personību. Starp nošautiem bij arī jaunu skuķu līķi (Skolas ielas^2 galā pie Esplanādes laukuma^3 gulēja 2 jaunu sieviešu līķi labos apģērbos). Priekšpilsētās (Pārdaugavā) varēja redzēt pat desmitiem līķu vienā vietā, ar vārdu [sakot], īsts kaujas lauks pēc pabeigtas kaujas.

Aina izskaidrojama vienkārši: pēkšņi iebrukdami Rīgā, vācieši nošāva bez brīdinājuma uz ielas katru, kas ar savu apģērbu atgādināja zaldātu vai kaut kā citādi izlikās tiem «šaubīgs». Tā, piemēram, uz Suvorova ielas,4 Ģertrūdes ielas^5 stūrī, gulēja kāds apmēram 70 g. veca vīrieša līķis zaldāta mētelī. Acīmredzot šis zaldāta mētelis vecītim bijis viņa nāves cēlonis. Nošauto līķi gulēja uz pilsētas ielām 4—5 dienas, pēc kam tik tos novāca, saveda pie Matīsa kapiem un ārpus kapiem pameta neapraktus. Tikai vēlāk, kad iznāca jau daži laikraksti un aizrādīja, ka neapraktie līķi izplatot pilsētā nepanesamu smaku, tos apraka kopējā lielā bedrē.

Trešā diena pēc Rīgas ieņemšanas pilsētā ieradās pirmās latviešu karaspēka daļas,6 kuras bij aizturētas pie Dinamirides? cietokšņa ieņemšanas. Pilsētu sadalīja kvartālos, katru kvartālu ieņēma sava karaspēka daļa.8 Reizē ar to iesākās veselu kvartālu kratīšanas: uz ielām tika apturēti visi gājēji un pārbaudīti viņu dokumenti. Ja vācu zaldāti pie kada atrada zīmīti, pēc kuras varētu domāt, ka viņas-īpašnieks ir komunists, tad tādu visas publikas priekšā uz ielas nošāva. Latviešu zaldāti tikai apcietināja šaubīgas personas un pēc izmeklēšanas palaida brīvībā.9 Kratīti tika ari visi nami, un dienas laikā visi Rīgas cietumi bij pārpildīti, un apcietinātos vajadzēja turēt pat privātos namos (piemēram, Ģertrūdes ielā^10 Nr. 37, Suvorova ielā" Nr. 12, Nikolaja ielā^12 Nr. 33 u. d. c.). Vāci tūliņ nodibināja tā saukto «Slandrecht» — «kakla tiesu», kuras miteklis bij Suvorova ielā Nr. 12, pretim Vērmaņa parkam'3. Divas dienas (4. un 5. dienā pēc vācu ienākšanas) te nama sētā (blakus cirka telpām) tika šauti cilvēki faktiski bez jebkādas tiesas. Pretim namam uz ielas stāvēja ļaužu pūlis un ar šausmām klausījās nerimstošās flinšu zalves un izmisuma kliedzienus nama sētā. Nemitīgi šai nama ieveda jaunas apcietināto partijas, un visi zināja, ka no nama Nr. 12 Suvorova ielā neviens apcietinātais lauka vairs neiznāk . .. Šāda «tiesa», t. i., izrēķināšanās, turpinājās vairāk dienu no vietas.

Cik šausmīgus apmērus pieņēma šāda noslepkavošana, liecina kaut vai tas fakts, ka Rīgas mācītāji, kuri bij ne mazumu cietuši no komunistiem, griezās ar «petīciju» pie vācu militārās pārvaldes, lai šādu beztiesas noslepkavošanu izbeidz, kā to savai draudzei ziņoja no kanceles mācītājs Freidenfelds. Parādījās ari landesvēra virspavēlnieka pavēle: pārtraukt (!) nošaušanas bez tiesas un sarkanā terora vietā nenodibināt balto teroru. Faktiski pavēle netika izpildīta. Pilsētas nomalēs atklāti uz ielas un pagalmos tika šauti bez tiesas desmitiem cilvēku uzreiz. Pulkveža Baloža štābā kāds aculiecinieks vairāku personu klātbūtnē žēlojās, ka Pārdaugavā kādā vietā apcietināti vairāki desmiti strādnieku. Uz pavēli latviešu tautības strādnieki nodalīti atsevišķi, cittautībnieki atsvabināti, bet latvieši visi nošauti turpat uz vietas. Līdzīgu faktu daudz. Kad landesvēra virspavēlniekam Flečeram aizrādīja, ka, neskatoties uz viņa pavēli, nošaušana bez tiesas turpinājās, pēdējais parasti atbildēja: «Uzrādiet man taisni tos zaldātus, kas šo pavēli neizpilda, tad es varēšu lietu izmeklēt.» Protams, ka uzrādīt tos nevienam nav iespējams. Sc vēl pāris piemēru. Jūnija pirmās dienās tika noslepkavota Latviešu Tautas padomes prezidija locekļa svaine, komunistu idejiskā pretiniece. Pec izdotās ārsta zīmes nelaiķei vajadzēja otra dienā iestāties pilsētas slimnīcā dzemdēt. Noslepkavotās līķis bij iemests Daugavā. Pēc dažām dienām piederīgie to atrada un apglabāja... Kāds plaši pazīstams sabiedrisks darbinieks (Sukuls) tika nošauts bez tiesas, neskatoties uz to, ka par viņa politisko uzticamību rakstiski galvoja vairāki Rīgas namsaimnieki un pats «Niedras kabineta» «kara ministrs» Vankins uz galvojuma zīmes bij uzrakstījis savu rezolūciju: «Galvotāji man pazīstami kā |oti uzticamas personas, kāpēc lūdzu lietu pamatīgi izmeklēt.» Viss tas neko nelīdzēja, nebij ne tiesas, ne izmeklēšanas, bij tikai nošaušanas un izrēķināšanās ... Tā nošauti atsvabinātā Rīgā ap 2000 cilvēku bez tiesas, bez izmeklēšanas. Pēdējā laikā centrālcietumā šāva katru dienu 60—80 cHvēkus. Nelaimīgos šauj galva ar «dum-dum» lodēm^14 un līķus atstaja neapraktus uz smiltīm pie Matīsa kapiem. Vēlāk tos aprok piederīgie. Līķus uzzīmēt piederīgiem ļoti grūti, jo ar sprāgstošām lodēm šauto galvas galīgi izjauktas un tikai pēc apģērba piederīgie zīmē savējus.

Pirmos vasaras svētkos centrālcietumā bij ieradies angļu misijas priekšstāvis (Kinens)15 painteresēties par ieslodzītiem. Misijas priekšstāvis bij iznācis no cietuma galīgi satriekts. Cietumā viņš pārliecinājies, ka 99% ieslodzīto ir latvieši, ka pirmo svētku rītā nošauti 48 vīrieši un 16 sievietes. Misijas priekšstāvju uzmanību bij griezusi uz sevi kāda 17 g. veca jaunava ģimnāziste no inteliģentu aprindām (Spillera jkdze), kura ari svētku rīta izvesta nošaušanai, bet nošaušana atlikta, kad jaunava, šāvieniem atskanot, bij kritusi pie bendes kājām, skūpstījusi bendes zābakus un izmisuma lūgusies... Viņas acu priekšā tai pat dienā nošauts viņas tēvs par to, ka pie kratīšanas vācu zaldati atraduši pie viņa dažas krievu patronas. Arī meita bijusi nolemta nāvei tikai tamdēļ, ka tēvs nošauts. Pēc šīs misijas apciemojuma nošaušanas bez tiesas pārtrauktas, un pēdējā laikā tiek dibinātas sevišķas kara tiesas pēc veciem krievu likumiem. Sīm tiesām būs jāskata cauri vēl ap 4000 apcietināto lietas. Jaunās tiesas vēl nav iesākušas darboties. Angļu misijas priekšstāvis Latvijas Tautas padomes priekšstāvim (Andersonam^18) izteicies, ka centrālā cietumā notikusi vienkārša izrēķināšanās ar latviešiem. Tāds viņa iespaids no cietuma ...

Tautas Balss^17 (Valkā). — 1919. — 22. jūn. — Nr. 46.

1 Apgalvojums neatbilst patiesībai. No trim pusēm apdraudētajai Padomju Latvijas armijai Rīgā nebija nevienas karaspēka da|as, tomēr galvaspilsēta netika atdota bez cīņas. Gan Daugavmalā, gan Rigas centrā, daudzās ielās Padomju Latvijas armijas Karaskolas kursanti, miliči, komunisti un padomju iestāžu darbinieki, steigā apbruņotās strādnieku vienības pašaizliedzīgi stājās pretī kontrrevolūcijas pārspēkam. Tikai naktī (ap plkst. 1) no 22. uz 23. maiju pilsētas aizstāvji atkāpās aiz Juglas.

2 Tagad A. Upīša iela.

3 Tagad Komunāru laukums.

4 Tagad K. Barona iela.

5 Tagad Blaumaņa iela.

6 Nav pareizi — sk. dok. Nr. 89.

7 T. i., Daugavgrīvas.

* Sk. (lok. Nr. 89.

- Sis apgalvojums skan vairāk nekā apšaubāmi, jo ne jau visus apcietinātos atlaida, vel jo vairāk tādēļ, ka brigādei ierādītajā rajona (sk. dok. Nr. 92) ietilpa strādnieku kvartāli, kur tieši bija meklējami komunisti un viņu atbalstītāji.

10 Tagad Blaumaņa iela.

11 Tagad K. Barona iela.

12 Tagad Gorkija iela.

13 Tagad Kirova parks.

14 «Dum-dum» lodes pirmoreiz tika izgatavotas pagājušā gadsimtā angļu ieroču fabrikā Indijā. Tā kā šīs lodes sagādāja smagus un sarežģītus ievainojumus, to lietošana saskaņa ar starptautisko Ilāgas konvenciju tika aizliegta. Tomēr, neskatoties uz aizliegumu, pirmā pasaules kara gados vairākas valstis, arī Vācija, «dum-dum» lodes ražoja un izmantoja.

15 Alfrēds Kīnens (1887—?) angļu virsnieks. Pirms pirmā pasaules kara nodarbojās ar linu tirdzniecību Baltijā. 1914. gadā tika iesaukts Lielbritānijas bruņoto spēku rindās, piedalījās cīņās Francijā un Itālijā. 1919. gadā — Lielbritānijas militārās misijas priekšnieks Latvijā. Ko 1922. gada alkal nodarbojās ar linu tirdzniecību un dzīvoja Igaunijā. 1940. gadā atgriezās Lielbritānijā.

16 Osvalds Andcrsons (1872—1939) — sabiedrisks darbinieks. Tautas padomes loceklis, Rīgas domnieks, pilsētas finansu nodaļas vadītājs, a/s «Eksportie-ris» dibinātājs un direktors.

17 «Tautas Balss» — buržuāzisks sabiedriski politisks un literārs laikraksts, iznāca Valkā 1919. gadā no 22. aprīļa līdz 30. septembrim.

Nr. 95

Dzelzsdivizijas komandiera J. Bišofa^45 izsniegtā apliecība divīzijas kareivim par tiesībām saņemt zemi Latvijā

1919. g. 1. jūnijā

Dalības zīme Nr. 3229

Brīvprātīgo korpusa Rikhofa apakšvienības brīvprātīgais Pauls Gūtjārs, dzimis 1899. g. 31. jūlijā Pozendorfā Veisenfelsas apriņķī, ar savu 3 mēnešu ilgo piederību pie dzelzsdivizijas, piedalīšanos kaujās pret boļševikiem, lai tos padzītu no Baltijas teritorijas, un ar savu atzinības cienīgo stāju izpelnījies tiesības uz zemes gabalu gadījumā, ja notiktu zemes sadale.

Bišofs,

majors un komandieris Kolonizācijas virsnieks [paraksts nesalasāms]

LPSR CVVA, 1899. L, 2. apr., 290. 1., 235. lp. Tulkojums no vācu vai. Grām.: Kā tas bija. — 158. Ipp.

Nr. 96

A. Niedras iesniegums sabiedroto lielvalstu misijām Baltijā par koalīcijas valdības sastādīšanu

Rīgā 1919. g. 5. jūnijā

Sabiedrotie Spā^1 30. maijā uzstādījuši Vācijai Latvijas jautājumos zināmas prasības. No tas formas, kādā šīs prasības izteiktas, ir izredzama sabiedroto vēlēšanās, ka lai Latvijā tiktu nodibināta koalīcijas ministrija, kura sastādītos no visām partijām pēc viņu nozīmes un iespaida.

Sarunās ar dažiem sabiedroto misiju priekšstāvjiem Liepājā ir noskaidrots, ka sabiedrotiem bulu patīkami, ja Latvijas valdība atbalstītos uz visu Latvijas iedzīvotāju izraudzītu priekšstāvniecibu.2 Sabiedroto prasības un viņu misiju vēlēšanās Latvijas valdība var no savas puses izpildīt gluži neatkarīgi no tā, kādu stāvokli pret šīm prasībām ieņems Vācijā.

Latvijas valdība jau Liepājā bija nolēmusi nodibināt tautas priekš-stāvniecību, tiklīdz būs iespējams griezties pie Latvijas iedzīvotājiem un viņu domas izzināt. Sis brīdis ir tagad pienācis. Rīgai krītot, lielinieku vara Latvijā ir salauzta. Tādē| Latvijas Pagaidu valdība pavēlējusi, ka līdz 1. jūlijam š. g. visā Latvijā ir jāievēl delegāti uz kongresu, kuri tad no savas puses un pēc sava prāta radītu tautas priekšstāvniecibu un Pagaidu valdību, šo vēlēšanu principi ņem vērā katras Latvijas partijas nozīmi un iespaidu.

Ja mēs runājam par Latvijas partijām, tad mēs nedomājam par politiskām partijām, ka viņas pastāv Vakara Eiropā. Tikai lielinieki, sociālistu mantinieki, ir nodibinājuši ciešu politisku organizāciju. Mūsu partiju dzīve dibinās uz nacionāliem un sociāliem pamatiem, atsevišķās partijas aizstāv nacionālas vai okonomiskas un sociālas intereses. Mēs varam Latvijā ļoti pamatīgi novērot interešu dažādību starp pilsētu un laukiem, starp vāciešiem un latviešiem, starp pilsoņiem un proletāriešiem pilsēta un starp saimniekiem un strādniekiem lauksaimniecībā, kā ari starp lielgruntniekiem un mazgruntniekiem.

Politisko partiju dzīve varētu šai interešu dažādībai tikai tad pakalpot, ja būtu izstrādātas sevišķas vēlēšanu tiesības, kuras ievēro taisni šās interešu dažādības. Vispārējo vēlēšanu tiesību piemērošana mūsu apstākļiem mums divu gadu laikā devusi divreizēju proletariāta diktatūru. No tā redzams, ka uz vispārēju vēlēšanu tiesību pamata šimbrīžam vēl nekāda koalīcijas valdība nevar tikt nodibināta. Jaunas vēlēšanu tiesības nevar tikt izstrādātas un ievestas dažu nedēļu laikā. Tātad mums nav citas izejas kā dibināties uz līdzšinējo vēlēšanas kārtību, un turklāt jau iepriekš noteikdami šādu

19t

uz nacionālam un ekonomiski-sociālām interesēm dibināto grupu iespaidu un samēru. Pēdējo mēs panakam tādā ceļā, ka no katras grupas vēlamo delegātu jeb tautas vietnieku skaits jau iepriekš tiek noteikts. Bez tam būtu jaatrod princips, pie kura pieturoties visi Latvijas iedzīvotāji vēlēšanās piedalītos. To nekādā veidā nevar izdarīt, dibinoties^3 uz politiskām partijām. Visām mūsu politiskām partijām, kopā ņemot, nekad nav bijis pat ne 50 000 biedru. To pašu lielākā puse ir bijuši lielinieki. Ja šie atkristu nost, nevar taču 20 tūkst, cilvēkiem atstāt nobalsošanu par 2 000 000. Bez tam politisku partiju dzīve Latvijā var tikt atjaunota vienīgi caur aģitāciju un propagandu. Bet tas nevar notikt viena mēneša laikā un ari vēl nebūtu pielaižams iielnicciskas aģitācijas dēļ.

Tādēļ valdība nāca pie pārliecības, ka vēlēšanas jāizdara to parastā ceļā — caur pašpārvaldības orgāniem. Pie tam viņa gribēja katru vienpusīgu vēlēšanu iznākumos caur to novērst, viņa iepriekš noteica katras interesentu grupas delegātu skaitu, tātad zināmā mērā pieturējās pie kuriju sistēmas.4 Pašpārvaldības organizācijas apvieno visus Latvijas iedzīvotājus. Viņi ir uz laukiem apvienoti pagastu, pilsētās — pilsētu sabiedrībās.

Nacionālu grupu iespaidu valdība novērtē tādējādi, ka viņa dod divas trešdaļas no tautas priekšstāvju vietām latviešiem un vienu trešdaļu nelatviešiem. Ka nelatvieši, tas ir mazākums, šīs priekš viņiem noteiktās vielas izdalīs savu dažādo grupu starpā; to noteikt valdība vispirms atļauj šīm pašām grupām.

Sociālais princips tiek tādā veidā ievērots, ka uz laukiem trīs interesentu grupas: bezzemnieki, mazgruntnieki un lielgruntnieki (pēdējie gandrīz bez izņēmuma vācieši) tiek novērtēti vienlīdzīgi. Katrs pagasts sūta uz pašpārvaldības organizāciju priekšstāvju kongresu ik pa trim priekšstāvjiem: vienu bezzemnieku, vienu mazgruntnieku un vienu lielgruntnieku.

Pilsētās latvieši tāpat izvēl divas trešdaļas no visiem priekšstāvjiem. Puse no šiem, tātad viena trešdaļa no visa kopskaita, jāievēl caur strādniekiem. Strādniekiem (kā pretstatam darba devējiem) pieskaitīti arī brīvo profesiju^5 piederīgie. Caur to strādniecībai tiek dota iespēja mācītus spēkus kā savus priekšstāvjus sūtīt tautas vietniekos.

Uz augšējo nacionālo un sociālo principu pamata vēlot sastādīsies nākošā tautas priekšslāvniecība:

1/3 latviešu īpašnieku un darba devēju,

1/3 strādnieku (pa lielākai daļai latviešu),

1/3 nelatviešu (sociālā un nacionālā ziņā maisīti).

Sī tautas priekšstāvniecība būs pagaidu priekšstāvniecība. Savas pilnvaras viņa nodos Satversmes sapulcei.

Vēlēšanas notiks pa kūrijām. Tātad varēs rīkoties pēc dažādām vēlēšanas sistēmām, kā attiecīgā kūrija to vēlēsies.

Provizoriskā jeb pagaidu tautas priekšstāvniecība tad sastādīs provizorisku koalīcijas valdību pēc tiem pašiem principiem, kādi viņi tika ievēroti pie tautas priekšstāvniecības ievēlēšanas.6

Iesniegdams šo Latvijas tagadējās Pagaidu valdības programmu labvēlīgai caurlūkošanai no sabiedroto misiju puses, es izsaku cerību, ka šī programma viscauri sakrīt ar sabiedroto prasībām no 30. maija un ar misiju vēlēšanos.

Tā kā šīs programmas izvešana ir nolikta līdz 1. jūlijam, pie kam valdība ir gatava uzņemties sabiedroto priekšstāvjiem pretim katru garantiju par viņas izvešanu, tad atļaujos lūguma veidā iekustināt jautājumu, vai sabiedroto priekšstāvji neatrastu, ka pienācis laiks iestāties par labu blokādes^7 mīkstināšanai.

Ministru prezidents Andrievs Niedra

LPSR CVVA, 1899. f„ 2. apr„ 292. 1., 20., 21. lp. Noraksts.

1 Pilsēta Beļģija.

2 Dokumenta teksts apliecina tamlīdzīgu ieteikumu formālo, pat demagoģisko raksturu.

3 T. i., balstoties.

4 Sī antagonistisku šķiru sabiedrībai raksturīgā vēlēšanu sistēma paredzēja vēlētāju kontingenta iedalīšanu kategorijās, vadoties pēc īpašuma, rases, tautības u. c. pazīmēm, tā panākot iedzīvotāju vairākuma pārstāvniecībās samazināšanu.

5 T. s. brīvās profesijas pārstāvēja rakstnieki, mākslinieki, ārsti un citi, kuri nebija tieši saistīti ar materiālo ražošanu un sociālo likumdošanu.

0 So ieceri īsākā variantā A. Niedra nākošajā dienā izteica uzsaukumā •«Visiem Latvijas iedzīvotājiem», kurā paskaidrots: «Latvijas pašpārvaldības vietnieku sapulce izvēlēs pēc sava prāta sešdesmit (60) Latvijas tautas vietniekus, no kuriem būs četrdesmit latviešu un divdesmit cittautiešu. No latviešu tautības tautas vietniekiem pusei vajag būt no īpašnieku un darba devēju, otrai pusei no miesīga un garīga darba strādnieku, darba ņēmēju puses.» Kā redzams, A. Niedra visvairāk bija norūpējies par latviešu vēlētājiem. Spriežot pēc pulkvežleitnanta E. Diparkē atbildes vēstules, franču militārās misijas vadītājs ar minēto projektu nebija apmierināts — galvenokārt tāpēc, ka saskatīja tajā centienus stiprināt vācu pozīcijas Latvijā. Turpmāko nedēļu laikā izšķirās paša A. Niedras kabineta liktenis, un šī iecere tā arī netika īstenota.

7 Domāta sabiedroto valstu karakuģu veiktā Kurzemes piekrastes blokāde, kas traucēja vācu 6. rezerves korpusam saņemt piegādes no Vācijas.

Nr. 97

A. Niedras kabineta sēdes protokols par bruņoto konfliktu ar buržuāziskās Igaunijas karaspēku, par stāvokli Rīgā, finansiāliem jautājumiem un Latvijas pilsoņtiesību piešķiršanu landesvēra komandierim A. Flečeram

[Rīga] 1919. g. 6. jūnijā

plkst. 5.30 p. p.

Klāt:

Ministru prezidents Andrievs Niedra

Zemkopības ministrs J. Ansbergs

Kara ministrs Dr. T. Vankins

Pārtikas ministra v. i. Andrejs Krastkalns

Finanšu ministrs konsuls Eižens Svarcs

Ārlietu ministra v. i. Heinrihs fon Brimmers,

kā ari Burkevics

Borkovskis, Iekšlietu ministrijas ierēdņi un tautas apgaismošanas ministrs Jūlijs Kupčs.

tot augšminēto konfliktu priekš sacelšanās. Uz to kā atbildi Dr. Van-kins nolasa viņam iesniegtās ziņas par stāvokli Rīga un viņpus frontes un iesniedz pagājušā naktī Rigā izkaisītās proklamācijas paraugu.

II. Uz ministru prezidenta priekšlikumu pāriet uz valūtas jautājuma apspriešanu un uzklausa finanšu ministra Svarca atbildi uz Niedras jautājumu, pie kādas valūtas mums ir visizdevīgāki pieturēties. Ministrs Svarcs atbild, ka pamatam vajaga ņemt Latvijas rubli,3 kurš ir līdzvērtīgs ostrublim; krievu cara rubļa vērtība būtu nosakāma arī uz priekšu pēc līdzšinējā kursa, vēlāk būtu jāatļauj tirgošanās ar Krievijas naudas zīmēm.

Pārrunā arī aizņēmuma jautājumu ārzemēs un ārzemju valūtas. Ka aizņēmums ir un būs vajadzīgs, par to ir visi klātesošie vienis pratis, bet jautājums ir, kur meklēt aizņemties.

A. Niedra liek priekšā jautājumu atlikt līdz rītam, lai būtu iespējams noskaidrot politisko situāciju. Tam piekrīt.

Nolemj lūgt finanšu ministru Svarca kungu stāties rīt, 7. jūnijā š. g., sakara ar kara iestādēm un kabineta vārdā paskaidrot, ka Latvijas Pagaidu valdība visas apķīlātās summas, kuras lielinieku valdība te atstājusi, uzskata par Latvijas valsts īpašumu un lūdz kompetento kara iestādi izdot šo naudu finanšu ministrijas rīcībā.

III. Tiek pārrunāti Padomju valdības ierēdņu atlaišanas un algas jautājumi. Atzīst, ka visi ierēdņi ir atlaisti ar pirmo virspavēlnieka rīkojumu. Vai viņiem izmaksājama alga par 14 dienām, no 15. līdz

31. maijam, ta jautājuma izspriešanu atliek.

IV. Virspavēlnieks Alfrēds Flečers lūdz viņu uzņemt Latvijas pavalstniecībā. Vienbalsīgi atzīst, ka jāizpilda Ulmaņa valdības 29./XII

1918. g. slēgtais līgums ar vācu karaspēka virspavēlniecību un, ja Flečers dod reversalu^4 par to, ka viņš izpildīs visus Latvijas pavalstnieku pienākumus, vēlams uzņemt viņu Latvijas pavalstniecībā un izdot viņam vajadzīgos dokumentus.

Paraksti

LPSR CVVA, 6033. f„ 1. apr., 34. 1., 36,—39. Ip. Noraksts.

' Nikolajs Rēks (1890—1942) — buržuāziskās Igaunijas armijas ģenerālis. Beidzis Ģenerālštāba akadēmiju Petrogradā (1917), 20. gadu pirmajā pusē militārās zināšanas papildinājis Francijā. 1939.—1940, g. — buržuāziskās Igaunijas kara ministrs, Lielā Tēvijas kara gados sadarbojās ar vācu fašistiskajiem okupantiem.

2 Gluži otrādi, uzbrucēji bija A. Niedras kabineta «Latvijas karaspēks» resp. Baltijas landesvērs.

3 Kontrrevolūcijas varā esošajā Kurzemē apgrozībā bija dažādas — galvenokārt cara patvaldības un vācu okupantu izdotās naudaszīmes. 1919. g. 22. martā Latvijas buržuāziskā Pagaidu valdība nolēma izlaist Liepājā valsts kases zīmes, t. s. Latvijas rubļus. Līdz aprī|a vidum no paredzētās kopsummas (25 milj. Latvijas rb|.) emitēja tikai 650 000 rbļ., pēc tam A. Niedras kabinets — vēl •830 000 rb|. 1919. g. 27. martā tika noteikts jaunās naudas kurss: 1 Latvijas rubli pielīdzināja 1 ostrublim jeb attiecīgi 2 vācu markām un 1,5 cara rub|iem. Iedzīvotāji pret Latvijas rub|iem izrādīja lielu neuzticību un sākumā nevēlējās tos pieņemt, neuzskatot par drošu maksāšanas līdzekli, un joprojām deva priekšroku ostrubjiem un cara rub|iem.

* Šeit: solījumu (franlu vai).

Nr. 98

Izraksts no A. Niedras kabineta sēdes protokola par militārpolitisko stāvokli, līdzekļiem karaspēka uzturēšanai, karatiesu sastāvu un kareivju patvaribām

1919. g. 16. jūnijā

Vada: ministru prezidents Andrievs Niedra. Piedalās ministri:

1) tieslietu — prof. Sokolovskis, 2) satiksmes — f. Brimmers, 3) finanšu — Švarcs, 4) tautas apgaismošanas— Kupča, 5) valsts darbu — Katnpe, 6) kara — Dr. Vankins, 7) zemkopības — Ansbergs, 8) apgādāšanas ministra vietas izpildītājs — Krastkalns.

Protokolē: ministru padomes sekretārs Albats.

Sēdi atklāj plkst. 5.45.

Sekretārs nolasa 13. un 14. jūnija protokolus. Protokolus pieņem.

I. Ministru prezidents ziņo, ka lielinieku karapulki iesākuši uzbrukumu no Rēzeknes un Daugavpils puses.1 Igauņi nespēj noturēt fronti. Nepieciešami sūtīt palīga spēkus. Līdz ar šiem notikumiem grozās politiskais stāvoklis. Ministru prezidents saziņā ar zemessargu virspavēlnieku un štāba priekšnieku turējis par nepieciešamu tūliņ telegrafēt miera konferencei uz Versa|u^2 ar nolūku paziņot par tagadējo politisko stāvokli Latvijā un lūgt apstiprināt sabiedroto priekšstāvju priekšlikumu Cēsīs no 10. jūnija attiecībā uz konfliktu ar igauņiem.3 Telegrammas teksts pievienots šim protokolam.

Ministru prezidents lūdz sankcionēt viņa spertos soļus.

Lēmums: Vienbalsīgi sankcionēt ministru prezidenta spertos soļus.

II. Ministru prezidents ziņo, ka no intendantūras pienācis raksts attiecībā uz izdevumu segšanu armijas uzturēšanai. Pēc līguma, kas noslēgts ar Vācijas valdību 7. XII 18., tekošos izdevumus sedz Vācijas valdība, bet Latvija uzņemas visas izdotās summas atlīdzināt. Jautājums grozās ap to, kādā kārtībā izdarāmi uz priekšu maksājumi.

Debatēs aizrāda: 1) ka jāatzīst un jāapstiprina līdz šim izdotās summas; 2) uz priekšu būtu ieteicami aizņemties noteiktas apaļas summas, no kurām varētu atlicināt līdzekļus arī citām vajadzībām.

Lēmums: 1) Iecelt komisiju finanšu, kara, ārlietu ministru un valsts kontroliera sastāvā; 2) uzdot šai komisijai apspriest jautājumus par finansiālām attiecībām ar Vāciju sakarā ar armijas apgādā-sanu; 3) iesniegt ministru padomei noteiktu priekšlikumu šai lieta

VIII. Tieslietu ministrs ziņo, ka uz priekšu karatiesas sastāvēs no 4 nodaļām, no kurām 3 būs latviešu un 1 vācu. Latviešu nodaļām būtu vajadzīgi 6 latviešu tautības juristi: 3 priekšsēdētāji un 3 prokurori.

Lēmums: Pieņemt šo tieslietu ministra priekšlikumu.

IX. Zemkopības ministrs ziņo, ka Inčukalnā no zaldātiem nošauta bez tiesas kāda jaunava. Sai jaunavai nav bijis nekādu attiecību pret lieliniekiem. Viņas māsa gan vadījusi kādu lielinieku ierīkotu sugas teļu audzinātavu, kas ari nav uzskatāms par noziegumu. Caur pārpratumu nošauta otra māsa. Ministrs liek priekšā spert soļus, lai nošaušana bez tiesām vairs nenotiktu un lai vainīgie zaldāti tiktu stingri sodīti.

Lēmums: 1) Uzdot kara ministram izmeklēt lietu; 2) publicēt faktus, kas liecina, ka zaldāti, kas vainīgi pie patvarīgām nošaušanām un laupīšanām, tiek sodīti ar nāves sodu.

LPSR CVVA, 6033. f., 1. apr„ 34. 1., 43., 44., 46., 47. !p. Noraksts.

1 Pēc Rīgas krišanas Padomju Latvijas armija grūtos apstākļos atkāpās uz

jaunām aizsardzības pozīcijām Latgalē, kur stājās pie nepieciešamas reorganizācijas. Lielākas uzbrukuma operācijas tā tobrīd neplānoja. A. Niedras apgalvojums par Sarkanās Armijas sākto uzbrukumu no Rēzeknes un Daugavpils puses neatbilst patiesībai. _ ,

2 Naktī no 9. uz 10. jūniju Cēsīs pēc sabiedroto pārstāvju iejaukšanās Igaunijas buržuāziskā armija un Baltijas landesvērs noslēdza pamieru līdz 19. jūnijam.

3 Netiek publicēti darba kārtības III—VII un X—XIV punkti par Dānijas Sarkanā krusta nodaļas aizņēmumu, mākslas darbu vēlamo reģistrāciju Rīgas muzejos, dzelzceļa ierēdņu prasībām u. c. jautājumiem.

Nr. 99

Igaunijas buržuāziskās armijas sastāvā ietilpstošās Ziemeļlatvijas brigādes pavēlniecības vēstule Baltijas landesvēra latviešu brigādes komandierim pulkvedim J. Balodim ar prasību precizēt nostāju bruņota konflikta gadījumā starp buržuāziskās Igaunijas un R. fon der Golca spēkiem

1919. g. 17. jūnijā

1) Vai pulkvedim Balodim ir zināms, ka fon der Golcs izsludinājis igauņus un Ziemeļlatvijas latviešus par boļševikiem un saviem ienaidniekiem? Vai pul'kv. Balodis šai jautājumā ir solidārs ar fon der Golcu?

2) Vai kauju gadījumā starp mums un fon der Golca karaspēku pulkv. Balodis piesliesies mūsu vai Golca pusē? Atbilde vēlama skaidra, noteikta un rakstiska.

3) Ar sava karaspēka pārgrupēšanu acīmredzot saskaņā ar vāciešu rīkojumu pulkv. Balodis, kamēr viņa attieksme pret Ziemeļlat-viju un Igauniju oficiāli nav zināma, nostāda Ziemeļlatvijas karaspēku apdraudētā stāvoklī un sekmē fon der Golca un Flečera kaujas mērķus, un atnes labumu ne brīvajai Latvijai, bet Niedras viltus valdībai.

4) Dienvidlatviešu brigādes karaspēka pārvietošanā saskatāma sabiedroto noteiktā pamiera pārkāpšana, un vācieši, visai iespējams, ar nodomu izvirza Dienvidu brigādes da]as, lai viņu sadursmes gadījuma ar Ziemeļlatvijas un Igaunijas daļām visu vainu un atbildību uzveltu pulkveža Baloža, Ziemeļlatvijas un Igaunijas daļām.

Pulkvedim Balodim jābūt skaidram, ka viņa karaspēka izvirzīšanās bez pamiera noteikumu pārkāpuma seko, gadījumā, ja viņa karaspēks netiks atvilkts atkal atpakaļ iepriekšējās vietās, nenovēršama sadursme ar Ziemeļlatvijas un Igaunijas karaspēku. Visnopietnākā veidā piegriežam pulkveža Baloža uzmanību tam, ka viņš, turpinot palikt attiecībā pret mums nenoteiktā stāvoklī, kalpo par provokācijas ieroci vāciešieitf pret mums.

5) Tāpēc pulkvedim Balodim tiek ierosināts vai nu pārnākt nekavējoties pie mums, vai ieņemt fronti no Jaungulbenes līdz Daugavai pret boļševikiem.

6) Brīvās Latvijas interesēs nepieciešams apvienot komandantūru lietas Vidzemē. Vēlams komandantūru darba saskaņošanai pakļaut viņas kopējam centram, t. i., aizmugures priekšniekam pulkv. Mig-lavam', kurš apgādās viņas ar instrukcijām un kopējā darba plānu. Pie tam ārkārtīgi svarīgi, lai mobilizētie ļaudis, zirgi un rekvizējamie produkti, priekšmeti un nodokļi nekādā gadījumā nenonāktu pie vāciešiem, bet atnestu labumu pulkveža Baloža brigādei vai Ziemeļlatvijas brigādei.

Ziemeļlatvijas brigādes priekšnieka v. i., ģenerālštāba apakšpulkvedis Ozols Ziemeļlatvijas aizmugures priekšnieks apakšpulkvedis Miglavs

LPSR CVVA, 1526. f., 1. apr., 391. !., 31., 32. Ip. Tulkojums no krievu vai.

1 Jānis Miglavs (1875—?)_— virsnieks, beidzis Vi|ņas junkurskolu (1900). Dienējis cara armijā. Piedalījās krievu-japāņu un pirmajā pasaules karā (no 1916. gada — apakšpulkvedis), krita vācu gūstā. 1918. g. decembrī ieskaitīts Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības Apsardzības ministrijas štābā par sevišķu uzdevumu virsnieku. 1919. g. 27. maijā iecelts par Ziemeļlatvijas brigādes aizmugures priekšnieku, 19. jūlijā — par Vidzemes un Latgales rajona, bet novembrī — par Jelgavas garnizona priekšnieku. 1927. gadā slimības dēļ atvaļināts.

Nr. 100

A. Niedras kabineta sēdes protokols par iekšpolitisko situāciju Latvijā, norēķināšanos ar valsts kontroli un cenzūras ieviešanu

[/?fgā] 1919. g. 24. jūnijā

Vada: ministru prezidents Andrievs Niedra. Piedalās ministri: 1) kara — Dr. T. Vankins, 2) zemkopības — J. Ansbergs, 3) tautas apgaismošanas — J. Kupčs, 4) finanšu — E. Švarcs, 5) valsts darbu — J. Kampe, 6) satiksmes — J. Liepiņš, 7) tirdzniecības — J. Smits, 8) tieslietu — prof. P. Sokolovskis, 9) apgādāšanas ministrijas pārvaldnieks — A. Krastkalns, 10) valsts kontrolieris H. v. Brimmers, 11) kara ministra biedrs barons Taube^1.

Protokolē ministru padomes sekretārs H. Albats.

Sēdi atklāj plkst. 10.25 no rīta.

I. Ministru prezidents dod pārskatu par tagadējo politisko stāvokli un ceļ priekšā jautājumu, vai ir iespējams turpināt līdzšinējo pagaidu valdības politiku jeb vai griezties pie «ententes»2 valstīm ar sevišķu notu, kurā apgaismot pagaidu valdības stāvokli un nodot pilnvaras «ententes» prickšstāvju rokās.

Lēmums: 1) Griezties pie «ententes» valstu priekšstāvjiem ar sevišķu notu,3 kurā pēc iespējas sīki apgaismot pagaidu valdības stāvokli; 2) sūtīt ministru prezidentu un ārlietu ministra vietas izpildītāju uz Liepāju, lai stātos sakaros ar «ententes» priekšstāvjiem un nodotu augšā minēto notu; 3) notas tekstu galīgi apspriest nākamā sēdē, kuru nolikt uz plkst. 7 vakarā.

II. Ministru prezidents ceļ priekšā jautājumu, kādā veidā nodot aprēķinu valsts kontrolei par 10 000 rubļiem, ko viņš saņēmis Liepājā 500 rubļu gabalos (cara naudā) priekš politiskiem nolūkiem.

Lēmums: Atstāt šo summu pilnīgi ministru prezidenta rīcībā un, ievērojot izdevumu dabu, atzīt, atsevišķas kvītes valsts kontrolei nav iesniedzamas.

III. Attiecībā uz 23. jūnija sēdē iekustināto jautājumu par kara cenzūras ieviešanu ministru padome taisa šādu lēmumu.

Lēmums: Ievest kara cenzūru priekš visiem laikrakstiem un uzdot kara ministram spert visā drīzumā vajadzīgos soļus.

Sēdi slēdz plkst. 1.10.

Andr. Niedra J. Ansbergs

LPSR CVVA, 1307. f., 1. apr., 1390. I., 55. lp. Oriģināls.

1 Georgs Taube (1877—1948) — jūras kara flotes virsnieks, baltvācu politiķis. Piedalījās krievu-japāņu karā. 1913.—1917. g. — Vladivostokas tirdzniecības ostas priekšnieks, 1918. gadā iestājās Baltijas landesvērā. 1919. g. jūnijā neilgu laiku bija kara ministra biedrs A. Kiedras kabinetā.

2 Tā tekstā; jābūt — Antantes.

3 Nākošajā kabineta sēdē tika sastādīts notas teksts, bet pēc A. Niedras priekšlikuma pirms tās nosūtīšanas nolēma vispirms «vest mutiskas sarunas».

Nr. 101

Izraksts no J. Bišofa pavēles dzelzsdivīzijai par pāriešanu A. Niedras valdības dienestā

Rīga 1919. g. 26. jūnijā

Slepeni

Sakarā ar notikumu straujo attīstību pagājušajā nedē|ā nebija iespējams pietiekami izskaidrot karaspēka vienībām manus lēmumus un motīvus, tāpēc es lūdzu virsniekus piemērotā veidā paziņot saviem ierindniekiem sekojošo:

Divīzijas pāreja Latvijas dienestā notiek tādē|, ka Vācijas valdība aiz politiskiem apsvērumiem Antantes priekšā uzņēmās saistību neizmantot ziemeļos no Daugavas Vācijas impērijas karaspēka vienības. Tādējādi dzelzsdivīzijai būtu bijis jāatstāj Rīga tai brīdī, kad Baltijas landesvērs — kā jau minēts 18. jūnija divīzijas pavēlē — apvienotā igauņu-boļševiku karaspēka un ulmaniešu karaspēka darbības rezultātā atradās ārkārtīgi apdraudēta stāvoklī. Pametot landesvēru šādā brīdī likteņa vara, būtu jāzaudē ne tikai Rīga, bet, iespējams, arī visa Kurzeme, un tā būtu zudušas jebkādas kolonizācijas izredzes, zeme atkal tiktu boļševikiem, un visi vācieši — gan valsts vācieši, gan arī Baltijas vācieši — būtu spiesti atstāt šo zemi.

Vācijas valdība tomēr grib jebkuros apstākļos aizkavēt masveidīgu Baltijas vāciešu bēgšanu. Tādēļ tā ir uzticējusi armijas virspavēlniecībai attiecīgu pasākumu veikšanu.

Apstāklī, ka dzelzsdivīzija pāriet Latvijas dienestā, armijas virspavēlniecība saskata līdzekli, kā apmierināt Vācijas valdības vēlēšanos neizmantot Vācijas impērijas karaspēku uz ziemeļiem no Daugavas un noturēt līdz šim iegūto.

Ar šo pāreju neviens, kas dienē divīzijā, nezaudē savu Vācijas pavalstniecību. Apgādē nenotiks nekādas izmaiņas. Alga paliks līdzšinējā. Ar Latvijas valdību noslēgtais pagaidu līgums ir spēkā līdz 1. jūlijam, kad tas jāatjauno [..]

Es pieprasu no saviem virsniekiem, lai viņi sīki iztirzā šos jautājumus ar saviem padotajiem, enerģiski atspēko visas gļēvās baumas

un ar savu iespaidu apslāpē jebkuru kaitīgu aģitāciju, kas varētu graut uzticību virsnieku vadībai.

Es centīšos personīgi apmeklēt pēc iespējas vairāk karaspēka vienību, lai tām izskaidrotu mūsu stāvokli. Tomēr sagaidu, ka arī tās apakšvienības, kuru apmeklējumam man pašreiz nepietiek laika, man dāvās savu uzticību tajā pārliecība, ka es arī turpmāk visiem spēkiem aizstāvēšu viņu intereses.

Majors Bišofs

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 290. 1., 20. lp. Iespiests tipogrāfiski. Tulkojums no vācu vai. Grām.: Kā tas bija. — 79.—81. Ipp.

Nr. 102

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sedes protokols

\ Liepāja)

1919. g. 30. jūnija

Klāt:

Ministru prezidents K. Ulmanis

Darbu un satiksmes ministrs T. Hermanovskis

Tirdzniecības un rūpniecības ministrs Sp. Paegle

Iekšlietu ministrs Dr. M. Valters

Finansu ministrs K. Pūriņš

Zemkopības ministrs J. Goldmanis

Apsardzības ministrs J. Zālītis

Vēlāk ierodas Tautas padomes priekšsēdētājs J. Čakste

Protokolē — valsts kancelejas direktors D. Rudzītis

Klātesošie ministri ziņo par stāvokli un tuvākiem soļiem resoros.

Saskaņā ar finansu ministra ziņojumu nolemj pa likumīgās Pagaidu valdības darbības pārtraukuma laiku izlaisto Latvijas naudu' paturēt apgrozībā līdz turpmākam rīkojumam.

Ierodas Tautas padomes priekšsēdētājs J. Čakstes kungs un ziņo, ka sabiedrotie izteikuši noteiktu vēlēšanos, lai kabineta rekonstruēšanās notiktu Liepājā un vēl šodien; viņš domā, ka šī vēlēšanās jāievēro, un tādēļ liek kabinetam priekšā atkāpties, lai varētu sastādīt jaunu.

J. Čakstes kungs atstāj sēdi.

Pēc īsām pārrunām kabineta locekļi vienojas tūliņ iesniegt atlūgumus, kurus ministru prezidents uzņemas nodot Tautas padomes priekšsēdētājam.

Tirdzniecības un rūpniecības ministrs Sp. Paegle ce| iebildumus pret kabineta atkāpšanos; uzņemas tos iesniegt rakstiski. Nolemj Sp. Paegļa iesniegumu pēc viņa saņemšanas pievienot pie protokola.2

Ministru prezidents K. Ulmanis Valsts kancelejas direktors D. Rudzītis

LPSR CVVA, 1307. f., 1. apr., 277. I., 107, lp. Apstiprināts noraksts.

1 Kā jau minēts, A. Niedras kabinets emitēja kopsummā 830 000 Latvijas rub]u (sk. 3. piezīmi 195.—196. lappusē).

2 Netiek publicēts.

Nr. 103

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības apsardzības ministra J. Zališa pavēle (Nr. 73) iecelt angļu pulkvedi Dž. Grovu par galveno apmācības un apgādes priekšnieku un pulkvedi M. Peniķi^1 nozīmēt par komandieri visām Liepājā esošajām un jaunformējamām Latvijas buržuāziskā karaspēka vienībām

Liepājā 1919. g. 30. jūnijā

1. §

Starp kabinetu un sabiedroto kara misijām ir notikusi vienošanās, ka angļu armijas palkavnieks Grovs tiek iecelts pie visām Latvijas karaspēka nodaļām un jaunformejamiem spēkiem kā galvenais apmācības un apgādības priekšnieks. Tamdēļ ir izpildāmi visi no viņa dotie aizrādījumi un pavēles karaspēka iekārtas, apmācīšanas un apgādības lietās. Viņš ir visu instruktoru priekšnieks. Viņa rīkojumi tiks karaspēkam paziņoti un dzīvē izvesti caur ministriju. Tieši dotās pavēles visiem Latvijas kareivjiem tūliņ jāizpilda un par dabūtām pavēlēm jāziņo saviem tiešiem priekšniekiem.

