Vuds Toms

Mednieks

Mednieks

Toms Vuds

Neapturams, elpu aizraujošs trilleris ar izcili noslīpētām cīņas ainām. Labākais pakaļdzīšanās romāns, kādu esmu lasījis daudzu gadu laikā.

Džozefs Fainders

Raķešu degviela ar steroīdiem… Valoda ir asa un precīza, izzīmējot piedzīvojumu lasītāja acu priekšā.

crimesquad.com

Veltīts manam mirušajam brālim Saimonam, kurš vienmēr man ticējis.

1. NODAĻA

Parīze, Francija

Pirmdiena

Plkst. 06.19 pēc Centrāleiropas laika

Mērķis izskatījās vecāks nekā fotogrāfijās. Ielas laternas gaisma izcēla dziļās rievas sejā un bālo, gandrīz slimīgo ādas krāsu. Viktoram vīrietis šķita nemierpilns vai nu nervozas enerģijas pārņemts, vai arī gluži vienkārši izdzēris pārāk daudz kafijas. Tomēr jau pēc trīsdesmit sekundēm tam vairs nebūs nekādas nozīmes.

Dosjē minētais vārds bija Andris Ozols. Latvietis. Piecdesmit astoņus gadus vecs. Piecas pēdas un deviņas collas garš. Simt sešdesmit mārciņu smags. Labrocis. Bez pamanāmām rētām. Iesirmie mati un ūsas bija īsas un rūpīgi apcirptas, acis zilas. Ozols nēsāja tuvredzīgajiem paredzētas brilles. Viņš bija eleganti ģērbies tumšā uzvalkā un mētelī, apāvis nospodrinātas kurpes un ar abām rokām spieda sev pie vēdera nelielu ādas portfeli.

Sasniedzis aleju, Ozols palūkojās pār plecu. Tā bija amatiera kļūda, pārāk acīmredzams žests, lai pieķertu kādu sekotāju, un pārāk ātrs, lai pagūtu kādu pamanīt. Ozols neredzēja viru, kas slēpās ēna tikai dažu jardu attālumā. Viru, kurš bija ieradies viņu nogalināt.

Viktors gaidīja, līdz Ozols pameta gaismas ieloku, un tikai tad ar vienmērīgu, rāmu kustību nospieda mēlīti.

Agrīnā rīta klusumu saplosīja apslāpēti šāvieni. Ozols saņēma divas lodes krūtīs vienu pēc otras. Tās bija piecu, komats, septiņu milimetru zemskaņas lodes, bet pat lielākas nenodarītu vairāk postījumu. Svins vara apvalkā iztriecās cauri ādai, kauliem un sirdij un iestrēga starp mugurkaula skriemeļiem. Ozols krita atmuguriski; ķermenis dobji nobūkšķēja, atsitoties pret zemi. Viņš gulēja, rokas izstiepis, un galva noslīga uz sāniem.

Viktors iznāca no tumsas un uzmanīgi spēra soli uz priekšu. Viņš nolaida savu FN Five-seveN pistoli un ietrieca lodi Ozolam deniņos. Upuris jau bija miris, tomēr Viktors uzskatīja, ka nekad nenāk par ļaunu nodrošināties.

Patronas čaulīte nodžinkstot atsitās pret bruģakmeni un ieripoja lāma, kas mirdzēja mākslīgi oranžajā gaismā. No abiem caurumiem Ozola krūtīs sīcot klusi plūda gaiss pēdējā elpa, ko viņš nepaguva izpūst pirms nāves.

Rīts bija vēss un tumšs, un ausma tikai tagad sāka iekrāsot debesis austrumos. Viktors bija pašā Parīzes sirdi, ko veidoja šauras avēnijas un līkumotas sānielas. Šī iela bija nošķirta, nebija neviena loga ar skatu uz to, bet Viktors tik un tā mirkli pārliecinājās, vai neviens nav redzējis slepkavību. To nebija iespējams dzirdēt. Ar zemskaņas munīciju un slāpētāju katra šāviena troksnis bija tikai kluss klikšķis, tomēr tas nenovērsa iespēju, ka šo vietu kāds izvēlējies, lai atvieglotos.