Štābs pie angļu palkavnieka Grova: adjutants — angļu armijas kapitāns Grīnsleids. Saimniecības pārzinis — angļu armijas kapi-tāns Pargiters. No Latvijas armijas pie palkavnieka Grova štābā tiek piekomandēti: kā adjutants — virsleitnants Brūzis^2, saimniecības daļā — virsleitnants Grīnbergs un kā valodnieks — leitnants Reinholds Suta^3.

Palkavnieks Pcniķis tiek iecelts par priekšnieku visām Liepājā atrodošām, jaunpienākošām un jaunformējamām latviešu karaspēka nodaļām ar divīzijas komandiera tiesībām. Palkavniekam Peniķim visas latviešu karaspēka daļas, kuras atrodas Liepājā, jāsadala kājnieku pulkos, ierīkojot tos apstiprinātu štatu paredzēta lielumā. Viņam pagaidam jāieceļ vajadzīgie priekšnieki un komandieri, kā arī Liepājas kara ostas komandants. Pēdējam kopīgi ar pilsētas komandantu plkv. Mitkeviču^4 izstrādāt rajona robežas un apsardzības dienesta iekārtu.

Kara ministrs J. Zālītis Galvfenā] štāba priekšnieks ģenerālis

Misiņš^5

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 277. 1., 47. Ip. Apstiprināts noraksts. Da|eji publicēts grām.: Kā tas bija. — 82., 83. lpp.

1 Mārtiņš Peniķis (1874—1964) — viens no pieredzējušākajiem Latvijas armijas ģenerāliem. Beidzis Cugujevas junkurskolu, piedalījies krievu-japāņu un pirmajā pasaules karā, kādu laiku 2. Rīgas latviešu strēlnieku pulka komandieris. 1918. g. decembri Kurzemes kara iecirkņa priekšnieks. No 1919. g. 12. decembra — Vidzemes divīzijas komandieris, vēlāk — buržuāziskās Latvijas armijas Galvenā štāba priekšnieks, 1928.—1934, g. — armijas pavēlnieks. 1934. gadā tika atvaļināts. Sarakstījis vairākas militāra un vēsturiska satura grāmatas par pirmo pasaules karu un Latvijas armiju. Miris Rīgā.

2 Boriss Bružis (1897—?) — virsnieks. Piedalījies pirmajā pasaules karā.

1918. gadā iestājās Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības organizētajā Studentu rotā. 1919. gadā iecelts par sakaru virsnieku pie sabiedroto misijām. Vēlāk beidza universitāti Rīgā, ASV ieguva filozofijas doktora grādu. Darbojās kā privātdocents Latvijas Universitātē.

3 Reinholds Suta (1894—?) — jūras virsnieks. Beidzis tālbraucēju jūrskolu Petrogradā, dienējis Krievijas karaflotē. 1919. g. no 30. jūnija līdz 6. augustam — Lielbritānijas militārās pārstāvniecības tulks Liepājā. Pēc tam — diplomātiskais kurjers, Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības Ārlietu ministrijas Informācijas departamenta darbinieks.

4 Pulkvedis Mitkevičs-Volčaskis par Liepājas pilsētas komandantu tika iecelts

1919. g. 27. jūnijā.

5 Augusts Ernests Misiņš (1863—1940) — cariskās Krievijas armijas ģenerālis. Beidzis Ģenerālštāba akadēmiju Pēterburgā. Pirmā pasaules kara laikā komandēja 12. Sibīrijas strēlnieku pulku, pēc tam 79. divīzijas brigādi. 1916. g. novembri iecelts par 1. latviešu strēlnieku brigādes komandieri. Ziemassvētku kauju sākumā komandēja apvienoto latviešu strēlnieku divīziju. No 1919. g. marta — Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības dienestā. Bija Galvenā štāba priekšnieks, vēlāk armijas inspektors. 1920. gadā atvaļināts. Miris kara slimnīcā Rīgā.

Nr. 104

Sabiedroto militārās misijas paziņojums par pamiera noslēgšanu starp Igaunijas armiju un vācu karaspēku, kā ari amerikāņu un angļu virsnieku iecelšanu Rīgas gubernatoru amatos

Rīgā 1919. g. 3. jūlijā

Šorīt plkst. 3 un 30 min uz trim dienām noslēgts pamiers starp igauņu-latviešu un sabiedroto priekšstāvjiem no vienas puses un Baltijas landesvēru un valsts vāciešiem no otras. Pēc pamiera noteikumiem visi kara darbi tiek apturēti; līdz 5. jūlijam plkst. 6 vakarā landesvēram un dzelzsdivīzijai japārvclkas uz Daugavas kreiso krastu. Vācieši var izvest savas karaspēka noliktavas, neaizskarot privātu mantu. Vāciešiem jāatver brīva pasta, telegrāfa un dzelzceļa satiksme starp Rīgu un Liepāju.

Vācu karaspēkam nekavējoši jāatstāj Latvijas robežas. Arī landesvēram jāatstāj Rīga līdz 5. jūlijam plkst. 6 vakara. Par landes-vēra turpmāko likteni lems Pagaidu valdība saziņā ar ģenerāli Gofu^1.

Igauņu karaspēks nenāk pāri frontei, kādu viņš ieņēma 3. jūlijā no rīta.

Atjaunotais Ulmaņa kabinets ir nolicis savas pilnvaras. Kamēr tiek sasaukta Tautas padome un sastādīts jauns ministru kabinets, varu saņem savās rokās sabiedroto gubernatori. Par civilguberna-toru iecelts sabiedroto militārās komisijas vadonis angļu pulkvedis Talentss^2. Par militārgubernatoru — amerikāņu kopvedis Daulijs. Ulmaņa atgriešanās Rīgā sagaidāma tikai pēc vācu karaspēka iziešanas.

Jaunākās Ziņas. — 1919. — jūl. — Nr. 31; grām.: Ka tas bija. — 82 , 83. Ipp.

1 Huberts Gofs (1870—1963) — Lielbritānijas armijas ģenerālis. Pirmā pasaules kara laikā komandēja angļu 5. armiju. 1919. gadā sabiedroto misijas vadītājs Baltijā.

2 Stīvens Džordžs Talentss (1884—1958) — britu militārs darbinieks, politiķis. Piedalījās pirmajā pasaules karā. 1918. gadā strādāja atbildīga amatā Lielbritānijas Pārtikas ministrijā, bija Pārtikas padomes loceklis. 1919.—1920. g.— Lielbritānijas pilnvarotais Baltijā.

Nr. 105

Britu pilnvarotā Baltijā pulkvežleitnanta

S. Talentsa vēstule Ziemeļlatvijas brigādes komandierim pulkvedim J. Zemitānam ar norādījumu līdz turpmākam rīkojumam neievest Rīgā brigādes daļas

Rīgā 1919. g. 6. jūlijā

Igauņu pavēlniecībai padotais latviešu karaspēks nedrīkst ienākt Rīga, kamēr man nebūs bijusi izdevība tikties ar ģenerāli Gofu. Es telegrafēju viņam vakarvakarā, uzaicinot viņu ierasties Rīga, līdzko tas iespējams.

Es būtu ļoti priecīgs, ja Jūs un Jūsu štāba priekšnieks pa to laiku ierastos Rīgā un pārrunātu ar mani turpmākos pasākumus.

Sabiedroto militārās misijas vadītāja vārdā

S. Dž. Talentss, pulkv.-leitn., britu pilnvarotais Baltijas provincēm

LPSR CVVA, 1526. f„ 1. apr., 392. 1., 13. lp. Tulkojums no ang|u vai.

Nr. 106

Buržuāziskās Tautas padomes starpfrakciju komisijas sēdes protokols par jaunā kabineta sastādīšanu

[Rīgā] 1919. g. 10. jūlijā

Sēdi atklāj prezidents J. Čakste.

Klāt bija: no Prezidija G. Zcmgals, M. Skujenieks, E. Bite, E. Sku-biķis un S. Kambala.

No frakcijām: A. Klīve, O. Nonācs (zemn.[iekuļ sav.[ienībaļ), J. Celms, B. Kalniņš^1 (soc.[iāl]dem.'[okrātsļ), J. Grišāns^2, V. Seile^3 (latg.[aliete]), R. Bēnuss (rad.[ikāl]-dem.[okrātsļ), J. Bankavs^4 (nac.[ionālļdem.[okrātsļ), P. Kluge^5 (vācu progr.[esīvā] p.[ar-tijaļ), O. Valdmanis (republ.[ikānisļ).

Dienas kārtība: ministru prezidenta ziņojums.

Konstatē, ka vakardienas ministru prezidenta ziņojums ir parādījies presē, neskatoties uz to, ka sēde bija slēgta. Nolemj: šimbrīžam tālākus soļus nespert, izbeigt ar nožēlojamā fakta konstatēšanu.

Noklausījusies ministru prezidenta Ulmaņa ziņojumu, ka jaunajā kabinetā nenāks neviens no starplaika kabinetu locekļiem, ka vāciešiem liks dotas 2 ministru vielas, viena krievam vai ebrejam un viena konservatīvam latvietim, lai visā kabinetā būtu 10. locekļu.

Tika izsacīta vēlēšanās, ka cittautiešiem kabineta loc.jckļiemļ pirmā kārtā būtu jānodod valsis kontrole, finanses, tirdzniecība un rūpniecība un kā pēdējā — justīcija.

Pie pārrunāšanas jaunā kabineta sastāvā netika celtas ierunas pret Dr. Kasparsonu kā apgaismošanas ministru, Hcrmanovski — satiksmes, Z. Meierovicu — ārlietu. Ģen. Simonsonu® — kara, Kalniņu kā zemkopības nodaļas pārvaldnieku un Blumbergu apgādības nodaļas pārvaldnieku. Pret Dr. Valteru kā iekšlietu ministru izteicās soc.[iāl]dem.[okrāti] un nac.jionāl]- demokrāti.

Prezidents J. Čakste Sekretārs Kambala

LPSR CVVA, 1307. f„ 1. apr., 4. 1., 48. lp. Oriģināls.

1 Bruno Kalniņš (1899) — viens no aktīvākajiem latviešu meņševikiem inter-nacionālistiem. 1917. gadā darbojās laikraksta «Brīvais Strēlnieks», bija Iskolala loceklis. Tautas padomes, Satversmes sapulces un saeimu deputāts. 1918.— 1934. g. — meņševistiskās LSDSP GK loceklis. Pēc 1934. g. 15. maija apvērsuma notiesāts uz trim gadiem. 1937. gadā emigrēja uz Somiju. Latvijā atgriezās 1940. g. jūnijā, tika iecelts par Tautas armijas politisko vadītāju. 1944.— 1945. g. bija ieslodzīts štuthofas koncentrācijas nometnē. Pēc otrā pasaules kara pārcēlās uz dzīvi Zviedrijā. Pazīstams sovetologs, vairāku grāmatu autors.

2 Jānis Grišāns (1891—?) — ierēdnis, sabiedrisks darbinieks. 1917. gadā — Latgales Pagaidu zemes padomes priekšsēdētājs, 1918. gadā — Tautas padomes loceklis. Vēlāk strādāja par sevišķu uzdevumu ierēdni buržuāziskās Latvijas Ārlietu ministrijā.

3 Valērija Seile (1891—1970) — pedagoģe, sabiedriska darbiniece. Studējusi Petrogradā, pēc tam strādāja vairākās Latgales vidusskolās, aktīvi publicējās latgaliešu laikrakstos. Tautas padomes un Satversmes sapulces locekle. 1921.— 1922. g. — Latvijas Republikas izglītības ministra biedre.

4 Jānis Bankavs (1886—?) — žurnālists, politiķis. Piedalījās 1905.—1907. g. revolūcijā. Vēlāk strādāja dažādu Latvijas laikrakstu redakcijās. 1915. gadā Maskavā noorganizēja laikraksta «Dzimtenes Atbalss» izdošanu. 1917.—1918. g. darbojās Latviešu pagaidu nacionālajā padomē, pēc tam — Tautas padomē. 1919. gadā bija viens no laikraksta «Latvijas Sargs» redakcijas locekļiem Liepājā. Vēlāk strādāja dažādu citu periodisku izdevumu redakcijās.

5 Pctcrs Kluge (1891—?) — baltvācu politiķis. Beidzis karaskolu Maskavā (1916), piedalījās pirmajā pasaules karā. Tautas padomes loceklis, vēlāk Latvijas Satversmes sapulces deputāts. 1922. gadā — Rīgas vācu laikraksta «Rigaesches Nachrichten» redaktors.

6 Dāvids Simonsons (1859—1933) — cariskās Krievijas armijas ģenerālis (1915). Beidzis Rīgas junkurskolu, Ģenerālštāba akadēmiju Pēterburgā (1894). Piedalījās krievu-japāņu un pirmajā pasaules karā. 1919. gadā no jūnija līdz oktobrim bija Latvijas buržuāziskās armijas virspavēlnieks, apsardzības ministrs. 1921. gadā tika iecelts par augstākās kara tiesas locekli, 1925. gadā atvaļināts.

Nr. 107

Līgums starp Latvijas un Igaunijas buržuāziskajām pagaidu valdībām par vācu karaspēka daļu teritoriālu ierobežošanu, pretpadomju ciņu, savstarpējo aizdevumu kārtošanu un robežu noteikšanu

Rīgā 1919. g. 21. jūlijā

Starp Latvijas un Igaunijas republikas valdībām noslēgts sekojošais līgums:

§ 1.

Latvijas republikas valdība izlieto visus no viņas atkarīgos līdzekļus, lai visas vācu karaspēka daļas, kurām saskaņā ar Versa-ļas Miera līgumu^1 un no sabiedroto kara misijas priekšnieka uzstādīto pieprasījumu jāalstāj Latvija, līdz viņu galīgā evakuācija nekādā ziņā nepārietu uz Daugavas labo krastu.

Latvijas republikas valdība apņemas spert visus soļus, lai no visām Baltijas pašaizsardzības (landesvēra) vienībām, sastādītām no Latvijas republikas vācu tautības pilsoņiem, tiktu izslēgti un aizsūtīti uz Vāciju visi Vācijas pavalstnieki.

Karaspēka daļām, kuru sastāvā ietilpst vairāk kā 30% personu, kuras kalpojušas Baltijas pašaizsardzības (landesvēra) daļās, nav liesība atrasties blakus Igaunijas karaspēkam.

§ 2.

Latvijas republikas valdība apņemas rūpēties par to: 1) lai uz Latvijas republikas teritorijas neatrastos un neformētos nekādas Igaunijas republikai naidīgas karaspēka daļas; 2) lai no karaspēka daļām, kuras atrodas vai ir tikušas formētas un papildinātas uz Latvijas republikas teritorijas un ir nodomātas sūtīšanai uz Ziemeļu-rie-tumu (krievu) armiju vai arī pašas būtu izteikušas tādu vēlēšanos, taptu ieslēgti visi Vācijas pavalstnieki un Baltijas vācieši; 3) lai augšā norādītās karaspēka daļas tiktu sūtītas tikai uz Ingermanlan-des, bet ne uz Pleskavas fronti; 4) lai viņu transports notiktu pa jūras ceļu.

§ 3.

Atbildību par fronti pret lieliniekiem uz dienvidiem no Lubānas ezera Latvijas republikas valdība uzņemas uz sevi, sākot no 23. jūlijā š. g. plkst. 12 dienā.

Atbildību par fronti pret lieliniekiem uz ziemeļiem no Lubānas ezera līdz Alūksnes ezera rajonam Latvijas republikas valdība uzņemas uz sevi tuvākā nākotnē^2 pēc vajadzīgo ieroču saņemšanas.

§ 5.

Kamēr fronte uz ziemeļiem no Lubānas ezera nav pārņemta no Latvijas republikas karaspēka, dzelzceļa līnija Valka—Ramotska— Vec-Gulbene paliek Igaunijas republikas karaspēka virspavēlniecības lietošanā, pie kam dzelzceļa ekspluatācija un pārvalde paliek Latvijas republikas rokās. Igaunijas virspavēlniecībai ir tiesība turēt dzelzceļa stacijās savus komandantus priekš kara vajadzībām nodomāta transporta regulēšanai. Bez tam igauņu virspavēlniecība patur sev tiesību turēt savu karaspēku augšā norādītā dzelzceļa rajonā.

§ 6-

Pēc tam kad Latvijas republikas karaspēks būs pārgājis fronti pret lieliniekiem uz dienvidiem no Alūksnes ezera, Igaunijas karaspēks ieņem no viņa pret krievu lieliniekiem nostiprināto līniju: Sa-lacas-Sedas upe — dzelzceļa tilts uz dienvidiem no Strenču stacijas — Vijciems — Adzele — Jaunmuiža — Hopenhofa — Opekalns — Vec-laicene — Semerica —'Poltānova.

§ 7.

No 6. § norādītās līnijas Igaunijas virspavēlniecības karapulki pāriet uz Igaunijas teritoriju termiņā, kuru noteic komisija, sastāvoša no Igaunijas un Latvijas virspavēlniecību, kā arī sabiedroto kara misijas priekšstāvjiem.

§ 8.

No Igaunijas virspavēlniecības sastādītās un zem Igaunijas virspavēlniecības atrodošās Latvijas nacionālās karaspēka daļas pāriet pilnīgi Latvijas republikas valdības pārziņā no acumirkļa, kad fronte pret lieliniekiem uz dienvidiem no Lubānas ezera tiek pārņemta no Latvijas republikas karaspēka.

Piezīme: Tās Latvijas nacionālā karaspēka daļas, kuras zem igauņu virspavēlniecības cīnījušās pret landesvēru, skaitās par pilnīgi neatkarīgām no Igaunijas virspavēlniecības, sākot no 6. jūlija

š. g.

§ 9.

Visas summas, kuras no Igaunijas republikas izdotas priekš no Igaunijas virspavēlniecības organizēto latviešu nacionālo karaspēku da|u apbruņošanas, apgādašanas un uzturēšanas, ir no Latvijas republikas Igaunijas republikai atdodamas pie pirmās izdevības; ieroči un munīcija, un, ja iespējams, arī apģērbs jāatdod tādā pat kārtā; citi izdevumi var tikt atlīdzināti naudā vai arī eksporta precēs (linos, koka materiālos, ādās), vai arī citādā ce|ā pēc savstarpējas vienošanās. Atmaksāšana naudā sākas ne vēlāk ka pēc Latvijas valdības ārzemju aizņēmuma realizēšanas.

§ 10.

Lai noteiktu to atmaksajaino izdevumu lielumu, kuri no Igaunijas republikas izdarīti sakarā ar kara operācijām Latvijas teritorijā, kā ari atmaksāšanas kārtību, veidu un termiņus, atskaitot summas un to priekšmetu un krājumu vērtību, kurus Igaunijas iestādes jau saņēmušas Latvijas apgabalos, tiek iecelta jaukta komisija, kuras sastāvā ietilpst vienlīdzīgo locekļu daudzums no abām valdībām, pēc kam pēdējie no sava vidus izvēl komisijas priekšsēdētāju.

§ II.

Igaunijas republikas pilsoņi, kuri dzīvo un uzturas Latvijas republikas robežās, tiek atsvabināti no mobilizācijas priekš Latvijas karaspēka. Visām šīm personām ir atļauts bez kādiem šķēršļiem atstāt Latvijas republikas robežas.

§ 12.

Dēļ jautājumu apspriešanas par satiksmes nokārtošanu starp Latvijas apgabaliem un ziemeļiem no 6. § minētās līnijas un pārējo Latviju, kā arī par braukšanu caur apvidiem uz ziemeļiem no minētās līnijas tiek iecelta visīsākā laikā jaukta komisija no abu republiku valdību priekšstāvjiem pa 5 locekļiem no katras.

§ 13.

Priekš jautājuma apspriešanas un noskaidrošanas par galīgu valsts robežu novilkšanu starp Igaunijas un Latvijas republikām tiek iecelta jaukta komisija pa 5 locekļiem no katras valdības.

§ 14.

Šinī līgumā minētās komisijas noturēs savas sēdes Valkā. Oriģinālā 6. § vārdi: Adzele—Jaunmuiža, Hopenliofa ierakstīti, kopijā iclipināli teksta.

Paraksti: Igaunijas valdības pilnv.ļarotie] J. Tenisons^3, J. Rinks^4

K. Ulmanis — Latvijas Ministru Prezidents

LPSR CVVA, 6033. f., 1. apr., 13. 1., 10.—12. lp. Tulkojums no krievu vai.

1 Versa(as miera līgums, kas tika noslēgts 1919. g. 28. jūnijā starp sabiedrotajām lielvalstīm — Lielbritāniju, Franciju, ASV, Itāliju, Japānu u. c. to pusē nostājušamies valstīm no vienas un kapitulējušo Vāciju no otras puses, tāpat iniera līgumi starp atsevišķām Vācijas bloka valstīm un valstīm — uzvarētājām formāli izbeidza pirmo pasaules karu. Vadoties galvenokārt no Antantes un ASV apsvērumiem, tika izmainītas robežas, Vācijai atņemtas kolonijas, noteikti reparāciju apmēri utt. Vēlāk, noslēgusi pagaidu līgumu par sakaru atjaunošanu ar Vāciju (sk. dok. Nr. 144), buržuāziskā Latvija pieprasīja atlīdzināt vācu karaspēka nodarītos zaudējumus. Taču sabiedrotās lielvalstis šo prasību neatbalstīja, vēl vairāk — izteicās par tās uzstādīšanu tikai pēc Vācijas reparācijas maksājumu nokārtošanas sabiedrotajiem. Vienlaikus Versalas miera līgums liecināja par Antantes un ASV centieniem joprojām izmantot Vāciju pretpadomju avantūrās.

2 Tas notika tikai 1919. g. decembrī.

3 Jāns Tenisons (1868—?) — jurists, buržuāzisks igauņu politiķis. Beidzis Tērbatas universitāti (1892). 1896.—1935. g. — laikraksta «•Postimees» galvenais redaktors, arī vairāku žurnālu izdevējs, vienlaikus (1898—1918) Tērbatas īgauņu lauksaimniecības biedrības priekšnieks. I Valsts domes loceklis. 1918. gadā — Igaunijas buržuāziskās Pagaidu valdības ministrs (bez portfeļa), 1919. gadā — Satversmes sapulces loceklis, 1931.—1932. g. bija ārlietu ministrs. No 1935. gada — Tērbatas universitātes profesors.

4 Jāns Rinks (1886—1927) — buržuāzisks igauņu militārs darbinieks. Beidzis ģenerālštāba akadēmiju Pēterburgā (1914). Piedalījās pirmajā pasaules karā. No 1918. g. novembra līdz 1919. g. februārim — Igaunijas buržuāziskās armijas 1. divīzijas komandieris, pēc tam (līdz 1920. g. martam) — armijas štāba priekšnieks.

Nr. 108

Latvijas buržuāziskās armijas 2. Vidzemes divīzijas štāba priekšnieka V. Spandega rīkojums (Nr. 1972) rezerves bataljona komandierim par komunistiskās propagandas apkarošanu

1919. g. 23. jūlijā Slepeni

Divīzijas komandieris pavēlēja:

1. Uzdot Jums pašiem ievākt ziņas par katru kareivi: vai [nu] no uzticamiem kareivjiem par citiem tā paša pagasta mobilizētiem, vai arī, sagrupējot sarakstu pa pagastiem, pieprasīt no pagasta valdes šīs ziņas.

2. Pavēlēt Jums visus vainīgos pie ļaunprātīgas musināšanas nodot kara tiesai, šaubīgos un aizdomīgos ievietot koncentrācijas lēģerī priekš smagu darbu izpildīšanas.

Līdz ar šo tiek uzdots aizmugures priekšniekam atkārtot savu pavēli no 3. jūlija š. g. zem Nr. 39^1 un raudzīties uz viņas izpildīšanu.

Ja nākotnē vēl nāktu priekšā gadījumi, nesaskanoši ar augšā minēto pavēli, tad lietas paātrināšanas nolūkā griežaties tieši pie aizmugures priekšnieka, paziņojot arī divīzijas komandierim.

Kapitäns Spandegs^2 Par Inspekcijas daļu: adjutants kapitāns Rozītis

LPSR CVVA, 1494. f., 1. apr., 947. g., 10. lp. Oriģināls. Daļēji publicēts grām.: Kā tas bija. — 165., 166. Ipp

1 Netiek publicēta.

2 Vilis Spandegs (1890—?) — Latvijas armijas pulkvedis. Beidzis Viļņas junkurskolu. Piedalījās pirmajā pasaules karā, no 1919 g. jūnija — Ziemeļlatvi-jas brigādes, vēlāk Vidzemes divīzijas štāba priekšnieks.

Nr. 109

Sabiedroto militārās misijas priekšnieka ģenerāļa A. Berta^1 ziņojums Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības apsardzības ministram J. Zālītim par vācu karaspēka evakuāciju

Rīgā 1919. g. 25. jūlijā

1. Lai novērstu katras sadursmes varbūtību starp latviešu un vācu karaspēku, tiek noteikta neitrālā josla.

2. Neitrālās joslas robežas ir sekojošas:

a) latviešu karaspēks nedrīkst pāriet līniju: Totarkalns, Gike, Reizen, Jumpravmuiža (Jungfernhof), labo Daugavas krastu līdz Suķe, Jaunmuižu (Neuhof), Merzendorfa, Pulkern, Vintrop, Asari,2

b) vācu karaspēks nedrīkst pāriet līniju: Radvilišķi, Valle (Wallhof), Kalnmuižu (Berghof), Birzgale, Mittelshofa, Pegga, Drampe, Buzina, Vecmuiža (Neugut), Misas upi, Pētermuižu, Skan-gaļi, Lula, Mežbilde un Lapmežs.3

3. Visām latviešu un vācu karaspēka pārgrupēšanām neitrālās joslas nodalīšanai ir jānotiek līdz 26. jūlijam pulksten 12 dienā pēc vidus Eiropas laika, pēc kam katra kustēšanās uz priekšu pāri minētām robežām ir noliegta, izņemot:

a) tās nodaļas, kas nozīmētas karaspēka apgādībai uz Tukumu,

b) tos latviešu un landesvēra štāba virsniekus, kuri uztur satiksmi starp Rīgu un Tukumu.

4. Neitrāla joslā un uz rietumiem no neitrālās joslas atrodošās latviešu komandantūras pēc šīs joslas nodibināšanas tiek atstātas savās vietās, izņemot Slokas komandantūru, kura jāatsauc.

5. Privātā satiksme par neitrālo zonu ir atļauta, pie kam pie zonas pāriešanas jāuzrāda likumīgās latviešu vai vācu atļaujas.

6. Vajadzības gadījuma landesvēram, kas atrodas Tukuma rajonā, ja tas tiktu sūtīts uz lielnieku fronti, jadod brīvs ceļš pēc nozīmētā maršruta.

7. Neitrālā zonā nekādā ziņā nedrīkst kavēt latviešu privātpersonu un kareivju satiksmi starp Rīgu un Liepāju, ja tie uzrāda attiecīgas latviešu vai vācu atļaujas.

8. Evakuācijai turpinoties, robežu līnija tiks pārvietota uz vakariem, bet latviešu karaspēka nodaļas nekādā gadījumā nedrīkst pāriet noteikto līniju līdz jaunas līnijas norādīšanai no sabiedroto militārās misijas puses.

A. Bērts, Brigādes ģenerālis, Sabiedroto militārās misijas priekšnieks

LPSR CVVA, 1526. f., 1. apr., 394. 1., 149. lp. Apstiprināts noraksts.

1 Alfrēds Bērts (1876—1949) — Lielbritānijas armijas ģenerālis. Piedalījies daudzos karos, to skaitā arī pirmajā pasaules karā. 1918. gadā komandēja kavalērijas brigādi. No 1919. g. februāra līdz 1920. g. februārim vadīja sabiedroto lielvalstu militāro misiju.

2 Aizstājot vecos, vairumā gadījumu vāciskos nosaukumus ar tagadējiem, kā arī izlaižot mazāk nozīmīgās vietas, minētā līnija iezīmējas apmēram šādi: Taurkalne — Daugavas labējais krasts — Mercendarbe — Pulkarne — Asari.

3 Aptuveni Radvilišķi — Valle — Birzgale — Vecumnieki — Misas upe — Skangali — Lapmežciems.

Nr. 110

Izraksts no buržuāziskā m'mistru kabineta sēdes protokola par izmaiņām mobilizācijas^noteikumos, karastāvokļa izsludināšanu Rīgā un pārējā kontrrevolūcijas spēku ieņemtajā Latvijas teritorijā, par aizņēmumu no ASV

]Rigā] 1919. g. 28. jūlijā

Klāt:

Ministru prezidents K. Ulmanis

Satiksmes un darbu ministrs T. Hcrmanovskis

Tirdzniecības un rūpniecības ministrs J. Zēbergs*

Finansu ministrs Dr. R. Erharts^2

Iekšlietu ministrs Dr. M. Valters

Tieslietu ministrs E. Magnuss^3

Skolu ministrs Dr. K- Kasparsons

Apsardzības ministrs D. Simonsons

Ārlietu ministrs Z. Meierovics

Protokolē — Valsts kancelejas direktors D. Rudzītis

1) Pieņem ar dažiem pārgrozījumiem noteikumus par mobilizācijas orgānu darbību.

2) Nolemj izsludināt karastāvokli Rīgā, sākot ar 31. jūliju š. g. plkst. 12 dienā, un pārējā no lieliniekiem atbrīvotā Latvijā, kur karastāvoklis vēl nav ievests, sākot ar 5. augustu plkst. 12 dienā. Uz priekšu atbrīvojamos apgabalos karastāvoklis izsludinājams atsevišķi.

[. .] 10) Apstiprina ārlietu ministra noslēgtu aizņēmumu no Ziemeļu Amerikas valstīm 5 miljonu dolāru lielumā, par kuriem iepērkamas preces Amerikā Latvijas vajadzībām. Nolemj izdot Meierovica kgam attiecīgu pilnvaru.4

Ministru prezidents Ulmanis Valsts kancelejas direktors D. Rudzītis

LPSR CVVA, 1307. f„ 1. apr„ 276. 1., 133. Ip. Noraksts.

1 Jānis Zēbergs (1871—1927) — rēderis, sabiedrisks darbinieks. Beidzis Rīgas Politehnikumu (1893), darbojās kuģniecības firmā. 1919. gadā bija Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības tirdzniecības un rūpniecības ministrs, vēlāk — Pigas biržas komitejas priekšnieks.

2 Roberts Erharts (1874—1940) — baltvācu rūpnieks, tirgotājs, politiķis. Studējis Rīgas Politehniskajā institūtā. Ievēlēts Krievijas Valsts domē. 1919.— 1920. g. — Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības finansu ministrs.

3 Edvīns Magnuss (1888—1974) — jurists, sabiedrisks darbinieks. Beidzis Maskavas universitāti, strādāja par advokātu Maskavā, pēc tam Rīgā. Piedalījās pirmajā pasaules karā. Tautas padomes un Satversmes sapulces loceklis. 1919. g. jūlijā iecelts par Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības tieslietu ministru, vēlāk strādāja advokatūrā. 1928. gadā atkal iecelts par tieslietu ministru.

4 Netiek publicēti darba kārtības pārējie vienpadsmit punkti par valdības rīkojumu izsludināšanu, A. Niedras kabineta pavēļu atcelšanas likumprojekta sastādīšanas atlikšanu, Latvijas pārstāvniecības izveidošanu Berlīnē, aizņēmumiem, avansiem u. c. jautājumiem.

Nr. 111

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības Iekšlietu ministrijas rīkojums apriņķu priekšniekiem un prefektiem konsekventi piemērot karastāvokļa likumus revolucionārās kustības apkarošanai

f/?īgn] 1919. g. 9. augustā

No dažiem apriņķu priekšnieku ziņojumiem novērots, ka apriņķu priekšnieki nav skaidrībā par savām tiesībām lieliniecisma apkarošanā.

Pamatodamies uz augšā teikto un ievērojot, ka pēc karastāvokļa noteikumu^46 19. panta apriņķu un pilsētu policijas priekšniekiem ir tiesības izdot rīkojumus par kratīšanām kaut kurā laikā, ikvienās telpās, ja ir aizdomas, ka viņās tiek pielaista noziedzīga rīcība vai uzturas noziedzīgas personas, un apcietināt tādas, ja ir aizdomas, ka viņas nodarījušas valsts noziegumus, kaitē valsts interesēm vai arī ir līdzvainīgas pie šiem noziegumiem, — uzdodu visiem apriņķu priekšniekiem un pilsētu prefektiem stingri ievērot un izlietot viņiem caur karastāvokļa likumu doto varu un tiesības.

Par iekšlietu ministru A. Birznieks Par iekšējās apsardzības nodaļas priekšnieku

J. Garoziņš

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 293. 1., 3. lp. Noraksts. Grām.: Kā tas bija. — 170., 172. lpp.

Nr. 112

Izraksts no Latvijas miera delegācijas vadītāja vietas izpildītāja Parīzes Miera konferencē J. Seska ziņojuma ministru prezidentam K. Ulmanim un ārlietu ministram Z. Meierovicam par buržuāziskās Latvijas pilnīgu politisko un diplomātisko atkarību no Antantes

Parīzē 1919. g. 9. augustā

Dokuments nav publicējams

Vispārējais stāvoklis. Ar dažādām sarunām miera delegācija ir nonākusi pie sastinguma. Ir viss izrunāts un ari dabūtas visas atbildes. Kamēr pastāv tagadējais stāvoklis uz frontēm Krievija un jaunās valstīs un kamēr nemainās valdības sastāvs Francija, tad laikam arī nekas negrozīsies. Tādēļ panākumi sagaidāmi ne no sarunām, bet no pašu spēku faktoru pieaugšanas jeb pavājināšanās. Visā mūsu diplomātijā un politikā viens trūkums: mēs esam spiesti griezties ar savām prasībām tikai pie viena faktora, pie Antantes; mums nav izvēles, mēs nevaram griezties pie kādas otras varas un ar to kaulēties. Tādā kārtā mūsu politika izvēršas lūgšanās un pierunāšanas mēģinājumos. To zina ļoti labi Antante, vismaz Miera konference, un tādēļ viņa izturas pret mazām ļautam ar ārkārtīgu vienaldzību un mazcienību f. .]’

Augstcienība J. Seskis,

Latvijas miera deleg.[ācijasļ prezidents ad interin^2

LPSR CVVA, 6033. f., 1. apr., 20. 1., 40. lp. Noraksta noraksts. Grām.: Kā tas bija. — 85. lpp.

1 Netiek publicēta ziņojuma da|a, kas attiecas galvenokārt uz kaimiņvalstīm, tāpat ziņas par karaspēka apgādes problēmām un R. fon der Golca atsaukšanu.

2 Pagaidu (latiņu vai).

Nr. 113

Izraksts no K- Ulmaņa ministru kabineta sēdes protokola par karastāvokļa pagarināšanu

\Rigā] 1919. g. 12. augustā

Klāt: Ulmanis, T. Hermanovskis, J. Zēbergs, Erharts, Magnuss, Mincs^1, Kasparsons, Simonsons, Meierovics, A. Kalniņš

[..]2 6) ņemot vērā valsts iekšējo stāvokli, kā arī to, ka valsts vēl vienmēr ir spiesta vest cīņu ar ārējo ienaidnieku, nolemj kara-

stāvokli, kurš notek 14. augustā, pagarināt visā valsti vēl uz 6 mēnešiem. Sakara ar to nolemj iesniegt Tautas padomes apstiprināšanai noteikumus par karastāvokli, izteicoties par viņu pārgrozīšanu un papildināšanu.3

LPSR CVVA, 1307. f„ 1. apr., 277. I., 218., 219. Ip. Melnraksts.

1 Pauls Mincs (1869—1942) — jurists, sabiedrisks darbinieks. Beidzis Pēterburgas universitāti, strādāja par advokātu Rīgā. 1917.—1918. g. bija privātdocents Maskavas, pēc tam Tērbatas universitātē. Ebreju buržuāzijas pārstāvis-Tautas padomē, vēlāk — Satversmes sapulcē. 1919.—1921. g. — valsts kontrolieris, darba ministra v. i. Vienlaikus no 1919. gada bija docents, no 1921. gada — profesors Latvijas Universitātē. Sarakstījis daudzus darbus par krimināltiesībām.

2 Netiek publicēts darba kārtības I.—5. punkts par kuģa «Vera» rekvizēšanu un nodošanu Apsardzības ministrijas pārziņā, Stokholmas legācijas (Latvijas-buržuāziskās Pagaidu valdibas pārstāvniecības) izdevumu budžeta apstiprināšanu, likumprojekta pieņemšanu par politisko amnestiju, iepazīšanos ar Tautas padomes kārtības ru|ja projektu, Satversmes sapulces vēlēšanu likumprojektu.

3 Netiek publicēts darba kārtības 7. un 8. punkts par galvenās cietumu pārvaldes priekšnieka apstiprināšanu, kā arī pagaidu dekānu iecelšanu vairākās Latvijas Augstskolas fakultātēs.

4 Protokols rakstīts ar zīmuli, nav parakstīts.

Nr. 114

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības ārlietu ministra Z. Meierovica lūgums sabiedrotajiem^1 sniegt steidzīgu materiālu palīdzību cīņai pret Padomju Latviju

1919. g. 12. augustā Dokuments nav publicējams

Latvijas Pagaidu valdība pēc 2 '/2 mēneša pārtraukuma ar Jūsu labvēlīgo palīdzību un cerēdama uz Jūsu atbalstu pret mūsu kopējo ienaidnieku, 5. jūlijā ieguva valsts varu rekonstruētā koalīcijas un darba kabineta veidā, ar plašu nacionālo minoritāšu priekšstāvniecību Latvijas galvaspilsētā Rīgā.

5 nedēju laikā koalīcijas valdība ar ārkārtīgām grūtībām ir strādājusi pie armijas organizēšanas cīņā pret visas civilizētās pasaules ienaidnieku — anarhiju un lieliniecismu, pie izlaupītās zemes un viņas no bada novājināto iedzīvotāju apgādāšanas ar pārtiku, pie miera, kārtības un likumīgas varas nodrošināšanas zemē. Tomēr Latvijas Pagaidu valdība ir bezspēcīga izvest savus uzdevumus bez nekavējošas palīdzības no Jūsu puses. Latvijas un viņas nācija, kura no pirmās kara dienas līdz šim brīdim ir bijusi Jūsu uzticamais de facto associée^2, ir upurējusi priekš uzvaras visu, cik viņas spēkos

bijis. Vel šodien Latvijas armija bez ieročiem, bez apģērba, bez apaviem stāv frontē pret lieliniekiem. Izpostītā zeme atdod pēdējo priekš kara. Bet valdība ir bezspēcīga turpināt ciņu bez ieročiem, munīcijas, naudas, pārtikas, ēquipment^3. Lieliniekiem ir nauda, ieroči, viss. Latvijas armija nevar turēt fronti bez flintēm pret ložmetējiem un lielgabaliem. Zaldātus nevar turēt tranšejas bez apģērba un basām kājām, sevišķi, tuvojoties rudenim. [Bez visiem līdzekļiem nav iespējams strādāt pretim lielinieku un vācu-krievu reakcionāro roku aizvien pieaugošai aģitācijai frontē un aizmugurē.] Ievērojot lietas svarīgumu un ārkārtējo steidzamību, Latvijas Pagaidu valdība uzskata par savu pienākumu lūgt Jūsu ekselenci aizdot Latvijai ieročus, naudu, pārtiku, apģērbu. Ja Latvija var cerēt uz sava lūguma izpildīšanu [kurā sīki konkretizēti iesniegti Jūsu valdībai caur viņas priekšstāvjiem Latvija pirms 5 nedēļām] no Jūsu ekselences valdības puses, es lūdzu nekavējošu palīdzību, jo citādi var būt par vēlu.

LPSR CVVA, 6033. f., 1. apr., 20. 1., 46. lp. Noraksts. Grām.: Kā tas bija. — «8., 89. Ipp.

1 Telegramma franču valodā (Nr. 17742) 1919. g. 12. augusta nosūtīta

Francijas ministru prezidentam, ārlietu ministram, kā arī Augstākajai kara padomei, Atiera konferences prezidentam un Ekonomiskās padomes prezidentam; angļu valodā — uz Londonu (Nr. 1743) un uz Vašingtonu (Nr. 1744)

2 Faktiskais sabiedrotais (franču vai).

3 Ietērps (franču vai).

Nr. 115

Francijas militārās misijas Latvijā vadītāja palīga 2erāra ziņojums buržuāziskās Latvijas ministru prezidentam K. Ulmanim ar pulkvežleitnanta E. Diparkē' telegrammas izklāstu par paredzamo bruņojuma un intendantūras priekšmetu sūtījumu no Francijas

Rīgā 1919. g. 5. septembri

AAan ir tas gods darīt Jums zināmu sekošu telegrammu, kuru pašlaik saņēmu no pulkv.-leitnanta Diparkē:

«Paziņojat Ulmaņa kgm, ka mana misija Parīzē ir izdevusies pilnīgi.

Francija sutīs septembra mēnesī divus kuģus, pielādētus ar veļu, apaviem, drēbēm, ieročiem, kara ieģērbu (priekš 10 000 vīriem), bez tam vēl mašīnflintes, artilēriju, munīcijas ratus un daudz munīcijas.

Latvijai vajadzēs sūtīt atpakaļ uz Franciju abus kuģus, pielādētus ar kokiem un liniem.»

Atļaujat man izteikt Jums, ministru prezidenta kgs, savu augst-ciembu.

Eskadrona priekšnieks misijas priekšnieka

palīgs

LPSR CVVA, 130. f., 1. apr., 788. 1., 17. lp. Tulkojums no franču vai. Grām.: Kā tas bija. — 94. Ipp.

1 Emanuēls Diparkē (1869—1933) — Francijas armijas pulkvežleitnants. No 1919 g jūnija līdz 1920. g. augustam — Francijas militārās misijas priekšnieks Latvijā.

Nr. 116

A. Niedras vēstule P. Bermontam-Avalovam^1 par angļu imperiālistu plāniem Baltijā

Jelgavā 1919. g. 14. septembri

Jūsu ekselence, Jums, protams, ir zināms, ka saskaņā ar angļu plānu tiek gatavota miera noslēgšana starp Padomju Krieviju no vienas un Igauniju, Latviju un Lietuvu no otras puses. Sī pagaidu miera mērķis — Baltijas karaspēku atbrīvošana cīņai pret Golcu un patiesiem KoIčaka^2-Deņikina^3 piekritējiem, ja neizdosies pēdējos pārvilkt angļu pusē. Sīs lietas diriģents ir izdaudzinātais Ozols.

Sī plāna izpilde kavējas tikai tādēļ, ka Lietuva vēl nav piekritusi šim solim.

Pēc mūsu domām, apstākļi prasa nekavējošu pretdarbību. Ar tādu nolūku es rīt vai parīt braukšu uz Jonišķiem, Kaunu, Berlīni. Taču pirms izbraukšanas es vēlētos apmainīties domām ar Jums un Jūsu politisko štābu. Pazemīgi lūdzu Jūsu Ekselenci pēc iespējas ātrāk nozīmēt sēdi, uz kuru no mūsu puses ierastos Dr. Vankins, inženieris Kampe un es.

Bez tam ir otrs jautājums. Man palicis iespaids, it kā Jūsu armija atrodas — attiecībā uz tās apgādi ar līdzekļiem — pārāk cieša atkarībā no ārzemju organizācijām. Pēc manām domām, tas nav pareizi un pārāk ierobežo Jūsu Ekselences rīkojumu brīvību. Jūsu armijai katrā ziņā jābut arī personiskām summām bez tām, kuras tiek saņemtas no ārzemju organizācijām.

Nokārtot to nav grūti. Projekta uzmetums, nodots Jūsu Ekselencei pirms trim dienām, norāda uz vienu veidu. Ir arī citas iespējas.

Atkārtoju savu lūgumu: norādīt man, ar ko es varētu pirms savas aizbraukšanas vest sarunas par šīs lietas praktisko pusi.

Jūsu Ekselences laipnu atbildi nodos man mans dēls mana dzīvoklī: Skolas 8, dz. 8.

Ar vislielāko cieņu A. K. Niedra

LPSR CVVA, 6033. f„ 1. apr., 70. I , 3. lp. Tulkojums no krievu vai.

1 Pāvels Bermonts-Avalovs (1877—1972) — cariskās Krievijas armijas virsnieks (uzdevās par pulkvedi). Piedalījās krievu-japāņu un pirmajā pasaules karā. 1919. g. vasarā un rudenī bija baltgvardu Rietumu armijas pavēlnieks, 20. gados dzīvoja Vācijā, miris ASV.

2 Aleksandrs Kolčaks (1873—1920) — cariskās Krievijas armijas admirālis, viens no Krievijas kontrrevolūcijas līderiem Pilsoņu kara laikā. Beidzis Jūras kadetu korpusu (1894). Piedalījās krievu-japāņu un pirmajā pasaules karā (no 1916. g. jūlija — Melnās jūras kara flotes pavēlnieks). 1918. g. novembrī nodibināja militāru diktatūru Sibīrijā un Tālajos Austrumos. 1919. g. marta sākumā baltgvardi viņa vadībā pārgāja enerģiskā uzbrukumā, lai izlauztos lidz Volgai un dotos tālāk uz. rietumiem. Sākotnējiem panākumiem sekoja smagas sakāves. A Kolčaku arestēja un pec Irkutskas revolucionāras komitejas sprieduma nošāva.

3 Antons Deņikins (1872—1947) — cariskās Krievijas armijas ģenerālis, viens no redzamākajiem baltgvardu vadītājiem Pilsoņu kara laikā. Beidzis Kijevas junkurskolu, Ģenerālštāba akadēmiju Pēterburgā (1899). Piedalījies pirmajā pasaules karā — vispirms kā divīzijas, tad korpusa komandieris, pēc tam frontes pavēlnieks. Par piedalīšanos Korņilova dumpī tika arestēts, taču paguva aizbēgt uz Donas apgabalu, kur noorganizēja baltgvardu brīvprātīgo armiju. Ko 1918. g. rudens — kontrrevolucionāro Dienvidkrievijas bruņoto spēku virspavēlnieks. Pec Donbasa sagrābšanas 1919. g. vasarā lauzās uz Maskavu, taču tika sakauts. 1920. g. martā emigrēja.

Nr. 117

Izraksts no pārskata par Latvijas Miera delegācijas un Parīzes legācijas darbību kara materiālu sagādes jautājumā no 1919. g. 1. līdz 30. septembrim

[..]1 5. Kara materiāls.

Nopirkta kara materiāla pārvešana uz ostu virzās lēnām, bet droši uz priekšu. Par dzelzceļa transportu un kuģi, kā izrādās, varēs maksāt pēc kontrakta izpildīšanas, bet Delegācijai jāsedz pārlādē-šanas izdevumi, kurus uzdod Worms’a firmai. 19. sept.fembrīļ kapi-tāns E. Girgensons^2 aizbrauca uz Boloņtt saņemt kara materiālu, jo, neskatoties uz pieprasījumiem, valdība sevišķu speciālistu pēdējā saņemšanai vēl nav atsūtījusi. 24. sept.fembrīļ izceļas ostas strādnieku (dokeru) streiks, kuri liedzas izlādēt kara materiālu no vagoniem uz tā pamata, ka Confédération Générale du Travail^3 nolēmuse nepielaist nekādā veidā intervenciju pret lieliniekiem no Francijas

puses un kara materiāla nosūtīšanu, kas varētu tikt lietots pret lieliniekiem. Nolemj izsaukt caur franču Kara ministriju uz Boloņu no Bordo tur sapulcinātos latv.[iešu] kareivjus^4 kara materiāla pārlā-dēšanai. Kas attiecas uz kontrakta izpildīšanu, izrādās, ka iespējami šķēršļi vajadzīgā skaita linu sagādāšanā, bet delegācija nolemj netaupīt nekādās pulēs un uzņemties zināmu risku, lai kara materiāls-pēc iespējas drīz notiktu Latvijā, ievērojot draudošo vācu karaspēka izturēšanos.

LPSR CVVA, 6033. f., 1. apr., 27. I., 8. Ip. Apstiprināts noraksts.

1 Neliek publicēts darba kārtības 1.—4. un 6. punkts par sarunām ar Alitantes un ASV pārstāvjiem, kā arī par kara materiālu pārlādēšanas organizēšanu.

2 Ernests Girgensons (1891—?) — virsnieks, dienējis cara armijā. Beidzis karaskolu Petrogradā, piedalījās pirmajā pasaules karā. 1916. gadā ieskaitīts. 6. speciālajā pulkā un nosūtīts uz Franciju. Tur absolvējis artilērijas skolu, kā baterijas, vēlāk — rotas komandieris piedalījies cīņās. No 1919. g. jūnija līdz 1920. g. jūnijam bija Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības resp. tās miera delegācijas militārais atašejs.

3 Vispārējā darba konfederācija — Francijas arodbiedrību centrs. Gadsimta sākumā tās darbību noteica galvenokārt anarhosindikālistiskais virziens, taču pēc pirmā pasaules kara konfederācijā izveidojās samērā spēcīgs kreisais spārns, kas apliecināja franču darbaļaužu solidaritāti ar Padomju Krieviju.

4 Latviešu kareivji Francijā nonāca krievu armijas daļu sastāvā vai kā kara-gūstekņi no Vācijas. Lēsa, ka viņu kopskaits ir apmēram divi simti cilvēku.

Nr. 118

Izraksts no K. Ulmaņa ministru kabineta sedes protokola par stāvokli frontē pie Olaines

\Rigā]

Klāt:

1919. g. 7. oktobri

Ministru prezidents K. Ulmanis

Tirdzniecības un rūpniecības ministrs J. Zēbergs

Zemkopības ministrs A. Kalniņš

Ārlietu ministrs Z. Meierovics

Iekšlietu ministra biedrs A. Birznieks

Tieslietu ministrs E. Magnuss

Valsts kontrolieris P. Mincs

Izglītības ministrs Dr. K. Kasparsons

Apsardzības ministra biedrs E. Laimiņš^1

Vēlāk ierodas:

Satiksmes un darbu ministrs T. Hermanovskis

Protokolē — Valsts kancelejas direktors D. Rudzītis

I) Ministru prezidents ziņo par stāvokli Jelgava un vācu-latviešu frontē pie Olaines. Atrod stāvokli par nopietnu, bet ne draudošu. Ir iespējams, ka iesākās sadursmes starp latviešu karaspēku un vācu-krievu zaldātiem.2 Bet tas nedrīkst nevienu uztraukt, jo Latvijas karaspēks ir pilnīgi sagatavojies. Ārlietu ministrs no savas puses ziņo,, ka vācu sūtniecība, nevienam nezinot, Rīgu atstājusi.

Ministru prezidents sēdi atstāj un tās vadību nodod ārlietu ministram Z. Meierovica kgam f. .]3

Ministru prezidents Ulmanis Ārlietu ministrs Z. Meierovics

LPSR CVVA, 1307. f., 1. apr., 276. 1., 75. lp. Apstiprināts noraksts.

1 Eduards Laimiņš (1882—1982) — sabiedrisks darbinieks, pēc izglītības ģeodēzists. Beidzis Ģenerālštāba akadēmiju Pēterburgā (1912), strādāja Pulkovas-observatorijā Rietumsibīrijā. 1919. g. maija beigās iestājās pulkveža J. Baloža brigādes štābā. No 1919. g. septembra — kara ministra biedrs. 1924.—1926. g., 1928.—1931. g. — buržuāziskās Latvijas iekšlietu ministrs, 1931. gadā — kara ministrs, vēlāk — profesors Latvijas Universitātē. 1944. gadā emigrēja uz Vāciju, 1951. gadā pārcēlās uz ASV.

2 T. i., berinontiešiem.

3 Netiek publicēti 6 nākamie darba kārtības punkti par juridiska rakstura jautājumiem, pagastu un apriņķu budžetiem, augstskolas pagaidu prorektora iecelšanu, kredītu piešķiršanu.

Nr. 119

Izraksts no Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības delegācijas locekļa Parīzes Miera konferencē J. Seska ziņojuma ārlietu ministram Z. Meierovicam ieroču sagādes jautājumā

Parize 1919. g. 8. oktobri.

Stingri konfidenciāli

Augsti godāts Ministra kgs,

1) Ieroču sagādāšanas lieta. Jau augusta sākumā un pat agrāki saņēmu no Jums telegrammas, lai gādājot par ieročiem pret liniem un kokiem. Kad ar ieroču prasībām griezos pie angļiem un amerikāņiem, tad tie atbildēja, ka ieroču izsniegšana Latvijai atkarfajjo-lies no ģenerāļa Gofa lēmuma. Mums bij diezgan savādi, ka Latvijas valdība pieprasa ieročus caur savu delegāciju Parīzē, nevis di-rekti^1 caur ģenerāli Gofu, kas turpat Baltijā. Amerikāņi aizrādīja, ka viņi visu kara materiālu nodevuši frančiem un ka viņiem vairs neesot.

14. augusta no Rīgas ieradās Diparkē. Viņš esot jau trīs dienas skraidījis pa Parīzi un nu galu galā izdabūjis, ka Francija Latvijai izdošot kara materiālu priekš 10 000 zaldātiem, bet par kara materiālu esot jādod kā pretvērt[ī]ba — lini, kuru mums Latvijā esot diezgan. Diparkē bija prasītā kara materiāla saraksts, kuru viņš kopīgi ar mūsu militarattachē^2 parakstīja, Diparkē sacīja, ka viņš jau !4. augustā telegrafēšot uz Rīgu Ulmanim par no Francijas atvēlēto kara materiālu, jo Ulmanim vajagot 15. augustā aizstāvēties Volks-raata^3 priekšā. Tad arī es delegācijas vārdā iesniedzu šo listi un lūdzu izsniegt kara materiālu Latvijai. Delegācija domāja, ka Diparkē «izgādājis» kara materiālu, bet mēs bijām rūgti vīlušies [..] Nav sabiedroto politikā pret jaunām valstīm ne simpātijas, ne tautu tiesību aizstāvēšana — tikai veikals un vispārīgākās intereses f..]

Augstcienībā J. Seskis, Latvijas delegācijas prezidents

LPSR CVVA, 6033. f., I. apr., 19. I., 15., 16. Ip. Apstiprināts noraksts.

1 T. i., tieši.

2 Militāro atašeju (ļranču vai.).

3 Tautas padomes (vācu vai.).

Nr. 120

Latvijas armijas štāba priekšnieka pulkvežleitnanta E. Kalniņa ziņojums par bermontiešu uzbrukumu Rīgai^1

Rīga 1919. g. 8. oktobri

Ap pulksten 10 no rīta virs Rīgas lidoja 3 vācu-krievu aeroplāni un nometa bumbas Rīgas apsardzības rajonā, uzsākdami ar to kaujas darbību. Tanī pašā laikā visā frontē uzbruka mūsu sargu posteņiem ienaidnieku ķēdes.

Kādas ienaidnieka kavalērijas nodaļas tuvojās mūsu posteņiem Karlsbades^2 rajonā, kur lika ar zaudējumiem izklaidētas.

Pie Rīgas—Jelgavas šosejas uz mūsu ierakumiem ienaidnieks atklāja stipru artilērijas uguni ar smacējošiem lādiņiem. Ar mūsu artilērijas uguni iznīcināts ienaidnieka bruņotais vilciens un bruņotais automobilis. Pēdējais guļ grāvi mūsu ierakumu priekšā. Tanī pašā rajonā ar flineu un ložmetēju uguni iznīcinātas 2 vācu-krievu rotas. Pārējā frontē flinšu uguns.

Mūsu kareivjiem garastāvoklis augstākā mērā teicams, katrs cenšas izpildīt savu pienākumu cīņā pret mūsu vēsturisko ienaidnieku. Mūsu zaudējumi niecīgi.

Štāba priekšnieks pulkvedis-leitnants Kalniņš^3

Jaunākās Ziņas. — 1919. — 9. okt. — Nr. 115.

1 Bermontiešu uzbrukums Rīgai sākās 1919, g. 8. oktobrī agri no rīta Viņu nolūks bija gāzt K. Ulmaņa Pagaidu valdību un pastiprināt vācu imperiālistu pozīcijas Baltijā.

2 Tagad Melluži.

3 Eduards Kalniņš (1876—1964) — buržuāziskās Latvijas armijas ģenerālis. Piedalījās krievu-japāņu karā, mācījās Ģenerālštāba akadēmijā Pēterburgā (1908— 1909). Pirmā pasaules kara laikā dienēja Sveaborgas cietoksnī. 1919. gadā bija J. Zemitāna komandētās brigādes štāba, pēc tam Latvijas nacionālās armijas štāba priekšnieks. No tā paša gada rudens — Artilērijas pārvaldes priekšnieks. 1925. gadā paaugstināts par ģenerāli. 1935. gadā atstāja karadienestu. 1944 gadā emigrēja uz Zviedriju, vēlāk pārcēlās uz ASV.

Nr. 121

P. Bermonta-Avalova uzsaukums «Latvju kareivjiem!» ar aicinājumu Latvijas buržuāziskajai armijai pārtraukt pretošanos

Jelgavā 1919. g. oktobrt

Ulmaņa politika ir sabrukuse un līdz ar viņu arī Ulmaņa valdība. Uz politiska neprāta valdību nevar dibināt. Tas bij ārprāts salaist Latviju naidā ar trim pretiniekiem reizē: ar lieliniekiem, vāciešiem un pretlielniecisko krievu armiju.

Tagad Ulmanis ir aizbēdzis no sava darba sēkāmd .Jūs viņš ir atstājis jūsu liktenim. Neapkopti, basām kājām jūs esat vārguši jau visu vasaru. Ko jūs lai iesākat tagad, kur tuvojas ziema, bet armijas apgādāšana ir sajukuse?

Par visām lietām: paturat mierīgu pārlikšanu un neuztraucaties.

Neticat melu valodām, it kā Rietumu armija būtu nākusi uz Latviju, lai te ievestu baronu valdību. Latvijas pašpārvaldībā divas trešdaļas no visiem priekšstāvjiem būs latvieši.

Neticiet apgalvojumiem, it kā mans nolūks būtu padarīt Latviju par Krievijas guberņu. Tas nemaz nestāv manā varā. Latvijas attie-cības pret Krieviju izspriedīs Krievijas Satversmes sapulce kopā ar Latvijas priekšstāvjiem, kā to vēlas sabiedrotie.

Man ir tikai viens noļuks, bet tas ir negrozāms. Mans nolūks ir — cīņa pret lieliniekiem līdz viņu iznīcināšanai.

Kas man šai cīņā palīdzēs, tas būs Krievijas draugs. Krievija savus draugus neaizmirsīs. Kas mani šai cīņā traucēs, tas bus Krievijas ienaidnieks. Agri vai vēlu Krievija to saberzīs.

Latvju kareivji: jūs stāvat ce|a jutīs. Jūs varētu iet pa to ceļu, pa kuru aizgāja Ulmanis, un atstāt savu dzimteni kā mūsu ienaidnieki.

Esmu pārliecināts, ka jūsu dzimtenes mīlestība jus atturēs no šā nepārdomātā soļa.

Bet jums jāpaliek uz vietas un jānoliek ieroči. Tas, kurš to vēlas, var iestāties Rietumu armijā. Turpinādams līdz ar Rietumu armiju cīņu pret lieliniekiem, katrs latvju kareivis līdz ar to sargās ari savu dzimteni no lielinieku uzbrukumiem. Bet, kas būtu jau noguris no ilgā kara, lai iet netraucēts uz mājām un lai stājas pie mierīga darba. Mobilizācijas Latvijā nebūs. Kara turpināšanu ir uzņēmusies Rietumu armija. Bet milicijas ierīkošana paliks Latvijas pašpārval-dības ziņa. Tur daudzi no jums atradis sev piemērotu nodarbošanos.

Mums, krieviem, vēl grūts darbs priekšā. Latvija var jau sākt atpūsties mūsu aizvējā.

Brīvprātīgās Rietumu armijas virsvadonis pulkvedis Avalovs-Bermonts

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 290. 1., 196. Ip. Iespiests tipogrāfiski.

1 P. Bermontam-Avalovam bija zināms, ka, sākoties uzbrukumam, K. Ulmanis ar ministriem un Tautas padomes locekli izbailēs pametuši Rīgu un izbraukuši uz Cēsīm.

Nr. 122

Latvijas buržuāziskās armijas virspavēlnieka ģenerāļa D. Simonsona pateicība krievu baltgvardu Ziemeļrietumu armijas virspavēlniekam ģenerālim N. Judeņičam^1 par četru lielgabalu dāvinājumu

[Rīgā] 1919. g. 14. oktobri

Sabiedroto kara misijas priekšnieks piesūtīja man to priecīgo vēsti, ka Jūs esot likuši izsūtīt uz Rīgu mūsu armijai 4 lielgabalus. Sis dāvinājums nācis pareizā laikā. Tagadējā grūtā cīņas brīdī par tēviju un liecina par Jūsu Ekselences labvēlīgām attieksmēm pret mūsu republiku.2

Sūtu Jums armijas, manu un izmocītās tautas dziļāko pateicību.

Ģenerālis Simonsons

LPSR CVVA, 6033. f„ 1. apr., 57. 1„ 157. lp. Noraksts.

1 Nikolajs Judeņičs (1862—1933) — cariskās Krievijas armijas ģenerālis, krievu-japāņu un pirmā pasaules kara dalībnieks, Kaukāza frontes virspavēlnieks (1917). 1919. gada otrajā pusē komandēja baltgvardu Ziemeļrietumu armiju, kas neveiksmīgi mēģināja sagrābt Petrogradu. 1920. gadā emigrēja uz Lielbritāniju.

2 Latvijas buržuāziskā Pagaidu valdība gan labi zināja, ka N. Judeņičs (tāpat A. Kolčaks un A. Deņikins) nevēlas atzīt no Krievijas atdalījušos atsevišķu Baltijas valstu izveidošanos.

Nr. 123

Buržuāziskās Latvijas delegācijas vadītāja vietas izpildītāja Parīzes Miera konferencē J. Seska vēstule ārlietu ministram Z. Meierovicam

Parīzē 1919. g. 20. oktobri

Augsti godātais ministra kgs,

Vācu uzbrukums Rīgai^1 mani nepārsteidza, jo bij sagaidāms, ka vācieši neklausīsies uz Foša^2 notu.3 Valdības telegrammu-notu^4 vēl ■9. oktobri nokopējām un izsūtījām attiecīgām personām. Fošs jau bija pats notu saņēmis tieši caur telegrāfu. Franču prese vēsti par vācu ofensīvu uzņēma ļoti dzīvi, lai gan daži žurnālisti ieminējās, vai tā tik neesot parastā karaspēka sadursme. Mēs no savas puses stipri pastrīpojām vācu-krievu politisko apvienošanos un viņas konsekvences nākotnē, aizrādījām uz Antantes morālisko un juridisko atbildību par vācu soļiem Latvijā. Man šķiet, ka daudz franču labi zina, ka Francija tagad no kreditora pārvērtusēs par debitoru un tādēļ Krievijas politika neizbēgami virzīsies ģermanofilā virzienā, bet tagadējā Franču Ārlietu ministrijas politika ir dibināta uz lielās Krievijas atjaunošanas principa^5 un viņa īsi pirms savas eksistēšanas beigām nevar grozīt to līniju, kuru viņa vilkusi viscaur pa miera konferences laiku.

Tā kā Latvijā un vispār arī še mēs visur pastrīpojam, ka Baltijas valstis ārējās politikas jautājumos iet un ies roku-rokā, tad arī mēs nospriedām pēc iespējas visur uzstāties solidāri — ar igauņu un leišu priekšstāvību. Vācu uzbrukums nu direkti apdraud visu Baltijas valstu patstāvību, un tādēļ arī bija vajadzīga kopēja uzstāšanās. Tādam priekšlikumam labprāt piekrita Pūstas^6 un Naruševica kgi. Sestdien, 11. oktobrī, trijatā ieradāmies Ārlietu ministrijā un pieprasījām pie prezidenta steidzīgi audienci. Kāds attaché du cabinet^7 mūs pieņēma un apsolīja jau svētdien paziņot prezidenta atbildi. Svētdien mums paziņoja prezidenta sekretārs, ka Klemanso^8 diemžēl esot spiests uz laiciņu atsacīties no audiences došanas, bet mūs pirmdien plkst. 4 '/2 pieņemšot prezidenta vārdā politiskā departamenta direktors Bertlo^9, kurš mūsu prasības nodošot Klemanso. Pūsta gribēja jau atteikties no tādas audiences, bet es domāju, ka kaitēt viņa nevarēs. Pēc daudzu domām, ārlietu politikas īstais vadītājs esot Bertlo, ļoti spējīgs cilvēks, kuram Krievijā atrodoties lieli kapitāli. Bertlo esot stipri stūrgalvīgs un lepns; esot grūti ticēt, ka viņš atzītos, ka tas Krievijas politikā pārrēķinājies.

10. oktobrī, tas ir, jau piektdien, biju Ārlietu ministrijā un gribēju visādā ziņā sastapt Pišo^10, Bertlo jeb vismaz Kamereru". Pirmais bija souffrant'2, otrais Senāta sēdē un pēdējais atvaļinājumā. Tādēļ tūliņ gāju pie maršala Foša. Prasīju, kādus līdzekļus Antante izlietos pret vāciem Kurzemē. Fošs atbildēja, ka esot nospriests couper les vivres'3 un blokāde; Antante turot Vācu valdību pilnīgi atbildīgu par to, kas noliekot Baltijā. Es aizrādīju, ka vācieši varbūt neliksies daudz iebaidīties no ultimāta jeb pat blokādes, tādēļ varbūt derētu taisīt spiedienu uz vāciem tuvāki, pašā Latvijā, sarīkot flotes demonstrāciju jeb izsēdināt marines infantēriju^14. Fošs atbildēja, ka arī to varot «envisager»'5. Es aizrādīju, ka mēs, latvieši, pazīstam labi vāciešus, ka mēs bīstamies vairāk no vācu okupācijas nekā no lieliniekiem, kuru mūsu tauta jau pārdzīvojusi un tādēļ tapusi imūna. Mēs nebijām vīlušies, kad gaidījām vācu uzbrukumu; tādēļ mēs bijām spiesti lielinieku pamiera piedāvājumu neatraidīt.16 Uz to Fošs atbildēja, ka viņš ļoti labi saprotot, kādēļ mēs bijuši spiesti ielaisties sarunās ar lieliniekiem. Tad Fošs prasīja, cik mums esot zaldātu un cik ieroču. Es atbildēju, ka apmēram 20 000, bet Latvijā var iesaukt daudz vairāk, tikai mums trūkst karamaleriāla un apģērba. Es tad prasīju, vai nevarētu latviešu zaldātiem tūliņ izdot ieročus un kara-materialus no tiem sabiedroto krājumiem, kuri atrodas jau tur Baltijas ostās. Fošs sacīja, ka viņš gan nezinot, vai frančiem tur esot kādi krājumi, bet lai uzrakstot par to pieprasījumu, un viņš likšot izdot no krājumiem, ja tur kādi esot. Es Fošam lūdzu pēc karamate-riala un pieminēju, ka esam no Francijas pirkuši par 15 miljoniem, bet arī tas vel nav nosūtīts. Arī par to lai uzrakstot, un tad viņš, Fošs, likšot steidzināt karamateriāla sūtīšanu. Vēl tanī pašā dienā iesniedzam attiecīgu rakstu. Grosvalda kungs tanī pašā laikā bija pie Polka'7, amerikāņu sekretārā, kas apgalvojis, ka tikšot sperti vajadzīgie soļi. Karrs^18 bijis, kā vienmēr, stipri rezervēts.

Pirmdien, 13. oktobrī, ieradāmies trijatā pie Bertlo. Vispirms Pusta tēloja tagadējo stāvokli un pieprasīja karamateriālu uz ilgāku kredītu, jo mums nav iespējams visu uzreiz samaksāt pat ar pirm-vielām. Bertlo apsolas šo jautājumu celt priekša Klemanso. Sevišķi tiek uzsvērts, ka no Francijas nekāds pabalsts netiek saņemts, ko visi apstiprina. Par to Bertlo ļoti pārstaigts. Vai tad dossier^19 melojot?!! Aizrādījām, ka angļi un amerikāņi gan devuši ieročus un palīdzību, bet ne franči. Pusta vēl aizrāda, ka pamiers tādēļ bijis jāslēdz ar lieliniekiem, ka Baltijas valstis nezin, kāda loma viņām nolemta Antantes politikā. Bertlo atkal atsaucas uz to, ka Baltijas valstu jautājumu nevarot izšķirt bez Krievijas ziņas. Baltijas komisija esot izstrādājusi kādu rezolūciju, kura atzīstot Baltijas valstis de facto^20, un cēluse priekša Consiet Supreme^21, bet pēdējā nav bi-juse mierā ar redakciju, un tādēļ publicēšana atlikta. Ar to Baltijas valstis dabūšot savu priekšstāvību ārzemēs, kā ari varēšot nokārtot savas ekonomiskās attiecības. Ka vēlāk izzinājām, tad de facto atzīšanai pretojusies Amerika. Bet par to vēlāk. Es sevišķi uzsveru to, ka par vācu tagadējo uzbrukumu Latvijai morāliski un juridiski atbildīgi sabiedrotie, jo viņi uzspieda 3. jūlijā pamieru un vēl pie tam Latvijas kabinetam trīs vācu ministrus. Par to Bertlo lieliski uztraucās un draudēja, ka, ja ar lieliniekiem mieru slēgšot, tad nevarot no Antantes it neko sagaidīt. Tad mēs izskaidrojām, kādas atbildes pamiera slēgšanas lietā esam saņēmuši no Francijas un Anglijas, kas atzīst, ka viņām nav nekādas morāliskas tiesības mūs spiest turpināt karu, un ka mieru slēdzam ne aiz politiskas simpātijas, bet vajadzības spiesti. Es aizrādīju sevišķi uz to, ka esam nosūtījuši 5 notas miera konferencei un lūguši, lai liek vāciem izvākties, bet līdz šim veltīgi. Tātad mums pašiem saviem spēkiem jāpadzen vācieši, kas jau vairāk mēnešus zem sabiedroto misiju acīm aplaupa latvju tautu. Mēs, latvieši, nevaram uz reizi cīnīties pret lieliniekiem un vāciešiem. Vēl piebilstam, ka tnēs aizsargājam Vakareiropu no lielnie-cisma. Bertlo apzinīgi iebilst, ka Francijā liclniccisma neesot un viņai arī nedraudot. Tad Milošs^2'3, Naruševica tulks, attēlo, kādas briesmas draud no krievu-vācu apvienošanās. Arī par to viņš, Bertlo, ziņošot Klemanso. Sarunas noveda pie sekošiem konkrētiem priekšlikumiem, kurus cels priekšā miera konferences prezidentam:

1) Izdot uz ilgākā kredīta pamatiem Baltijas valstīm karamateriālu.

2) Likt priekšā izšķirt, vismaz provizoriski, Baltijas valstu jautājumu, lai viņas varētu nokārtot savu starptautisko un ekonomisko stāvokli.

3) Aizrādīt uz briesmām, kas draud no krievu-vācu politiskās apvienošanās.

14. oktobrī biju pie amerikāņu priekšstāvja Tilera, kurš nebija mājās. Viņa vietā mani pieņēma viņa palīgs Heifords Pīrss, kāds jauns oficieris. Sarunā viņam neviļus paspruka, ka Antante jau vēlē-jusēs, ka Golcs paliek Jelgavā kā aizsargs pret lieliniekiem. Es izrādījos labi pārsteigts, ka Antante Latvijas nacionālo valdību uzskata par lielniecisku .. . Heifords Pīrss jutās neomulīgā stāvoklī un sāka izskaidrot, ka briesmas no lieliniekiem tiešām draudējušas, bet mūsu valdību nekad neesot turējuši par lielniecisku. Man jau bija stipras aizdomas, ka agrākās notas Golcam par izvākšanos bija tikai mūsu piemānīšana un apmierināšanas dēļ, un nejauši tas izrietēja no amerikāņu priekšstāvja sarunas. Es attēloju to briesmīgo stāvokli, kādu pārdzīvoja un pārdzīvo Kurzeme, un to bēdīgo lomu, kādu spēlē sabiedroto misijas, kuru klātbūtnē tiek latvju tauta terorizēta ... Ko lai domā par sabiedrotiem latviešu tauta? Uz to Pīrss atbild, ka tagad tas beigšoties, jo nu reiz braukšot uz Kurzemi kāda «nopietna» komisija, kas vācus izdzīšot. Vajagot visādā ziņā pieņemt Bermonta miera piedāvājumu?! Te nu izspīdēja amerikāņu politika. Skaidri redzams, ka amerikāņi Baltijā piekopj ģermanofilu politiku. Arī Pūsta stāsta, ka amerikāņi igauņus biedējot (man neteica, par ko) ar ultimātumiem.

Pūsta stāstīja, ka viņš dabūjis lasīt amerikāņu raportu dēļ Igaunijas atzīšanas. Raporta pirmā daļa bijusi ļoti labvēlīga, bet beigas runājušas pretim pirmai pusei un aizrādījušas, ka Igaunijai patstāvību nevarot dot. Vēl izrādījies, ka raportu sarakstījis kāds jauns amerikāņu oficieris, labvēlīgs Igaunijai, bet beigas pierakstījis mums labi pazīstamais Grīns...

7. oktobrī no Amerikas uz Eiropu izbrauca Amerikas valdības komisārs Latvijā un Igaunijā Geids^22. «Chicago Tribune»23 ziņoja, ka tas nu gan vēl nenozīmējot Baltijas valstu atzīšanu, bet esot labs solis uz to pusi. Turpretim te, Parīzē, un laikam arī Baltijā amerikāņi izturas politiskā ziņā pavisam nelabvēlīgi. Man šķiet, ka arī tagad Latvijā no amerikāņu politiķiem draud briesmas. Karrs reiz Pūstam izteicies, ka Anglijas politika esot ļotr komplicēta, bet amerikāņu politiku nemaz nevarot saprast.

18. oktobrī biju pie maršala Foša un nodevu vienu karamateriālu listi saskaņā ar agrāko prasību pie Klcmanso un attiecībā uz tagadējo karu pret vāciem Latvijā. Fošs nodeva listi adjutantam caurskatīšanai. Esot devis pavēli, lai jau par liniem pirkto izsūtot d’extreme urgence^24 uz ostu. Es domāju, ka, ievērojot tagadējo stāvokli, būtu izdevīgi lūgt, lai dod atļauju Sibīrijas latviešu pulkiem atgriezties Latvija. Par to iesniedzu mazu rakstiņu. Fošs atbildēja turpat, ka ģenerālis Zanēns tagad izstrādājot plānu, kā atsūtīt tēvijā poļus, čehoslovakus utt., un tad jau būšot vieta arī latviešiem. Es atgādināju, ka Latvija vēl nav atzīta de jure2S un tādēļ nez vai latvieši nāks atsūtāmo skaitā. Uz to Fošs atbildēja, ka laikam Kolčaks mums darot grūtības, jo mēs vēl neesot atzīti. Bet, ja mūsu pulki dibināti uz sevišķu noteikumu pamata, tad varbūt varēšot arī viņus izsūtīt uz Latviju. Viņš visādā ziņā par šo lietu painteresēšoties...

Augstcienībā J. Seskis, Latvijas delegācijas prezidenta v. i.

LPSR CVVA, 6033. f., !. apr., 19. I, 25.-29. lp. Apstiprināts noraksts.

1 Sk. dok. Nr. 117.

2 Ferdinands Fošs (1851 — 1929) — franču maršals. Pirmā pasaules kara beigu posmā (1917—1918) bija Ģenerālštāba priekšnieks, no 1918. g. aprīļa — sabiedroto karaspēka virspavēlnieks. Aktīvs pretpadomju intervences organizētājs.

3 Joprojām vēloties izmantot vācu karaspēku cīņai pret padomju varu, An-tante ar bažām vēroja Vācijas centienus pastiprināt savas pozīcijas Baltijā. Sabiedroto Augstākā kara padome šai sakarībā aizrādīja maršalam F. Fošam rīkoties enerģiskāk. 27. septembrī Vācijas valdībai tika nosūtīta nota, pieprasot atsaukt no Baltijas R. fon der Golcu un vācu karaspēku, nepaklausības gadījumā piedraudot ar pretpasākumiem un blokādes atjaunošanu. Evakuācijas prasība neattiecās uz tiem apmēram 40 tūkst, vācu karavīru, kuri bija iestājušies P. Ber-inonta-Avalova kontrrevolucionārajā Rietumu armijā. Tāpat kā iepriekšējie, arī šis rīkojums būtībā bija domāts Lielbritānijas un Francijas sabiedriskās domas nomierināšanai.

4 1919. g. 8. oktobrī Latvijas buržuāziskā Pagaidu valdība griezās pie Parīzes Miera konferences priekšsēdētāja Z. Klemanso un sabiedroto Augstākās kara padomes vadītāja F. Foša ar lūgumu piespiest Vāciju izpildīt Versaļas miera līguma noteikumus attiecībā uz Baltiju, resp, Latviju.

5 Francija, tapat kā citas imperiālistiskās lielvalstis, tiecās gāzt padomju varu Krievijā, bet pretēji Lielbritānijai vienlaikus konsekventi iestājās par tās «vienotību un nedalāmību», visnotaļ atbalstot baltgvardu ģenerāļu A. Deņikina, A. Kolčaka un N. Judcņiča analogos centienus.

8 Kāris Roberts Pūsta (1883—?) — buržuāziskās Igaunijas diplomāts.

1919—1933. g. bija Igaunijas pārstāvis Parīzē un Briselē, pēc tam — Varšavā un Stokholmā.

7 Valdības pārstāvis (franču vai).

8 2oržs Klemanso (1841 —1929) — franču politiķis, valstsvīrs. 1917. g. novembrī kļuva par Ministru padomes priekšsēdētāju un kara ministru. Enerģiski piedalījās pretpadomju intervences organizēšanā. Pēc sakāves Francijas prezidenta vēlēšanās 1920. gadā pārtrauca politisko darbību.

9 Filips Bertlo (1866—1934) — diplomāts, Francijas Ārlietu ministrijas darbinieks.

10 Stefens Pišons (1857—1933) — franču politiķis un diplomāts.

11 Alberts Kamcrers (1875—?) — franču vēsturnieks un diplomāts. 1919. gadā vadīja Francijas Ārlietu ministrjas Āzijas nodaļu. Piedalījās Versaļas miera līguma sagatavošanā.

12 Sasirdzis (franču vai).

13 Pārtraukt pārtikas piegādi (franču vai).

14 Jūras kājnieki (franču vai.).

15 Apsvērt, pārdomāt (franču vai).

18 1919 g. 31. augustā Padomju Krievija ar miera piedāvājumu vērsās pie Igaunijas, bet 11. septembrī — Latvijas, Lietuvas un Somijas buržuāziskajām valdībām. Latvija, tāpat Igaunija un Lietuva bija ieinteresētas noslēgt mieru ar KSFPR, taču, zinot imperiālistisko lielvalstu negatīvo nostāju šai jautājumā, neuzdrošinājās nekavējoties dot pozitīvu atbildi, bet rīkoja savstarpējas konsultācijas, cenšoties iegūt laiku un cerot uz Antantes nostājas maiņu. Kad bermon-tieši bija pārgājuši uzbrukumā Rigai, 1919. g. 9. oktobrī Latvijas Tautas padome lēma tūlīt pat kopā ar pārējām Baltijas valstīm sākt pamiera sarunas ar Padomju Krieviju. Tomēr Antantes un ASV spiediens lika Latvijas buržuāziskajai Pagaidu valdībai sākotnējā nodoma īstenošanu atlikt uz nenoteiktu laiku

17 Frenks Polks (1871—?) — 1915.—1919. g. bija ASV Valsts departamenta (Ārlietu ministrijas) konsultants, 1919.—1920. g. atradās valsts sekretāra tiešā pakļautībā. ASV pilnvarotais pārstāvis Parīzes Miera konferencē.

18 Eduards Karrs (1892—?) — britu diplomāts un vēsturnieks. Viens no Lielbritānijas delegātiem Parīzes Miera konferencē. Vēlāk ieņēma dažādus posteņus Ārlietu ministrijā. 1925. g. — britu sūtniecības loceklis Rīgā.

19 Ziņojums ((runču vai).

20 Faktiski, īstenībā (latiņu vai).

21 Augstākā [kara] padome (franču vai.).

2,a Oskars Milošs (1877—1939) — lietuviešu izcelsmes franču dzejnieks No 1920. līdz 1925. gadam bija Lietuvas pārstāvis Francijā, pēc tam — pārstāvniecības padomnieks.

22 Džons Geids (1875—1955) — amerikāņu diplomāts. 1917.—1919. g. — ASV flotes atašejs Kopenhāgenā, pēc tam bija Baltijas misijas loceklis.

23 «Cllicago Tribune» — dienas laikraksts, iznāk Čikāgā (ASV) kopš 1847 gada.

24 Ārkārtējā steigā (Iranču vai).

23 Juridiski, formāli (latiņu vai).

Nr. 124

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sagatavotais ziņojums sabiedroto militāro misiju vadītājiem par nepieciešamību saņemt materiālu un finansiālu pabalstu, ka ari lūgums nepieļaut vācu papildu karaspēka nosūtīšanu no Vācijas uz Latviju un evakuēt tur esošo

[Rīga] 1919. g. 25. oktobri

[..]' Šimbrīžam Latvijas armija sekmīgi ved cīņu uz divām frontēm ar ienaidniekiem, kuri apgādāti priekšzīmīgi. Tomēr Latvijas armija var pagurt, ja viņa laikā nedabū vajadzīgo pabalstu ieročos, munīcijā, apģērbos un ari naudā un pārtikas līdzekļos.

Tādā gadījumā Bermonta—Golca vācu-krievu karaspēks ieņemtu Rīgu, dotos tālāk uz ziemeļiem un galarezultātā iznīcinātu visu to, dēļ kā sabiedrotie veda 5 gadus ilgu karu; tam pašā laika tiktu padarīta par neiespējamu Latvijas armijas cīņa ar lieliniekiem.

Tādēļ Latvijas valdība lūdz sabiedroto misijas nodot savām valdībām sekošu lūgumu:

1) pastiprināt sabiedroto tiešo pabalstu Latvijas armijas operācijās pret Bermonta—Golca karaspēku, kas līdz šim ir izpaudies flotes līdzdalībā;

2) nekavējoši izdot Latvijas armijas vajadzībām ieročus, munīciju un citus armijai nepieciešamos priekšmetus pēc klāt pieliktā saraksta;2

3) izsniegt Latvijai £ 1000000 lielu naudas pabalstu, lai varētu vest šo karu;

4) nākt Latvijai palīgā, tāpat kā līdz šim, iedzīvotāju apgādāšanā ar pārtiku.

Bez tam Latvijas valdība lūdz: I. darīt visu, lai pārtrauktu jauna karaspēka ieplūšanu Latvijā no Vācijas, un

2. atbruņot un izvākt nekavējoši no Latvijas visu svešo karaspēku, atstājot visus kara materiālus Latvijas valdībai kā atlīdzības daļu par nodarītiem zaudējumiem.

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 298. 1., 86. lp. Tulkojums no angļu vai. Grām.: Kā tas bija. — 96., 97. lpp.

1 Netiek publicēta ziņojuma ievaddaļa, kurā buržuāziskā Pagaidu valdība izklāstījusi pretpadomju cīņā paveikto.

2 Sājā pašā lietā uz atsevišķas lapas dots šāds uzskaitījums:

Latvijas armijā tagad ir trīs divīzijas, kuras apbruņotas nepietiekoši.

Trūkst: 72 lielgabali ar lādiņiem 10 000 flintes

10 miljonu flinšu patronas 200 ložmetēji 50 smagie ložmetēji 8 bruņotu automobiļu 8 lidmašīnas 4 tanki

20 000 šineļu un uniformas.

Varētu uzstādīt vēl divas divīzijas, kurām nepieciešami apģērbi un pilnīgs apbruņojums (tanki, lielgabali, ložmetēji, flintes, bruņotie automobiļi, lidmašīnas un vajadzīgais daudzums munīcijas un benzīna).

Nr. 125

Francijas militārās misijas Latvijā ziņojums Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības ministru prezidentam K. Ulmanim par karamateriālu nosūtīšanu

Rīgā 1919. g. 25. oktobri

Man ir tas gods Jums iesūtīt norakstu no telegrammas, kuru vakarvakarā saņēmu no Parīzes.

Noraksts. «No Kara ministrijas Parīzē 1919. g. 24. oktobri. Kara materiāli, kurus Francija ir nolēmusi dot Baltijas zemēm, tiek pašlaik ielādēti Boloņā. Kuģi aties drīzumā. Sūtījumā ir a) 6 komplekti 75 mm bateriju, 6 rezerves lielgabali, 30 000 75 mm lādiņu; b) 50 Hočkisa sistēmas^1 ložmetēju, 500 000 patronu; c) 500 mašīn-flintes, 500 000 patronu; d) telefona materiāls — 1 divīzijai;

e) 10 000 flinles, 10 miljoni patronu; f) apģērbs un kara ietērps priekš 10 000 kareivjiem.»

Eskadrona priekšnieks misijas priekšnieka

palīgs Zerārs

I.PSR CVVA, 1899. f„ 2. apr., 299. 1., 270. Ip. Apstiprināts noraksts. Tulkojums no franču vai. Grām.: Kā tas bija. — 95. Ipp.

1 T. i., smagais (8 mm kalibra) ložmetējs, kas franču armijas apbruņojumu papildināja pirmā pasaules kara laikā (šis sistēmas radītājs bija amerikānis B. Hočkiss).

Nr. 126

Francijas militārās misijas Latvijā vadītāja pulkvežleitnanta E. Diparkē vēstule ministru prezidentam K. Ulmanim ar maršala F. Foša telegrammas izklāstu par sankcijām pret Vāciju, militāra rakstura un pārtikas piegādēm, kā arī aizdevuma solījumiem

Rīgā 1919. g. 3. novembri

Pagodinos nosūtīt Jums norakstu no telegrammas, kura saņemta no Parīzes kā atbilde uz lūgumu, ar kuru Jūs caur mūsu starpniecību griezāties pie sabiedroto valdības;

Sabiedroto valdības ir iepazinušās ar Latvijas valdības paziņojumu, kurš viņām nodots caur Jūsu telegrammu no 29. oktobra un caur Rīgas angļu misijas telegrammu.

Viņu atbilde uz dažādiem punktiem, kuri šinī paziņojumā aizkustināti, tiek formulēta šeit tālāk:

1) Aktīvs pabalsts pret Vāciju.

Sis pabalsts tiek praktiski izvests dzīvē sckošiem līdzekļiem:

A) Starpsabicdrotas misijas sūtīšana uz Baltijas provincēm, lai nodrošinātu un kontrolētu evakuāciju un lai spertu visus soļus viņas paātrināšanai. Sī misija ar ģenerāli Niselu^1 priekšgalā atstās Parīzi ap 5. novembri.

B) Vācijai tiek liegta katra apgādāšana ar pārtiku un jēlvielām, un viņai netiek doti nekādi atvieglinājumi finansiālā ziņā, kamēr viņa nebūs izpildījusi evakuācijas priekšrakstu.

C) Tiek apturēta vācu kuģniecība Baltijas jūrā, tiks ievērotas vienīgi neitrālo tirdzniecības intereses.

D) Sabiedrotās un Savienotās^2 valdības bez tam sev rezervē tiesības spert vajadzības gadījumā visus nepieciešamos solus, lai piespiestu Vāciju izpildīt viņas solījumus.

2) Ieroču un kara materiāla došana.

Sabiedrotās un Savienotās valdības ir jau atvēlējušas ievērojamus kara materiāla un pārtikas sūtījumus Latvijas valdībai.

Sākot ar novembra pirmajām dienām, kara materiāls un kara apģērbs priekš 10 000 vīriem tiks sūtīts no Boloņas uz Latviju.

Latvijas valdības jaunais lūgums priekš 40 000 vīru liela karaspēka tiek pašlaik aplūkots.

3) Aizlienējums divi miljonu mārciņu sterliņu aizņēmuma veidā un jauni pārtikas vielu sūtījumi.

Sie divi jautājumi ir pašlaik iesniegti valdībām apspriešanai.

4) Aizliegums vāciešiem sūtīt uz Vāciju Latvijas pārtikas vielas.

Ģenerālis Nisels ir saņēmis pavēli skatīties uz to, ka pamiera

noteikumi no 11. novembra 1918. g.3, kuros skaidri izteikts šis aizliegums, tiktu stingri ievēroti.

5) Vācu kara materiāla atstāšana Latvijā.

\’av tiesības paģērēt šī kara materiāla atstāšanu; par šo jautājumu varētu vēlāk vest sarunas ar vācu valdību.

Bet Latvijas armija varēs nākotnē dabūt priekš savām vajadzībām attiecīgu daļu no krievu kara materiāla, kurš atrodas Vācijas noliktavās un kuru starpsabiedroto kontroles komisijai Berlīnē būs tiesība saņemt un dot rīkojumu par atdošanu.

6) Vācijas robežas slēgšana.

Vācu valdība savās notās no 16. oktobra ir formāli apsolījusi dot rīkojumu par savas robežas slēgšanu, lai apturētu to vācu un vācu-krievu korpusu apgādāšanu ar pārtiku, munīciju un kara materiālu, kuri atrodas Baltijas provincēs.