Noskaidrojis, ka neviena tuvumā nav, Viktors notupās pie līķa un centās nepieskarties smadzenēm, kas sūcās no nelielās brūces upura deniņos. Ar kreiso roku viņš atvilka rāvējslēdzēju un ielūkojās portfelī. Viņš ieraudzīja meklēto, kā jau gaidīts, bet nekā cita nebija. Viktors paņēma zibatmiņu un ielika to savas jakas iekškabatā. Mazais, nekaitīgais priekšmets nešķita slepkavības vērts, tomēr tā bija. Viktors atgādināja sev, ka iemeslam nav nozīmes. Pats galvenais ir konteksts. Gribējās ticēt, ka viņš tikai izpilda algotu darbu

-    tādu, ko cilvēki centušies noslīpēt tūkstoš gadu gaitā. Viņš bija šīs evolūcijas augstāka virsotne.

Viktors rūpīgi aptaustīja līķi un pārliecinājās, ka nav nekā cita, kas viņam būtu jāzina. Viņš atrada tikai parastās kabatu drazas un maku, atvēra to un pacēla pret gaismu. Saturs nepārsteidza: kredītkartes un vadītāja apliecība ar latvieša vārdu, dažas banknotes, kā arī izbalējusi fotogrāfija, kurā redzams jaunāks Ozols ar sievu un bērniem. Izskatīga, veselīga ģimene.

Viņš ielika maku upura kabatā, piecēlās un prātā saskaitīja izšautās lodes. Divas krūtīs, viena galvā. Pistoles aptverē palikušas septiņpadsmit Aprēķins bija vienkāršs, tomēr nepieciešams. Ja viņš aizmirsīs skaitu, tad nospiedīs mēlīti un dzirdēs tikai baiso miroņa klikšķi. Reiz viņš jau to bija dzirdējis, kad ierocis bija cita cilvēka rokās, un bija apsolījis sev nekad nemirt šādā nāvē.

Viktors vēlreiz pārlūkoja apkārtni, meklēdams kādu briesmu zīmi, bet neredzēja ne cilvēkus, ne automašīnas un nedzirdēja soļus. Noņēmis slāpētāju, viņš ielika to mēteļa kabatā. Ar slāpētāju pistole bija pārāk gara, lai to varētu pienācīgi paslēpt vai pietiekami strauji izvilkt. Viņš pagriezās uz papēža, sameklēja un pacēla trīs tukšās čaulītes. Asinis līdz tām nebija aizplūdušas. Divas vēl bija siltas, bet lāmā iekritusī čaulīte atdzisusi.

Debesīs spoži spīdēja pusmēness. Tālumā aiz zvaigznēm pletās bezgalīgs Visums, bet vietā, kur stāvēja Viktors, pasaule bija maza un laika nepietika. Viņš juta savus lēnos, vienmērīgos sirdspukstus, bet tie par četriem sitieniem pārsniedza parasto sirds ritmu. Lielais skaits viņu pārsteidza. Viņam gribējās cigareti. Pēdējā laikā viņam to gribējās bieži.

Parīzē Viktors bija pavadījis nedēļu, gaidot zaļo gaismu, un priecājās, ka darbs ir gandrīz pabeigts. Vajadzēja tikai vakarā paslēpt zibatmiņu un paziņot starpniekam tās atrašanās vietu. Darbs nebija sarežģīts vai bīstams; Viktoram tas

šķita pat vienkāršs, garlaicīgs. Parasts uzdevums nogalināt un paņemt. Tas nebija viņa prasmju cienīgs, bet, ja klients vēlējās maksāt viņa milzīgo algu par darbu, ko spētu paveikt arī amatieris, Viktors negrasījās iebilst. Lai gan zemapziņā kaut kas brīdināja, ka darbs bijis pārāk viegls.

Viņš aizgāja, sperot gandrīz nedzirdamus soļus pa cieto, nelīdzeno zemi. Pirms nozušanas pilsētā viņš veltīja pēdējo skatienu vīram, kuru bija noslepkavojis klusējot un bez sirdsapziņas pārmetumiem. Nespodrajā gaismā bija redzamas upura plati ieplestās acis, kurās vīdēja pārmetums. Baltumos jau krājās melnas asinis.

2 . nodaĻa

Plkst. 08.24 pēc: Centrāleiropas laika

Viņi bija divi.