N'isela misijai būs precīzs uzdevums sekot šī priekšraksta stingrai izvešanai dzīvē.

Mēmeles teritorijas okupācija, kura izvedama tūliņ pēc miera līguma ratifikācijas, atvieglinās šo kontroli caur to, ka Sabiedroto karaspēks būs noslēdzis visus ceļus uz Latviju.

7) Rīgas—Liepājas dzelzceļa nodošana latviešu iestādēm.

Tiks vērsta ģenerāļa Nisela uzmanība uz to, ka šis jautājums nepieciešami atrisināms visdrīzākā laikā.

Parakstījis: Maršals Fošs

Lūdzu, saņemat, Ministru prezidenta kungs, manas augstcienības apliecinājumu.

Pulkvežleitnants franču militārās misijas

priekšnieks

LPSR CVVA, 1307. f., 1. apr., 788. I., 26., 27. Ip. Tulkojums no franču val.

1 Albērs AnrI Nisels (1866—1955) — franču armijas ģenerālis. 1917.— 1918. g. bija franču militārās misijas vadītājs Krievijā. 1919. g. 24. oktobrī iecelts par sabiedroto militārās kontroles jeb t. s. Nisela komisijas priekšnieku, lai pārraudzītu un sekmētu vācu karaspēka evakuāciju no Baltijas.

2 T. i„ ASV.

3 Domāts Kompjenas pamiers.

Nr. 127

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības Iekšlietu ministrijas dzelzceļu policijas pārvaldes priekšnieka M. Grigaroviča^47 ziņojums (Nr. 675) Administratīvajam departamentam par boļševistisko propagandu Latvijā

Rigā 1919. g. 14. novembri

Slepeni

Sakarā ar bermontiešu aizdzīšanu no Rīgas pēdējās dienās bieži vien sak ienākt aģentūras ziņas par lieliniecisma ideju izplatīšanu kā šeit Rīgā, tā arī frontē starp kareivjiem, propagandējot gāzt tagadējo valdību un ievest strādnieku diktatūru, tas ir, ne vairāk, ne mazāk kā komunismu; pat tiekot izmētātas proklamācijas ar lozungu «Nost ar Ulmaņa valdību, nost ar leitnantu disciplīnu, lai dzīvo strādnieku un zaldātu diktatūra!», un šim lozungam piekritēju esot diezgan daudz. Pēc manām domām, še jārēķinājas ar divām varbūtībām, no vienas puses — komunisma galvas pacelšana un, no otras puses, — vietējo vācu reakcionāru izmantošana strādnieku lētticību,1 [48] lai ievestu nemierus valstī un ar to pierādīt, ka Latvija ar saviem spēkiem ir bezspēcīga kārtību uzturēt.

Latvijas dzelzceļu policijas priekšnieks

Grigarovičs

I.PSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 288. 1., 118, lp. Apstiprināts noraksts. Daļēji publicēts grātn.: Kā tas bija. — 270. Ipp.

Nr. 128

Latvijas buržuāziskās armijas 2. Vidzemes divīzijas komandiera pulkveža M. Petiiķa ziņojums (Nr. 1469/0) armijas virspavēlniekam pulkvedim J. Balodim par nepieciešamību pastiprināt cīņu pret komunistisko noskaņojumu

1919. g. 7. decembri Ļoti slepeni

Beidzoties cīņām ar vāciešiem, beigsies visas iedzīvotāju šķiras un grupas, kā arī armiju apvienoto] šais faktors — kopējais naids pret vāciešiem, baroniem. Tagad, pulkiem ārpus kaujas līnijas stāvot, neizbēgami pacelsies kareivju starpā interese par politiskajiem jautājumiem, kā arī par vienu otru jautājumu armijas iekšējā dzīvē. Pats par sevi saprotams, ka visintensīvāko darbību tagad attīstīs komunistu aģitatori, kuri ar visiem spēkiem un līdzekļiem aģitēs pret spēku pārsviešanu uz Austrumu fronti, kā arī pret disciplīnas un kartības nodibināšanu karaspēka daļās.

Starp citu, pēc ienākušām ziņām, pēdējo mērķi grib sasniegt arī vācieši, pēdējā laikā izsūtot daudz aģitatoru, kuriem uzdots darboties zem komunistu maskas un sajaukt Lietavas un Latvijas armijas.

Cīņa ar aģitatoriem ar lauka un kara tiesām nav domājama, jo normāli šie subjekti ir pietiekoši noslīpēti, lai varētu iekš viņu darbības atrast vajadzīgo apvainošanas sastāvu priekš nodošanas tiesai. Disciplinārie sodi, ka ātri un direkli^1 ķerošie vajadzīgo personu, būtu šeit vairāk vietā, bet 1) pēc novērojumiem, priekšnieki, laikam atrazdamies zem bijušā terora iespaida, līdz šim gandrīz nemaz nelieto disciplināros sodus, un, 2) ja viņus arī plašos apmēros lietotu, ar to pašu tiktu dots aģitatoru rokās stiprs arguments priekš ļaunprātīgas aģitācijas.

Priekš šādas aģitācijas apkarošanas un valstij un armijai kaitīgu elementu izolēšanas ir vajadzīgi citi, tagadējai valsts iekārtai un sabiedriskai domai vairāk piemēroti cīņas līdzekļi: nometināšana koncentrācijas lēģeros, ievietošana disciplināros bataljonos un, beidzot, uz tiesas lēmuma pamata, arestantu rotās, ir katrs ar saviem defektiem. Ir jārada tāds kaitīgo elementu izolēšanas veids, kurš 1) dotu iespēju pēc^2 liekām un garām formalitātēm viņu izlietot pie vajadzīgām personām un 2) kas būtu pēc savas dabas ļoti racionāls, valstiski derīgs un dotu vismazāk iespēju izmantot priekš ļaunas aģitācijas.

Pēc savu tiesību apmēra neuzņemdamies izstrādāt kādu noteiktu projektu vai aizrādījumu šai lietā, turu tik par savu pienākumu aizrādīt uz šāda izolēšanas institūta ļoti steidzīgu vajadzību, lai tautas vairākuma gribai un valsts iekārtai naidīgo elementu darbību varētu paralizēt sākumā, nepieļaujot viņai pieņemt draudošus apmērus. Steidzīgi ir jādod karaspēku priekšnieku rokās kāds politiskās cīņas ierocis, ar kuru viņiem būtu iespējams glābt armiju un valsti no sabrukšanas.

Beigās turu par vajadzīgu griezt Jūsu uzmanību uz to apstākli, ka man uzticētā divīzijā ir sevišķi daudz sarkanarmiešu, kuri, bez šaubām, nes sevī līdz šim laikam lielnieciskās armijas dīgļus, kā: pret[est]ību noteiktai disciplīnai, tieksmes uz slepenu aģitāciju, ļaunprātīgu valdības un priekšniecības rīkojumu kritizēšanu utt.

Tamdēļ lūdzu Jūsu gādību par šī priekš man uzticētās divīzijas tik ārkārtīgi svarīgā jautājuma nokārtošanas.

Pulkvedis Peniķis

l.PSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 288. 1., 140. Ip. Oriģināls. Da|eji publicēts grām.: Kā tas bija. — 184.—186. Ipp.

1 T. i., tieši.

2 Tā tekstā. Jābūt: bez.

Nr. «29

Rīgas militārās policijas priekšnieka palīga F. Simanoviča^1 rīkojums (Nr. 472) pilsētas 6. policijas iecirkņa priekšniekam par komunistiskās aģitācijas apkarošanu

j/?/gā] 1919. g. 13. decembri

Slepeni

Armijas virspavēlnieka štāba inspekcijas daļa ar rakstu no

9./XII 19. g. Nr. 267 aizrāda, ka pēc ienākušām ziņām redzams, ka strādnieku un kareivju starpā iet nerimstoši lieliniecisma aģitācija un viņu starpā ir liels vairums piekritēju. Uz norādīto vajag griezt sevišķu vērību, jo slepenas apspriedes un sapulces tiekot noturētas lielos apmēros.

Paziņojot Jums par augšējo, uzdodu minētās parādības noteikti apkarot, izmeklējot visus gadījienus, kas taptu zināmi, un sperot attiecīgus soļus.

Rīgas milit.[ārāsļ polic.[ijas] priekšnieka

palīgs Simanovičs Sekretārs V. Ludeks

LPSR CVVA, 1899. {., 2. apr., 275. 1., 13. Ip. Oriģināls.

1 Fjodors (Teodors) Simanovičs (1869—1932) — policijas ierēdnis, dienestā no 1906. gada. Vēlāk — Vitebskas guberņas Disnas apriņķa priekšnieks. 1918. g. nogalē iestājās Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības dienestā. No 1919. g. vasaras — Rīgas pilsētas prefekta palīgs.

Nr. 130

Buržuāziskā ministru kabineta sēdes protokols par sarunām ar sabiedroto imperiālistu izveidoto komisiju un ģenerāli N. Judeņiču

[Rīgā] 1919. g. 19. decembri

Klāt:

Ministru prezidents K. Ulmanis

Ārlietu ministrs Z. Meierovics

Iekšlietu ministrs A. Bergs

Finansu ministrs Dr. R. Erharts

Tieslietu ministrs K. Pauļuks

Izglītības ministrs Dr. K. Kasparsons

Satiksmes un darbu ministrs T. Hermanovskis

Tirdzniecības un rūpniecības ministrs K. Bušs

Apgādības ministrs J. Blumbergs

Zemkopības ministrs A. Kalniņš

Valsts kontrolieris P. Mincs

Apsardzības ministra biedrs E. Laimiņš

Iekšlietu ministra biedrs F. Trasuns^49

Protokolē: Valsts kancelejas direktors D. Rudzītis

2) Ārlietu ministrs ziņo par sarunām ar ģenerāli Judeņiču, kurš. lūdzot atļauju pārvest viņa armiju uz Latvijas teritoriju un ieņemt daļu no frontes pret lieliniekiem. Tapai ārlietu ministrs iepazīstina kabinetu ar sabiedroto valstu domām šai jautājumā.

Kabinets vienbalsīgi nolemj dot ģen. Judeņičam negatīvu atbildi, atzīstot, ka tikai pēc Latvijas atzīšanas de jure^3 no visām krievu pretlielnieciskām valdībām, zem sabiedroto garantijas, varētu būt runa par jautājuma izšķiršanu pozitīvā kārtā.

Ministru prezidents Ulmanis

LPSR CVVA, 1307. f., 1. apr, 276. I., 348. lp. Apstiprināts noraksts.

1 Francis Trasuns (1864—1926) — garīdznieks, politiķis. Beidzis Pēterburgas garīgo akadēmiju (1891), strādāja Daugavpilī, Rīgā, Pēterburgā, Rēzeknē. Ievēlēts cariskās Krievijas 1 Valsts domē. 1917. gadā aktīvi iesaistījās Latgales sabiedriski politiskajā dzīvē. 1918. gadā kļuva par Tautas padomes, vēlāk Satversmes sapulces un pirmo buržuāziskās Latvijas saeimu locekli. No 1919. gada dzīvoja Rīgā, kādu laiku bija Latgales lietu ministrs. Buržuāzisko laikrakstu «Latgplas Vords» un «Zemniku Bolss» izdevējs.

2 Kā vēlāk tika aprēķināts, Rīgas pilsētai vien bermontieši nodarīja zaudējumus par aptuveni 4 milj. Latvijas rubļu.

3 Juridiski, tiesiski (latiņu vai.).

Nr. 131

Buržuāziskās Latvijas armijas sevišķu uzdevumu virsnieka vietas izpildītāja A. Ciņa ziņojums (Nr. 27) etapu un rajonu komandantu priekšniekam pulkvedim P. Sileniekam par Drustu pagasta iedzīvotāju ārkārtīgi vājo piedalīšanos pagasta buržuāziskās padomes vēlēšanās

1919. g. 20. decembri

Jūsu tālākai rīcībai ziņoju, ka, izmeklējot kareivja Dāvā Leimaņa paziņojuma lietu, Drustu pagasta iedzīvotāji izteica neuzticību pret tagadējo Drustu pagasta padomi un izpildkomiteju. Nopratinot apcietināto Drustu pagasta rakstvedi Artūru Lozi 19. decembri Rīgas centrālcietumā, [viņš] starp citu, norādīja, «ka no 1000 vēlētājiem piedalījušies vēlēšanās ap 80 vēlētāju», tas ir, ap 8%, kādas vēlēšanas apstiprinātas. Uz manu jautājumu, kādēļ tik mazs % piedalījušies vēlēšanās, Drustu pagasta rakstvedis paskaidro: «Pilsoņi neieradās uz vēlēšanām, jo baidījās no frontes stāvokļa,» — kā man liekas, no lieliniekiem.

Es atrodu, ka nekavējoši vajadzētu Drustu pagastā izdarīt jaunas vēlēšanas, un personīgi es, sevišķu uzdevumu virsnieks Cinis, vēlētos pie viņām piedalīties.

Pielikums: Drustu pagasta padomes un izpildkomitejas saraksts.[50]

Virsnieka v. i. Cinis

LPSR CWA, 3591. f„ 1. apr., 52. 1., 58. lp. Oriģināls. Daļēji publicēts grām.: Kā tas bija. — 271. lpp.

1 Netiek publicēts.

Nr. 132

Latvijas buržuāziskās armijas virspavēlnieka štāba inspekcijas daļas priekšnieka J. Lutera^50 ziņojums

Daugavgrīvas komandantam^2 par 10. Aizputes kājnieku pulka 108 kareivju nosūtīšanu uz koncentrācijas nometni^3 sakarā ar atteikšanos karot pret Sarkano Armiju

[Ne vēlāk par 1919. g. 21. decembri]

Slepeni

Jūsu rīcībā tiek pārvesti sastāvošie pie Rigas etapu komandanta 108 Aizputes kājnieku pulka kareivji zem virsleitnanta Grīnberga vadības. Daži no minētiem kareivjiem bija kategoriski atteikušies iet karot pret lieliniekiem un izturējušies demonstratīvi pret sūtīšanu uz fronti, un apdraudējuši ar ieročiem savus virsniekus. Virsleitnants Grinbergs no Aizputes kājnieku pulka, kurš sevi uzdevis par virsnieku, ari ievietojams koncentrācijas lēģeri līdz ar kareivjiem līdz viņa dienesta pakāpes noskaidrošanai, un kādā mērā minētais virsnieks vainīgs pie notikušā incidenta. Iepriekšējā izmeklēšana atrodas pie organizācijas daļas priekšnieka pulkveža Kurcļa^50.

Inspekcijas daļas priekšnieks pulkvedis-leitnants Nodaļas priekšnieks kapitāns^5

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 288. 1., 156. lp. Noraksts. Grām.: Kā tas bija. — 186., 187. lpp.

2 Daugavgrīvas, precīzāk, Daugavgrīvas-Bolderājas komandants tolaik bija leitnants J. Bērziņš.

3 Kāds Latvijas buržuāziskās armijas Virspavēlnieka slepens priekšraksts liecina, ka politiskā ziņā aizdomīgie karavīri tika nosūtīti uz Daugavgrīvas mācību bataljonu. Sis bataljons, tieši pakļauts armijas etapu un rajonu komandantu priekšniekam, bija izvietots Daugavgrīvas cietoksnī.

4 Jānis Kurelis (1882—1954) — buržuāziskās Latvijas armijas ģenerālis. Beidzis Odesas junkurskolu, piedalījās krievu-japāņu un pirmajā pasaules karā,

1918. g. rudenī bija Sibīrijā saformēlā Imantas pulka komandieris. 1919. g. novembri atgriezās Latvijā, tika iecelts par daļas priekšnieku virspavēlnieka štābā. 1922.—1940. g. — Tehniskās divīzijas komandieris. Vācu fašistiskās okupācijas laikā sadarbojās ar hitleriešiem. 1944. gadā noorganizēja t. s. kureliešu vienību, ko okupanti drīz likvidēja, bet pašu J. Kurdi nosūtīja uz Vāciju. No 1951. gada dzīvoja ASV.

5 Nodaļas resp. Inspekcijas daļas kancelejas priekšnieks R. Rozītis.

Nr. 133

Lauka kara tiesas sēdes protokols Valmieras komjauniešu apsūdzības lietā^1

1919. g. 21. decembri

Latvijas brīvvalsts likuma varda

1919. g. 19., 20. un 21. decembrī kara lauka tiesa, iecelta no Vid-zeines-Latgales rajona komandanta ar pavēli no 19. decembra 1919. gada zem Nr. 171 pie Valmieras apriņķa komandantūras sekošā sastāvā: priekšsēdētājs kapitāns Everis, locekļi — virsi[eitnantsļ Grundmans, virsi [eitnantsļ Einbergs, virsleitnants] Francs un virsi [eitnantsļ Langrāts, pie sekretāra k[ara] 1 [aikaļ ier[ēdņa] Lazdiņa, savās aizklātās sēdēs caurskatījusi lietu par: 1) Kalniņu Jāni^2, 2) Leinardu Kārli^3, 3) Soldavu Karlīni^4, 4) Dicmani Ernestu^5,

5) Sermuli Alvīnu^8, 6) Kalniņu Eduardu^7, 7) Grasi Robertu^8, 8) Vī-burgu Vilmu^9 — apvainotiem par bruņotas organizācijas dibināšanu ar nolūku noslepkavot dažus valsts ierēdņus, izlaupīt Valmieras valsts kases nodaļu un gāzt pastāvošo valsts kārtību; 9) Karitoni Annu^10, 10) Āboltiņu Martu", 11) Daņiļēviču Johannu^12, 12) Atslēgu Alvīnu^13, 13) Tauriņu Jāni^14, 14) Ozolu Annu^15, 15) Ūdri Kristīni^18, 16) Feldmani Milliju^17, 17) Balodi Emīliju^18, 18) Krieviņu Kristīņu^19, 19) Āboltiņu Vili^20, 20) Valci Valiju^21, 21) Siksnu Emīliju^22, 22) Sū-mani Indriķi^23, 23) Sitcu Kārli^24 , 24) Auri Elzu^25 , 25) Vintēnu Annu^26 un 26) Tilleri Emmu^27 — apvainotiem par līdzdalību pie augšā minētās organizācijas; un 27) Miķelsonu Jāni^28, 28) Krūmiņu Ulrihu^29 un 29) Kalniņu Mariju^30 — apvainotiem par līdzzināšanu pie minētās organizācijas, atzina:

1) Kārli Augusta d. Leinardu^3, 2) Jēkabu Jāņa d. Kalniņu»

3) Karlīni Jēkaba m. Soldavu, 4) Ernestu Jāņa d. Dicinani, 5) Jāni Jāņa d. Tauriņu, 6) Eduardu Mārtiņa d. Kalniņu, 7) Kristīņu Pētera m. Krieviņu, 8) Johannu Jāzepa m. Daņiļēviču, 9) Alvīni Jēkaba rn. Sermuli, 10) Elzu Jēkaba m. Auri, 11) Martu Friča m. Āboltiņu par vainīgiem komunistiskās organizācijas dibināšanā, kuras mērķis bijis nogalināt dažus Latvijas pagaidu valdības ierēdņus, izlaupīt Valmieras valsts kases noda|u un gāzt pastāvošo valsts kārtību;

12) Robertu Jāņa d. Grasi, 13) Vilmu Antona m. Vīburgu,

14) Annu Miķeļa m. Karitoni, 15) Annu Jāņa m. Ozolu, 16) Kristīni Jāņa iii. Ūdri, 17) Emīliju Jāņa m. Balodi, 18) Indriķi Jāņa d. Slimam, 19) Kārli Kriša d. Sitcu, 20) Emmu Jāņa m. Tilleri — par vainīgiem apzinīgā līdzdalībā pie minētās organizācijas, kāda līdzdalība parādījusies kā piedalīšanās 14. dec. 1919. g. slepenā sapulcē Kokmuižas kapsētas kapličā, propagandas literatūras izplatīšanā un biedru vervēšanā minētai organizācijai;

21) Mariju Pētera m. Kalniņu, 22) Alvīnu Jāņa m. Atslēgu, 23) Miliju Krišjāņa m. Feldinani, 24) Annu Pētera m. Vintēnu, 25) Ulrihu Jāņa d. Krūmiņu, 26) Emīliju Gusta m. Siksnu un 27) Jāni Jāņa d. Miķelsonu — par vainīgiem par piedalīšanos komunistiskās organizācijas slepenā sapulcē, kuras noziedzīgais raksturs viņiem bijis zināms.

28) Vili Friča d. Āboltiņu un 29) Valiju Mārča m. Valci — par nevainīgiem viņiem inkriminētā noziegumā viņu nepilngadības dēļ; un, pamatojoties uz Latvfijas] Pagļaidu] valdļības Notfeikumiem] par karastāvokli no 11. febr. 1919. gada 14. un 15. p anta] pfamataļ un 1903. g. sodu Likuma 126., 127. un 130. pfantuļ p[amataļ, nolēma:

1) Kārli Augusta d. Leinardu^3, 2) Jēkabu Jāņa d. Kalniņu, 3) Karlīni Jēkaba m. Soldavu, 4) Ernestu Jāņa d. Dicmani, 5) Jāni Jāņa d. Tauriņu, 6) Eduardu Mārtiņa d. Kalniņu, 7) Kristīni Pētera m. Krieviņu, 8) Johannu Jāzepa m. Daņiļēviču, 9) Alvīni Jēkaba m. Sermuli, 10) Elzu Jēkaba m. Auri un 11) Martu Friča m. Āboltiņu sodīt ar nāvi caur nošaušanu, atņemot viņiem visas tiesības;

12) Robertu Jāņa d. Grasi, 13) Vilmu Antona m. Vīburgu, 14) Annu Miķeļa m. Karitoni, 15) Annu Jāņa m. Ozolu, 16) Kristīni Jāņa m. Ūdri, 17) Emīliju Jāņa m. Balodi, 18) Indriķi Jāņa d. Sū-mani, 19) Kārli Kriša d. Sitcu, 20) Emmu Jāņa m. Tilleri — sodīt ar ieslodzīšanu pārmācīšanas namā uz četriem gadiem;

21) Mariju Pētera m. Kalniņu, 22) Alvīni Jāņa m. Atslēgu, 23) Miliju Krišjāņa m. Feldmani, 24) Annu Pētera m. Vintēnu. 25) Ulrihu Jāņa d. Krūmiņu, 26) Emīliju Gusta m. Siksnu un 27) Jāni Jāņa d. Miķelsonu — sodīt ar ieslodzīšanu cietumā uz vienu gadu; bet, ievērojot vainu mīkstinošus apstākļus, lūgt Vidzemes-Lat-galcs rajona komandantu Milijai Feldmanei, Annai Vintēnai, Ulrikam Krūmiņam, Emīlijai Siksnai un Jānim Miķelsonam sodu atlaist;

28) Vili Friča d. Āboltiņu un 29) Valiju Mārča m. Valci — no apcietinājuma atsvabināt.

Tiesas priekšsēdētājs kapitāns Everts Tiesas locekļi: virsleitnants Grundmans virsleitnants Langrāts virsleitnants Francs virsleitnants Einbergs Sekretārs: Lazdiņš

I.PSR CVVA, 1899. L, 2. apr., 1285. 1., 287., 288. lp. Oriģināls. Grām.: Kā tas bija. — 187,—190. lpp.

1 Izrēķināšanās ar Valmieras komjauniešiem notika apstākļos, kad pēc ber-montiešu sakāves Latvijā no jauna bija vērojama revolucionārās kustības aktivizēšanās. Ar provokatora J. Krauk|a palīdzību 1919. g. 14. decembrī Kokmuižas (Kocēnu) kapličā policisti un Valmieras apriņķa un pilsētas komandantūras rīcībā esošie kareivji arestēja tur sapulcējušos komjauniešus — konferences dalībniekus. Uz konferenci bija ieradies L1\P Centrālās Komitejas loceklis J. Ozols-Ziedonis (pēc dokumentiem Jēkabs Kalniņš). Viņam no kapličas gan izdevās nemanītam izbēgt, taču vēlāk arī viņš tika apcietināts. Pavisam arestēja un karatiesai nodeva 29 cilvēkus, galvenokārt jauniešus, starp tiem nepilngadīgos. Pec Vidzemes—Latgales rajona komandanta pulkvežleitnanta M. Kadaša rīkojuma sastādītā karatiesa Valmieras komjauniešiem inkriminēja gatavošanos dibināt bruņotu organizāciju (pamatojot to ar diviem (!) atņemtiem revolveriem), noslepkavot valsts ierēdņus un aplaupīt pilsētas valsts kases nodaļu. Pierādījumu nebija, taču jauniešus pakļāva brutālai izmeklēšanai, viņus nežēlīgi piekāva pratināšanas laikā. Lauka karatiesa ilga trīs dienas (no 19. līdz 21. decembrim) aiz slēgtām durvīm. Ir pamats domāt, ka negaidīti nežēlīgo spriedumu (11 nāvessodi) ietekmējis norādījums «no augšas» — nepārprotama valdošo aprindu vēlēšanās iebaidīt buržuāziskās valsts iekārtas pretiniekus. Attaisnoja tikai divus pusaudžus. Izrēķināšanās ar Valmieras komjauniešiem radīja lielu sašutumu visā Latvijā. Tautas padomei nācās izskatīt interpelāciju, un 1920. g. 8. marta iekšlietu ministram A. Bergam vajadzēja sniegt paskaidrojumus. Diemžēl pat šodien par Valmieras komjauniešiem — karatiesas upuriem — nebūt nezinām visu. īsās biogrāfiskās ziņas ir ļoti nepilnīgas.

2 Tā tekstā. Jābūt: Jēkabs. Tikai pec apmēram četriem mēnešiem buržuāziskās Latvijas Iekšlietu ministrijai kļuva zināms (no nelegāli izplatītā žurnāla «Cīņas Biedrs» 1920. g. Nr. 1), ka kopā ar Valmieras komjauniešiem notiesāts un nošauts Jānis Ozols-Ziedonis (1885—1919) — LSDSP biedrs no 1901. gada. Savulaik bija notiesāts uz četriem gadiem katorgā kā aktīvs 1905.—1907. g. revolūcijas dalībnieks. Sekoja trimda Sibīrijā, bēgšana no tās, emigrācija. Latvijā Jānis Ozols-Ziedonis atgriezās pēc Februāra revolūcijas, darbojās Rīgas Strādnieku deputātu padomē, bija LSD Rīgas komitejas loceklis. LKP VI kongresā tika izvirzīts par Centrālās Komitejas locekļa kandidātu, drīz arī kooptēts partijas vadības sastāvā.

3 Tā tekstā. Jābūt: Kārlis Leincrts (1901—1919) — bijušais Latviešu rezerves pulka strēlnieks. Piedalījās Rigas atbrīvošanā 1919. g. janvārī. Revolucionārā tribunāla priekšsēdētājs Bauskas apriņķī. Veica nelegālo darbu kontrrevolūcijas spēku ieņemtajā Latvijas daļā. Valmierā ieradās LKP Darba Jaunatnes Savienības (DJS) Centrālās Komitejas uzdevumā uzņemt sakarus ar vietējiem komjauniešiem.

4 Karlīne Soldava (1900—1919) — mājskolotāja, LKP DJS Valmieras pulciņa «Darbs» revīzijas komisijas locekle.

5 Ernests Dicmanis (1901 —1919) — dzelzceļa strādnieks, pagrīdnieks.

1919. g. nogalē nosūtīts uz Valmieru.

6 Alvīne Līvija Sermulc (1895—1919) — šuvēja, komjauniete.

7 Eduards Kalniņš (1898—1919) — Latvijas buržuāziskās armijas kareivis. Kā padomju varas piekritējs ievietots Valmieras karagūstekņu nometnē. Pēc atbrīvošanas palicis tajā par rakstvedi.

8 Roberts Grasis (1900—1923) — Latvijas buržuāziskās armijas kareivis. Agrāk dienējis Padomju Latvijas armijā, par ko ievietots karagūstekņu nometnē Valmierā, kur strādāja kancelejā par rakstvedi. Vēlāk atmaskots kā provokators un sodīts.

* Vilma Vīburga-Vīgrante (1903—1968) — ģimnāziste, LKP DJS Valmieras pulciņa «Darbs» un no 1919. gada arī LKP biedre. 1920. g. augustā apmaiņas kārtībā izsūtīta uz Padomju Krieviju. 1944. gadā atgriezās Rīgā, līdz aiziešanai pensijā stradaja par Latvijas Republikāniskā kinofilmu iznomāšanas kantora vadītāju.

10 Anna Karitone (1867—1959) — Kokmuižas kapsētas uzraudze. 1919. g. decembrī arestēta kopā ar komjauniešiem. 1920. g. vasarā apmaiņas kārtībā izsūtīta uz Padomju Krieviju. 1941 gadā atgriezās Latvijā

11 Marta Āboltiņa (1896—1919) — pārdevēja, LKP DJS Valmieras pulciņa «Darbs» biedre. Padomju varas laikā 1919. gadā darbojās Valmieras apriņķa izpildkomitejā.

12 Johanna Daņiļēviča (1903—1919) — komjauniete, Valmieras komercskolas audzēkne.

13 Alvīna Atslēga (1898—1942) — komercskolas audzēkne. 1920. g. vasarā apmaiņas kārtībā izsūtīta uz Padomju Krieviju. J. Staļina personības kulta upuris.

H Jānis Tauriņš (1897—1919) — dienējis Padomju Latvijas armijā, sagūstīts un ievietots karagūstekņu nometnē Valmierā. Pēc atbrīvošanas palicis strādāt nometnē par rakstveža palīgu.

15 Anna Ozola (1873—1975) — 1905.—1907. g. revolūcijas dalībniece, LSDSP biedre no 1906. gada. 1919. g. maijā nosūtīta pagrīdes darba uz Valmieru.

1920. gadā apmaiņas kārtībā izsūtīta uz Padomju Krieviju. Septiņus gadus dzīvoja un strādāja Pleskavā, pēc tam Maskavā.

16 Kristīne Ūdrc (1882—1966) — LSD biedre no 1917. gada. 1919. g. vasarā nosūtīta pagrīdes darbā uz Valmieru. 1920. gadā apmaiņas kartībā izsūtīta uz Padomju Krieviju. Latvijā atgriezās pēc Liela Tēvijas kara.

17 Milija Feklmane (Valtcre-Einberga; 1903—1951) — ģimnāziste, komjauniete.

18 Etnilija Balode (1891—1938) — pārdevēja pārtikas veikalā. Valmieras karatiesas spriedumā noteiktais sodamērs vēlāk samazināts. 1920. g. vasarā E. Balode apmaiņas kartībā izsūtīta uz Padomju Krieviju. Tur iestājusies boļševiku partija (1922), mācījusies Rieturntautu komunistiskajā universitātē, strādājusi par pasniedzēju. J. Staļina personības kulta upuris.

151 Kristīne Krieviņa (1901—1919) — šuvēja, Rūjienas komjauniete.

20 Vilis Āboltiņš (1905—1938) — komercskolas audzēknis, komjaunietis.

1919. g. decembrī tiesāts kopā ar citiem komjauniešiem, pēc atbrīvošanas no cietuma turpināja darboties komjaunatnes organizācijā. 1922. gadā iestājās LKP, 1928. gadā izbrauca uz PSRS, kur strādāja atbildīgā saimnieciskā darbā. J. Staļina personības kulta upuris.

21 Valija Valce-Zasorina (1904—?) — Valmieras komercskolas audzēkne.

1923. gadā izbraukusi uz PSRS.

22 Emīlija Siksna-Ķirse (1902—1985) — Valmieras komercskolas audzēkne. Pēc atbrīvošanas no ieslodzījuma beigusi skolotāju sagatavošanas kursus un vēlāk strādājusi par skolotāju.

23 Indriķis Sūmanis (1890—1942) — bijušais Padomju Latvijas armijas karavīrs, kritis gūstā un ievietots Valmieras karagūstekņu nometnē. No turienes nosūtīts darbā pie kāda saimnieka. 1920. gadā apmaiņas kārtā izsūtīts uz Padomju Krieviju.

24 Kārlis Sitcs (1898—1942) — ugunsdzēsēju biedrības ēku sargs. 1922. gadā apmaiņas kārtībā izsūtīts uz Padomju Krieviju.

25 Elza Aurē (1899—1919) — komercskolas absolvente, strādājusi Valmieras apriņķa priekšnieka kancelejā.

26 Anna Vintēna-Cerkasova (1902—?) — ģimnāziste.

27 Emma Tillere-Tīlmane (1892—1976) — kalpone. 1920. gadā apmaiņas kārtībā izsūtīta uz Padomju Krieviju. Latvijā atgriezās 1946. gadā.

28 Jānis Miķelsons (1902—1947) — Valmieras komercskolas audzēknis.

29 Ulrihs Krūmiņš (1898—?) — burtlicis.

30 Marija Kalniņa (1900—1928) — Valmieras komercskolas absolvente, LSD biedre no 1917. gada. 1920. g. vasarā apmaiņas kārtībā izsūtīta uz Padomju Krieviju.

Nr. 134

Latvijas buržuāziskās armijas Virspavēlnieka štāba galvenās izlūkošanas nodaļas sevišķu uzdevumu virsnieka J. Romanova ziņojums nodaļas priekšniekam kapteinim

V. Beķeritn par 5. Cēsu kājnieku pulka 5. rotas kareivju atteikšanos karot pret Sarkano Armiju

1919. g. 22. decembri Slepeni

Pēc ienākušām ziņām, otrais vads no 5. rotas 5. Cēsu kājnieku pulka pilnīgi izsakās, ka pret lieliniekiem karot neiešot. Gadījumā, ja to sūtīs uz fronti pret komunistiem, viņš pāriešot pretinieka pusē, jo pret saviem biedriem nekarošot. Tādā kārtā izsakās augšā minētā vada pārzinis aģitācijas nolūkā jūrnieku rotā, ar kuru viņam ir sakari.

Virsleitnants Romanovs

[Izlūkošanas nodaļas priekšnieka piebilde:] Pēc papildu ziņām arī visa Ventspils pulka 2. rota ar leitnantu Pērkoni priekšgalā ir lieli-nieciska un stāv tiešos sakaros ar lieliniekiem. Kapitāns Beķers.

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 289. I., 67. lp. Oriģināls. Grām.: Kā tas bija. — 272. Ipp.

Nr. 135

Latvijas buržuāziskās armijas Virspavēlnieka pulkveža J. Baloža pavēle (Nr. 98) par frontes aizmugurē pretvalstiskā aģitācijā apsūdzēto pilsoņu sodīšanu

Rīga 1919. g. 28. decembri

Inspekcijas daļa

1. §[51]

Tai laikā, kad mūsu armija, atbalstoties uz visas tautas vienoto gribu, izdzinusi ienaidnieku no Kurzemes un ir gatava savu pienākumu izpildīt arī attiecībā uz Latgali, frontes aizmugurē, sevišķi Rīgā, tiek izplatītas visaplamākās baumas par lielinieku kādiem tur gaidāmiem uzbrukumiem, nemieriem un tamlīdzīgas. Meklējot pēc šo melīgo baumu pirmavotiem, ir konstatēts, ka tās izplata lielinieku aģenti un citi valsts nodevēji, kuri ar šīs aģitācijas palīdzību mēģina kaitēt armijai pie viņas pienākumu izpildīšanas.

Brīdinu katru no padošanās šo baumu iespaidam. Attiecīgām iestādēm pavēlu saukt vainīgos pie atbildības un sodīt administratīvā kārtā ar naudas sodu līdz 10 000 rb|. vai cietumu līdz 6 mēnešiem, jeb arī abus sodus savienojot.

Pulkvedis Balodis Armijas štāba priekšnieks ģenerālštāba pulkvedis Radziņš1 [52]

LPSR CVVA, 1899. f„ 2. apr., 286. 1., 155. lp. Iespiests tipogrāfiski. Grām.: Kā tas bija. — 191., 193. lpp.

1920

Nr. 136

Izraksts no Tautas padomes speciālās komisijas akta par ieslodzīto neciešamo stāvokli Valmieras koncentrācijas nometnē

agrak par 1920. g. 4. janvāri]'

Tautas padomes sevišķā komisija amnestijas lietās, aplūkojusi 3. un 4. janvāri Valmieras koncentrācijas lēģeri,2 atrada:

I. Vispārējie apstākļi

Koncentrācijas leģen nav nekādas kārtības un organizācijas. Juku jukām tiek turēti visdažādāko kategoriju ļaudis par politiskiem pārkāpumiem un noziegumiem, turēti gan uz aizdomu pamata, gan dēļ politiskās neuzticamības arestētie, tad kriminālie, cilvēki bez kārtīgiem dokumentiem, Kurzemē arestētie uz aizdomām par līdzdalību Bermonta uzbrukumā, tad pārnācēji un bēgļi no Krievijas, piefron-tes joslā bez papīriem saņemtie latgalieši un krievu zemnieki un zemnieces ar bērniem, tad dažādu kategoriju zaldati — Bermonta armijas krievu vaņģinieki, sarkanarmieši — gan savaņģotie, gan labprātīgi pārnākušie.

Pēc lēģera pārziņa Brensona dotiem paskaidrojumiem lēģerī atrodas ap 1600 personu. Uz vairākkārtīgiem komisijas pieprasījumiem iesniegt komisijai pilnu sarakstu ar atzīmējumiem, pie kādām kategorijām pieder lēģerī turētās personas, Brensona kungs nevarēja komisijai dot šādus sarakstus, no kuriem varētu pārredzēt iemeslus, par ko ieslodzītie tiek turēti lēģerī. Caurlūkojot vienu daļu ieslodzīto lietas, bieži izrādījās, ka viss akts sastāv no vākiem, kuros atrodas kāda zīmīte ar vārdu un uzvārdu un kāds pavadraksts no kādas amata personas vai iestādes, ka minētā persona liek nosūtīta uz lēģeri. Dokumenti, no kuriem varētu redzēt ieslodzīšanas pamatojumu, daudzos gadījumos nepavisam nebija.

Nopratinot ieslodzītos, nāca priekšā gadījumi, kur ieslodzītie turēti mēnešiem ilgi, bez kā būtu priekšā celti kādi apvainojumi. Piem-[ēram], divi veči — Pēteris Freibergs un Minklaus — turēti no jūlija mēneša 1919. gada it kā par to, ka dēli esot komunisti, kuri aizbēguši. Kāds 16 gadus vecs zēns Ādolfs Zuks tiek turēts vairākus mēnešus par to, ka kalpojis kādā lielinieku iestādē par ziņnesi.

Pavisam uzkrītošs ir gadījums ar Keiru famīliju, kur tēvu, māti un meitu pirmā Liepājas pulka lauka kara tiesa notiesājusi uz nāvi, spriedumu 3. novembri apstiprinājis leitnants Gailītis, bet izpildīts tas vēl nav. Uz komisijas jautājumu lēģera pārzinim, kas un kāpēc sprieduma izpildīšanu apturējis, lēģera pārzinis Brcnsons paskaidroja, ka Keiru famīlija esot ķīlnieki, kurus nošaušot gadījumā, ja rajonā, kur dzīvojuši Keiri, komunistu bandas būšot izdarījušas kādu uzbrukumu. Kas šādu rīkojumu par ķīlniekiem devis, to Brcnsons nepaskaidroja. Pie tam vēl jāatzīmē, ka šai Keiru lielā spriedums taisīts uz Keiru mazgadīgā dēla izteicienu pamala, bet, kā zēns komisijai izteicās, viņš savu liecību devis pēc sišanas. Sūdzības par sišanu pie nopratināšanas komisijai bija jādzird, arī cilas lietas caurlūkojot. Piemēram, Karlīne Zaķis sūdzējās, ka sista Lejasciema komandantūrā, Anna Sebris un Anna Ūdris sūdzējās, ka sistas Cesvaines komandantūrā.

II. Sanitārie apstākļi

Sanitārie apstākļi lēģera telpas neciešami. Cilvēki par daudz saspiesti. Visās istabās nav ierīkotas lāvas, tāpēc jaguļ uz netīras grīdas. Dažas istabās turpretim ierīkotas divstāvu lāvas. Telpas vēsas. Par tīrību netiek gādāts telpās. Arī mazgāšanās nav kārtīgi ierīkota. Ieslodzītie sūdzējās, ka nav varējuši vairākus mēnešus iet pirti. Ņemot vērā šādus sanitāros apstākļus un nepietiekošu barību, epidēmiskās slimības atrod lēģeri labu perēkli. Plašākos apmēros izplatīts tīfs. [53]

cijas lēģeris nav pieļaujams, jo attiecīgos cietuma vai aresta sodus noziedzīgām personām jāizcieš kārtīgos valsts cietumos uz tiesas iestāžu lēmuma pamata.

Attiecībā uz tagadējo Valmieras konc.fenlrācijas] lēģera pārziņa Brensona kgu Amnestijas komisija var pievienoties tam spriedumam, kuru par viņu taisīja jau 9. nov. «Arestēto lietu caurskatīšanas komisija» ar priekšsēdētāju prokurora biedru Cagadajevu: «Vispār tāds iespaids, ka priekšnieks vai nu pilnīgi nespējīgs izpildīt savu uzdevumu, vai to negrib darīt.»

Priekšsēdētājs: paraksts Sekretārs: paraksts

LPSR CVVA, 3591. f., 1. apr., 78. 1., 105., 106. lp. Apstiprināts noraksts. Grām.: Kā tas bija. — 193.—196. lpp.

1 Datēts pēc dokumentā minētā datuma.

2 Valmieras koncentrācijas, pareizāk — gūstekņu nometne (sākotnēji oficiāli saucās par Ziemellatvijas, bet pēc tam par Vidzemes — Latgales gūstekņu nometni) tika iekārtota 1919. g. jūnijā. Pirmos gūstekņus pieņēma jūlijā. Viņu skaits nebija liels (1. augustā — 180, 30. septembri — 218 cilvēku). Taču vēlāk nometnē ievietoja ari civilpersonas, apvainotas vai turētas aizdomās par buržuāziskajai iekārtai naidīgu politisku darbību, kriminālnoziegumiem, tāpēc ieslodzīto skaits strauji palielinājās: 1920. g. 3. maijā nometnē skaitījās 3659 cilvēki, no tiem uz vietas atradās 410 cilvēku, 3168 bija nosūtīti dažādos lauksaimniecības, ce|u remonta u. tml. darbos, bet 81 cilvēks ievietots slimnīcā. Acīmredzot civilieslodzīto vairākuma dēļ minētā komisija nometni dēvēja par «koncentrācijas lēģeri» (līdzīgus «lēģerus» bija ierīkojuši vācu okupanti). Tie, protams, nav salīdzināmi ar vēlāk fašistu ierīkotajām nāves nometnēm. Vidzemes — Latgales gūstekņu nometni likvidēja 1921. g. 8. maijā.

Nr. 137

Latvijas Padomju valdības paziņojums par savas darbības izbeigšanu un funkciju nodošanu LKP Centrālajai Komitejai

[Veļikije Lūkos] 1919. g. 13. janvāri

Iz Latvijas Komunistiskās partijas rokām ar apvienotās Latvijas Strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku deputātu kongresa apstiprinājumu Latvijas Padomju valdība gadu atpakaļ saņēma savu varu. Viņa apvienoja Latvijā Vidzemi, Kurzemi un Latgali un nodibināja apvienotajā Latvijā proletariāta diktatūru kā pārejas pakāpi uz Latvijas darba tautas galīgu atbrīvošanu komunismā. Viņa sadragāja muižniecības politisko un saimniecisko varu, bez maksas atņemdama viņas muižas un uz mūžīgiem laikiem izraidīdama iz Latvijas robežām muižniecības cilšu piederīgos. Viņa salauza kapitālisma varu, nacionalizēdama darba tautas vadībā Latvijas rūpniecības uzņēmumus un kapitālistu šķiras pārējās bagātības. Visgrūtākajos pilsoņu kara apstākļos Latvijas Padomju valdība ķērās pie Latvijas saimnieciskās jaunuzcelšanas. Un lai Latvijas darba tauta pati spriež, cik tāli viņa Padomju Latvijā šo darbu veikusi!

Bet militārs pārspēks, kuru Latvijas pārdevīgā buržuāzija un nodevīgā sociāldemokrātija (mazinieki) vienā un tai pašā laikā aicināja no Vācijas un Antantes, izspieda mūs iz Latvijas sirds, un tagad jau vairāk kā pusgadu Padomju valdība sašaurinātā veidā un sastāvā turpina savu darbību tikai pārpalikušajās Latvijas daļiņās. Bet laiks iet uz priekšu. Komunistiskā partija Latvijas centrā (Kurzemē un Vidzemē), gan apakšzemes^54, no jauna izaugusi lielumā, un viņas rokās patlaban pāriet visas Latvijas darba tautas politiskās dzīves vadība.

Kā zināms, Latvijas Padomju valdība bija Komunistiskās partijas kā apzinīgā proletariāta partijas valdība un reizē Latvijas Komunistiskas partijas Centrālā Komiteja. Tātad no [LKP Viļ kongresa vēlētā Centrālā Komiteja nodod savus mandātus Latvijas Komunistiskās partijas konferences rokās, kura izvēl jaunu apakšzemes Centrālo Komiteju. Uz šo jauno Centrālo Komiteju pāriet Latvijas proletariāta politiskā vadība.

Tādēļ reizē ar to arī Latvijas Padomju valdība noliek Latvijas Komunistiskās partijas rokās to varu, ko viņa saņēmusi vispirms no Komunistiskās partijas CK ar 13. janvāra Latvijas Padomju kongresa un Latvijas Komunistiskās partijas VI kongresa apstiprinājumu. Latvijas Padomju valdība nodod ar šo jaunajai Latvijas Komunistiskās partijas Centrālkomitejai savas varas funkcijas pilnā mērā līdz jaunam Latvijas Komunistiskās partijas un līdz nākošajam Latvijas Padomju kongresam. Līdz tam laikam Komunistiskās partijas Centrālkomiteja ir vienīgā suverēnā vara Latvijā uz ciešiem revolūcijas likuma pamatiem.

Lai dzīvo Latvijas Komunistiskā partija!

Lai dzīvo proletāriskā revolūcija Latvijā un visā pasaulē!

Lai dzīvo jauna Padomju Latvija!

Lai dzīvo Komunistiskā Internacionāle!

Latvijas Sociālistiskās Padomju Republikas valdības

priekšsēdētājs: P. Stučka Priekšsēdētāja biedri: J. Daniševskis

J. Lencmans Sekretārs: K. Kauliņš^2

Cīņa. — 1920. — fcbr. — Nr. 7; grām.: LKP 1918. un 1919 gadā. — 472 — 473 lpp.; grām.: Padomju varas atjaunošana Latvijā. — 68.—69. lpp.

2 Kārlis Kauliņš (1891—1968) — revolucionārās kustības dalībnieks, partijas darbinieks. I.SD biedrs no 1907. gada. Kādu laiku darbojās Baku boļševiku organizācijā (1908—1911). Pēc atgriešanās Latvijā iesaistījās partijas darba Rīgā, pec Februāra revolūcijas — Valmierā. Laikraksta «Mūsu Cīņa» redaktors. 1918. g. beigās — 1919. g. sākumā vadīja nelegālo Kara revolucionāro komiteju Liepājā. 1919.—1920. g. Latvijas Padomju valdības sekretārs, pec tam strādāja partijas un padomju darbā Pleskavā un Maskavā, Lielā Tēvijas kara laika — Arhangeļskā. 1945,—1959. g, bija LKP CK Partijas vēstures institūta direktors.

Nr. 138

Iekšlietu ministrijas Informācijas biroja priekšnieka kapteiņa F. Zommera^1 ziņojums (Nr. 2784) ministru prezidentam K. Ulmanim par vairāku Valkas apriņķa pagastu iedzīvotāju naidīgo izturēšanos pret Pagaidu valdību un tās rīkojumiem

Rīgā 1919. g. 21 janvāri

Mūsu ierēdnis Kuplis ziņo no Mēros, Vijciema, Lugažu, Pedeles, Kārķu, Ērģemes un Burtnieku pagastiem

Mūsu valsts darbā vēl aizvien trūkst nepieciešamās saskaņas starp valdību un vietējām pašvaldībām pagastos. Valstiska apziņa vēl nav laidusi pietiekoši dziļas saknes plašās lauku iedzīvotāju masās.

Bezzemnieki jau no paša sākuma izturējās nogaidoši un neuzticīgi pret Pagaidu valdību. Daudzās vietās šī neuzticība sāk pāriet naidā. Komunistu ilegālā darbība ir paspējusi tam sagatavot auglīgu zemi. Pietiek pat vismazākās kļūdas no valdības iestāžu vai ierēdņu puses, lai nemierīgais elements pieminētu padomju diktatūras laikus. Tagad nomanāmā vienaldzība un pagurums tiek plaši izlietoti no komunistiem. Proklamācijas un «Cīņa» tiek pēdējā laikā plaši izkaisītas lauku apdzīvotākos centros un uz ceļiem. Pat izpildu komitejas neparāda pieliekošā mērā ne valstisku, ne sabiedrisku apziņu. Liela daļa no tā nemiera, ko tagad daudzi vērš pret valdību, ir tieši attiecināma uz pagastu izpildu komitejām, uz viņu nolaidību un negribu strādāt. Ja pagastā atgadās kāds, kas ar kaut ko nav apmierināts un nāk žēloties pie pagasta valdes, tad no pēdējas skan atbilde: «Tur mēs neko nevaram darīt», «Mums tas no ministrijas priekšā rakstīts» utt. Tās pašas izpildu komitejas sagrauj uzticību pret valdību un viņas rīkojumiem. It sevišķi tas ir sakāms par politiskām lietām un pat Apgādības ministrijas uzliekamo nodevu pareizu izdalīšanu un ievākšanu no zemturiem. Bez stingras adminis-trativas varas pret komunistiem un baumu izplatītājiem, kā ari pret nolaidīgām izpildu komitejām labu iespaidu plašās lauku masās atstātu autoritatīvi paskaidrojumi par zemes jautājumu. Zemes jautājums un viņa atrisināšana ir pats galvenais, ap ko koncentrējas pelēkās masas domas un ilgas. No tā atkarājas ari viņas politiskās tieksmes.

Runājot par nemieru, kāds ir sajūtams lauku iedzīvotājos pret Pagaidu valdību, nav jāaizmirst, ka zemturiem pirmā kārtā šis nemiers ir vērsts pret Apgādības ministriju. Labības ievākšanas neiznāk taisnīgi un vienlīdzīgi, ja normu noteic no pūrvietām un neņem vērā citus saimniecības apstākļus, kā zemes labumu, saimes lielumu utt. Daudzas saimniecības nolikto normu, bez šaubām, nodos itin viegli, bet ir daudzas tādas, kuras nav spējīgas pie labākās gribas nodot ne pusi no ministrijas prasībām.

Zināms, ir jau ļoti daudz tādu noziedzīgu lauksaimnieku, kas vienkārši atraujas no savu pienākumu izpildīšanas pret valsti.

Biroja priekšnieks kapteinis Zommers Par Nodaļas vadītāju K- Martinovskis

LPSR CVVA, 1307. f., 1. apr., 378. 1., 21. Ip. Oriģināls. Grām.: Kā tas bija. — 278. ipp.

1 Fricis Zommers (1868—?) — uzņēmējs. Beidzis Rīgas Politehnisko institūtu. Piedalījās pirmajā pasaules karā 1919. gada bija Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības Iekšlietu ministrijas Informācijas biroja priekšnieks,

1920. gadā — tirdzniecības un rūpniecības ministrs.

Nr. 139

Izraksts no Latvijas buržuāziskās armijas Virspavēlnieka pulkveža J. Baloža pavēles (Nr. 13) ar norādījumu apcietināt komunistiskos aģitatorus armijā

Rīgā 1920. g. 23. janvāri

2. §‘

lr ievērots, ka lielinieciskas idejas top atklāti propagandētas pat no dažu kareivju puses, pie tam kritizējot priekšniecības rīkojumus. Par nožēlošanu propagandisti netiek apcietināti nedz no kareivjiem, nedz arī no virsniekiem, kuri brauc kopā vienā vagonā, bet mierīgi noklausās lielinieku ideju izplatītāju runas. Katra apzinīga karavīra kā Latvijas neatkarības aizstāvja pienākums ir karot ar valsts ienaidniekiem kā frontē, ta aizmugurē: frontē ar ieroci, aizmugurē — apcietināt un nodot vietējam komandantam. Karaspēka daļu komandieriem uzdodu izskaidrot karavīriem 1 ielniccisko ideju izplatītāju apcietināšanas nozīmi, aizrādot uz nolūkiem, kurus propagandisti vēlas sasniegt ar savām runām.

Pulkvedis Balodis Armijas štāba priekšnieks ģenerālštāba pulkvedis Radziņš

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 287. 1., 13. Ip. Iespiests tipogrāfiski. Grām.: Kā tas bija. — 197. Ipp.

1 Netiek publicēti darba kārtības 1 , 3.—12. § par dažādām izmaiņām Tautas padomes personālsastāvā, kā arī Tautas padomes apsveikums armijai.

Nr. 140

Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības iekšlietu ministra A. Berga priekšraksts (Nr. 13244) Latgales apgabala un apriņķu priekšniekiem, pilsētu prefektiem, armijas un etapu komandantūru valdei un iekšējās izlūkošanas nodaļas priekšniekam kapteinim V. Beķerim par iedzīvotāju noskaņojuma izsekošanu

1920. g. 11. martā

No Latgales man ienākušās ziņas rāda, ka pēc lielinieku aizdzīšanas tomēr ir palikuši atpakaļ daudzi viņu darbinieki, kuri turpina slepeni strādāt viņu garā un tikai gaida izdevību, lai saktu rīkoties atklāti. Ja nu arī šāda izdevība viņiem nav paredzama, tad tomēr iedzīvotājiem paliek ļoti nevēlams iespaids, ja ar lielinieku darbiniekiem pazīstamas personas iziet bez soda un pat vēl turpina ieņemt amatus dažādās iestādēs. Ar zināmu saudzību varētu rīkoties pret personām, kuras, bada spiestas, savā laikā darbojās lielinieku iestādēs, ja viņas tagad izturas pilnīgi mierīgi, bet pret visām personām, kuras ir idejiski lielinieki un viņu garā ir enerģiski rīkojušies, kā arī pret personām, kas vēl turpina aģitāciju lielinieku garā, ir jāsper visenerģiskākie soļi bez kaut kādas saudzības. Iedzīvotājiem jātiek pie drošības sajūtas un stipras pārliecības, ka lielniecisms ir izdzīts pastāvīgi uz visiem laikiem.

Lūdzu šādā garā dot aizrādījumus Jums padotām iestādēm un darbiniekiem, un no savas puses gādāt par to, ka dažādu resoru darbinieki šai ziņa strādā pilnīgi roku rokā un saskaņotā virzienā.

Iekšlietu ministrs A. Bergs Departamenta^1 direktors [paraksts nesalasāms] LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 284. 1., 27. lp. Apstiprināts noraksts.

1 T. i., Iekšlietu ministrijas Administratīvais departaments.

Nr. 141

Latvijas buržuāziskās armijas Virspavēlnieka štāba galvenās iekšējās izlūkošanas nodaļas priekšnieka kapteiņa V. Beķera rīkojums (Nr. 4770)

Daugavpils izlūkošanas nodaļas priekšniekam

Rīgā 1920. g. 1. maijā

Pilnīgi slepeni

Atgādinu, ka nodaļas uzdevums ir ne tikvien nodarboties ar pret-valstisku organizāciju un personu uzzināšanu un arestēšanu, bet art sekot vispār sabiedrības uzskatiem un neapmierinātībai Jums uzticētā rajonā, noskaidrojot pēdējās cēloņus un iemeslus, un ar pārliecinošu vārdu palīdzību pēc iespējas pat tos likvidēt.

Ir nepieciešams, ka katrā pagastā, miestiņā un pilsētiņā, kur neatrodas izlūkošanas nodaļas punkti, atrastos kāda pilnīgi uzticama persona no vietējiem iedzīvotājiem, kura sniegtu Jums vajadzīgās ziņas bez atlīdzības, vienīgi idejas dēļ, pie kam vēlams būtu, lai minētā persona pat nezinātu, kādā iestādē šīs ziņas saņem. Tādā kārtā tuvākā nākotnē ir iesniedzami ziņojumi par politisko, ekonomisko un citiem stāvokļiem Jums padotā rajonā, un šie ziņojumi periodiski jāturpina.

Papildinot nedēļā ziņojumu formu, uzdodu piesūtīt ziņas par to, kādas politiskās partijas darbojas katrā atsevišķā pagastā, miestiņā un pilsētā un kurām no viņām lielāka piekrišana; šīs ziņas ievācamas un piesūtāmas sistemātiski noliktā laikā.

Galvenās iekšējās izlūkošanas nodaļas

priekšnieks Kapitāns Beķers

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 284. ]., 42. lp. Apstiprināts noraksts.

1 Par šīs nodaļas priekšnieku 1920. g. 18. aprīlī bija iecelts virsleitnants P. Purviņš.

Nr. 142

Latvijas buržuāziskās armijas Virspavēlnieka štāba priekšnieka pulkveža P. Radziņa ziņojums ārlietu ministram Z. Meierovicam par sadarbību ar Polijas armiju

1920. g. 10. jūnijā

Atbildot uz Jūsu rakstu no 4. jūnija š. g. zem Nr. 1461/8409', pagodinos paziņot, ka Latvija atrodas ar Krieviju kara stāvoklī un

mūsu armijai nākas no savas puses izlietot visus līdzekļus, kas attiecas uz labā spārna un aizmugures nodrošināšanas no lielinieku karaspēka uzbrukumiem.2

Pilnīga Latvijas armijas labā spārna un aizmugures nodrošināšana sasniedzama, uzturot visciešākos sakarus ar mums draudzīgo poļu armiju.3 Šo sakaru uzturēšana nevar tikt ierobežota ar Daugavas labo jeb kreiso krastu, bet gan viņi ir jāuztur attiecībā uz stāvokli frontē, pie kam nevar tikt izslēgti gadījumi, kad poļu karaspēka daļas minētā mērķa deļ pārnāktu uz Daugavas labo krastu jeb mūsu karaspēka daļas pārietu uz kreiso Daugavas krastu.

Kamēr nebūs ar Krieviju noslēgts miers, mēs nevaram pielaist frontē tādu stāvokli, kurš priekš mūsu armijas izrādītos draudošs, un nevaram atteikties no kopējās darbības ar poļu armiju, reiz šī darbība saistīta ar abu armiju interesēm.

Štāba priekšnieks ģenerālštāba pulkvedis P. Radziņš Operatīvās daļas priekšnieka v. i. ģenerālštāba pulkvedis-leitnants Ceplītis^4

LPSR CVVA, 1899. f., 2. apr., 282. I, 128. Ip. Oriģināls.

1 Netiek publicēts.

2 1920. g. 1. februāri starp buržuāzisko Latviju ņn Padomju Krieviju tika noslēgts slepens pamiers. Neviena no pusēm lielākās operācijas neuzsāka, bet aprobežojās tikai ar izlūkvienfbu darbību. Sarkana Annija uzbrukumam negatavojās, bet miera sarunās, kuras ievilkās Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības noslājas dēļ, KSFPR izrādīja piekāpību, vēloties ātrāk nodibināt ar Latviju normālas kaimiņattiecības.

3 Latvijas buržuāziskā Pagaidu valdība un armijas Virspavēlnieka štābs uzmanīgi sekoja poļu kontrrevolucionārā karaspēka iebrukumam Padomju valsts teritorijā. Iebrucēju sākotnējie panākumi bija viens no cēloņiem, kāpēc Latvija vilcinājās noslēgt mieru ar KSFPR. Latvijas armijas Virspavēlnieka štābs pat izrādīja gatavību atbalstīt kontrrevolucionāro Polijas armiju. Tiesa, kad tās uzbrukums tika apturēts un Sarkanā Armija pārgāja enerģiskā pretuzbrukumā, Latvijas buržuāziskā Pagaidu valdība atmeta izaicinošo izturēšanos, un turpmāk miera sarunas noritēja bez lielākiem sarežģījumiem.

4 Jānis Ceplītis (1881—?) — cariskās Krievijas armijas virsnieks. Beidzis Viļņas junkurskolu un Ģenerālštāba akadēmiju Pēterburgā (1914). Piedalījies pirmajā pasaules karā. Latvijas buržuāziskajā armijā iestājās 1920. g. februārī. Pēc diviem gadiem paaugstināts par pulkvedi, iecelts par Jātnieku pulka koman-.dieri. 1931. gadā pārcelts uz armijas štābu.

Nr. 143

Latvijas buržuāziskās armijas Virspavēlnieka ģenerāļa J. Baloža ziņojums (Nr. 28480) iekšlietu ministram A. Bergam par dezertieru skaita palielināšanos un lūgums par iedzīvotāju pārbaudīšanu un dezertieru arestēšanu

Rīgā 1920. g. 29. jūnijā

Ievērojot to, ka armijā pēdējā laikā pavairojas dezertieru skaits, griežos pie Jums ar lūgumu uzdot pašvaldības iestādēm un policijas dienestu izpildošām personām griezt vērību iedzīvotāju pārbaudīšanai attiecīgos policijas un pašvaldību rajonos kā uz laukiem, tā ari pilsētās. Dzertēšanas pavairošanās izskaidrojas pa daļai ar to, ka pēdējie atrod netraucētu uzturas vietu pie saviem piederīgiem, draugiem un pazīstamiem, izlietodami šim nolūkam nepietiekošu vērības piegriešanu no attiecīgiem amatu vīriem. Par personām, par kuru uzturēšanos pie piederīgiem rastos šaubas, lūdzu pieprasīt caur armijas štābu paskaidrojumus. Dezertieri, par kuriem neceltos šaubu, arestējami un nododami attiecīgu apriņķu jeb iecirkņu komandantiem dēļ tālākās rīcības.

Ģenerālis Balodis Armijas štāba priekšnieks Ģenerālštāba pulkvedis Radziņš

LPSR CVVA, 1899. f„ 2. apr., 295. I„ 350. lp. Oriģināls.

Nr. 144

Pagaidu līgums par sakaru atjaunošanu starp Latviju un Vāciju

Berlīne 1920. g. 15. jūlija

Latvijas Republika un Vācu Valsts, abas vēlēdamās atjaunot normālas savstarpējas attiecības, nolēma šai nolūkā noslēgt pagaidu līgumu. Ar šo nodomu abu valstu pilnvarotie

no Latvijas Republikas

Ārlietu Ministrijas juriskonsults Albats,

Satversmes Sapulces loceklis un Ārlietu Komisijas priekšsēdētājs Menders,

Satversmes Sapulces loceklis Kviesis;

no Vācu Valsts:

Ministeriāldirektors Bērcnts, īstenais legācijas padomnieks fon Malcans^1, īstenais legācijas padomnieks Gauss^2 sanāca kopā Berlīnē un pēc savu pienācīgā formā sastādīto un abpusēji atzīto pilnvaru priekšā stādīšanas vienojas par sekošiem noteikumiem:

§ 1.

Latvija un Vācija visā drīzumā uzsāk savstarpējas attiecības, nosūtot pienācīgā kārtā pilnvarotus priekšstāvjus.

§ 2.

Vācija apņemas Latviju atzīt arī de jure^3, tiklīdz viena no Versa-ļas miera līgumā minētām galvenām atlietām^4 valstīm būs paziņo-juse šādu atzīšanu.5

§ 3.

Abas līguma slēdzējas puses apņemas nepabalstīt un savās robežās nepielaist nekādus centienus, kuri būtu vērsti pret otras valsts likumīgo valdību.

It sevišķi abas līguma slēdzējas puses nepielaidīs, ka viņu zemēs organizējas vai iet cauri otrai valstij naidīgs karaspēks.

§ 4.

Abu līguma slēdzēju valstu pilsoņi baudīs otras valsts robežās attiecībā uz viņu personas, īpašuma un valdniecības aizsardzību likuma un tiesas priekšā, kā arī attiecībā uz nodokļiem ne mazākas tiesības kā citu draudzīgo valstu pilsoņi. Tāpat abas puses savstarpēji nodrošina tirdzniecībā, rūpniecībā, kā arī kuģniecībā vienlīdzīgas tiesības ar citu draudzīgo valstu pilsoņiem.

Abas puses nekavējoši atcels visus tos izņēmuma rīkojumus, kuri attiecas uz otras valsts pilsoņu privāttiesībām un kuri vērsti pret otras valsts pilsoņiem viņu valsts piederības dēļ.

§ 5.

Abas valdības visā drīzumā stāsies pie savstarpējo atlīdzības prasību noteikšanas un šim nolūkam iecels sevišķu komisiju. Pie tam

Vācija apņemas atlīdzināt Latvijai zaudējumus, kurus Latvijas robežās nodarījušas vācu vai zem vācu pavēlniecības stāvošas kara pulku daļas; zaudējumu atlīdzība notiks saskaņā ar augšā minētās komisijas spriedumiem.

Komisija noteiks laikmetus, uz kuriem attiecas Vācijas pienākums atlīdzināt zaudējumus, kurus nodarījušas vācu vai zem vācu pavēlniecības stāvošas kara spēku daļas; tāpat komisija noteiks zaudējumu lielumu. Tālāk komisija noteiks to iebūvējumu vērtību, kas vispārības nolūkiem izdarīti Latvijas robežās ar Vācijas līdzekļiem un par kuriem Vācijai pienākas atlīdzība.

Komisijas apspriedēs neietilps tādi atlīdzības prasījumi, kuri jau atlīdzināti vai par kuru atlīdzināšanu jau panākta vienošanās starp visiem dalībniekiem.

§ 6.

Vācijas valdība, kura vēlreiz atsakās no katras atbildības par Bermonta uzņēmumu, no savas puses piekrīt tam, ka Bermonta pulku kara materiāls un kara spēka manta arīdzan izlietojami to zaudējumu atmaksai, kurus nodarījis šis karaspēks, un apsolās visiem spēkiem palīdzēt Latvijas valdībai sadabūt minēto kara materiālu līdz ar kara spēka mantu.

§ 7.

Vācijas valdība apņemas gādāt par to, ka Latvijai dod preču kredītu, kuru noteikumus izstrādās sevišķa komisija.

§ 8.

Latvija piekrīt tam, ka preces, kuras ved tranzītā no Vācijas caur Latviju vai arī sūta no citām zemēm tranzītā caur Latviju uz Vāciju, neapliek ar ārkārtējām nastām un ārkārtējām nodevām.

Tranzīta satiksmes tuvākos noteikumus izstrādās sevišķa komisija.

§ 9.

Arī visus citus saimnieciskos, finansu un satiksmes jautājumus nokārtos sevišķās komisijās.

§ 10.

5., 7., 8. un 9. pantos minētās komisijas sastādās no abu valstu priekšstāvjiem vienlīdzīgā skaitā.

Piektā pantā minētās komisijas darbība norisināsies Rīgā, turpretim citu komisiju darbība pēc vajadzības Rīgā vai Berlīnē.

§ II.

Pagaidu līgums ratificējams pēc iespējas drīzā laikā un nāk spēkā līdz ar ratifikācijas dokumentu izmaiņu.

To apliecinādami, pilnvarotie pašrocīgi parakstīja šo līgumu. Pagatavots divos pirmrakstos latviešu un vācu valodās.

Paraksti: H. Albats Menders A. Kviesis

Paraksti: Bcrcnts Frhr. A. f. Malcans Gauss

LPSR CVVA, 5434. f., 1. apr., 483. I., 1.—3. Ip, Iespiests tipogrāfiski latviešu un vācu valodā.

1 Ādolfs fon Malcans (1877—1927) — vācu diplomāts. 1919. gada bija Vācijas pilnvarotais lietvedis Igaunijā, 1922. gadā — ārlietu valstssekretārs.

2 Fridrihs Gauss (1881—?) — vācu diplomāts. No 1923. gada ministeriāl-direktors Vācijas Ārlietu ministrijā

3 Juridiski, tiesiski (latīņu vai,).

4 T. i., sabiedrotām.

5 Sk. dok. Nr. 148.

Nr. 145

Jelgavas pilsētas policijas prefekta F. Braunfelda ziņojums (Nr. 1519) iekšlietu ministrijas administratīvajam departamentam par karastāvokļa saglabāšanas nepieciešamību

Jelgavā 1920. g. 17. jūlijā

Uz priekšrakstu no 16. jūlija š. g. zem Nr. 10167^1 kara stāvokļa atcelšanas lietā pēc 14. augusta š. g. ziņoju, ka pēc manām domām un novērojumiem kara stāvoklis nebūtu atceļams, bet gan pagarināms aiz sekošiem iemesliem:

I) Uz noteikumiem par kara stāvokli administrācijas priekšstāv-jiem dota vara daudzas lietas izšķirt administratīvā ceļā. Administratīvi sodi galvenām kārtām gulstas uz visādu noteikumu pārkāpējiem un uz spekulantiem. Tiesas ceļā nekad nevarētu tik ātru lietas izšķiršanu, kad administratīvā ce|ā un tikai administratīvi sodi ir tas līdzeklis, ar kuriem var cik necik aprobežot spekulācijas un citas nebūšanas;

II) svarīgu kriminālnoziegumu izspriešana piekrīt pie kara stāvokļa — kara tiesai. Sis apstāklis daudzus attur no noziedzībām, bet vainīgie saņem bargāku sodu;

III) Mums nevienā frontē nav noslēgts miers; atceļot kara stāvokli, aģitatori, bez šaubām, pacels galvas;

IV) Iekšējā iekārta zemē nav tik stipra, ka varētu iztikt bez ārkārtējiem apstākļiem — kara stāvokļa;

V) Kara stāvoklis tādā veidā, kā pastāv šobrīd, netraucē ne preses, ne sapulču, ne citas brīvības un negulstas uz sabiedrību kā slogs;

VI) Sabiedrības labākie elementi nebūt neuzskatīs kara stāvokļa pagarināšanu kā kādu nevajadzīgu aprobežojumu, bet gan sapratīs, ka tas vērsts pret ļaunu ļaužu nolūkiem un noziegumu labākai apkarošanai.

Jelgavas pilsētas prefekts Braunfelds Sekretāra v. i [paraksts nesalasāms]

LPSR CVVA, 1899. f„ 2. apr., 295. ]., 372. !p. Oriģināls.

1 Netiek publicēts.

1

1 • l

Nr. 146

Miera līgums starp buržuāzisko Latviju uti Padomju Krieviju

Rīga 1920. g. 11. augustā

Latvija, no vienas puses, un Krievija, no otras, nopietni vēlēdamās izbeigt starp viņām izcēlušos karu, nolēma uzsākt miera sarunas, pēc iespējas drīzāk noslēgt paliekošu, cienīgu un taisnīgu mieru un galīgi izšķirt visus jautājumus, kuri ceļas no Latvijas agrākās piederības pie Krievijas, un šai nolūkā iecēla par saviem pilnvarotiem:

Latvijas Demokrātiskās Republikas valdība:

Jāni Jāņa dēlu Vesmani,1 Pēteri Remberta dēlu Berģi,2 Ansi Kristapa dēlu Buševicu,

Eduardu Andreja dēlu Kalniņu un Kārli Jēkaba dēlu Pauļuku;

Krievijas Sociālistiskās Federatīvās Republikas valdība:

Ādolfu Ābrama dēlu Jofi^3 un Jakovu Staņislava dēlu Haņecki^4.

Minētie pilnvarotie, sanākuši Maskavā un savstarpēji uzrādījuši savas pilnvaras, kuras atzītas par pienācīgā formā sastādītām un pilnīgā kārtība esošām, vienojās par sekojošo:

I pants

No šī miera līguma spēkā nākšanas dienas kara stāvoklis starp līdzējām pusēm top izbeigts.

II pants

Izejot no Krievijas Sociālistiskās Federatīvās Padomju Republikas pasludinātām visu tautu tiesībām uz brīvu pašnoteikšanos, neizņemot pat pilnīgu atdalīšanos no valsts, kuras sastāvā viņas ietilpst, un ievērojot Latvijas tautas noteikti izsacīto gribu uz patstāvīgu valsts dzivi, Krievija bez ierunām atzīst Latvijas valsts neatkarību, patstāvību un suverenitāti un labprātīgi un uz mūžīgiem laikiem atsakās no visām suverēnām tiesībām, kuras piederēja Krievijai attiecībā uz Latvijas tautu un zemi kā uz bijušās valsts-tiesiskās iekārtas, tā ari uz starptautisko līgumu pamata, kuri še aprādītā nozīmē zaudē savu spēku uz nākošiem laikiem. No agrākās piederības pie Krievijas Latvijas tautai un zemei neizce|as nekādas saistības attiecībā uz Krieviju. [55] līdz. viņas likumam pie Mazās Meļņicas, no turienes taisnā līnijā uz uz Utrojas upi līdz Kailovas uzraksta «v» burtam, pa Utrojas upi Ļšas upes līkumu, kurš atrodas divas verstes uz ziemeļiem no uzraksta «Stariņa», tālāk pa Ļšas upi un Ludzas, Rēzeknes un Daugavpils apriņķu administratīvo robežu ar Opočkas, Sebežas un Drisas apriņķiem līdz Paziņai uz Osuņicas upes, tālāk taisnā līnijā caur Beloje ezeru, Čornoje ezeru, caur ezeru, kas atrodas starp Vasiļevu un Mosiškiem, caur f.[olvarku]5 Saveikicm uz upītes grīvu, kura ietek Daugavā starp Koskovciem un f.[olvarku] un c.i[iemuļ Novoje Selo, tālāk pa Daugavu līdz f.folvorkam] Safranovai.

Uz 14-to dienu pēc miera līguma ratificēšanas^8 abas līdzējas puses apņemas atvilkt savu karaspēku līdz valsts robežai uz savas teritorijas.

Piezīme 1. Sai pantā aprakstītās robežas apzīmētas ar sarkanu krāsu uz kartes (3 verstes 1 collā), kura šim pantam pielikta. Ja rastos nesaskaņa starp tekstu un karti, izšķirošā nozīme pieder tekstam.

Piezīme 2. Latvijas un Krievijas valstu robežu novilkšanu un robežu zīmju nostādīšanu izdara sevišķa jaukta robežu komisija ar vienlīdzīgu locekļu skaitu no abām pusēm. Velkot robežu dabā caur apdzīvotiem punktiem, šo punktu piederību pie vienas vai otras līdzējas puses teritorijas minētā robežu komisija nosaka uz etnogrāfisku un ekonomisku pazīmju pamata. Tais gadījumos, kad, rēķinoties ar etnogrāfiskām un ekonomiskām pazīmēm, minētā jauktā komisija velk robežu pa upēm vai ezeriem, robeža iet pa upes vai ezera vidu, neievērojot to, ka vecā administratīvā robeža gājusi pa šīs upes vai ezera vienu vai otru krastu.

Piezīme 3. Mākslīga ūdens novilkšana no robežu upēm un ezeriem, ja tai seko viņu vidēja ūdens līmeņa krišana, nav atļauta.

Kuģošanas un zvejas kārtība un noteikumi šais upēs un ezeros nosakāmi sevišķās vienošanās ceļā; zvejai var izlietot tikai tādus līdzekļus, kuri neizposta zivju bagātību.

Pielikums. (Karte.)7

IV pants

Abas līdzējas puses apņemas:

1) Aizliegt uzturēties savā teritorijā jebkādam karaspēkam, izņemot valdības vai tādu draudzīgu valstu karaspēku, ar kurām viena no līdzējām pusēm noslēgusi kara konvenciju, bet kuras neatrodas faktiskā kara stāvoklī ar otru līdzēju pusi, kā arī aizliegt savas teritorijas robežās Ilgt un mobilizēt personīgo sastāvu tādu valstu, organizāciju un grupu armijām, kuru nolūks ir bruņota cīņa ar otru līdzēju pusi.

Piezīme. Krievijas armijā šimbrīžam pastāvošos nosaukumus atsevišķām karaspēka daļām, kuras ietilpst «Latvijas^8 Strēlnieku divīzijas» sastāvā, abas puses atzīst ka tādus, kam ir tikai vēsturiska nozīme. Šais daļās nav un nebūs pārsvarā nacionāli latvisks sastāvs, un, neraugoties uz nosaukumiem, viņām nevar būt attiecības ne uz latviešu tautu, ne uz Latvijas valsti.

Tādēļ viņu vēsturisko nosaukumu paturēšanu Latvija neuzskatīs par šī punkta pārkāpšanu.

Abas puses savām karaspēka daļam neradīs jaunus nosaukumus, kuri atvasināti no otras puses ģeogrāfiskiem vai nacionāliem nosaukumiem.

2) Nepieļaut uz savas teritorijas sastādīties un uzturēties jebkādām organizācijām un grupām, kuras pretendē uz valdības lomu visā otras līdzējas puses teritorijā vai tās daļā, kā arī priekšstāvībām un amata personām no organizācijām un grupām, kuru nolūks ir gāzt otras līdzējas puses valdību.

3) Aizliegt valstīm, kuras atrodas faktiskā kara stāvoklī ar otru pusi, un organizācijām un grupām, kuru nolūks ir bruņota cīņa ar otru līdzēju pusi, vest caur savām ostām un par savu teritoriju visu, ko var izlietot uzbrukumam otrai līdzējai pusei, t. i., tādām valstīm, organizācijām un grupām piederošu bruņotu spēku, kara īpašumu, kara tehniskus līdzekļus un artilērijas, inlendanturas, inženieru un gaiskuģniecības materiālus.

4) Izņemot starptautiskās tiesībās paredzētos gadījumus, iebraukt un braukt savas teritorijas ūdeņos jebkādiem karakuģiem, lielgabalu un mīnu laivām u. t. t., kas pieder vai nu organizācijām un grupām, kuru nolūks ir bruņota cīņa ar otru līdzēju pusi, vai arī valstīm, kuras atrodas ar otru līdzēju pusi kara stāvoklī un kuru nolūks ir otrai līdzējai pusei uzbrukt, ja šie nolūki top zināmi tai līdzējai pusei, pie kuras pieder šie teritoriālie ūdeņi un ostas.

V pants

Abas puses savstarpēji atsakās no prasībām, lai pretējā puse atlīdzinātu viņu kara izdevumus, t. i., valsts izdevumus kara vešanai, kā arī atlīdzinātu kara zaudējumus, t. i., tos zaudējumus, kuri nodarīti viņam vai viņu pilsoņiem ar kara darbiem, to starpā arī ar visāda veida rekvizīcijām, kuras pretējā puse izdarījusi uz viņu teritorijām. [56] karš nodarījis izpostītām valstīm vai valstu daļām, uz kuru teritorijas norisinājušās kara darbība, abas līdzējas puses apņemas censties panākt visu valstu vienošanos, lai radītu starptautisku vispasaules fondu, no kura būtu smeļami līdzekļi augšā minēto zaudējumu segšanai.

Neatkarīgi no tāda starptautiska fonda radīšanas, līdzējas puses uzskata par nepieciešamu, cik tas viņu spēkos stāv, savstarpēju izpalīdzēšanu, kā Krievijai, tā arī visām uz bijušās Krievijas ķeizar-A'alsts teritorijas radītām patstāvīgām republikām ar pašu līdzekļiem piedaloties, lai segtu pasaules kara nodarītos zaudējumus, un apņemas censties panākt tādu vienošanos starp minētām republikām.

VII pants

Abu līdzēju valstu karagūstekņi visdrīzākā laikā nosūtāmi atpakaļ uz dzimteni. Gūstekņu apmaiņas kārtība nosacīta pielikumā pie šī panta.

Piezīme. Par karagūstekņicm uzskatāmas personas, kuras saņemtas gūstā un nekalpo labprātīgi tās valsts karaspēkā, kura viņas •sagūstījusi.

P i e 1 i k u m s.

1) Abu valstu karagūstekņi taps atlaisti uz dzimteni, ja viņi ar tās valsts piekrišanu, uz kuras teritorijas atrodas, nevēlas palikt viņas robežās vai arī izbraukt uz kādu trešo valsti.

2) Atsvabinot karagūstckņus, tiem izdodami uz gūstā ņēmējas valsts orgānu rīkojumu viņiem atņemtie dokumenti un personīgais īpašums, kā arī vēl neizmaksātā vai neierēķinātā daļa no viņu darba algas.

3) Katra līdzēja puse apņemas atlīdzināt tos izdevumus savu ka-ragūstā kritušo pilsoņu uzturēšanai, kurus izdarījusi pretējā puse un kuri vēl nav segti ar karagūstekņu darbu valsts un privātos uzņēmumos. Izmaksa notiks gūstā ņēmējas valsts valūtā.

Piezīme. Par karagūstekņu uzturēšanu atlīdzināmie izdevumi sastādās no gūstekņiem izdotās pārtikas, apģērba un naudas apgādos.

4) Karagūstekņi top nosūtīti ešeloniem uz valsts robežām uz •gūstā ņēmējas valsts rēķina; nodošanu izdara pēc sarakstiem, kuros jāapzīmē karagūstekņa vārds, tēva vārds un uzvārds, sagūstīšanas laiks, kā arī karaspēka daļa, kurā kara gūsteknis kalpojis sagūstīšanas laikā.

5) Tūlīt pēc miera līguma ratificēšanas nodibinājās jaukta komisija karagūstekņu apmaiņai no trim priekšstāvjiem no katras līdzējas puses. Sīs komisijas pienākums ir uzraudzīt šī pielikuma noteikumu izpildīšanu, nosacīt termiņus, veidu un kārtību nosūtīšanai uz dzimteni, kā arī noteikt izdevumus par karagūstekņiem pēc tiem datiem, kurus pie nodošanas iesniedz attiecīgā puse.

6) Uz tādiem pat pamatiem, kādi noteikti par karagūstekņiem, notiek uz pretējas puses pieprasījumu abu līdzēju internēto^9 civilu un militāru personu, kā arī ķīlnieku izdošana.

VIII pants

Personas, kuras šī līguma ratifikācijas dienā dzīvo Latvijas robežās, kā arī Krievijā dzīvojošie bēgļi, kuri paši vai kuru vecāki līdz 1914. g. 1. augustam bijuši pierakstīti pie pilsētu, lauku vai kārtu sabiedrībām uz teritorijas, kura tagad iztaisa Latvijas valsti, top atzīti par Latvijas pilsoņiem.

Tās pašas kategorijas personas, kuras šī līguma ratifikācijas momentā dzīvo Krievijas robežās, izņemot augšā minēto bēgļu kategoriju, top atzītas par Krievijas pilsoņiem.

Tomēr visām personām, kas sasniegušas 18 gadu vecumu un dzīvo uz Latvijas teritorijas, ir tiesība viena gada laikā no šī līguma ratifikācijas dienas paziņot, ka viņas vēlas izstāties no Latvijas pavalstniecības un optēt^10 Krievijas pavalstniecību; viņu pavalstniecībai seko bērni, jaunāki par 18 gadiem, un sieva, ja laulātie nav citādi vienojušies.

Tāpat personas, kuras pēc šī panta otrās daļas noteikumiem ir atzīstamas par Krievijas pilsoņiem, var tai paša termiņā un uz tiem pašiem noteikumiem optēt Latvijas pavalstniecību.

Personas, kas iesniegušas paziņojumu par optāciju, kā arī tās, kas seko viņu pavalstniecībai, patur savas tiesības uz kustamu un nekustamu īpašumu saskaņā ar likumiem, kādi pastāv valstī, kur viņas dzīvo, bet izbraukšanas gadījumā viņām ir tiesība visu savu īpašumu likvidēt vai izvest sev līdz.

Piezīme 1. Personas, kuras šī līguma ratifikācijas momentā dzīvo uz kādas trešās valsts teritorijas, bet nav tur naturalizētas un izpilda šī panta pirmās daļas noteikumus, tāpat top atzītas par Latvijas pilsoņiem, bet zem aprādītiem noteikumiem viņām ir tiesība optēt Krievijas pavalstniecību.

Piezīme 2. Sai pantā apradītās optantu tiesības pieder arī tiem pilsoņiem, kuri līdz 1914.—1917. g. g. pasaules karam un pēdējā laikā dzīvojuši uz vienas līdzējas puses teritorijas, bet šī līguma ratificēšanas momentā dzīvo uz otras puses teritorijas.

Bēgļiem attiecībā uz viņu īpašumu, kuru viņi nevarēja izvest uz

1920. g. 12. jūnija bēgļu reevakuacijas līguma pamata", pieder tās pašas tiesības, kas šai pantā paredzētas optantiem, bet tikai tādā mērā, kāda viņi pierādīs, ka šis īpašums viņiem pieder un reevakuā-cijas laikā atradies viņu faktiskā valdīšanā.

Piezīme 3. Abas līdzējas puses dod kā pretējās puses pilsoņiem, tā arī optantiem tiesību un iespēju brīvi izbraukt uz savu dzimteni un vispār atstāt pretējās puses valsts robežas. Tāpat abas līdzējas puses apņemas tūlīt pēc šī līguma ratifikācijas demobilizēt kā pretējās puses pilsoņus, tā arī personas, kas optē pretējās puses labā.

IX pants

Si gada 12. jūnijā starp Latviju un Krieviju par bēgļu reevakuā-ciju noslēgtais līgums paliek spēka ar papildinājumu, ka bēgļiem, kuri ir otras puses pilsoņi, bez minētā līgumā aprādītām tiesībām pieder ari tiesības, kādas šis miera līgums piešķir attiecīgas puses optantiem un pilsoņiem.

X pants

Abas līdzējas puses savstarpēji atsakās no jebkādiem norēķiniem, kuri izriet no Latvijas agrākās piederības pie Krievijas, un atzīst, ka dažādais valsts īpašums, kas atrodas uz katras attiecīgās valsts teritorijas, ir šīs valsts neatņemams īpašums. Prasību tiesība uz krievu valsts īpašumu, kurš pēc 1914. g. 1. augusta izvests no Latvijas teritorijas uz kādu trešo valsti, pāriet uz Latvijas valsti.

Tāpat uz Latvijas valsti pāriet Krievijas prasību tiesība pret juridiskām personām un trešām valstīm, ciktāl šī tiesība attiecas uz Latvijas teritoriju.

Uz Latvijas valsti pāriet visas Krievijas kroņa prasības, kuras guļ uz Latvijas valsts robežām esošiem īpašumiem, kā arī visas prasības pret Latvijas pilsoņiem, bet tikai tai apmērā, kāda tas netop dzēstas ar norēķinā ieskaitāmām pretprasībām.

Piezīme. Prasību tiesība pret mazzemniekiem attiecībā uz viņu parādiem bijušai Krievijas Zemnieku agrārbankai vai citam tagad nacionalizētām krievu agrarbankām un nokavētiem maksājumiem, kā ari prasību tiesība attiecība uz parādiem bijušai Krievijas Muižnieku agrārbankai vai citām tagad nacionalizētām krievu agrārban-kām, kuri guļ uz muižnieku zemēm, ja šīs zemes pāriet mazzemniekiem vai bezzemniekiem, — uz Latvijas valsti nepāriet, bet uzskatāmas par iznīcinātām.

Dokumentus un aktus, kuri apliecina šai pantā aprādītās tiesības, Krievijas valdība nodod Latvijas valdībai, cik viņu atrodas pirmās faktiskā valdīšanā. Ja gada laikā no šī liguma ratifikācijas dienas to nav iespējams izpildīt, tad šie dokumenti un akti top atzīti par pazudušiem.

XI pants

1) Krievijas valdība uz sava rēķina atved atpakaļ uz Latviju un nodod Latvijas valdībai bibliotēkas, arhīvus, muzejus, mākslas raksturojumus, mācības līdzekļus, dokumentus un citu tamlīdzīgu mācību, mācītu^12, valstu, reliģisku, sabiedrisku un kārtu iestāžu īpašumu, cik no minētiem priekšmetiem izvesti no Latvijas robežām 1914.—1917. g.g. pasaules kara laikā un faktiski atrodas vai izrādīsies Krievijas valsts vai sabiedrisku iestāžu pārziņā.

Kas attiecas uz arhīviem, bibliotēkām, muzejiem, mākslas ražojumiem un dokumentiem, kuriem priekš Latvijas ir svarīga zinātniska, mākslas vai vēsturiska nozīme un kuri izvesti no Latvijas uz Krieviju pirms 1914.—1917. g.g. pasaules kara, tad Krievijas valdība ir ar mieru atdot viņus atpakaļ Latvijai, ciktāl viņu izņemšana nedarīs ievērojamus zaudējumus Krievijas arhīviem, bibliotēkām, muzejiem un gleznu galerijām, kuros tie glabājas.

Uz šo izņemšanu attiecošos jautājumus izšķir sevišķa jaukta komisija ar vienādu skaitu locekļu no abām līdzējām pusēm.

2) Krievijas valdība atved atpakaļ uz sava rēķina un nodod Latvijas valdībai visas 1914.—1917. g.g. pasaules kara laikā no Latvijas robežām uz Krieviju izvestās tiesu un administratīvās lietas, tiesu un administratīvos arhīvus, to starpā arī vecāko un jaunāko notāru arhīvus, krepostnodaļu^13 arhīvus, visu ticību garīgo resoru arhīvus, robežu, zemes ierīcības, mežu, dzelzceļu, šoseju, pasta-tele-grāfa un citu iestāžu arhīvus un plānus, Vilnas kara apgabala topogrāfiskās nodaļas plānus, zīmējumus, kartes un vispār visu materiālu, ciktāl tas attiecas uz Latvijas valsts teritoriju; Muižnieku un Zemnieku bankas vietējo nodaļu, Valsts bankas vietējo nodaļu un visu citu kredīta, kooperatīvo un savstarpējās apdrošināšanas iestāžu arhīvus; tāpat Latvijas privāto iestāžu arhīvus un darbvedību, cik no visiem minētiem priekšmetiem faktiski atrodas vai izrādīsies Krievijas valsts vai sabiedrisko iestāžu pārziņā.