Vidējas miesasbūves, ģērbušies vienkārši cilvēki, kam nepiemita nekas ievērības cienīgs, izņemot to, ka viņi izskatījās pārāk neuzkrītoši. Viesnīca Ponto atradās Parīzes elegantajā Fobursentonorē ielā, un tās viesi bija bagāti tūristi un uzņēmēji dizaineru darinātās drēbēs. Parastā pūlī abi nebūtu pamanāmi.

Bet viesnīcā Viktors viņus ieraudzīja uzreiz, tiklīdz ienāca pa parādes durvīm. Viņi nekustēdamies gaidīja pie liftiem vestibila tālākajā malā, uzgriezuši Viktoram muguru. Viens bija salicis rokas kabatās, otrs sakrustojis tās uz krūtim. Ja viņi apmainījās vārdiem, tas notika bez jebkādas ķermeņa valodas.

Greznajā vestibilā valdīja klusums, un telpā bija tikai desmit cilvēki. Zem augstajiem griestiem pletās marmora grīda un slējās pīlāri, itin visur bija izvietoti eksotiski augi podos, savukārt stūros un vidū salikti zaļi ādas atzveltnes krēsli. Viktors tuvojās reģistratūras galdam, kas stiepās gar sienu viņam labajā pusē, un gāja mierīgi, ikdienišķi, par spīti draudošajām briesmām. Viņš ne mirkli neizlaida abus vīriešus no redzesloka, gatavs rīkoties, ja kāds palūkosies uz viņu. Pagaidām Viktors nebija izlēmis, ko darīt, bet viņa darbības jomā apdraudējums pastāvēja līdz brīdim, kad tika pierādīts

pretējais. Vestibilā viņš bija atklāts uzbrukumam, neaizsargāts, tomēr nekas viņa uzvedībā par to neliecināja. Viņš nepiesaistīja pārējo cilvēku uzmanību un izturējās tieši tāpat kā viņi.

Valdīja uzskats, ka Viktora profesijas pārstāvji ģērbjas melnā, bet Viktors negribēja izskatīties pēc klišejas. Melnais viņam piestāvēja tāpat kā vairākumam cilvēku pārāk labi -, bet vajadzēja ņemt vērā, ka viņa dzīvība ir atkarīga no spējas būt nepamanītam. Tobrīd Viktors bija ģērbies ogļmelnā uzvalkā un baltā kokvilnas kreklā ar sudraba krāsas kaklasaiti un radīja cienījama uzņēmēja iespaidu. Uzvalks bija šūts no vilnas auduma un pirkts gatavs, ļoti labs, bet vienu izmēru par lielu, lai radītu brīvu vietu ap gurniem, augšstilbiem, rokām un pleciem, tomēr neizskatītos vaļīgs. Oksfordas stila kurpes bija melnas, nospodrinātas, bet ne pārliecīgi, ar augstu malu gar potītēm un biezu, rievotu zoli. Brilles bija vienkāršas, matu griezums neinteresants.

Viktors izvēlējās savu apģērbtu tā, lai veidotu vienmuļu, neitrālu tēlu. Ja kāds mēģinātu atcerēties Viktora ārieni, būtu grūti viņu aprakstīt pareizi. Viņš bija vīrietis uzvalkā tāpat kā neskaitāmi citi. Brilles varēja ātri noņemt, un vienīgo īpašo pazīmi, kas eksistēja tikai tāpēc, lai novērstu uzmanību no pārējā, viņš gatavojās vēlāk noskūt. Viktors bija elegants, bet ne izcils, kārtīgs, bet parasts, pašpārliecināts, bet ne augstprātīgs. Aizmirstams.

Viņš piegāja pie galda un pieklājīgi uzsmaidīja melnmatainai viesu pieņēmējai, kas pacēla skatienu. Viņai bija iedegusi āda un lielas acis, seja bija prasmīgi uzkrāsota. Smaids, ko viņa veltīja Viktoram, bija tikpat neīsts. Sieviete veiksmīgi slēpa savu vēlmi atrasties jebkur citur, taču Viktors to nojauta.

-     Bonjour, viņš klusi sveicināja. Chambre quatre cent sept, je suis Mister Bishop. Pouvez-vous me dire si j'ai reзu des messages?

-    Un moment, s'il vous plcāt.

Sieviete pamāja un ieskatījās sarakstā. Aiz galda pie sienas bija pielikts liels spogulis, kurā Viktors vēroja abus vīriešus. Lifta durvis atvērās, un viņi atkāpās, dodot ceļu pārim, un tad paši gandrīz vienā soli iegāja kabīnē. Viktors nopētīja viņu rokas. Abiem bija cimdi.