3) Krievijas valdība atved atpakaļ uz sava rēķina un nodod Latvijas valdībai nodošanai pēc piederības dažādus mantiskus dokumentus, kā: pirkšanas līgumus un obligācijas, nomas līgumus, dažādas naudas pienācību zīmes u. t. t., to starpā grāmatas, papīrus un dokumentus, kas nepieciešami norēķinu izdarīšanai un vispār dokumentus, kuriem ir nozīme Latvijas pilsoņu mantiski-tiesisko attiecību noteikšanai, kas ir izvesti iz Latvijas robežām uz Krieviju 1914.—1917. g.g. pasaules kara laikā, cik no tiem faktiski atrodas vai izrādīsies krievu valsts vai sabiedrisko iestāžu pārziņā. Ja divu gadu laikā no šī līguma ratifikācijas dienas šie dokumenti nebūs atdoti, tad viņi uzskatāmi par pazudušiem.

4) Krievija izdod no savu centrālo un vietējo iestāžu lietu arhīviem un darbvedībām to viņu daļu, kura tieši attiecas uz Latvijas sastāvā ietilpstošiem apgabaliem.

XII pants

1) Krievijas valdība atdod Latvijai 1914.—1917. g.g. pasaules kara laikā uz Krieviju izvākto sabiedrisko, labdarības, kulturas-izglī-tības iestāžu īpašumu, kā arī visu ticību baznīcu un lūgšanas namu zvanus un piederumus, cik no minētiem priekšmetiem faktiski atrodas vai izrādīsies Krievijas valsts vai sabiedrisko iestāžu pārziņā.

2) Krievijas valdība atdod Latvijai no dažādām Latvijas tirdznieciskām, agrārām- un sīkkredīta iestādēm, kā bankām, savstarpī-gām kredītbiedrībām, krāj- un krājaizdevu kasēm un sabiedrībām, kā arī pilsētu un sabiedrisku iestāžu kasēm un lombardiem, kas darbojušies Latvijas robežās, minētām bankām piederošās vai viņās ieķīlātās, pēc 1914. g. 1. augusta uz Krieviju izvāktās vērtības, izņemot zeltu, dārgakmeņus un papīra naudu, cik no šīm vērtībām atrodas vai faktiski izrādīsies Krievijas valsts un sabiedrisku iestāžu valdīšanā.

3) Kas attiecas uz samaksu par Latvijas robežās apgrozībā esošiem valdības, valdības garantētiem, kā arī privātiem vērtspapīriem, ko izlaidušas biedrības un iestādēs, kuru uzņēmumus Krievijas valdība nacionalizējusi, kā ari uz Latvijas pilsoņu prasībām pret Krievijas valsts un nacionalizētām iestādēm, tad Krievija apņemas atzīt Latvijai, Latvijas pilsoņiem un iestādēm visus tos atvieglinājumus, tiesības un priekšrocības, kādus tā tieši vai netieši devusi vai dos jebkurai citai zemei vai viņas pilsoņiem, biedrībām un iestādēm. Ja vērtspapīrus vai mantiskus dokumentus nevarēs uzrādīt, tad Krievijas valdība ir ar mieru, piemērojot šo XII panta punktu, atzīt par vērtspapīru u. t. t. turētājiem tās personas, kuras iesniedz pierādījumus, ka viņām piederošie papīri kara laikā evakuēti.

4) Kas attiecas uz noguldījumiem krājkasēs, depozītu, zalogu^14 un citām bijušās valsts un tiesas iestādēs iemaksātām summām, cik šādi noguldījumi un summas pieder Latvijas pilsoņiem, tāpat kas attiecas uz noguldījumiem un dažādi nosauktām summām, kas iemaksātas bijušās Valsts bankas nodaļās vai nacionalizētās vai likvidētās kredīta iestādēs, cik šādi noguldījumi un summas pieder Latvijas pilsoņiem, tad Krievijas valdība apņemas alzīl Latvijas pilsoņiem visas’ tiesības, kuras savā laikā tika atzītas visiem Krievijas pilsoņiem, un atļauj tādēļ Latvijas pilsoņiem, kuri okupācijas dēļ toreiz nespēja izlietot savas tiesības, izlietot viņas tagad. Apmierinot šīs pretenzijas, viņa ierēķinās Latvijas pilsoņiem par labu to daļu, ko Krievijas naudas vienība zaudējusi no savas pirkšanas spējas, skai-to: no Latvijas galīgās okupācijas momenta — 1917. g. 3. septembra^15 — līdz atdodamo summu izmaksas momentam.

5) Kas attiecas uz vērtībām un mantām, kuras glabajas vai ir glabājušas banku telpas vai viņu seifos, cik no šīm vērtībām un mantām pieder Latvijas pilsoņiem un atrodas vai faktiski izrādīsies Krievijas valsts vai sabiedrisku iestāžu valdīšanā, lad jāpiemēro šī panta 4. punktā izteiktie nolikumi. Tie paši nolikumi piemērojami ari attiecībā uz Latvijas pilsoņu vērtībām un mantu, kas glabājušies pēc 1914. g. 1. augusta evakuētās Latvijas kredītiestādēs un viņu seifos.

Piezīme. Sai pantā minētās summas, vērtības un manta top nodotas Latvijas valdībai nodošanai pēc piederības.

XIII pants

Krievijas valdība atdod Latvijas valdībai nodošanai pēc piederības 1914.—1917. g.g. pasaules kara laikā uz Krieviju evakuēto Latvijas pilsētu, sabiedrību un tiklab juridisko, kā fizisko privāto personu īpašumu, cik no tā faktiski atrodas vai izrādīsies Krievijas valsts vai sabiedrisko iestāžu valdīšanā.

Piezīme I. Šaubu gadījumā par Latvijas akciju biedrībām un sabiedrībām top atzītas tās, kurās vairums akciju vai dalības naudu piederējis Latvijas pilsoņiem līdz attiecīgā Krievijas valdības dekrēta izdošanai par rūpniecības nacionalizāciju.

Piezīme 2. Sis pants neattiecas uz kapitāliem, noguldījumiem un vērtībām, kas atradušies Valsts bankas nodaļās vai privātās bankās, kredītiestādēs un krājkasēs uz Latvijas teritorijas.

XIV pants

1) Kas altiecas uz 1914.—1917. g.g. pasaules kara laika no Latvijas uz Krieviju evakuētiem pasta-telcgrāfa un telefona īpašumiem, tad Krievija apņemas atvest atpakaļ uz Latviju un nodot Latvijas valdībai tādu daudzumu no viņiem, kāds saskan ar Latvijas kā patstāvīgas valsts patiesām ekonomiskām un kulturālām vajadzībām, cik no šādiem evakuētiem īpašumiem atrodas vai izradīsies Krievijas valsts vai sabiedrisko iestāžu faktiska valdīšanā.

2) Kas altiecas uz 1914.—1917. g.g. pasaules kara laikā no Latvijas uz Krieviju evakuētiem peldošiem līdzekļiem un ietaisēm, kā arī Latvijas ostas apkalpojošām bankām, tad Krievija apņemas atvest uz Latviju un nodot Latvijas valdībai tik daudz no viņiem, cik saskan ar Latvijas kā patstāvīgas valsts patieso vajadzību pēc ostām un viņu piederumiem un cik no šiem īpašumiem atrodas vai izrādīsies Krievijas valsts vai sabiedrisko iestāžu faktiskā valdīšanā.

3) Kas attiecas uz 1914.—1917. g.g. pasaules kara laikā no Latvijas uz Krieviju evakuētiem dzelzceļu satiksmes līdzekļiem un dzelzceļu darbnīcu ierīkojumiem, tad Krievija apņemas atvest atpakaļ uz Latviju un nodot Latvijas valdībai tik daudz no viņiem, cik saskan ar Latvijas kā patstāvīgas valsts patiesām ekonomiskām vajadzībām un cik no šiem īpašumiem atrodas vai izrādīsies Krievijas valsts vai sabiedrisko iestāžu faktiskā valdīšanā.

Lai sīki noteiktu šai pantā minēto reevakuējamo īpašumu daudzumu, kā arī nosacītu viņu nodošanas termiņus, tūlīt pēc šī līguma ratificēšanas nodibināma jaukta Latvijas-Krievijas komisija uz vienlīdzības pamatiem. Sai komisijai, nosakot reevakuējamo īpašumu daudzumu, jāiziet no ekonomiskā stāvokļa, kādā pirms 1914.— 1917. g.g. pasaules kara atradušies apgabali, kuri pēc šī līguma iztaisa Latviju, un atņemot visu to, kas kalpojis Krievijas vispārējās valsts rūpniecības un Krievijas vispārējā valsts tranzīta vajadzībām, tādā kārtā sīki jānosaka tagadējās Latvijas kā patstāvīgas valsts patiesās vajadzības, ievērojot tomēr ekonomiskās dzīves limeņa vispārējo nolīdzināšanu.

XV pants

Lai izpildītu šī līguma X, XI, XII, XIII un XIV p.p. minētos noteikumus, Krievijas valdība apņemas dot Latvijas valdībai visas uz to attiecošās atzīmes un ziņas un sniegt visādu palīdzību pie atdodamo īpašumu, arhīvu, dokumentu u. t. t. uzmeklēšanas.

Uz šī līguma augšā minēto pantu pamata uz Latviju reevakuēja-mos īpašumus Krievija, vienojoties ar Latviju, var atdot kā priekšmetos (graudā), tā arī attiecīgā ekvivalentā.

Uz tādā kārtā Latvijai atdodamo vērtību rēķina Krievija iemaksā Latvijai kā avansu divu mēnešu laikā no šī līguma ratificēšanas četrus miljonus rubļu zeltā.

XVI pants

Ievērojot Latvijas izpostīšanu 1914,—1917. g.g. pasaules kara laikā, Krievija:

1) Atsvabina Latviju no atbildības par Krievijas parādu un dažādām citām saistībām, to starpā no tām, kuras cēlušās no papīra naudas, rentejas zīmju, Krievijas rentejas parādu zīmju, sēriju un apliecību izlaidumiem, no Krievu valsts ārējiem un iekšējiem aizņēmumiem, no garantijām dažādām iestādēm un uzņēmumiem un par pēdējo garantētiem aizņēmumiem u. t. t. Visas šādas Krievijas kreditoru pretenzijas tai daļā, kura attiecas uz Latviju, vēršamas tikai pret Krieviju.

2) Lai palidzētu Latvijas zemniecībai atjaunot šī kara laikā nopostītās ēkas, dod Latvijai priekštiesību cirst mežu 100.000 desetīnu liela platībā, pēc iespējas tuvāk pie Latvijas robežas, dzelzceļiem un plostojamām upēm, pie kam šis koncesijas noteikumi jāizstrādā sevišķai uz vienlīdzības principiem nodibinātai Latvijas-Krievijas jauktai komisijai, kura sasaucama tūliņ pēc šī līguma ratificēšanas.

XVII pants

1) Līdzējas puses tūlīt pēc šī līguma ratificēšanas ir ar mieru noslēgt tirdzniecības un tranzīta līgumus, konsulāro un pasta-tele-grāfa konvencijas un konvenciju par Daugavas padziļināšanu.

2) Līdz tirdzniecības un tranzīta līguma noslēgšanai līdzējas puses vienojas, ka viņu savstarpējās ekonomiskās attiecības nokārtojamas pēc sekojošiem principiem:

a) abas puses piešķir viena otrai vislielāko labvēlību baudošas nācijas tiesības;

b) preces, kuras iet tranzīta ceļā caur līdzēju valstu teritorijām, netop apliktas ne ar kādiem nodokļiem vai pošļinām^16;

c) frakts tarifi par tranzīta precēm nedrīkst būt augstāki kā frakts tarifi par tādām pat precēm vietējos sūtījumos.

3) Ja vienas līdzējas puses pilsonis nomirst uz otras puses teritorijas, tad viss viņa īpašums top nodots tās valsts konsulārajam vai attiecīgajam priekšstāvirn, pie kuras piederēja mantojuma atstājējs, lai tas ar viņu rīkotos pēc tēvijas likumiem.

XVIII pants

Abas līdzējas puses apņemas izlietot visus iespējamos līdzekļus, lai pasargātu savos ūdeņos braucošo tirdzniecības kuģu drošību, dodot priekš tam vajadzīgos ločus, atjaunojot uguņus, uzstādot aizsardzības zīmes un, līdz galīgai jūras iztīrīšanai no mīnām, lietojot sevišķus līdzekļus mīnu lauku ierobežošanai.

Abas puses izsaka savu gatavību piedalīties Baltijas jūras iztīrīšanā no mīnām, par ko starp abām ieinteresētām pusēm panākama sevišķa vienošanās; gadījumā, ja tāda nenotiktu, katras puses dalības daļu nosaka šķīrēju tiesa.

XIX pants

Diplomātiskie un konsulārie sakari starp līdzējām pusēm nodibi nāmi tūlīt pēc šī līguma ratifikācijas.

XX pants

Pēc šī līguma ratifikācijas Krievijas valdība atsvabina Latvijas pilsoņus un Latvijas pilsonības optantus, bet Latvijas valdība — Krievijas pilsoņus un Krievijas optantus, kā militāras, tā civilas kārtas, no sodiem par visām politiskām un disciplinārām lietām. Bet, ja spriedumi šais lietās vēl nav taisīti, tad viņu iztiesāšana izbeidzama.

Amnestija neattiecas uz personām, kuras augšā minētos darbus izdarījušas pēc šī līguma parakstīšanas.

Personas, kuras atrodas izmeklēšanā vai zem tiesas, vai kuras apcietinātas kā apvainotas līdz šī līguma ratifikācijai izdarītos kriminālos noziegumos un pārkāpumos, kā arī tās, kuras par tiem izcieš sodu, uz viņu valdības pieprasījumu nekavējoties izdodamas. Viņas izdodot, izdodami līdz arī attiecīgie izmeklēšanas vai tiesas materiāli.

Reizē ar to abas līdzējas puses atsvabina arī savus pašu pilsoņus no sodiem par noziedzīgiem darbiem, kurus viņi līdz līguma parakstīšanai izdarījuši otras puses labā.

Piezīme 1. Ciktāl pēc šī panta noteikumiem zināmas personas amnestējamas vai izdodamas, tiktāl jau no šī līguma parakstīšanas momenta pie šiem noziegumiem un pārkāpumiem piespriestie sodi attiecībā uz viņām nav izpildāmi.

Piezīme 2. Sis pants neattiecas uz Krievijas pilsoņiem un Krievijas pilsonības oplantiem, kuri piedalījušies 1919. g. 16. aprīļa sazvērestībā un Bermonta uzbrukumā.

XXI pants

Publiski-tiesiska un privāttiesiska rakstura jautājumus, kuri izceltos starp abām līdzējām pusēm, kā arī atsevišķus jautājumus starp abām valstīm vai starp valstīm un otras valsts pilsoņiem izšķir sevišķa jaukta komisija ar vienādu skaitu locekļu no abām pusēm, kura nodibināma tūlīt pēc šī līguma ratifikācijas un kuras sastāvs, tiesības un pienākumi nosacīti instrukcijā pēc abu līdzēju valstu vienošanās.

XXII pants

Sis līgums sastādīts latviešu un krievu valodās.

Viņu iztulkojot, abi teksti uzskatāmi kā autentiski.

XXIII pants

Sis līgums ir ratificējams un stājas spēkā no ratifikācijas momenta, ja līgumā pašā nav teikts kas cits.

Ratifikācijas grāmatu apmaiņai jānotiek Maskavā.

Visur, kur šai līgumā ka termiņš minēts līguma ratifikācijas moments, zem tā saprotams ratifikācijas grāmatu apmaiņas moments.

To apliecinot, abu valstu pilnvarnieki pašrocīgi parakstīja šo ligumu un apstiprināja viņu ar saviem zīmogiem.

Oriģināls divos eksemplāros. Sastādīts Maskavā, pabeigts un parakstīts Rīgā, II. augustā tūkstots deviņi simti divdesmitā gadā.

Miera līgums starp Latviju un Krieviju. — [Rīga, 1920]. — 1.—8. Ipp.

1 Jānis Vesrnanis (1878—1942) — tautsaimnieks, buržuāzisks politiķis. Beidzis Rīgas Politehnisko institūtu. No 1905. gada strādāja par pedagogu Rīgā. Pirmā pasaules kara laikā pārzināja evakuēto fabriku darbības atjaunošanu, piedalījās kara rūpniecības organizēšanā Krievijā. Latvijā atgriezās 1919. g. beigās. 1920.—1921. g. bija Latvijas ārkārtējais sūtnis KSFPR. 20. gadu vidū pārtrauca politisko darbību.

2 Pēteris Berģis (1882—?) — jurists, ekonomists, kooperācijas instruktors. Studējis Pēterburgas Politehniskajā institūtā. Pirmā pasaules kara laika devās bēgļu gaitās. Latvijā atgriezās 1919. g. rudenī. 1923. gadā — buržuāziskās Latvijas iekšlietu ministrs. Vēlāk strādāja par advokātu.

3 Ādolfs Jofe (1883—1927) — padomju diplomāts. 1917,—1918 g. vadīja Brestas miera sarunas. Pēc tam bija Padomju Krievijas pārstāvis Berlīnē. Pārstāvēja KSFPR miera sarunās ar Latviju un Poliju (1920). Piedalījās Dženovas konferencē 1922. gadā. Vēlāk bija padomju sūtnis Pekinā, Vīnē, Tokijā.

4 Jakovs Gaņeckis (Firstenbergs; 1879—1937) — Polijas un Krievijas revolucionārās kustības dalībnieks, padomju diplomāts. Viens no Varšavas strādnieku revolucionārās uzstāšanās vadītājiem 1905. gadā. KSDSP V' kongresā (1907) ievēlēts par CK locekli. Daudzkārt arestēts un izsūtīts. Pēc Oktobra revolūcijas bija Finansu tautas komisariāta kolēģijā. J. Staļina personības kulta upuris.

5 T i„ pusmuiža.

6 1920. g. 11. augustā Rīgā noslēgto miera līgumu buržuāziskā Latvija ratificēja pec trim nedēļām; 2 septembrī Satversmes sapulce pieņēma «Likumu par mieru ar Krieviju». KSFPR līgumu ratificēja 9. septembrī. Ratifikācijas dokumentu apmaiņa notika Maskavā 1920. g. 4. oktobrī

7 Netiek publicēta.

8 Neprecīzi. Jābūt «Latviešu», kā tas ir līguma tekstā krievu valodā.

9 T. i., valsts teritorijā atrodošos pretinieka pilsoņu aizturēšana.

10 Izvēlēties (pavalstniecību).

11 Netiek publicēts.

12 Tā latviešu tekstā. Jābūt: mācību iestāžu, zinātnieku.

13 Krepostnodaļas — carisma laikā radītas sevišķas iestādes Baltijas guberņās, kuru pārziņā atradās hipotēkas jeb krepostgrāmatas ar tajās fiksēto nekustamo īpašumu stāvokli noteikta teritoriāla rajona robežās.

u T. i„ ķīlu.

15 Minētajā datumā vācu karaspēks ieņema Rīgu; visu Latviju tas okupēja 1918. g. februārī.

16 T. i„ muitu.

Nr. 147

Baltijas valstu konferences^1 laikā gatavots slepens līgums par kopēju rīcību pret Padomju Krieviju līdz pat bruņotas cīņas atsākšanai saskaņā ar Lielbritānijas un Francijas norādījumiem

Bulduros 1920. g. 16. augustā

Pēc stenogramfmas] Pilnīgi slepeni Personīgi

16. augustā 1920. gadā, mēs, apakšā parakstījušies Baltijas valstu konferences deleg[ācijas] priekšstāvji: Latvijļas] ministr[uļ prezidents] Ulmanis, Polijas prof. Kameņeckis^2, Lietavas Dr. Šaulis, Igaunijas Pūsta^3, Somijas, Ostrems^4, Ukrainas Dobrilovskis^5 ar šo līgumu noslēgšanu apņemamies Anglijas dipl[omētā] kolonļela]6 Talentsa un Francijas diplļomāta] de Sartis^7 priekšā izpildīt sekošos punktus šajā līgumā pēc apspriešanās savā starpā:

1) Pieņemam, ka pieļausim slepenu karaspēka vervēšanu pret Pļadomju] Krievļiju] no aģentiem, kas būtu priekš ftā] sūtīti iekš mūsu teritorijas, un, cik mūsu speķos stāvēs, dot tiem vajadzīgo palīdzību, bez ko zinātu jeb manītu pārējie valsts priekšstāvji.8

2) Pret Pļadomju] Krieviju izturēties arēji laipni un ar sevis^9 neko nenodot, bet pie tam ar visiem spēkiem turēties pēc Anglijas-Francijas noteikumiem, kuri vajadzības gadījumā varētu pārvērsties par atklātu karu pret Pļadomju] Krieviju.

3) Ja viena no augšā minētam valstīm uzsāk karu pret Pļadomju] Krieviju jeb arī pretējā gadījumā, ja Pļadomju] Krievija uzsāk karu pret vienu no augšā minētām valstīm, tad visām pārējām piederošām pie Baltļijas] Valstīm jābūt gatavām sniegt vajadzīgo palīdzību arī ar bruņotu spēku valstij, esošai karā ar Pļadomju] Krieviju.

4) Ja karš būtu neizbēgams vienai no Bļaltijas] Vļalstu] Kfon-ferences] dalībļniecēm] valstīm, tad turēties visiem spēkiem labi •cieši kopā un visiem sabiedroties ar saviem bruņotiem spēkiem pret apvienoto ienaidniekiem un tā dot tam vajadzīgo triecienu no visām pusēm, no kurienes Pļadomju] Krievija negaidītu.

5) Visos šādos gadījumos vienmēr nogaidīt instrukcijas no mūsu vareniem aizstāvjiem Anglijas-Francijas, kā arī bez viņu ziņas nekādos konfliktos fneielaisties] un kara operācijas neuzsākt līdz viņu aizrādījumiem.

273

18 — 963

6) Attiecībā pret Seligovska^57 [58] karaspēka^11 virzīšanos Lietavas teritorijā un tālāk, kas ir arī vērsts aizskart Latvijas teritoriju, negriezt lielu vērību, jo tas ir un tiek ar Francijfuļ aizstāvēt[s], tikai ārēji izrādīt enerģisku sagatavošanos, un, īpaši no Latvijas, lai tiktu galvenie spēki koncentrēti pretim Seligovskim, jo, ja tiešām Seli-govskirn laimētos izlauzties caur Lietavu un Latviju pretim P[a-domjuļ Krievijas spēkiem un ta dot smagu triecienu Pfadomju] Krievijai, no kurienes viņa nemaz negaidītu, uz P[adoinju] Krievijas teritoriju, tad varētu koncentrēt ari pārējās Baltijas valstis un tā ar apvienotiem spēkiem kā par piemēru aktīvi uzstāties, — pirmām vajadzētu tad Polijai un Latvijai, pēc ko, zināms, ar dažiem iemesliem varētu arī piebiedroties pārejās Baltijas valstis.

7) Visos šādos gadījumos vienmēr nogaidīt no Anglijas-Franci-jas instrukcijas un bez viņiem neko neuzsākt, kas varētu tikai iznīcināt dažus pārējos noslēgtos punktus šajā līgumā, par ko viņi arī vajadzības gadījumā gatavi mums palīdzēt, ne tik materiāli vien, bet arī ar bruņotu spēku uz sauszemes un uz jūras.

8) Par [visiem] augšā [minētajiem] līgumā sastāvošiem pantiem un viņu pilnīgo izpildīšanu Anglijas-Francijas diplomētie] priekš-stļāvji] Latvijā, kas piedalās pie šā līguma noslēgšanas un parakstīšanas, gatavi mums izbrīvēt no savām valdībām un apsola mums palīdzību ar ?[59] 1) ripojošo dzelzceļu materiālu, 2) ar apģērbiem un apaviem, vešu un H^60 kara spēkam, 3) ar visāda veida ieročiem,

4) ar patronām un hils^61, 5) un ar visiem nepieciešamiem produktiem,, kā arī mums izbrīvēt kādu lielāku aizņēmumu «Amerika», ka mums dažām no valstīm piekristu dēļ «de jure» atzīšanu.

9) Vēl apsolāmies šo norakstu tulkojumu no franču valodas latviešu, poļu, somu, lietaviešu, ukraiņu un igauņu valodās katrai no esošām minētām valstīm I e'ksempl. daudzumā turēt stingrā noslēpumā un kā arī ne mazāko iemeslu dot, ka maz šāds līgums būtu, lai tas paliktu starp B[altijas] Vfalstu] K[onfercnccs] valst[u] priekšstāvj[iem] kā noslēpums un pēc iespējas kāds kritiskā brīdī šo norakstu iznīcināt'fu].

vieni parakstiem apsol[a] [mums] šā līguma saturošus pantus turēt

slepenībā un visus pantus šajā līgumā izpildīt ar prieku un uz pirmo Anglijas-Francfijas] uzaicinājumu.

Baltijas Valsts Konferences prezidents Latv[ijas] Min[istru] prezidents] Ulmanis

Vice-prezidents Latv.ļijas] āri.[ietu] min.[istrs] Meijerovics

Francijas dipi.[omētais] priekšst.'fāvis] de Sartiš:

Lietavas del.[egācijas] priekšst. [āvis] Ostrcns

Anglijas dipi[ometais] priekšstāv. [ is] Talentss

Polijas dcl.fegācijas] riekšst.[āvis] Kameņeckis

Igaunijas del.[egācijas] priekšst.[āvis] Plīsta

Ukrainas dcl.[egācijas] priekšst.[āvis]

Dobrilovskis

LPSR CVVA, 1899. f„ 2. apr., 297. 1., 9. lp. Tulkojums no franču vai.

1 Bulduru konference sanāca pēc buržuāziskās Latvijas iniciatīvas. To atklāja 1920. g. 6. augustā. Konference turpinājās veselu mēnesi, līdz 6. septembrim. Piedalījās Latvijas, Igaunijas, Lietuvas, Polijas un Somijas, neoficiāli ari ukraiņu un baltkrievu buržuāzisko organizāciju, kā arī Lielbritānijas un Francijas pārstāvji. Pēdējo pārraudzībā tika kaldināti slepeni prctpadomju plāni, par ko nepārprotamu liecību sniedz šis dokuments, sastādīts tikai piecas dienas pēc buržuāziskās Latvijas un Padomju Krievijas miera līguma noslēgšanas. Ļoti nekvalitatīvs tulkojums no franču valodas. Tajā pašā arhīva lietā varam iepazīties ar iekšlietu ministra A. Berga ziņojumu (pilnīgi slepenu, personīgu) ārlietu ministram Z. Meierovicam 1921. g. 21. martā: «Nosūtot vienā eksemplārā «Baltijas valstu konferences līguma» norakstu, piezīmēju, ka tas atrasts, izkratot kādu komunistu perēkli.» Domājams, aplūkojamais dokuments saistāms ar militārā līguma sagatavošanu, pie kura īpaša komisija turpināja strādāt gandrīz līdz konferences pēdējām dienām. Komisijas uzdevumu ievērojami sarežģīja domstarpības starp valstīm — Bulduru konferences dalībniecēm, vispirms Lietuvu un Poliju.

2 Vitolds Kameņeckis (1883—?) — poju vēsturnieks un politiķis.

3 Sk. 6. piezīmi 29. lappusē.

4 Tā tekstā. Jābūt: Leonards Estrems — departamenta direktors Somijas Ārlietu ministrijā.

5 Mikola Dobrilovskis — ukraiņu buržuāzisko emgirantu «valdības» pārstāvis.

6 3’. i., pulkveža.

7 Luijs de Sartišs — diplomāts, Francijas valsts virskomisārs Baltijas valstīs.

8 Tā tekstā.

9 Tā tekstā.

10 Tā tekstā. Jābūt: Lucjans Zeligovskis (1865—1947) — poļu ģenerālis.

1885.—1917. g. dienēja Krievijas armijā, pēc tam komandēja polu kontrrevolu-•cionārās dajas, kas 1920. g. 9. oktobrī sagrāba Viļņu. 1925.—1926. g. Polijas kara ministrs, 1927.—1939. g. saeimas deputāts. Otrā pasaules kara sākumā emigrēja, miris Londonā.

11 Bulduru konferences laikā sakarā ar L. Zeligovska komandētā karaspēka gatavoto iebrukumu Lietuvā vēl vairāk saasinājās pēdējās attiecības ar Poliju. Tas loti traucēja Polijas un Baltijas valstu savienības izveidošanos, ko pret-padomju nometnes konsolidācijas interesēs centās panākt Lielbritānija un Francija, joprojām neatsakoties no savstarpējās sāncensības par ietekmi šaja nozīmīgajā Austrumeiropas reģionā. 1920. g. 9. oktobrī buržuāziskās Polijas karaspēks sagrāba Viļņu; to Lietuva atguva pēc deviņpadsmit gadiem ar PSRS palīdzību.

12 Tā tekstā.

13 Acīmredzot zirga aizjūgs, uzkabe (harnais, harnachement — franču vai ).

14 Tā tekstā.

1921

Nr. 148

Sabiedroto lielvalstu Augstākās padomes oficiālais paziņojums buržuāziskās Latvijas pārstāvim Z. Meierovicam par Latvijas atzīšanu de jure

Parīzē 1921. g. 26. janvāri

Sabiedroto lielvalstu Augstākā padome, ievērojot Jūsu valdības vairākkārtējos lūgumus, ir nolēmusi savā šīs dienas sēdē atzīt Latvijas valsti de jure'. Lielvalstis grib ar to atzīmēt savas simpātijas pret latvju tautu un godināt viņas kārtībā un mierā veikto darbu savas nacionālās dzīves organizēšanā.2

Saņemiet, priekšsēdētāja kungs, manas augstcienības apliecinājumu.

Paraksts; Briāns^3

Valdības Vēstnesis. — 1921. — 1. febr. — Nr. 25.

1 Juridiski, tiesiski (latīņu vai.).

2 Lielbritānijas, Francijas, Itālijas u. c. valstu piemērs neietekmēja ASV, kas joprojām turpināja ignorēt Baltijas buržuāziski demokrātiskās republikas. Tikai 1922. g. 28. jūlijā, t. i., pēc pusotra gada, ASV valdība paziņoja par Latvijas,. Igaunijas un Lietuvas atzīšanu de jure. Tomēr imperiālistiskās lielvalstis savās attiecībās ar jaunizveidotajām buržuāziskajām republikām joprojām vadījās gandrīz tikai no savām interesēm.

3 Aristīds Briāns (1862—1932) — franču politiķis un valstsvīrs. Politiskās darbības sākumā sociālists. 1906. gadā iekļāvās buržuāziskās valdības sastāvā, tādēļ no Sociālistiskās partijas izslēgts. No 1909. gada ilgu laiku bija Francijas premjerministrs. Vairākkārt uzņēmās ārlietu ministra pienākumus, kārtējo reizi tas notika 1921. g. 16. janvārī. Viens no aktīvākajiem pretpadomju intervences* vēlāk PSRS diplomātiskās izolācijas organizētājiem.

Nr. 149

Latvijas buržuāziskā ministru kabineta rīkojums par pastiprinātas apsardzības stāvokļa ieviešanu uz sešiem mēnešiem

Rīga 1921. g. 11. augusta

Ministru kabinets nolēma:

kara stāvokli Rīgā, Liepājā, Daugavpilī, Grīvā un uz Kalkunu—Tur-montu dzelzceļa līnijas, kurš izbeidzās 15. augustā š. g.1, turpmāk nepagarināt, bet valsts drošības un sabiedriska miera uzturēšanas laba ievest visā valstī pastiprinātas apsardzības stāvokli uz sešiem mēnešiem, skaitot no 15. augusta š. g., izņemot 15 versles platu pierobežu joslu gar Latvijas — Igaunijas robežu, skaitot uz rītiem no Rīgas—Pleskavas šosejas, pēdējo ieskaitot, līdz Latvijas robežai ar Padomju Krieviju, gar visu Latvijas — Krievijas robežu un uz vakariem no pēdējās gar Latvijas — Polijas un Latvijas — Lietavas robežu līdz Svitenes upei, pēdējo ieskaitot, kurā paliek spēkā no 5. maija š. g. uz sešiem mēnešiem, t. i., līdz 5. novembrim š. g., ievestais karastāvoklis.

Ministru prezidents Z. Meierovics Iekšlietu ministrs A. Kviesis

l.PSR CVVA, 1899. s. f., 2. apr., 276. 1., 223. Ip. Tipogrāfiski iespiesta lapiņa.

1 Sk. dok. Nr. 65.

Nr. 150

Raksts «Kara un pastiprinātās apsardzības stāvokļi» laikrakstā «Jaunākās Ziņas» ar spēkā esošo noteikumu paskaidrojošu izklāstu

Rīgā 1921. g. 16.—17. augustā

No juristu aprindām mums raksta: Ar ministru kabineta lēmumu no 11. aug. Latvijas valdība stājusies tālāk uz iekšējās brīvības atjaunošanas ceļa. Ar 15. augustu, var teikt, Rīgā izbeidzās karastāvoklis, kuru krievu valdība pasludināja 1. augustā 1914. gadā, otrā dienā pēc Vācijas kara pieteikuma saņemšanas. Jau Tautas Padome savā 1. sesijā, 1918. g. decembra sākumā, pasludināja visus līdz 1917. g. 24. oktobrim izdotos un ar Latvijas iekārtu saskanošos

krievu likumus par spēkā esošiem arī Latvijā, un 12. febr. 1919. g. no Liepājas nāca lēmums par karastāvokļa izsludināšanu visā Latvijā^1. Pēc Rīgas atbrīvošanas no lieliniekiem un vāciešiem karastāvokli pasludināja te no 31. jūlija un pārējā Latvijā, no 5. augusta 1919. g. sākot.

Mieru ar Vāciju un Krieviju Latvija panāca II. augustā 1920. g., un 7. febr. š. g. valdība pasludināja karastāvokli par paturētu vēl tikai Rīgā, Liepājā un Daugavpilī līdz 15. augustam, bet pārējā Latvijā ieveda pastiprinātu apsardzību. Rīkojumi par atsevišķu valsts apgabalu nolikšanu karastāvoklī nāca vēl vairāki: 15. februārī attiecība uz visu dzelzceļu teritoriju uz vienu mēnesi, kuru atcēla jau 5. maijā, kad streika kustība bij norimusi^2; 29. aprīlī attiecībā uz Bauskas apriņķi uz 2 mēnešiem sakarā ar uzbrukumu bijušam ministru prezidentam Ulmanim^3; 2. maijā attiecībā uz 15 verstu platu pierobežu joslu uz 6 mēnešiem un no 23. maija līdz 15. augustam attiecībā uz Grīvu un Kalkūnu—Turmontu dzelzceļa līniju.

Visi šie rīkojumi ar 11. augusta ministru kabineta lēmumu atkrīt, izņemot 15 verstis plato joslu gar austrumu robežu, kur karastāvoklis paliek līdz 5. novembrim, kurpretim attiecībā uz Rīgu, Liepāju un Daugavpili arī nāk spēkā 7. febr. rīkojums par pastiprinātas apsardzības ievešanu, kādā toreiz tika nostādīta un vēl tagad paliks nostādīta pārējā Latvija.

Te nu ceļas jautājums, kādas pārmaiņas nāks spēkā sakarā ar šo apsardzības iekārtas maiņu.

Vispirms jānorāda, ka normālā kārtība vēl netiek atjaunota, un tie maldīsies, kas domātu, it kā ar kara stāvokļa atcelšanu izbeigsies visas sevišķās pilnvaras, kādas administrācijai miera un kārtības uzturēšanas nolūkos piešķirtas. To jau arī rāda pats nosaukums — «pastiprināta» apsardzība —, kurā Latvija paliek.

Karastāvokli ievedot, Latvijas Pagaidu valdība 11. februārī 1919. g. izsludināja ari savus «noteikumus par karastāvokli», kuri stājās spēkā cara laikā izdoto attiecīgo likumu vietā. Turpretim

1921. g. 7. februārī, ievedot (Rīgu, Liepāju un Daugavpili izņemot) karastāvokļa vietā «pastiprināto aipsardzību», bijušais ministru kabinets atsaucās uz krievu likumu kopojuma 14. sējuma 103.—111. pantiem 1916. g. izdevumā. Tā kā tagad ministru kabinets jaunus noteikumus par pastiprināto apsardzību nav izdevis, tad atliek tikai pieņemt, ka arī turpmāk paliks spēkā šie 9 panti no krievu 14. likumu sēj.

Galvenie noteikumi tur sekošie:

Ģenerālgubernators (Latvijā — iekšlietu ministrs) var izdot ob-ligatoriskus noteikumus par sabiedriskās kārtības un valsts drošības uzturēšanu, piem., uzliekot attiecīgus pienākumus nekustamu īpašumu īpašniekiem vai pārvaldniekiem; nolikt par šo noteikumu neizpildīšanu sodus — ne vairāk par 3 mēnešiem aresta vai 500 r.ļubļuļ naudā; administratīvā kārtā izšķirt lietas par obligatorisko noteikumu neizpildīšanu ar tiesību uzticēt viņu izšķiršanu viņam padotām amata personām (Latvijā — prefektiem un apriņķu priekšniekiem); aizliegt visādas tautas, sabiedriskas un pat privātas sapulces; slēgt visādas tirdzniecības un rūpniecības iestādes uz laiku vai kamēr pastiprinātā apsardzība pastāv; aizliegt atsevišķām personām uzturēties zināmos apagabalos. No iekšlietu ministra atkarājas, ja to atrod par vajadzīgu miera un kārtības uzturēšanas nolūkā, lietas par vispārējiem noziegumiem nodot kara tiesu izšķiršanai pēc kara laiku likumiem; pastāvēt uz visu lietu iztiesāšanu aiz slēgtām durvīm, kuras varētu prātus uzbudināt un noderēt par iemeslu kārtības traucējumiem. Kara tiesas tādos gadījumos noliek sodu pēc kara sodu likumu 279. panta, ja vainīgie, uzbrūkot kareivjiem vai amatvīriem savus pienākumus izpildot, izdarījuši slepkavību, miesas bojājumus vai dedzināšanas, vai slepkavības mēģinājumus, pie kam šo tiesu spriedumu apstiprināšana piekrīt armijas pavēlniekam. Pilsētu un lauku pašvaldību amatpersonas, izņemot ievēlētās, uz ministra rīkojumu var ti'kt uz vietas atlaistas no amata, ja izrādītos par neuzticamām. Vietējiem policijas priekšniekiem piekrīt tiesība: 1) iepriekšēji apcietināt, bet ne ilgāk par 2 nedējām, personas, uz kurām būtu kritušas aizdomas, ka pastrādājušas pret valsts iekārtu vērstus noziegumus vai tajos piedalījušās, vai ka pieder pie pretlikumīgām sabiedrībām; 2) katrā laikā izdarīt kratīšanas visās bez izņēmuma telpās, fabrikās un t.t. un apķīlāt aizdomīgām personām piederošu mantu. Administratīvās amatpersonas par bezdarbību savu pienākumu izpildīšanā, apsargājot valsts kārtību un sabiedrisko mieru, no tiesām sodāmas ar visaugstāko soda mēru pēc likuma.

Salīdzinot šos noteikumus ar 1919. g. II. februāra noteikumiem par karastāvokli, galvenā starpība ir tā, ka pastiprinātā apsardzība izslēdz kara iestāžu «galveno rīcību valsts iekārtas un iekšējās drošības uzturēšanas lietas». Si rīcība pāriet uz iekšlietu ministru. Līdz ar to atkrīt kara iestāžu tiesība nolikt pārtikas un satiksmes līdzekļu un citu priekšmetu rekvizīcijas un izdot aizliegumus par šādu priekšmetu pārvietošanu; aizliegt pie valsts apsardzības darbiem noderīgām personām atstāt savu dzīves vietu; ievietot koncentrācijas nometnēs vai arī no valsts robežām izraidīt kaitīgas personas; izdot rīkojumus par būvju, ēku un ierīkojumu iznīcināšanu; dot priekšrakstus vietējām administrācijas iestādēm par valsts iekārtas un sabiedriskās kārtības nodrošināšanu un atcelt viņu rīkojumus.

Atkrīt, protams, arī policijas, vietējās administrācijas un pašvaldības iestāžu pienākums šādus kara iestāžu rīkojumus paklausīt. Nobeidzas arī tādu apsūdzības lietu piekritība kara tiesām, kuras celtas pret civiliedzīvotājiem par vispārējiem, ar nāvi sodāmiem krimināliem noziegumiem. Nav tomēr izslēgts, ka iekšlietu ministrs vēl izdod kādu rīkojumu par zināmu noziegumu nodošanu kara tiesām, jo noteikumi par pastiprinātu apsardzību šo tiesību viņām piešķir. — Beidzot atkristu arī armijas virspavēlnieka pavēles Nr. 16 par kara cenzūras ievešanu Vidzemē un Nr. 27 par kareivju piederīgo tiesībām uz ieņemtās īres un nomas vietām. Salīdzinot pilnvaras, kādas iekšlietu ministram piešķir noteikumi par pastiprināto apsardzību, tad, kā redzējām, viņam paliek arī pa pēdēji minētās iekārtas laiku tiesība izdot noteikumus valsts iekšējās drošības un sabiedriskā miera uzturēšanas labā. Taču 14. sējuma 104. pants ar savu piezīmi «un tiem līdzīgus» varētu dzīvē radīt pārpratumus, kādēj valdībai būtu tuvāk jāapzīmc, kāda īsteni satura obligatoriskus noteikumus piekrīt izdot iekšlietu ministram. Jo iekšējās drošības un sabiedriskā miera traucējumu cēloņi var būt visai dažādi. Loģiski ņemot, kara stāvoklim krītot, iekšlietu ministram vairs nevarētu piederēt tiesība dot rīkojumus par periodisku un neperiodisku rakstu izdošanas un izplatīšanas kārtību, par sapulču un ielas gājienu ierobežošanu vai noliegšanu, biedrību un partijas dzīves ierobežošanu. Par šīm pilsoniskām brīvībām vajadzētu drīzumā izdot «Latvijas apstākļiem piemērotus likumus par sapulcēm, presi, drukātavām un 1.1.», kuru nepieciešamība atzīta jau bijušas valdības 7. februāra paziņojumā. Periodisku laikrakstu apturēšanas tiesību pastiprinātās apsardzības noteikumi administrācijai vairs nepiešķir; tāpat vairs nav noliedzamas pašvaldības iestāžu sapulces vai sēdes, nedz atsevišķu jautājumu apspriešanas tajās. Administratīvo sodu apmēri vairs nevarēs sasniegt 6 mēnešus cietuma vai 10.000 r.fubļu] naudā, jeb abus sodus kopā, kā kara stāvokļa laikā.

No atsevišķiem rīkojumiem sakarā ar kara stāvokli minami vēl sekošie:

a) Iekšlietu ministra 1919. g. 4. aprīļa rīkojums pret lieliniecisku un citādu aģitāciju, par ko ari piedraudēti administratīvi sodi — cietums līdz 6 mēnešiem vai naudas sods līdz 10.000 rubļiem. Tā kā ar kara stāvokļa atcelšanu administratīvo sodu apmērs samazinās līdz 500 r.ļubļiemļ, bet brīvības sods līdz 3 mēnešiem aresta, kamēr minētās aģitācijas kaitīgums valsts iekārtai un sabiedriskam mieram nebūt nemazinās, būtu jāsagaida šā rīkojuma atcelšana un attiecīgo apsūdzības lielu nodošana kārtējo tiesu izšķiršanai pēc vispārējiem sodu likumiem. No vienas puses, nav vēlami sodus pamazināt par valsts noziegumiem, no otras — nodot viņu iztiesāšanu administrācijas ieskatam, kas nekad nevar nodrošināt pilsoņu tiesisko stāvokli tādā mērā, kā bezpartejiskās tiesas.

b) Iekšlietu ministra 1919. g. 11. aprīļa rīkojums par dažu lietu izņemšanu no tiesu kompetences: par kārtības un sabiedriskā miera traucēšanu (sodu lik. 262. p.); par valsts un pašvaldības iestāžu rīkojumu neizpildīšanu (138. p.); par valsts, pašvaldības iestāžu un viņu amatpersonu rīkojumu un ziņojumu tīšu iznīcināšanu vai sabojāšanu (155. p.); par noziegumu cildināšanu (133. p.), par nepatiesu un uztraucošu baumu un ziņu izplatīšanu (263., 264. pp.), par vārdu un uzvārdu slēpšanu vai cita vārda vai uzvārda pieņemšanu un nepiekrītošu goda zīmju un ordeņu nēsāšanu (172. p.) un visi netiešu nodok|u likumu pārkāpumi. Par pēdējiem iznāca rīkojums jau

1920. g. janvārī, ka tie nododami tiesām, kamēr 1920. g. oktobri iznāca jauns likums «par žūpibas apkarošanu», kurš dažus pārkāpumus sakarā ar degvīna pašdarināšanu un piežupošanos atkal nodeva administratīvai izšķiršanai. To, teica, vajadzējis lietu izšķiršanas pa-steidzināšanai. Jāpiezīmē tomēr, ka ari administratīvo iestāžu rīkojumi par tādiem pārkāpumiem nav galīgi, bet instanču kārtībā ir padoti administratīvo tiesu (tātad atkal tiesu!) kontrolei. Tādēļ šo lietu nodošana kārtējai tiesu izšķiršanai var būt tikai silti ieteicama: būs nodrošinātā objektīva taisnības izšķiršana no paša sākuma, kas lietu gaitu necik nesagausinās, jo viņu pārbaudīšana prasa laiku arī administratīvās tiesās.

Par pārējiem pārkāpumiem nevar būt šaubu, ka viņu izšķiršana vairs nevar piekrist prefektiem vai apriņķu priekšniekiem, bet ka tie nododami kārtējām tiesām. Izņēmumus varētu radīt tikai atsevišķi iekšlietu ministra rīkojumi par kārtības un miera uzturēšanu, kurus viņš izdotu speciāli, pamatojoties uz noteikumiem par pastiprinātu apsardzību.

Visu kopā saņemot, jāsaka, ka pastiprinātā apsardzība nozīmē karastāvokļa noteikumu tikai pamīkstināšanu, bet ne izņēmuma noteikumu pilnīgu atcelšanu. Jācer, ka, normālai dzīvei Latvijā joprojām attīstoties, tuvā nākotnē zudīs ari katra vajadzība pēc kādiem izņēmuma noteikumiem un ka tad varēs likvidēt ari «pastiprināto» apsardzību. Un līdz ar to beigsies ari vajadzība pēc karastāvokļa laika ievestām pagastu aizsargu nodaļām, kuras, jādomā, bus jāpie-patura arī vēl turpmāk ka palīga iekārta vēl skaita ziņā nepietiekošai vispārējai policijai^4.*

* [Seko piezīme petitā:] Kamēr šīs rindas rakstām, iznākuši sakarā ar karastāvokļa atcelšanu sekoši jauni rīkojumi:

a) Lietas, kuras palikušas kara tiesās neiztiesātas, nododamas vispārējām kārtējām tiesām, un

b) Pa pastiprinātas apsardzības laiku paliek spēkā 1920. g. 5. novembra rīkojumi priekš visas Latvijas: 1) aizliegts izplatīt melu ziņas un baumas par valdības darbību un nolūkiem, 2) uzaicināt uz nepaklausību valdības rīkojumiem, tīši iznīcināt un sabojāt valdības un pašvaldības rīkojumus un ziņojumus; nicinoši izturēties pret valsts un pašvaldības ierēdņiem un kareivjiem un iejaukties viņu amata darīšanās, izplatīt katru aģitāciju pret Latvijas valsti un viņas iekārtu; cildināt noziegumus, traucēt kartību un sabiedrisku mieru, sarīkot bez atsevišķas atļaujas katrā gadījumā manifestācijas, demonstrācijas, ielu gājienus, tautas, sabiedriskas un privātas sapulces; aizliegts izdot laikrakstus un citus izdevumus bez lekš-lietu ministrijas atļaujas; 1. šķiras restorāni slēdzami plkst. 1 naktī (numuru istabas izņemot), 2. šķiras — plkst. 10 vakara; aizliegts uzpirkt un pārdot karaspēka mantas; turēt un nēsāt pie sevis dažāda veida ieročus un braukt ar velosipēdu bez atļaujas. Noteikumi par māju grāmatām un pagastu aizsargu nodaļām paliek spēkā. Aizliegts pāriet bez atļaujas Latvijas robežu. Par šo noteikumu pārkāpšanu pilsētu prefekti un apriņķu priekšnieki pilnvaroti vainīgos sodīt ar arestu līdz 3 mēnešiem vai naudā līdz 500 r.'[ubļiem].

Jaunākās Ziņas. — 1921. — 16., 17. aug. — Nr. 183, 184.

1 Sk. dok. Nr. 65.

2 20. gadu sākumā Latvijā sākās masveidīga dzelzceļnieku streiku kustība. Tās pamatā bija viņu materiālā stāvokļa strauja pasliktināšanās. Streikotāji pieprasīja atbrīvot apcietinātos arodbiedrību aktīvistus, paaugstināt algas. 1921. g. 15. aprīlī ministru kabinets visas Latvijas dzelzceļu teritorijā noteica karastāvokli. Lai gan streiks pēc nedēļas beidzās, karastāvokli atcēla tikai 5. maija.

3 1921. g. pavasarī K. Ulmanis bieži devās izbraukumos uz t. s. tautas sapulcēm, lai uzspodrinātu savu un Latviešu zemnieku savienības popularitāti. 27. aprīlī viņš apmeklēja Bauskas apriņķi. Ap plkst. 13, ierodoties uz izziņoto sapulci Mežotnes pagasta namā, uz vieglo automašīnu, kurā atradās ministru prezidents un apriņķa priekšnieks F. Rūtenbergs, negaidot tika mestas vairākas granātas. Uzbrucējus — četrus vīriešus — policisti un kareivji, kā arī aizsargi centās aizturēt, taču nesekmīgi. K. Ulmanis u. c. braucēji nebija cietuši, nedaudz bojāts izrādījās vienīgi automobilis. K. Ulmanis steidzās atgriezties Rīgā, bet 28. aprīlī ministru kabinets publicēja rīkojumu «valsts drošības un sabiedriskā miera uzturēšanas labā., ievest karastāvokli Bauskas apriņķī uz diviem mēnešiem». Atentāts pret K. Ulmani Mežotnē nebija pirmais — jau pirms gada (1920. g. 15. aprīlī) uz Cesvaines—Lubānas lielceļa mežā netālu no Liedes kroga, parādoties prezidenta automašīnai, ar piroksilīna lādiņu tika nogāzta liela priede, uz braucējiem atklāta šauteņu uguns. Arī toreiz K. Ulmanis tika cauri tikai ar izbailēm.

4 Aizsargu nodaļas tika saglabātas un plaši izmantotas cīņā pret revolucionāro kustību, bet vēlāk — 1934. g. 15. maijā — arī valsts apvērsuma realizēšanai.

Īsa svarīgāko notikumu hronika

1917

29s—30. jūlijs (11s—12. augusts) — Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomes pirmā sēde. Padomes izpildkomitejas (Iskolata) ievēlēšana.

13. (26.) augusts — LSD uzvara Rīgas pilsētas domes vēlēšanās.

21. augusts (3. septembris) — Imperiālistiskās Vācijas karaspēks ieņem Rīgu.

30. augusts (12. septembris) — Likvidēts ģenerāļa L. Korņilova dumpis.

1. (14.) septembris — Krievija pasludināta par republiku.

Augusts — septembris — LSD iegūst absolūto balsu vairākumu Vidzemes un apriņķu zemes padomju vēlēšanās.

1. (14.) oktobris — Latviešu buržuāzisko organizāciju pārstāvju apspriede Petrogradā ar nolūku izveidot komiteju Latviešu pagaidu nacionālās padomes radīšanai.

16. (29.) oktobris — LSD ārkārtējā konference Valkā lemj par pasākumiem bruņotās sacelšanās atbalstīšanai Petrogradā.

24. oktobris (6. novembris) — Bruņotās sacelšanās sākums Petrogradā.

25. —27. oktobris (7.—8. novembris) —Viskrievijas strādnieku un kareivju deputātu padomju 2. kongress.

7. (20.) novembris — Latviešu strēlnieki un revolucionārie kareivji ieņem Valku, likvidējot pēdējo kontrrevolūcijas perēkli neoku-pētajā Latvijas teritorijā.

8. -9. (21.—22.) novembris — Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padome Valkā pasludina padomju varas nodibināšanu Latvijā. Darbību sāk pirmā Padomju valdība Latvijā — Iskolats ar F. Roziņu priekšgalā.

15.—21. novembris (28. novembris — 4. decembris) — Boļševiku uzvara Satversmes sapulces vēlēšanās Ziemeļu frontē un neokupētajā Latvijā.

17. (30.) novembris — Valkā nodibinātā buržuāziskā Latviešu pagaidu nacionālā padome.

2. (15.) decembris — Brestā parakstīts pamiera līgums starp Padomju Krieviju un Vāciju un tās sabiedrotajiem.

3. —4. (16.—17.) decembris — Latgales 2. kongress apsveic Lielo Oktobra sociālistisko revolūciju un izsakās par apvienošanos ar pārējo Latviju.

16. —18. (29.—31.) decembris — Valmierā notiek Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomju 2. kongress.

24. decembris (1918. g. 6. janvāris) — Darbaļaužu demonstrācija Pigā, protestējot pret okupantu patvaļu un Latvijas aneksijas plāniem.

1918

3. (16.) janvāris — Viskrievijas Centrālā Izpildu Komiteja (VCIK) apstiprina «Strādājošās un ekspluatētās tautas tiesību deklarāciju».

5. (18.) janvāris — Rīgas biržas komiteja pieņem rezolūciju par pilsētas pievienošanu Vācijai un nosūta to vācu Austrumu frontes virspavēlniekam Bavārijas princim Leopoldam.

21. janvāris (3. februāris) — Darbaļaužu protesta demonstrācija Rīgā.

18. februāris — Sakas vācu imperiālistu uzbrukums, kura laika līdz ar citām teritorijām tiek okupēta pretinieka vēl nesagrābtā Latvijas daļa.

3. marts — Brestas miera līguma parakstīšana.

8. marts — Kurzemes Zemes padomes resp. paplašināta landtāga lēmums par Kurzemes hercogistes izveidošanu, hercoga kroni piedāvājot Vilhelmam II.

15. marts — KSFPR izveidots Latviešu nacionālo lietu komisariāts.

12. aprīlis — Apvienotā Vidzemes, Igaunijas, Rīgas un Sāmsalas zemes sapulce, piedaloties okupantu izraudzītām personām, lemj par atdalīšanos no Krievijas, Baltijas valsts dibināšanu un tās ciešu saistīšanos ar ķeizarisko Vāciju.

13. aprīlis — Ar KSFPR Kara lietu tautas komisariāta pavēli nodibināta Latviešu strēlnieku padomju divīzija.

17. jūnijs — Vācu Austrumu frontes pavēlniecība dod rīkojumu par konkrētiem pasākumiem Kurzemes kolonizēšanai.

27. augusts — Papildinot Brestas miera līgumu, vācu imperiālisti uzspiež Padomju Krievijai jaunu vienošanos.

31. augusts — Ar latviešu strēlnieku palīdzību atklata angļu diplomāta R. B. Lokarta vadītā sazvērestība pret Padomju valsti.

3. novembris — Vācu karakuģu matrožu sacelšanās Ķīlē; buržuāziski demokrātiskās revolūcijas sākums Vācijā.

6.—7. novembris — Apvienotā Vidzemes, Igaunijas, Rīgas un Sāmsalas zemes sapulce pieņem lēmumu par t. s. Baltijas valsts nodibināšanu, lūdz Vāciju uzņemties tās aizsardzību.

11. novembris — Parakstīts Kompjenas pamiera līgums. Tā

12. pants paredz Baltijā atstāt vācu okupācijas karaspēku, lai nepieļautu padomju varas nodibināšanos.

13. novembri^ — Viskrievijas Centrālā Izpildu Komiteja paziņo par netaisnīga Brestas miera anulēšanu.

17. novembris — Plaši apmeklēta strādnieku sanāksme Rīgā pieņem rezolūciju par padomju varas atjaunošanu un ievēl organizācijas komiteju Rīgas Strādnieku deputātu padomes vēlēšanu sagatavošanai.

18. novembris — Buržuāzisko partiju pārstāvju izveidotā Tautas padome proklamē Latvijas suverenitāti un sastāda buržuāzisko Pagaidu valdību ar K. Ulmani priekšgalā.

18.—19. novembris — Nelegāla LSD 17. konference Rīgā secina, ka varas jautājumu Latvijā nāksies atrisināt bruņotā cīņa, un lemj par praktiskiem pasākumiem bruņotās sacelšanās sagatavošanai un vadībai.

Novembra pēdējā dekāde — Sarkanā Armija ar aktīvu vietējo darbaļaužu atbalstu sāk Latvijas teritorijas atbrīvošanu.

1. decembris — Liepājā ierodas ang|u karakuģi. Okupanti izjauc Rīgas Strādnieku deputātu padomes sēdi.

- Latviešu strēlnieki no Pleskavas caur Dienvidigauniju dodas uz Latviju.

4. decembris — Pēc iepriekšējas sazināšanās ar Rīgas, Liepajas un Valkas Strādnieku deputātu padomēm tiek sastadīta Latvijas Padomju pagaidu valdība (priekšgalā P. Stučka).

7. decembris — Latvijas buržuāziskā Pagaidu valdība noslēdz līgumu ar Vācijas valdības pilnvaroto pārstāvi A. Vinnigu par Baltijas landesvēra organizēšanu.

17. decembris — Latvijas Padomju pagaidu valdības Manifests par padomju varas atjaunošanu Latvijā.

— Angļu karakuģi ierodas Rīgas ostā.

18. decembris — Latviešu strēlnieki ienāk Valkā.

22. decembris — KSFPR Tautas Komisāru Padomes dekrēts par Latvijas Padomju Republikas neatkarības atzīšanu.

29. decembris — Jauns Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības līgums ar A. Vinnigu, solot Latvijas pilsoņu tiesības vācu kareivjiem par četru nedēļu cīnīšanos pret Sarkano Armiju.

— Kurzemes strādnieku un bezzemnieku deputātu kongress.

29.—30. decembris — Divas no trim buržuāzijas organizētajām latviešu zemessargu rotām Rīgā naktī no 29. uz 30. decembri atsakās

doties pret latviešu strēlniekiem. Nemierniekus ielenc landesvera vācu vienības, viņu kazarmas apšauda angļu karakuģu lielgabali.

1919

1. janvāris — Latviešu strēlnieki smagi sakauj kontrrevolūcijas spēkus pie Inčukalna.

3. janvāris — Rīgas strādnieku bruņotā sacelšanās un pilsētas atbrīvošana no vācu okupantu un buržuāzijas varas.

4. janvāris — K.SFPR Revolucionārās kara padomes lēmums par Padomju Latvijas armijas izveidošanu. Vietējie darbaļaudis nodibina padomju varu Bauskā un Tukumā.

9. janvāris — Jelgavas atbrīvošana.

13.—15. janvāris — Apvienotās Latvijas Strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku padomju I kongress. LSPR Konstitūcijas pieņemšana.

18. janvāris — Sākas Miera konference Parīzē.

30. janvāris — Ventspils atbrīvošana.

8. februāris — Publicēti Latvijas Padomju valdības dekrēti par Rīgas muzeju, teātru, grāmatnīcu un pilsētas bibliotēkas nacionalizāciju un Latvijas augstskolas izveidošanu.

9. februāris — Liepājā ierodas pirmais angļu kuģis ar ieročiem un karamateriāliem latviešu kontrrevolucionāriem.

18. februāris — Tiek noslēgts militārās savienības līgums starp buržuāzisko Igauniju un Latviju.

27. februāris — Latvijas buržuāziskas Pagaidu valdības rīkojums par bezzemnieku apgādāšanu ar zemi.

I. marts — Latvijas Padomju valdības dekrēts par visas zemes nacionalizāciju.

1.—6. marts — Rīgā notiek LKP VI kongress.

3. marts — Vācu 6. rezerves korpuss pāriet uzbrukumā Kurzemē.

20. marts — Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības lēmums par kontrrevolucionārās militāristiskās aizsargu organizācijas izveidošanu.

16. aprīlis — Vācu landesvēristi Liepājā padzen Iv Ulmaņa Pagaidu valdību.

25. aprīlis — Latvijas Padomju valdības dekrēts par baltvācu muižnieku izraidīšanu.

26. aprīlis — Liepājā izveidots jauns buržuāzisks, izteikti proģer-mānisks kabinets ar mācītāju A. Niedru priekšgala.

22. maijs — Kontrrevolūcijas spēki sagrabj Rīgu.

1. jūnijs — VCIK dekrēts par Krievijas, Ukrainas, Latvijas, Lietuvas un Baltkrievijas padomju republiku spēku apvienošanu cīņai pret imperiālismu.

19, —22. jūnijs — Vācu kontrrevolucionārā karaspēka cīņas ar buržuāziskās Igaunijas armiju.

28. jūnijs — Parakstīts Versaļas miera līgums.

3. jūlijs — Noslēgts Strazdumuižas pamiers starp kontrrevolucio-nāro vācu spēku un buržuāziskās Igaunijas armijas pārstāvjiem.

8. jūlijs — Angļu karakuģu pavadībā Rīgā ierodas tvaikonis «Sa-ratova» ar I\. Ulmaņa kabineta locekļiem.

13. jūlijs — Saskaņā ar sabiedroto prasību sastādīta jauna Latvijas buržuāziskā Pagaidu valdība ar K- Ulmani priekšgalā.

26. augusts — Baltijas pretpadomju spēku pārstāvju apspriede Rīgā.

11. septembris — Padomju Krievijas miera piedāvājums Latvijas, Lietuvas un Somijas buržuāziskajām valdībām.

21. septembris — R. fon der Golca vienošanās ar P. Bcrmontu-Avalovu par vācu kareivju masveida pāreju kontrrevolucionārajā Rietumu armijā.

8. oktobris — Bermontieši sāk uzbrukumu Rīgai.

9. oktobris — Buržuāziskā Tautas padome pieņem rezolūciju par nepieciešamību ātrāk noslēgt pamieru ar Padomju Krieviju.

3. novembris — Latvijas buržuāziskā armija sāk pretuzbrukumu bermontiešiem, padzen viņus no Rīgas, pēc tam no visas Latvijas teritorijas.

19. novembris — Līguma parakstīšana starp Padomju Krieviju un Latvijas buržuāzisko Pagaidu valdību par ķīlnieku un civilo gūstekņu apmaiņu.

1920

3. janvāris — Latgalē kopējā uzbrukumā pāriet Polijas un Latvijas buržuāziskās armijas.

13. janvāris — Latvijas Padomju valdība paziņo par darbības izbeigšanu un savu pilnvaru nodošanu LKP Centrālajai Komitejai.

30. janvāris — Starp Padomju Krieviju un buržuāzisko Latviju pēc pēdējās pieprasījuma tiek noslēgts slepens pamiera līgums; tas stājas spēkā I. februāri (plkst. 12).

16. aprīlis — Maskavā sākas sarunas par miera noslēgšanu starp Padomju Krieviju un buržuāzisko Latviju.

17. —18. aprīlis — Satversmes sapulces vēlēšanas Latvijā.

15. jūlijs — Buržuāziskās Latvijas un Vācijas pagaidu līgums par sakaru atjaunošanu.

II. augusts — Buržuāziskās Latvijas un Padomju Krievijas miera līguma noslēgšana.

1921

26. janvāris — Sabiedroto lielvalstu Augstākā padome pieņem lēmumu atzīt Latvijas buržuāzisko republiku de jure.

Personu rādītājs^62

Abolkalns 126

Āboltiņa Marta 240, 241, 243 Āboltiņš Vilis 240, 241, 242, 243 Adamsons Kārlis 26, 28 Adlers Fridrihs 70, 72 Akuraters Jānis 56, 59, 61, 65 Alhats Hermanis 196, 199, 255, 258 Albertiņš Kārlis 56, 61 Aleksanders-Sinklers Edvīns 94 Ampermanis Jānis 56, 59 Andersons Osvalds 189, 190 Angmanis A. 135

Ansbergs Jānis 26, 29, 83, 174, 194, 196, 199

Apinis Jānis 88, 89, 110, 177 Arājs Jānis 163 Arkliņš Kārlis 180 Ašmanis Pauls 38, 39, 40 Atslēga Alvīne 240, 241, 243 Aurē Elza 240, 241, 244 Auress. fon 118

Bahtnanis Kristaps 39, 133 Balode Emīlija 240, 241, 243 Balodis Jānis 11i, 112, 154, 155, 161, 168, 184, 188, 197, 198, 221, 235, 245, 251, 252, 255 Bankavs Jānis 205, 206 Bartoldi Arvīds 160 Bauers Ernests 15, 56, 60, 66, 177 Beķers Voldemārs 135, 244, 252, 253 Belfūrs Arturs Džeims 39, 49, 50, 51, 52, 55

Bēmanis Kārlis 31

Bēnuss Pudolfs 26, 28, 56, 65. 73, 81 84, 101, 105, 106, 107, 127, 128, 178, 205

Bercnts 256, 258

Bergs Arveds 38, 39, 41, 59, 83, 85, 134, 164, 174, 237, 242, 252, 255, 275 Bergs Augusts 180 Bergsons Jānis 56, 61, 65, 178 Berģis Pēteris 260, 272 Bermonts-Avalovs Pāvels 218, 219, 223, 224, 228, 229, 230, 246 Bernšteins Ferdinands 180 Berilo Filips 226, 227, 229 Bērts Alfrēds 211, 212 Bērziņš Arturs 38, 40 Bērziņš J. 240 Bērziņš Jānis 56

Bērziņš (Ziemelis) Jānis 71, 140, 141 Beržinskis Fricis 31 Bilande Vilhelmīne 180 Birznieks Alfrēds 65, 69, 73, 76, 81, 90, 91, 93, 98, 101, 103, 106, 127, 128, 214, 220

Bišofs Jozefs 190, 200, 201 Bite Erasts 26, 28, 46, 56, 59, 63, 65, 177, 205

Bļaus Juris 30, 31, 53 Blumbergs Jānis 66, 69, 73, 76, 90, 91, 101, 121, 127, 128, 161, 173, 206, 237 Bor.čs-Brujevičs Vladimirs 100 Borkovskis Oskars 161, 163, 164, 168, 169, 171, 172, 175, 194 Braunfelds Fridrihs 258, 259 Brēdermanis Fridrihs 31, 32 Brenners Jānis 135, 136 Brensons Ansis 246, 247, 248 Briāns Aristīds 276

Brimmers Heinrihs, fon 163, 164, 167, 171, 174, 177, 178, 182, 194, 196, 199 Brīvzemnieks (Treilands) Fricis 20, 22, 29

Brokhauzs 114, 115 Brūmelis Jānis 38, 40

Bruže Miķelis 26, 28, 56, 65 Bružis Boriss 202, 203 Bukolts Jānis 31 Bulmerinks Vilhelms 53, 54 Burhards 119

Burkevics Kārlis 163, 164, 175, 177, 194

Buševics Ansis 178, 260 Bušs Kārlis 237 Butuls Ādains 26, 28

Celms Jūlijs 56, 61, 205 Ceplītis Jānis 254 Cinis Augusts 238, 239

Čagadajevs Jēkabs 248 Čakste Jānis 58, 63, 84, 134, 201, 202, 205, 206

Carņeckis V. 148, 149

Dambītis Roberts 73, 74, 76, 90, 91, 99, 101, 105, 106, 107, 109, 128, 129, 131

Dane 160

Daniševskis Jūlijs 97, 98, 140, 249 Daņiļēviča Johanna 240, 241, 243 Dauge Pauls 71 Daulijs Ernests 158, 159, 204 Dcglavs Augusts 26, 28, 83 Delle 67

Delingshauzens Eduards 119, 120 Deiļikins Antons 218, 219, 225, 229 Dicmanis Ernests 240, 241, 243 Diparkē Emanuēls 193, 217, 218, 222, 232

Dobelis Ādolfs 38, 39 Dobrilovskis Mikola 273, 275 Donis Jēkabs 131

Eberts Fridrihs 113, 116, 119, 120

Edlunds Nils 173

Edolfs 133

Eglitis Kārlis 31

Eihe Mārtiņš 31

Einbergs Bernhards 240, 242

Endrups Rūdolfs 140

Engelhardts R„ fon 54

Erdmanis Adams 85

Erharts Roberts 213, 214, 215, 237

Estrems Leonards 273, 275

Everts Jānis 240, 242

Fcldrnane Milli ja 240, 241, 242, 243 Feldmanis Eriks-MārtiņŠ 122, 123 Filips 155

Firkss Vilhelms, fon 173 Fītinghofs-Sēls K-, fon 113 Flečers Alfrēds 175, 182, 183, 188, 194„ 195, 198

Folkmanis, fon 113

Folks Adalberts 113, 114, 115, 116, 117, 118, 119

Forstmans Pēteris 180 Fošs Ferdinands 225, 226, 228, 229, 232 233

Francs Jānis-Zebalts 240, 242 Freiberg.s Pēteris 246 Freidenfelds Kārlis 188 Freijs Aleksandrs 31 Freivalds Edmunds 56, 60, 65, 178

Gailis Kārlis 71 Gailītis Jānis 247 Garoziņš Jānis 214 Gaņeckis Jakovs 260, 272 Gauss Fridrihs 256, 258 Geids Džons 228, 230 Gintere Lēne 180 Girgensons Ernests 219, 220 Gofs Huberts 204, 205, 222 Golcs Rldigers, fon der 158, 159, 161, 162, 171, 174, 186, 197, 198, 215,

218, 228, 229, 230

Goldmanis Jānis 38, 39, 81, 85, 98, 101, 102, 103, 105, 127, 128, 133, 134,

135, 144, 147, 185, 201, 203 Golts Dāvids 26, 28, 56, 65, 83 Grāmatiņā Antons 76 Grants-Smits Jūlisizs 157 Grants-Vatsons Herberts 158 Grasis Roberts 240, 241, 243 Grigarovičs Mārtiņš 234 Grīnbergs Gustavs 109 Grlnbergs 239 Grīnbergs 202

Grīns A'orviks 157, 159, 165, 166, 178, 228

Grīnsleids Saicrs 202 Grīste Mārtiņš 180 Grišāns Jānis 205, 206 Grosvalds Fridrihs 46 Grosvalds Ojģerts 38, 40, 65, 226 Grovs Dž. 202 Grundmanis Žanis 240, 242 Gulbis Vilis Gustavs 56, 60 Gulevskis Fricis 180 Gūtjārs Pauls 190

Ģīmis Alfreds 31, 32 Ģipslis Jānis 71

ļ

Hans Kārlis 145

Haoeckis Jakovs — sk. Gaņeckis Ja-kovs

llepners E. 54

Hermanovskis Teodors 66, 69, 73, 76, 90, 91, 93, 98, 101, 103, 105, 106, 109, 121, 122, 127, 128, 129, 133, 135, 142, 144, 201, 206, 213, 215, 221, 237

lločkiss Bendžamins 232

leviņš Kārlis Viktors 83, 84, 86, 135 Iršiks Valters 163 Ivanovskis 67

Jansons Jūlijs 151, 152 Jaunzems Jānis sk. Silfs-Jaunzems Jānis

Jirgensons 194 Jīrmavs Georgs 54 Jofe Ādolfs 260, 272 Judeničs Nikolajs 145, 224, 225, 229, 237, 238

Juraševskis Pēteris 66, 69, 76, 127, 128 Jurgens Jānis 180

Kadašs Mārtiņš 242 Kalniņa Marija 240, 241, 244 Kalniņš Augusts 66, 69, 73, 76, 90, 91, 93, 101, 105, 106, 121, 147, 206, 215, 220, 237

Kalniņš Bruno 205 Kalniņš Eduards 222, 223, 260 Kalniņš Eduards 240, 241, 243 Kalniņš Jānis — sk. Kalniņš Jēkabs Kalniņš Jēkabs — sk. Ozols-Ziedonis Jānis

Kalninš Pauls 56, 60, 61, 65, 67, 68, 82, 83

Kalpaks Oskars 88, 89, 111, 112, 154, 156

Kambala Staņislavs 56, 59, 62, 65, 67, 73, 166, 177, 178, 205, 206 Karneņeckis Vitolds 273, 275 Kamerers Alberts 226, 229 Kampe Jānis 196, 199, 218 Kāposts Jānis 131 Karitone Anna 240, 241, 243 Kārldiņš Oto 140. 141 Karrs Eduards 226, 228, 230 Kasparsons Kārlis 56, 61, 66, 72, 76, 89, 90, 206, 213, 215, 220, 237 Kauliņš Kārlis 249, 250 Keiru ģimene 247 Kellers Kārlis 90, 91, 101, 105

Kemps Francis 62 Kīnens Alfrēds 158, 189, 190 Kirhenšteins Augusts 27, 74 Kleins 118 Kleists G. 145

Klemanso Zoržs 226, 227, 228, 229 Klevers Kārlis 26 Kllve Ādolfs 15, 65, 68, 178, 205 Klots Aleksandrs, fon 91, 92, 93, 98, 101, 102, 103, 106 Kluge Peteris 205, 206 Koleaks Aleksandrs 218, 219, 225, 228, 229

Korņilovs Lavrs 21, 22, 219 Kouens Valters Henrijs 158 Krastiņš Kārlis 140, 141 Krastkalns Andrejs 26, 27, 30, 31, 46, 48, 53, 54, 194, 196, 199 Krauklis J. 242 Kreicbergs Jānis 38, 40, 133 Krieviņa Kristīne 240, 241, 243 Krišāns 68

Krūmiņš Eduards 180 Krūmiņš Ulrihs 240, 241, 242, 244 Kupčs Jūlijs 163, 164. 174, 177, 178, 181, 182, 194, 196, 199 Kuplis Jānis 250 Kurclis Jānis 239, 240 Kurševics Kārlis 26, 28, 65 Kuršinskis K. 127 Kvelbergs Kārlis 144 Kviesis Alberts 122, 123, 255, 258, 277

Kemanis Juris 38, 40 Kempelis Gustavs 31, 32 Ķēniņš Atis 56, 59, 62, 65, 67

Laidoners Johans 130 Laimiņš Eduards 220, 221, 237 Langrāts Konstantīns 240, 242 Lārs-Kērds L. 54 Laube Eižens 30, 31, 32 Lazdinš Reinholds 23, 24 Lazdiņš 240, 242 Leinards — sk. Leinerts Kārlis Leimanis Dāvis 238 Leinerts Kārlis 240, 241, 242 Lejiņš Morics 31

Lcncmanis Jānis 71, 97, 98, 140, 249 Leopolds, Bavārijas princis 26, 27 Liberts Kārlis 177 Lībknehts Kārlis 70, 71, 72 Liepiņš J. 199

Līgotņu Jēkabs — sk. Roze Jēkabs Līvens Anatols 145, 161 Loids-Džordžs Deivids 124, 125

Loze Artūrs 238 Ludeks Viļums 236 Ltiksemburga Rozā 70, 71 Luters Jānis 239

Ļeņins Vladimirs Iļjičs 22, 70, 71, 72, 100, 123, 141

Magnuss Edvīns 213, 214, 215, 220 Maidels Arnolds 161 Maksis, Bādenes princis 44, 47 Malcans Ādolfs fon 256, 258 Mannerheims Kāris Gustavs 162 Manteifels. Hanss, fon 161 Manteifels Ileinrihs, fon 161 Martinovskis K. 251

Meierovics Zigfrīds-Anna 49, 50, 51, 52, 55, 65, 83, 124, 134, 141, 143, 206, 213, 215, 216, 220, 221, 225, 237, 253, 275, 276, 277 Melvils 167

Menders Fricis 56, 60, 65, 66, 178, 255, 258

Miglavs Jānis 198 Mikelsons Jānis 240, 241, 242, 244 Milašs-Lubišs Oksars 227, 230 Mincs Pauls 215, 216, 220, 237 Minklauss 246

Misiņš Augusts Ernests 159, 203 Mitkevičs-Volčaskis 203 Murits Pēteris 56 Mūrnieks Paids 180 Muške Jānis 31

Naruševics Tomass 226, 227 Nciiands Jānis 31 Nelktts Jānis 31

Niedra Andrievs 27, 29, 130, 163, 164, 165, 169, 170, 171, 172, 173,174,177, 178, 179, 181, 182, 185. 187,189,191, 193, 194, -195, 196. 197, 198, 199, 200, 202, 214, 218, 219 Nisels Albērs Anrī 232, 233, 234, 237 Nonāes Oto 56, 60, 65, 205 Noske Gustavs 162 N urīns 54

Oiiņš Jūlijs 128 Osterkanips Teo 115, 116, 117 Ostrems — sk, Estrems Leonards Ozoliņš 155

Ozola Anna 240, 241, 243 Ozols Voldemārs 128, 129, 130, 198, 218

Ozols-Ziedonis Jānis 240, 241, 242

Paegle Spricis 26, 29, 56, 58, 65, 67, 73, 76, 81, 82, 83, 91, 92, 98, 101, 102, 103, 105, 106, 107, 108, 134, 185, 201, 202

Palcmanis Jānis 39 Pargiters 202

Paujuks Kārlis 39, 122, 123, 237, 260 Pēkšēns Konstantīns 31, 32 Peniljis Mārtiņš 202, 203, 235, 236 Pērkons Eduards 244 Pētersons Kārlis 140 Petrevics Andrejs 56, 61, 65, 177 Petss Konstantīns 90 Pfefers fon Soiomons, Francis 161, 167, 169

Pilars fon Pilhaus Ādolfs 52, 54

Pilsētniece 67

Pīrss 1 leifords 228

Pirvics Fricis 180

Pišons Stefens 226, 229

Plāters-Zīverts, grāfs 68

Plensners Aleksandrs 111, 112, 131, 155

Polks Frenks 226, 230

Purgals 54

Pūriņš Kārlis 66, 69, 73, 80, 91, 93, 99, 101, 105, 106, 109, 121, 127, 129, 133, 134, 144, 150, 201 Purviņš P. 253

Pūsta Kāris Roberts 226, 227, 228, 229, 273, 275

Rabinovičs Izaks 178 Rādens V. 145

Radziņš Pēteris 245, 252, 253, 254, 255

Ramans Jānis 93

Raņķis Augusts 56, 61

Reisners Arturs 167, 168, 173

Reke Mateuss 161

Rēks Nikolajs 194, 195

Rezike 113

Rikhofs 190

Rinks Jāns 210

Ripenhauzens K., fon 113

Robalds Gotfrīds 180

Romanovs Jānis 244

Roze Jēkabs 38, 40

Rozenbergs Eduards 91, 92, 101, 102, 103, 105, 106 Roziņš Fricis 34, 140 Rozītis Krišjānis 31 Rozītis Rūdolfs 211, 240 Rudzītis Dāvids 73, 74, 76, 90, 91, 93, 94, 99, 101, 103, 105, 106, 107, 109, 121, 122, 127, 133, 134. 142, 143, 144, 201, 202, 213, 221, 237

243

Vāles 81

Valdemārs Krišjānis 20, 22, 28 Valdmanis Oskars 178, 205 Valters Miķelis 26, 27, 28, 46, 56, 65, 72, 83, 84, 85, 89, 91, 92, 101, 106, 108, 120, 122, 127, 128, 133, 134,

135, 142, 144, 154, J59, 161, 173,

174, 201, 206, 213 Vanags Aleksandrs 31 Vanags Kārlis 56, 60, 65

Rudzutaks Jānis 71 Ruškevics Jēkabs Rūdolfs 109 Rūtenbergs Fridrihs 282

Samsons-I iimmelstjerna Fridrihs, fon 52, 54, 167, 173 Sartišs Ltiijs 273, 274, 275 Sebre Anna 247 Seile Valerija 205, 206 Seligovskis — sk. Zeligovskis Sermule Alvīne 240, 241, 243 Seskis Jānis 38, 40, 134, 215, 221, 222, 225 229

Seskovs Juris (Georgs) 163, 164, 174, 177, 179

Siksna-Ķirse Emīlija 240, 241, 242, 244 Silenieks Pēteris 238 Šiliņš Kārlis 180 Simanovičs Fjodors 236, 237 Simonsons Dāvids 206, 213, 215, 224, 225

Sinklers — sk. Aleksanders-Sinklers Edvīns

Skubikis Emīls 56, 59, 61, 65, 67, 68, 177, 205

Skujcnieks Marģers 26, 27, 56, 59, 60, 67, 68, 83, 134, 205 Sleinis Krišjānis 163, 164, 174, 177, 179, 182

Slcževičs Mikola 148, 149 Sokolovskis Pauls 163, 164, 175, 177, 179, 182, 196, 199 Soldava Karlīne 240, 241, 243 Spandegs Vilis 210, 211 Spillere 189 Staprāns Sergejs 157 Straujāns Vilis (Vilhelms) 26, 28 Strautnieks Eduards 46, 56, 62, 65, 66, 67, 76, 90, 91, 98, 101, 106, 107, 109, 121

Striks Heinrihs, fon 119, 120, 168, 173, 174

Stučka Peteris 70, 71, 72, 97, 99, 140, 249

Sukuls 189

Suta Reinholds 202, 203 Svemps Nikolajs 56

Sarps Viljams Greivs 143 Saulis 273

Seidemanis Fīlips 113, 116, 119, 120, 169, 181

Sērs Arturs 56, 60 Siifs-Jaunzetns Jānis 100, 140 Sīmanis Jūliuss 194 Simkus Jons 148, 149

Simolūns Jons 148, 149 Sitcs Kārlis 240, 241, 244 Slūps Jons 24

Smits J. 174, 177, 179, 182, 199 Sreibers 118 Sreiners Vilhelms 178 Stoks Kārlis 168, 169, 174 Sūmanis Indriķis 240, 241, 244 Svarcs Eižens 174, 177, 179, 182, 194, 195, 196, 199 Svīders Kārlis 160

Talentss Stīvens Džordžs 204, 205, 273, 274, 275

Taube Georgs 199, 200 Tauriņš Jānis 240, 241, 243 Tavrasks R. 54 Tēanders 160 Tenisons Jāns 210 Tīlers 227

Tillere-Tīlmane Emma 240, 241, 244 Tīls 126

Tramdahs Ariurs 122, 127, 129 Trasuns Francis 62, 237, 238 Traubergs Eduards 26, 28, 46, 56, 65, 68, 83

Cldre Anna 247

Odrc Krisline 240, 241, 243

Ulihs 116

Ulmanis Kārlis 15, 26, 27, 56, 59, 62, 63, 65, 66, 72, 76, 80, 82, 84, 85, 89, 90, 91, 92, 94, 98. 99, 101, 103, 105, 106, 107, 108, 120, 121, 124, 127,

274, 275, 278, 282

Valce-Zasorina Valija 240, 241, 242,

Vankins Teodors Jānis 181, 182, 189, 194, 195, 196, 199, 218 Vārsbergs Jānis 56, 59 Veckalmņš Konstantīns 130, 131 Veinbergs Fridrihs 31, 32, 42 Veinsekers 117 Veļiks M. 148, 149 Vents Peteris 179, 180 Vesmanis Jānis 260, 272 Vestebergs Aksels 135 Vīburga-Vīgrante Vilma 240, 241, 243 Vilhelms 11 42, 43, 49 Vilsons Tomass Vudro 24 Vinnigs Augusts 67, 68, 69, 77, 82, 108, 112, 113, 119, 182 Vintēna-Cerkasova Anna — 240, 241, 242, 244

Vinters Bruno 115

124, 127, 128, 129, 131, 133,134,135, 142, 144, 150, 154, 155, 156, 157, 159, 160, 185, 186, 201, 202, 203, 211

Zālīte Peteris 83

Zāmuels Valdemārs 39, 83, 85, 86

Zēbergs Aurēlijs (Aurels) 26,29,59,83, 174

Zēbergs Jānis 213, 215, 220

Zekendorfs 115

Zemgals Gustavs 46, 56, 59, 61, 63, 65, 66, 68, 84, 166, 177, 178, 181, 205

Zemitans Jorģis 150, 152, 156, 160, 205, 223

Ziemelis Jānis — sk. Bērziņš (Ziemelis) Jānis

Zīverts Haralds 91. 101, 102

Zommers Fricis 250, 251

Zaķe Karline 247

Zālītis Jānis 39, 40, 56, 65, 73, 80, 84, 85, 88, 89, 91, 93, 99, 101, 102, 104, 105, 106, 107, 109, 111, 120, 121, 122,

Zanens Moriss 228 Zeligovskis Lucjans 274, 275, 276 Zerārs 217, 232 Zuks Adolfs 246

SATURS

Priekšvārds..................

Sastādītāja priekšvārds..............

1917

Nr. 1 Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomes pirmās sēdes rezolūcija par deputātu padomju uzdevumiem. 1917. g.

30. jūlijā (12. augustā)............

Nr. 2 LSD Centrālās Komitejas un Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomes platforma Vidzemes zemes padomes vēlēšanās. 1917. g. 3. (16.) augustā..........

Nr. 3 Raksts «Par jaunas orientācijas vajadzību» buržuāziskajā laikrakstā «Laika Vēstis» sakarā ar starptautiskās situācijas izmaiņām. 1917. g.

14. (27.) septembri...............

Nr. 4 R. Lazdiņa raksts «Jaunā orientācija» buržuāziskajā laikrakstā «Laika

Vēstis». 1917. g. 6. (19.) oktobri...........

Nr. 5 Latgales 2. kongresa rezolūcija par Latgales pašnoteikšanās tiesībām.

1917. g. 4. (17.) decembri............

Nr. 6 Demokrātiskā bloka pārstāvju lūgums Bavārijas princim Leopoldam atļaut sasaukt sapulci Latvijas nākotnes apspriešanai. 1917. g. 5.

(18.) decembri................

Nr. 7 Izraksts no latviešu proģermānisko aprindu pārstāvju sapulces protokola par pēckara Latviju. 1917. g. 9. (22.) decembri.....

Nr. 8 Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomju 2. kongresa rezolūcija par padomju valdību un tās uzdevumiem.

1917. g. 18. (31.) decembri............

Nr. 9 LSD CI< un Iskolata deklarācija par Latvijas pašnoteikšanos. 1917. g. 24. decembri (1918. g. 6. janvāri)..........

1918

Nr. 10 Izraksts no Latviešu pagaidu nacionālās padomes ārlietu nodaļas sēdes protokola par sarunām ar Antantes valstu sūtņiem, kā arī par nodaļas turpmāko darbību. 1918. g. 5. martā........

Nr. 11 Kurzemes zemes padomes lēmums par Kurzemes hercogistes izveidošanu un tās ciešu saistīšanu ar ķeizarisko Vāciju. 1918. g. 8. martā Nr. 12 Vidzemes, Igaunijas, Rīgas un Sāmsalas apvienotās zemes padomes lēmums par šo teritoriju pilnīgu atdalīšanos no Krievijas un saistīša-

no ar imperiālistisko Vāciju. 1918. g. 12. aprīli.......

Nr. 13 Raksts «Ķeizara atbilde Vidzemes un Igaunijas delegācijai» laikrakstā «Rīgas Latviešu Avīze» par Vilhelma II reakciju uz Vidzemes, Igaunijas, Rīgas un Sāmsalas apvienotās zemes padomes 1918. g.

12. aprīļa lēmumu. 1918. g. 21. aprīli.........

Nr. 14 Demokrātiskā bloka pārstāvju iesniegums Vācijas reihskancleram

Bādenes princim Maksim. 1918. g. 19. oktobri.......

Nr. 15 Raksts «Baltijas valsts izveidošana» laikrakstā «Dzimtenes Ziņas» par Latvijas un Igaunijas apvienošanu Vācijai pakļautā monarhistiski

konstitucionālā veidojumā. 1918. g. 23. oktobri.......

Nr. 16 Izraksts no Latviešu pagaidu nacionālās padomes ārlietu nodaļas vadītāja Z. Meierovica un A. Dž. Belfūra sarunas stenogrammas Lielbritānijas Ārlietu ministrijā. 1918. g. 23. oktobri.......

Nr. 17 Latviešu pagaidu nacionālās padomes ārlietu nodaļas vadītāja Z. Meierovica lūgums Lielbritānijas ārlietu ministram A. Dž. Belfūram sniegt rakstisku Latvijas neatkarības atzīšanas deklarāciju. 1918. g.

30. oktobri.................

Nr. 18 Izraksts no presē publicētā Vidzemes, Igaunijas, Rīgas un Sāmsalas apvienotās zemes padomes sēžu protokola par proģermāniskās Baltijas valsts nodibināšanu. 1918. g. 6. un 7. novembri.....

Nr. 19 Raksts «Latgales lūgums apvienotajai zemes padomei» laikrakstā «Dzimtenes Ziņas» par Latgales pievienošanu dibināmajai Baltijas

valstij. 1918. g. 9. novembri............

Nr. 20 Lielbritānijas ārlietu ministra A. Dž. Belfūra vēstule Latviešu pagaidu nacionālās padomes ārlietu nodaļas vadītājam Z. Meierovicam par britu valdības lēmumu atzīt Latviešu pagaidu nacionālo padomi

de facto. 1918. g. 11. novembrī...........

Nr. 21 Latvijas buržuāzisko partiju, meņševiku un eseru pārstāvju kopējās sēdes protokols par Tautas padomes politiskās platformas pieņemšanu

un prezidija ievēlēšanu. 1918. g. 17. novembri.......

Nr. 22 Izraksts no Tautas padomes sēdes protokola par Latvijas valsts pasludināšanu. 1918. g. 18. novembri..........

Nr. 23 Tautas padomes sēdes protokols par Pagaidu valdības sastāvu un

uzdevumiem. 1918. g. 19. novembri..........

Nr. 24 Rīgas proletariāta protesta rezolūcija pret mēģinājumiem traucēt strādnieku deputātu padomju organizēšanu. 1918. g. 24. novembri .

Nr. 25 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sēdes protokols par pretestības organizēšanu padomju spēkiem. 1918. g. 27. novembri .

Nr. 26 Valkas Strādnieku padomes rezolūcija par buržuāzisko Tautas padomi, Pagaidu valdību un vietējām pašvaldības iestādēm. 1918. g. 2. decembri.................

Nr. 27 Izraksts no Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sēdes protokola par apriņķu priekšnieku iecelšanu Vidzemē un pārtikas jautājumu.

1918. g. 3. decembri..............

Nr. 28 Ligums starp Latvijas buržuāzisko Pagaidu valdību un Vācijas valdības ģenerālpilnvaroto A. Vinnigu par landesvēra sastāvu. 1918. g.

7. decembri.................

Nr. 29 K. Ulmaņa ziņojums Latvijas buržuāziskajai Pagaidu valdībai par sarunām ar Somijas, Lielbritānijas un ASV pārstāvjiem, kā arī Igaunijas buržuāzisko Pagaidu valdību par pretpadomju cīņas organizēšanu

u. c. jautājumiem. 1918. g. 8. decembri.........

Nr. 30 Latviešu pagaidu nacionālās padomes ārlietu nodaļas vadītāja vietnieka A. Berga [?] vēstule nodaļas vadītājam Z. Meierovicam par Nacionālās padomes un Tautas padomes attiecībām (melnraksts).

1918. g. 9. decembri..............

Nr. 31 Valkas Strādnieku padomes rezolūcija Latvijas nākotnes jautājumā.

1918. g. 11. decembri..............

Nr. 32 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības Vidzemes apgabala apsardzības priekšnieka pulkveža J. Apiņa slepenais ziņojums apsardzības ministram J. Zālītim par kontrrevolucionāro spēku formēšanas gaitu

Vidzemē. 1918. g. 13. decembri...........

Nr. 33 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sēdes protokols par sakaru nodibināšanu ar ang|u floti un pretpadomju spēku organizēšanu.

1918. g. 14. decembri..............

Nr. 34 Izraksts no Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sēdes protokola par kontrrevolucionāro bruņoto spēku organizēšanu un apgādi. 1918. g.

16. decembri................

Nr. 35 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sēdes protokols par ka a

pelņas nodokli. 1918. g. 17. decembri..........

Nr. 36 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības preses biroja paziņojums par britu karakuģu ierašanos Daugavgrīvā un Lielbritānijas valdības apņemšanos apbruņot latviešu buržuāzijas kontrrevolucionāros formējumus! [.Ve agrāk par 1918. g. 17. decembri].......

Nr. 37 Latvijas Strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku Padomju valdības

manifests. 1918. g. 17. decembri...........

Nr. 38 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdibas sēdes protokols par karastāvokļa noteikšanu, okupantu patva|u un vācu karaspēka izmantošanu

kontrrevolūcijas interesēs. 1918. g. 21. decembri.......

Nr. 39 KSFPR Tautas Komisāru Padomes dekrēts par Padomju Latvijas

neatkarības atzīšanu. 1918. g. 22. decembri........

Nr. 40 Izraksts no Latvijas buržuāziskā ministru kabineta sēdes protokola par kontrrevolucionāro spēku organizēšanu. 1918. g. 22. decembri .

Nr. 41 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības apsardzības ministra pavēle (Nr. 17) par apsardzības iecirkņiem. 1918. g. 24. decembri .

Nr. 42 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sēdes protokola izraksts par apsardzības dienesta organizēšanu Rīga. 1918. g. 25. decembri .

Kr. 43 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sēdes protokols par Rīgas

atstāšanu. 1918. g. 27. decembri...........

Nr. 44 Vācijas valdības ģenerālpilnvarotā A. Vinniga un K. Ulmaņa Pagaidu valdības līgums piešķirt Latvijas pavalstniecību ārzemniekiem

par cīņu pret padomju varu. 1918. g. 29. decembri......

Nr. 45 Izraksts no Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sēdes protokola

par bruņoto spēku organizēšanu. 1918. g. 29. decembri.....

Nr. 46 Pārskats par kontrrevolucionārās Cēsu rotas atkāpšanos uz Rīgu

1918. g. decembra otrajā pusē............

Nr. 47 Ziņojums par Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības organizēto zemessargu rotu sacelšanos Rīgā. 1918. g. 80. decembri .... Nr. 48 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības apsardzības ministra J. Zā-līša pavēle (Nr. 578) par apakšpulkveža O. Kalpaka iecelšanu par latviešu kontrrcvolucionāro vienību komandieri. 1918. g. 31. decembri . Nr. 49 Raksts «Vergu tirgotājs» Vācijas Komunistiskās partijas laikrakstā «Die Rotē Fahne» par vācu kareivju vervēšanu cīņai pret padomju varu Baltijā. [1918. g. decembri]...........

1919

Nr. 50 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sēdes protokols par Rīgas

aizsardzību, valdības evakuēšanos uz Jelgavu un avansu izsniegšanu ierēdņiem, policijai un Tautas padomes locekļiem. 1919. g. 1. janvāri Nr. 51 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sēdes protokols par bezzemnieku padomēm un stāvokli frontē. 1919. g. 2. janvāri.....

Nr. 52 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības rīkojums par Rigas iedzīvotāju mobilizāciju. [A'e vēlāk par 1919. g. 2. janvāri].....

Nr. 53 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības ārlietu ministra Z. Meiero-vica lūgums Lielbritānijas premjerministram D. Loidam Džordžam piešķirt aizņēmumu cīņai pret padomju varu. 1919. g. 2. janvāri .

Nr. 54 Ventspils Strādnieku deputātu padomes rezolūcija. 1919. g. 5. janvāri Nr. 55 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sēdes protokols par iedzīvotāju atbalstu padomju varai un nespēju noturēties pie varas bez

sabiedroto lielvalstu atbalsta. 1919. g. 7. janvāri......

Nr. 56 Ventspils apriņķa priekšnieka K. Veckalniņa ziņojums Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības Iekšlietu ministrijas iekšējās apsardzības nodaļai par Ventspils Strādnieku padomi un padomju varas nodibināšanos Tukumā. 1919. g. 7. janvāri.........

Nr. 57 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības Apsardzības ministrijas vēstule (Nr. 707) Krievu ziemeļrietumu tvaikoņu sabiedribai par kuģa «Saratova» izmantošanu Pagaidu valdības vajadzībām. 1919. g.

8. janvāri.................

Nr. 58 Jelgavas Strādnieku padomes rezolūcija sakarā ar padomju varas nodibināšanos Jelgavā. 1919. g. 9. janvāri........

Nr. 59 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sedes protokols par valdības sastāva samazināšanu, delegāciju nosūtīšanu uz ārzemēm un pilnva

roto atstāšanu Liepājā. 1919. g. 9. janvāri........

Nr. 60 Latvijas buržuāziskā ministru kabineta sēdes protokols par delegācijas nosūtīšanu uz ārzemēm. 1919. g. 11. janvāri......

Nr. 61 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības Informācijas biroja Stokholma izdotā apliecība par biroja organizēšanu brīvprātīgo vervēšanai cīņai

pret Padomju Latviju. 1919. g. 13. janvārī........

Nr. 62 Apvienotās Latvijas strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku padomju 1 kongresa rezolūcijas par attiecībām ar Padomju Krieviju un par Latvijas strādnieku republiku. 1919. g. 13.—15. janvāri . . . .

Nr. 63 Apvienotās Latvijas strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku padomju 1. kongresā pieņemtā Latvijas Sociālistiskās Padomju Republikas Satversme. 1919. g. 15. janvāri...........

Nr. 64 Francijas Ārlietu ministrijas ziņojums Latvijas buržuāziskās Pa gaidu valdības ārlietu ministram Z. Meierovicam par K. Ulmaņa sa runām ar Francijas sūtni Kopenhāgenā. 1919. g. 4. februāri .

Nr. 65 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sēdes protokols par kara

stāvokļa izsludināšanu. 1919. g. 12. februāri......

Nr. 66 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības ārlietu ministra Z. Mciero vica vēstule ASV sūtnim Parīzē V. Šarpam ar lūgumu atļaut vervē brīvprātīgos Latvijas armijai starp Amerikas latviešiem. 1919.

18. februāri...............

Nr. 67 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sēdes protokols par kontr revolucionārā karaspēka organizēšanu un civiliedzīvotāju nošaušanas

gadījumiem. 1919. g. februāri...........

Nr. 68 Izraksts no ziņojuma par landesvēra teroru Ventspilī. 1919.

24. februāri...............

Nr. 69 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības rīkojums par bezzemnieku apgādāšanu ar zemi. 1919. g. 27. februāri........

Nr. 70 Līgums starp Latvijas un Lietuvas buržuāziskajām valdībām par Lietuvas tiesībām izmantot Liepājas ostu preču ievešanai bez muitas un par sadarbību cīņā pret padomju varu Baltijā. 1919. g. I. martā Nr. 71 Ministru prezidenta K. Ulmaņa ziņojums finansu ministram K. Pūriņam par noslēgto ārējo aizņēmumu ar Lietuvas valdību. 1919. g.

3. martā..................

Nr. 72 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības kara atašeja buržuāziskajā Igaunijā J. Zemitāna ziņojums (Nr. 151) apsardzības ministram J. Zā-lītim par kontrrevolucionārā karaspēka formēšanu Igaunijā un Ziemeļ-

latvijā. 1919. g. 12. martā............

Nr. 73 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības noteikumi par kontrrevo-Iueionārajām aizsargu nodaļām pagastos. 1919. g. 20. martā .

Nr. 74 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības apsardzības ministra J. Zā-līša pavēle (Nr. 21) par kopveža J. Baloža apstiprināšanu landesvēra Latviešu atsevišķā bataljona komandiera postenī, viņa paaugstināšanu

par pulkvedi, bataljona inspicēšanas rezultātiem un tā pārdēvēšanu par «Latvijas armijas dienvidus grupu». 1919. g. 21. martā .

Nr. 75 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības iekšlietu ministra rīkojums par pretvalstiskās aģitācijas apkarošanu. 1919. g. aprīlī .... Nr. 76 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības Apsardzības ministrijas kontroles nodajas priekšnieka leitnanta S. Staprāna ziņojums (\'r. 5) apsardzības ministram J. Zālītim par kontrrevolucionāro vācu da|u teroru

ieņemtajā Kurzemes teritorijā. 1919. g. 4. aprīli.......

Nr. 77 ASV pilnvarotā Dānijā J. Granta-Smita telegramma (Nr. 313) miera sarunu komisijai ar ASV misijas vadītāja Baltijā pulkvežleitnanta V. Grīna ziņojuma izklāstu par situāciju Latvijā. 1919. g.

13. aprīli.................

Nr. 78 Igaunijas buržuāziskās armijas sastāvā ietilpstošās Ziemeļlatvijas brigādes komandiera J. Zcmitāna ziņojums Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības apsardzības ministram J. Zālītim par zviedru algotņiem. 1919. g. 16. aprīli.............

Nr. 79 Landcsvēra virsnieku izveidotās drošības komitejas paziņojums par valsts varas nodošanu pagaidu militārajai direktorijai. 1919. g.

21. aprīli.................

Nr. 80 Vācu 6. rezerves korpusa komandiera ģenerāļa R. fon der Golca paziņojums kontrrevolucionārajam karaspēkam Kurzemē. 1919. g.

24. aprīli.................

Nr. 81 A. Niedras kabineta sēdes protokols par Vācijas sūtniecības informēšanu, sakariem ar ārvalstīm, laikrakstu «Strādnieku Avīze» un «Latvijas Sargs» aizliegšanu, kara ministra palīgiem un uzsaukuma publicēšanu. 1919. g. 27. aprīli............

Nr. 82 ASV misijas vadītāja Baltijā pulkvežleitnanta V. Grīna vēstule A. Niedram par amerikāņu imperiālistu apsvērumiem koalīcijas valdības

sastādīšanas u. c. jautājumos. 1919. g. 1. maijā......

Nr. 83 Buržuāziskās Tautas padomes starpfrakciju biroja sēdes protokols par sakaru nodibināšanu ar Vācijas valdību. 1919. g. 9. maijā .

N. 84 Buržuāziskās Tautas padomes prezidija ziņojums, informējot Vācijas un sabiedroto valdības par 1919. g. 16. aprīļa notikumiem un to sekām. [A'e agrāk par 1919. g. 10. maiju]........

Nr. 85 A. Niedras kabineta sēdes protokols par kontrrevolucionārā karaspēka papildināšanu, vietējo zemessargu organizēšanu, politisko amnestiju u. c. jautājumiem. 1919. g. 12. maijā.......

Nr. 86 Buržuāziskās Tautas padomes sēdes protokols par K. Ulmaņa sarunām ar vācu konservatīvās partijas pārstāvjiem. 1919. g. 13. maijā Nr. 87 A. Niedras kabineta sēde par ministru prezidenta un iekšlietu ministra pienākumu pagaidu uzdošanu izglītības ministram J Kupēain

1919. g. 13. maijā...............

Nr. 88 Izraksts no Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības ieceltā Talsu apriņķa priekšnieka P. Venta ziņojuma (Nr. 16) par nošautiem padomju darbiniekiem un sarkanarmiešiem. 1919. g. 14. maijā.....

Nr. 89 Tautas padomes viceprezidenta G. Zemgaļa lūgums Vācijas ministru prezidentam F. Šeideinanim dot iespēju K. Ulmaņa valdībai

netraucēti darboties. 1919. g. 15. maiju.........

Nr. 90 A. Niedras kabineta sēde par Latvijas pilsoņu tiesību piešķiršanu vācu 6. rezerves korpusa kareivjiem līdz ar tiesībām iegādāties nekustamo īpašumu. 1919. g. 16. maijā...........

Nr. 91 Landesvēra komandiera majora A. Flečera paziņojums par karastāvokļa izsludināšanu Rīgā. [A'e agrāk par 1919. g. 22. maiju] .

Nr. 92 Izraksts no pavēles (Nr. 10) Baltijas landesvēra Latviešu brigādei par kontrrevolūcijas spēku ieņemtās Rīgas viena noteikta rajona pārmeklēšanu, komunistu atbruņošanu un apcietināšanu. 1919. g. 23. maijā Nr. 93. A. Niedras «Paskaidrojums rīdziniekiem» par viņa kabineta izveidošanas apstākļiem un uzdevumiem. 1919. g. 27. maijā.....

Nr. 94 Raksts «Rīgas «atsvabināšanas» ainas» laikrakstā «Tautas Balss» par kontrrevolūcijas asiņaino teroru pēc pilsētas ieņemšanas. 1919. g.

22. jūnijā.................

Nr. 95 Dzelzsdivīzijas komandiera J. Bišofa izsniegtā apliecība divīzijas kareivim par tiesībām saņemt zemi Latvijā. 1919. g. 1. jūnijā .

Nr. 96 A. Niedras iesniegums sabiedroto lielvalstu misijām Baltijā par koalīcijas valdības sastādīšanu. 1919. g. 5. jūnijā.......

Nr. 97 A. Niedras kabineta sēdes protokols par bruņoto konfliktu ar buržuāziskās Igaunijas karaspēku, par stāvokli Rīgā, finansiāliem jautājumiem un Latvijas pilsoņtiesību piešķiršanu landesvēra komandierim

A. Flečeram. 1919. g. 6. jūnijā...........

Nr. 98 Izraksts no A. Niedras kabineta sēdes protokola par militarpolitisko stāvokli, līdzekļiem karaspēka uzturēšanai, karatiesu turpmāko sastāvu

un kareivju patvarībām. 1919. g. 16. jūnijā........

Nr. 99 Igaunijas buržuāziskās armijas sastāvā ietilpstošās Ziemeļlatvijas brigādes pavēlniecības vēstule Baltijas landesvēra Latviešu brigādes komandierim pulkvedim J. Balodim ar prasību precizēt nostāju bruņota konflikta gadījumā starp buržuāziskās Igaunijas un R. fon der Golca

spēkiem. 1919. g. 17. jūnijā............

Nr. 100 A. Niedras kabineta sēdes protokols par iekšpolitisko situāciju Latvijā, norēķināšanos ar valsts kontroli un cenzūras ieviešanu. 1919. g.

24. jūnijā.................

Nr. 101 Izraksts no J. Bišofa pavēles dzelzsdivīzijai par pāriešanu

A. Niedras valdības dienestā. 1919. g. 26. jūnijā......

Nr. 102 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdibas sēdes protokols. 1919. g.

30. jūnijā.................

Nr. 103 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības apsardzības ministra J. Zā-līša pavēle (Nr. 73) iecelt ang|u pulkvedi Dž. Grovu par galveno apmācības un apgādes priekšnieku un pulkvedi M. Peniķi nozīmēt par komandieri visām Liepājā esošajām un jaunformējamām Latvijas buržuāziskā karaspēka vienībām. 1919. g. 30. jūnijā......

Nr. 104 Sabiedroto militārās misijas paziņojums par pamiera noslēgšanu starp Igaunijas armiju un vācu karaspēku, kā arī amerikāņu un ang|u virsnieku iecelšanu Rīgas gubernatoru amatos. 1919. g. 3. jūlijā Nr. 105 Britu pilnvarotā Baltijā pulkvežleitnanta S. Talentsa vēstule Zie-meļlatvijas brigādes komandierim pulkvedim J. Zemitānam ar norādi-jumu līdz turpmākam rīkojumam neievest Rīgā brigādes daļas. 1919. g.

6. jūlijā.................

Nr. 106 Buržuāziskās Tautas padomes starpfrakciju komisijas sēdes protokols par jaunā kabineta sastādīšanu. 1919. g. 10. jūlijā .... Nr. 107 Līgums starp Latvijas un Igaunijas buržuāziskajām pagaidu valdībām par vācu karaspēka daļu teritoriālu ierobežošanu, prctpadomju ciņu, savstarpējo aizdevumu kārtošanu un robežu noteikšanu. 1919. g.

21. jūlijā.................

Nr. 108 Latvijas buržuāziskās armijas 2. Vidzemes divīzijas štaba priekšnieka V. Spandcga rīkojums (Nr. 1972) rezerves bataljona komandierim par komunistiskās propagandas apkarošanu. 1919. g. 23. jūlijā .

Nr. 109 Sabiedroto militārās misijas priekšnieka ģenerāļa A. Berta ziņojums Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības apsardzības ministram J. Zālī-

tim par vācu karaspēka evakuāciju. 1919. g. 25. jūlijā......

Nr. 110 Izraksts no buržuāziskā ministru kabineta sēdes protokola par

izmaiņām mobilizācijas noteikumos, karastāvokļa izsludināšanu Rīgā un pārējā kontrrevolūcijas spēku ieņemtajā Latvijas teritorijā, par aizņēmumu no ASV. 1919. g. 28. jūlijā..........

Nr. 111 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības Iekšlietu ministrijas rīkojums apriņķu priekšniekiem un prefektiem konsekventi piemērot karastāvokļa likumus revolucionārās kustības apkarošanai. 1919. g. "

9. augustā.................

Nr. 112 Izraksts no Latvijas miera delegācijas vadītāja vietas izpildītāja Parīzes Miera konferencē J. Seska ziņojuma ministru prezidentam K. Ulmanim un ārlietu ministram Z. Meierovicam par buržuāziskās

Latvijas pilnīgu politisko un diplomātisko atkarību no Antantes.

1919. g. 9. augustā..............

Nr. 113 Izraksts no K- Ulmaņa ministru kabineta sēdes protokola par

karastāvokļa pagarināšanu. 1919. g. 12. augustā......

Nr. 114 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības ārlietu ministra Z. Meiero-vica lūgums sabiedrotajiem sniegt steidzīgu materiālu palīdzību cīņai

pret Padomju Latviju. 1919. g. 12. augustā........

Nr. 115 Francijas militārās misijas Latvijā vadītāja paliga Zerāra ziņojums buržuāziskās Latvijas ministru prezidentam K. Ulmanim ar pulkvežleitnanta E. Diparkē telegrammas izklāstu par paredzamo bruņojuma un intendantūras priekšmetu sūtījumu no Francijas. 1919. g.

5. septembri.................

Nr. 116 A. Niedras vēstule P. Bermontam-Avalovam par angļu imperiālistu plāniem Baltijā. 1919. g. 14. septembri.........

Nr. 117 Izraksts no pārskata par Latvijas Miera delegācijas un Parīzes le-gācijas darbību kara materiālu sagādes jautājumā no 1919 g. 1 līdz

30. septembrim................

Nr. 118 Izraksts no K. Ulmaņa ministru kabineta sēdes protokola par stāvokli frontē pie Olaines. 1919. g. 7. oktobri........

Nr. 119 Izraksts no Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības delegācijas locekļa Parīzes Miera konferencē J. Seska ziņojuma ārlietu ministram Z. Meierovicam ieroču sagādes jautājumā. 1919. g. 8. oktobri .

Nr. 120 Latvijas armijas štāba priekšnieka pulkvežleitnanta E. Kalniņa ziņojums par bermontiešu uzbrukumu Rīgai. 1919. g. 8. oktobri .

Nr. 121 P. Bermonta-Avalova uzsaukums «Latvju kareivjiem!» ar aicinājumu Latvijas buržuāziskajai armijai pārtraukt pretošanos. 1919. g.

oktobri..................

Nr. 122 Latvijas buržuāziskās armijas virspavēlnieka ģenerāļa D. Simon-sona pateicība krievu baltgvardu Ziemeļrietumu armijas virspavēlniekam ģenerālim N. Judeņičam par četru lielgabalu dāvinājumu.

1919. g. 14. oktobri...............

Nr. 123 Buržuāziskās Latvijas delegācijas vadītāja vietas izpildītāja Parīzes Miera konferencē J. Seska vēstule ārlietu ministram Z. Meierovicam.

1919. g. 20. oktobri...............

Nr. 124 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības sagatavotais ziņojums sabiedroto militāro misiju vadītājiem par nepieciešamību saņemt materiālu un finansiālu pabalstu, kā arī lūgums nepieļaut vācu papildu karaspēka nosūtīšanu no Vācijas uz Latviju un evakuēt tur esošo.

1919. g. 25. oktobri..............

Nr. 125 Francijas militārās misijas Latvijā ziņojums Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības ministru prezidentam K. Ulmanim par karamaterialu

nosūtīšanu. 1919. g. 25. oktobri...........

Nr. 126 Francijas militārās misijas Latvijā vadītāja pulkvežleitnanta E. Di-parkē vēstule ministru prezidentam K- Ulmanim ar maršala F. Foša telegrammas izklāstu par sankcijām pret Vāciju, militāra rakstura un pārtikas piegādēm, kā arī aizdevuma solījumiem. 1919. g. 3. novembri Nr. 127 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības Iekšlietu ministrijas dzelzceļu policijas pārvaldes priekšnieka M. Grigaroviča ziņojums (Nr. 675) Administratīvajam departamentam par boļševistisko propagandu Latvijā. 1919. g. 14. novembri............

Nr. 128 Latvijas buržuāziskās armijas 2. Vidzemes divīzijas komandiera pulkveža M. Peniķa ziņojums (Nr. 1469/0) armijas virspavēlniekam pulkvedim J. Balodim par nepieciešamību pastiprināt cīņu pret komunistisko noskaņojumu. 1919. g. 7. decembri........

Nr. 129 Rīgas militārās policijas priekšnieka palīga F. Simanoviča rīkojums (Nr. 472) pilsētas 6. policijas iecirkņa priekšniekam par komunistiskās aģitācijas apkarošanu. 1919. g. 13. decembri......

Nr. 130 Buržuāziskā ministru kabineta sēdes protokols par sarunām ar sabiedroto imperiālistu izveidoto komisiju un ģenerāli N. Judcņiču.

1919. g. 19. decembri..............

Nr. 131 Buržuāziskās Latvijas armijas sevišķu uzdevumu virsnieka vietas izpildītāja A. Ciņa ziņojums (Nr. 27) etapu un rajonu komandantu priekšniekam pulkvedim P. Sileniekam par Drustu pagasta iedzīvotāju ārkārtīgi vājo piedalīšanos pagasta buržuāziskās padomes vēlēšanās.

1919. g. 20. decembri..............

Nr. 132 Buržuāziskās Latvijas armijas Virspavēlnieka štāba inspekcijas daļas priekšnieka J. Lutera ziņojums Daugavgrīvas komandantam par Aizputes kājnieku pulka 108 kareivju nosūtīšanu uz koncentrācijas nometni sakarā ar atteikšanos karot pret Sarkano Armiju. [.Ve vēlāk

par 1919. g. 21. decembri]............

Nr. 133 Lauka kara tiesas sēdes protokols Valmieras komjauniešu apsūdzības lietā. 1919. g. 21. decembri...........

Nr. 134 Latvijas buržuāziskās armijas Virspavēlnieka štāba galvenās izlūkošanas nodaļas sevišķu uzdevumu virsnieka J Romanova ziņojums noda|as priekšniekam kapteinim V. Beķerim par 5. Cēsu kājnieku pulka 5. rotas kareivju atteikšanos karot pret Sarkano Armiju. 1919. g.

22. decembri................

Nr. 135 Latvijas buržuāziskās armijas virspavēlnieka pulkveža J. Baloža pavēle (Nr. 98) par frontes aizmugurē pretvalstiskā aģitācijā apsūdzēto pilsoņu sodīšanu. 1919. g. 28. decembrī.........

1920

Nr. 136 Izraksts no Tautas padomes speciālās komisijas akta par ieslodzīto neciešamo stāvokli Valmieras koncentrācijas nometnē. [ Ne agrāk

par 1920. g. 4. janvāri].............

Nr. 137 Latvijas Padomju valdības paziņojums par savas darbības izbeigšanu un funkciju nodošanu LKP Centrālajai Komitejai. 1920. g.

13. janvāri.................

Nr. 138 Iekšlietu ministrijas Informācijas biroja priekšnieka kapteiņa F. Zom-mera ziņojums (Nr. 2784) ministru prezidentam K. Ulmanim par vairāku Valkas apriņķa pagastu iedzīvotāju naidīgo izturēšanos pret Pagaidu valdību un tās rīkojumiem. 1920. g. 21. janvāri.....

Nr. 139 Izraksts no Latvijas buržuāziskās armijas Virspavēlnieka pulkveža J. Baloža pavēles (Nr. 13) ar norādījumu apcietināt komunistiskos

aģitatorus armijā. 1920. g. 23. janvāri.........

Nr. 140 Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības iekšlietu ministra A. Berga priekšraksts (Nr. 13244) Latgales apgabala un apriņķu priekšniekiem, pilsētu prefektiem, armijas un etapu komandantūru valdei un iekšējās izlūkošanas nodaļas priekšniekam kapteinim V. Beķerim par iedzīvotāju noskaņojuma izsekošanu. 1920. g. 11. martā......

Nr. 141 Latvijas buržuāziskās armijas Virspavēlnieka štāba galvenās iekšējās izlūkošanas nodajas priekšnieka kapteiņa V. Beķera rīkojums (Nr. 4770) Daugavpils izlūkošanas noda|as priekšniekam. 1920. g. I. maiju ] Nr. 142 Latvijas buržuāziskās armijas Virspavēlnieka štāba priekšnieka pulkveža P. Radziņa ziņojums ārlietu ministram Z. Meierovicam par sa-

j darbību ar Polijas armiju. 1920. g. 10. jūnija.......

Nr. 143 Latvijas buržuāziskās armijas Virspavēlnieka ģenerāla J. Baloža ziņojums (Nr. 28480) iekšlietu ministram A. Bergam par dezertieru ^ skaita palielināšanos un lūgums par iedzīvotāju pārbaudīšanu un dezertieru arestēšanu. 1920. g. 29. jūnijā..........

Nr. 144 Pagaidu līgums par sakaru atjaunošanu starp Latviju un Vāciju.

1920. g. 15. jūlijā...............

Nr. 145 Jelgavas pilsētas policijas prefekta F. Braunfelda ziņojums (Nr. 1519) Iekšlietu ministrijas administratīvajam departamentam par karastāvokļa saglabāšanas nepieciešamību. 1920. g. 17. jūlijā .... Nr. 146 Miera līgums starp buržuāzisko Latviju un Padomju Krieviju.

1920. g. 11. augustā..............

Nr. 147 Baltijas valstu konferences laikā gatavots slepens līgums par kopēju rīcību pret Padomju Krieviju līdz pat bruņotas cīņas atsākšanai saskaņā ar Lielbritānijas un Francijas norādījumiem. 1920. g. 16. augustā.................

Nr. 148 Sabiedroto lielvalstu Augstākās padomes oficiālais paziņojums buržuāziskās Latvijas pārstāvim Z. Meierovicam par Latvijas atzīšanu

de jure. 1921. g. 26. janvāri............

Nr. 149 Latvijas buržuāziskā ministru kabineta rīkojums par pastiprinātas apsardzības stāvok|a ieviešanu uz sešiem mēnešiem. 1921. g. 11. augustā ..................

Nr. 150 Raksts «Kara un pastiprinātas apsardzības stāvokli» laikrakstā «Jaunākās Ziņas» ar spēkā esošo noteikumu paskaidrojošu izklāstu 1921. g. 16.—17. augustā.............

īsa svarīgāko notikumu hronika............

Personu rādītājs................

1

Valdības Vēstnesis. — 1921. — 16 jūn. — Nr. 132.

2

Vācu karaspēka okupētajā Rīgā palikušie latviešu buržuāziskie politiskie

3

darbinieki, dažādu nelielu pilsonisku partiju, kā arī meņševiku un eseru pārstāvji

4

izveidoja t. s. Demokrātisko jeb 17 vīru bloku. Tas stājās sakaros ar okupācijas

5

iestādēm, mēģinot izkaulēt atļauju līdzdalībai Latvijas nākotnes jautājuma risi

6

nāšanā. Kaut gan Demokrātiskais bloks teicās sekojam Latvijas patstāvības ide

7

jai, šajā vēstulē, kuru kopā ar 17 bloka locekļiem parakstīja arī vācu okupantu

8

uzticību ieguvušais reakcionārs A. Krastkalns, par to, protams, nav ne vārda.

9

1917. g. 26. oktobrī (8. novembrī) Viskrievijas 2. padomju kongress pieņēma ļeņinisko Dekrētu par mieru, kas aicināja visu karojošo valstu tautas un valdības nekavējoties sākt sarunas par miera noslēgšanu, atsakoties no aneksi-jām un kontribūcijām. 8. (21.) novembri Ārlietu tautas komisariāts vērsās pie Antantes valstīm un ASV. Lielbritānija, Francija un ASV neatsaucās uz šo aici-

10

11

Vācija pēc monarhijas gāšanas 1918. g. novembrī kļuva par buržuāziski demokrātisku, nevis sociālistisku republiku.

12

Saskaņā ar 1918. g. 4. decembra Tautas padomes pieņemto pagaidu likumu pagastos bija jāievēl pašvaldības orgāni, kuros noteicošo lomu paredzēja ierādīt pilsoniskajām aprindām. Pilsētu un lauku pašvaldībām pienācās pārņemt okupantu iecelto valžu funkcijas.

13

Pirmā pasaules kara beigu posmā Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas iespaidā vairākās zemēs sākās |oti spēcīgs darbaļaužu revolucionārās un nacionālās atbrīvošanās kustības pacēlums. Revolūcija norisinājās Vācijā, Austroungārijā, Bulgārijā un Turcijā. Plašu vērienu strādnieku kustība guva Lielbritānijā, Francijā u. c. valstīs. Somijā, Ungārijā, Polijā, Vācijā, Austrijā tieši tolaik radās komunistiskās partijas. Sākās koloniālās sistēmas sabrukums.

14

Edvīns Aleksanders-Sinklers — Lielbritānijas kara flotes kontradmirālis (vēlāk admirālis), britu eskadras komandieris Baltijas jūrā (1918—1919).

15

Deivids Loids-Džordžs (1863—1945) — Lielbritānijas politiķis, valstsvīrs. Liberāļu partijas līderis, ilggadējs parlamenta loceklis (1890—1944). No 1916. lidz 1922 gadam — Lielbritānijas valdības premjerministrs.

16

Netiek publicēts.

17

Netiek publicēts.

18

Vēstule tika nosūtīta arī ASV, Francijas, Itālijas un Japānas valdībām.

19

Tā tekstā. Jābūt: 584 299.

20

Tā tekstā. Jābūt: 2 602 991.

21

Grūti noskaidrot, kāda bija adresātu atbilde uz šo lūgumu. Antantes un ASV imperiālisti aizdevumu izsniedza mazāk naudā, vairāk piegādājot kara-materiālus, kuru pēc pirmā pasaules kara izbeigšanas netrūka, tāpat pārtiku (galvenokārt ASV). Par to tika prasīti kokmateriāli un lini. Kredītus ar procentiem būtu vajadzējis kārtot, ja nekas nemainītos, ilgus gadu desmitus.

22

Ministru prezidents ziņo par stāvokli Rīgā decembra pēdējās un janvāra pirmās dienās un par Pagaidu valdības evakuēšanos no Rīgas uz Jelgavu un no pēdējās uz Liepāju.

23

Pagaidu valdības Grobiņas apriņķa un Liepājas pilnvarotais [K.j Kuršinskis referē par iekšējo stāvokli Liepājā. Atrod, ka stāvoklis Liepājā ir nedrošs un latviešu iedzīvotāju lielākā daļa simpatizē lieliniekiem. Nodrošināt stāvokli pilsētā būtu iespējams, tikai ievedot militāru diktatūru. Tādā gadījumā valdībai būtu jāsaņem savās rokās pilsētas pārvalde un pārtikas organizācija. Arī uz laukiem stāvoklis ir nelabvēlīgs.

Kuršinskis atstāj sēdi.

24

Uz Ministru prezidenta ierosinājumu pārrunā jautājumu par Liepājas nodrošināšanu ārējās un iekšējās apsardzības ziņā un par ciešāku sakaru nodibināšanu ar sabiedrotiem, nosūtot uz ārzemēm sevišķu delegāciju.

25

Domātas vietējās strādnieku deputātu padomes.

26

Ļoti drīz kontrrevolūcijas spēki jau visā nopietnībā apsvēra, ko darīt, ja Liepāju nāktos atstāt. Vācu regulārās karaspēka daļas paredzēja atvilkt uz Lietuvas teritoriju, bet Baltijas landesvēru evakuēt pa jūru un izmantot pretpadomju speķu pastiprināšanai Igaunijā, kur 1919. g. sākumā pret Sarkano Anniju cīnījās arī baltvācu baronu vienības.

•< Voldemārs Ozols (1884—1949) — profesionāls militārs darbinieks. Beidzis Ģenerālštāba akadēmiju Pēterburgā (1914). Piedalījās pirmajā pasaules karā, vispirms cīnījās Kaukāza frontē, vēlāk pārgāja uz latviešu strēlnieku daļām, kur ieņēma 2. brigādes štāba priekšnieka posteni. 1917. gadā bija lskolastrela priekšsēdētājs. 1919. gadā iestājās buržuāziskās Igaunijas armijā, izpildīja t. s. Ziemeļarinijas štāba priekšnieka pienākumus. Piedalījās kaujās pret landesvēru un dzelzsdivīziju pie Cēsīm, cīņās pret bermontiešiem. 1920. gadā atvaļināts no buržuāziskās Latvijas armijas, pēc 1934. gada valsts apvērsuma ieslodzīts cietumā un izraidīts no Latvijas. Kā republikāņu brigādes ģenerālis piedalījās pilsoņu karā Spānijā, 1940.—1944. g. darbojās Francijas Pretošanās kustībā. 1945. gadā atgriezās Latvijas PSR un strādāja par pasniedzēju augstskolās. Miris Rīgā.

27

Arturs Tranidahs (1884—?) — būvinženieris. Beidzis Rīgas Politehnisko institūtu (1910), strādāja uz Rīgas—Orlas dzelzceļa. 1918.—1919. g. bija satiksmes un darbu ministra biedrs Latvijas buržuāziskajā Pagaidu valdībā. No 1920. gada — Latvijas Universitātes docents, vēlāk profesors.

28

Voldemārs Beķers (1881—?) — jurists, buržuāzisks militārs darbinieks. Studējis Pēterburgas universitātē, pēc tam praktizējās kā zvērināta advokāta palīgs. 1911. gadā brīvprātīgi iestājās cariskās Krievijas armijā. Piedalījās pirmajā pasaules karā. No 1918. g. novembra atradās buržuāziskās Pagaidu valdības dienestā. 1919. g. februārī iecelts par karatiesas locekli, 14. oktobrī uzņēmās izlūkošanas nodaļas vadīšanu. 1920. gadā atvaļināts.

29

Landesvēra baltvācu vienības to darīja itin bieži.

30

Jons Simkus (1873—1944) — lietuviešu ķīmiķis, politiķis. Beidzis Maskavas universitāti (1900). 1918,—1919. g. bija Lietuvas tirdzniecības un rūpniecības ministrs. 1921.—1922. g. — apsardzības ministrs. 1922.—1940. g. bija Kauņas universitātes profesors.

31

Jons Simoļūns (1878—1965) — lietuviešu inženieris celtnieks. Beidzis Rīgas Politehnisko institūtu (1909). 1918,—1924. g. — Lietuvas Satiksmes ministrijas ceļu un ostu resora direktors, 1922.—1924. g. — pasniedzējs Kauņas universitātē (no 1940. gada profesors). 1944. gadā emigrēja. Miris ASV.

32

Mikola Sleževičs (1882—1939) — jurists, lietuviešu liberālās buržuāzijas sabiedrisks un valsts darbinieks. Beidzis Odesas universitāti (1907). Pirms pirmā pasaules kara strādāja par advokātu Vi]ņā. 1918—1919. g. bija Lietuvas buržuāziskās Pagaidu valdības ministru prezidents. Vēlāk atbalstīja vienotas tautas frontes politiku Lietuvā.

33

Sk. 1. piezīmi 134. lappusē.

34

Netiek publicēts.

35

Domāta Antantes karakuģu veiktā Kurzemes piekrastes, galvenokārt Lie-pājas, blokāde. Tā traucēja fon der Golca kontrrevolucionāro spēku papildināšanu un apgādi.

36

1919. g. 13.—14. aprili kontrrevolūcijas spēkus frontē (iecirknī no Kaugur-ciema līdz Kalnciemam) apmeklēja pulkvežleitnants V. Grīns u. c. ASV militārie pārstāvji, kā arī J. Zālītis un ģenerālis A. Misiņš. Sī izbrauciena laikā V. Grīns vairākkārt uzsvēra nepieciešamību enerģiskāk cīnīties pret padomju varu Latvijā.

37

Amerikāņu pārtikas pārvalde (American Food Administration).

38

Izlūkošanas dienests (angļu val.).

39

Vorviks Grīns (1879—1929) — amerikāņu virsnieks, ASV misijas vadītājs Baltijā 1919. gadā.

40

Rīdigers fon der Golcs (1865—1946) — reakcionārs vācu ģenerālis, 12. land-vēra divīzijas komandieris pirmajā pasaules karā. 1918. g. aprīli komandēja vācu interventu spēkus, kas kopā ar ģenerāļa K. Mannerheima vadītajām somu vienībām apspieda revolūciju Somijā. 1919. g. februārī uzņēmās visu Kurzemes dienvidrietumos un Zieme|Iietuvā izvietoto konlrrevolucionāro spēku resp. vācu 6. rezerves korpusa komandēšanu. 1920. gadā piedalījās Kapa pučā. Viens no aktīvākajiem revanšistisko savienību organizētājiem. 1934.—1939. g. vadīja Vācijas rezerves virsnieku savienību.

41

Netiek publicēts paziņojuma I, II un IV punkts par partizāņu apkarošanu, tirgošanos ar alkoholiskajiem dzērieniem un komandantūras iecirkņa atrašanās vietu.

42

Mūsu rtcibā diemžēl nav tuvāku ziņu par minētajiem padomju varas aizstāvjiem. Krājuma redkolēģija būs pateicīga, ja lasītāji sniegtu ziņas par ikvienu no viņiem.

43

Alfrēds Flečers (1875—1959) — vācu armijas majors. Pirmajā pasaules karā komandēja jēgeru (speciāli sagatavotu kājnieku) brigādi Rietumu frontē.

44

Paziņojums tika publicēts jau pēc landesvēristu sarīkotajām asinsdzirēm.

45

Jozefs Bišofs — vācu armijas majors, pirmajā pasaules karā komandēja pulku Rietumu frontē.

46

Netiek publicēti.

47

Mārtiņš Grigarovičs (1870—?) — policijas ierēdnis. Latvijas dzelzceļa policijas organizētājs un priekšnieks (līdz 1924. gadam), vēlāk Jelgavas apriņķa priekšnieks.

48

Tā tekstā.

49

Ministru prezidents ziņo par Nisela komisijas uzdevumiem un darbību Rīgā un valdības sarunām ar šo sabiedroto komisiju par zaudējumu atlīdzināšanu, kādi nodarīti Latvijai pēdējā vācu karaspēka uzbrukumā.[63] Kabinets pilnvaro ministru prezidentu, ārlietu, iekšlietu, satiksmes un darbu un citu ieinteresēto resoru vadītājus vest tālākas sarunas.

50

Jānis Luters (1882—?) — cariskās Krievijas armijas virsnieks. Beidzis Viļņas junkurskolu. Piedalījās pirmajā pasaules karā. 1918. g. 10. decembrī iestājās Latvijas buržuāziskās Pagaidu valdības dienestā. No 1919. g. jūlija — armijas Virspavēlnieka staba Inspekcijas daļas priekšnieks. 1920. g. augustā demobilizējās.

51

Pavēle ir tikai viens pats 1. §.

52

Pēteris Radziņš (1880—1930) — buržuāziskās Latvijas armijas ģenerālis (1920). Beidzis Viļņas junkurskolu (1901), cariskās Krievijas Ģenerālštāba akadēmiju (1910). Piedalījies krievu-japāņu un pirmajā pasaules karā. Latvijas buržuāziskajā armijā iestājies 1919. g. 27. oktobrī, iecelts par Virspavēlnieka štāba priekšnieku. 1920. gadā no armijas atvaļināts. Četrus gadus vēlāk atkal ieskaitīts aktīvajā karadienestā. 1924.—1928. g. bija buržuāziskās Latvijas armijas pavēlnieks. Skaitījās tās lielākais speciālists militārajos jautājumos.

53

Slēdzieni

Ja šajos nenormālos kara un juku laikos kā izņēmuma institūts demokrātiskā valstī būtu pieļaujams koncentrācijas lēģeris kā nometne, kur ievietot personas bez dokumentiem līdz viņu personību noskaidrošanai, tad tomēr tāda iestāde, kādā stāvoklī atrodas Valmieras koncentrācijas lēģeris, būtu likvidējama vai pilnīgi pārgrozāmā. Visas personas, kas tiek apsūdzētas, nododamas attiecīgo tiesas iestāžu rīcībā un ievietojamas kārtīgos cietumos, un paturamas tanīs uz attiecīgas tiesas iestādes lēmuma pamata.

Visas militārpersonas, kā vaņģinieki, tā brīvprātīgi pārnākušie, ievietojami sevišķās nometnēs, atsevišķi šķirojot savaņģotos un brīvprātīgi pārnākušos.

Koncentrācijas lēģeris būtu atstājams tikai priekš personām, kuras šajos nenormālos laikos nevarētu pierādīt savu personību līdz pēdējās noskaidrošanai. Kā soda vai pārmācīšanas iestāde koncentrā-

54

T. i, pagrīdē, nelegālos apstākļos.

55

pants

Valsts robeža starp Latviju un Krieviju iet:

No Igaunijas robežas starp Babinas un Vimorskas ciemiem, caur Vimorskas ciemu, pa Glubicas upi, caur Vaškovu, tālāk pa Opočnas upīti un Opočkas un Vjadas upēm līdz Dubiņinai, no turienes visīsākā taisnā līnijā pāriet uz Kuhvas upi, tālāk pa Kuhvas upi un viņas pieteku Pelegas upi līdz Umernišiem, no turienes taisnā līnijā

56

pants

Atzīstot par nepieciešamu taisnīgi sadalīt uz visām pasaules valstīm pienākumu segt zaudējumus, kurus 1914.—1917. g. g. pasaules

57

Vēl apsolāmies šo norakstu no oriģināla, kas paliek pie

58

Baltļijas] valstu konferences prezidenta Latvij [ as] minislr[u]

59

prez identa] Ulmaņa, turēt slepenībā un nevienam no nepiederošam

60

Ba 1 ([ijas] valstu konferen[ces] neizpaust, kā arī vienu eksemplāra norakstu angļu-franču valodās nodot Anglijas dipi [ometajam]

61

priekšst[āvim] kolonfelam] Talcnt kgam un (vienu eksemplāru) Francijas diplomētajam] priekšstfāvim] de Sartišam kā svētu pierādījumu par mūsu padevību valstīm Anglijai-Francijai un ar sa-

62

Uzrādītas tikai dokumentos un komentāros minētās personas.

63

Ministru prezidents atstāj sēdi, nododams sēdes vadību ārlietu ministram.

Content

V. Bērziņš Dokumenti stāsta - Latvijas buržuāzijas nakšana pie varas

PRIEKŠVĀRDS

1917

1918

1919

1920

1921

Īsa svarīgāko notikumu hronika

Personu rādītājs

SATURS

1