Viktors paspēra soli sāņus, gribēdams ielūkoties kabīnē, bet redzēja tikai vienu vīrieti. Lai slēptu seju un svešinieks viņu nepamanītu, Viktors turēja galvu pieliektu. Kungam liftā bija gaiša āda un stūrains, gludi skūts žoklis. Viņš šķita iegrimis pārdomās un lūkojās tieši uz priekšu, ļaujot rokām brīvi karāties gar sāniem. Cimdi bija no brūnas ādas. Vai nu viņam bija savādas formas krūškurvis, vai arī zem neilona jakas tika slēpts kaut kas līdzīgs pistolei. Viktoram izzuda pēdējās šaubas par abu vīriešu nodomiem.

"Vai tie ir policisti?" Viktors prātoja. "Nē. Kopš Ozola slepkavības nav aizritējušas pat divas stundas, un nav iespējams mani saistīt ar šo noziegumu tik ātri. Viņi nav arī operatīvie darbinieki. Novērotājiem nevajadzētu nēsāt cimdus. Atliek tikai viena nodarbošanās."

Viktors minēja, ka abi ir no Austrumeiropas Čehijas vai Ungārijas vai no Balkāniem, kur nereti radās īpaši prasmīgi slepkavas. Viņš bija pamanījis tikai divus, bet varēja būt vēl kāds. Divi ieroči ir labāki par vienu, bet liela komanda būtu vēl labāka acīmredzamu iemeslu dēļ, it īpaši gadījumā, kad mērķis ir pieredzējis algots slepkava. Tikai izcilākie meistari var atļauties strādāt vieni.

Šo vīriešu uzvedība liecināja, ka ir ari citi. Viņi nepētīja apkārtni un neraizējās par drošību. Tātad viesnīca tika novērota un komanda bija lielāka. Varbūt tikai četri viri, varbūt pat desmit. Ja vairāk par desmit, Viktoram nebija daudz izredžu.

Viņi zināja, kur Viktors apmeties, un tam bija nepieciešams ievērojams prasmju vai precīzas informācijas līmenis. Neno

jaušot, pret ko jācīnās, Viktors nedrīkstēja novērtēt savus pretiniekus par zemu. Vajadzēja pieņemt, ka tie ir vismaz līdzvērtīgi viņam. Ja atklātos pretējais, viņam tas nāktu tikai par labu.

Viesu pieņēmēja papurināja galvu. Monsieur, il n’y a aucun message pour vous.

Viktors pateicās un pamanīja, ka vīrietis, kurš stāvēja lifta, piepeši zaudē saspringto sejas izteiksmi. Tās vietā uz brīdi pazibēja sāpes vai dziļš domīgums. Viņš pacēla pirkstu pie labās auss un pameta skatienu uz savu biedru. Atvēris muti, viņš pastiepa roku, lai neļautu durvīm aizvērties, bet nokavēja. Viktoram izdevās nolasīt pirmos vārdus viņam no lūpām:

"Viņš ir vestibilā…"

f

Vajātājiem bija radioaustiņas. Un Viktors bija pamanīts.

Pagriezies viņš nopētīja apkārtni, veltot dažas sekundes katram cilvēkam, jo varbūt nebija ievērojis vēl kādu no slepkavu komandas. Organisms reaģēja uz briesmām, iepludinot adrenalīnu asinsritē, paātrinot sirdsdarbības ritmu un sagatavojot ķermeni darbībai. Bet Viktoram nepatika paļauties uz instinktiem. Mežonīgajā pasaulē izvēles bija tikai divas cīnīties vai bēgt. Viktoram šie lēmumi reti bija tik vienkārši.

Viņš apslāpēja adrenalīna veicināto trauksmi, dziļi ievilka elpu un piespieda ķermeni nomierināties. Viņam vajadzēja apdomāties. Atra rīcība neko nedotu, ja viņš tādējādi paveiktu kaut ko nepareizi. Šajā nozarē tie, kas pieļauj pirmo kļūdu, parasti nenodzīvo pietiekami ilgi, lai pieļautu nākamo.

Pusmūža vīrs ar jaunu, daiļu pavadoni gāja bāra virzienā. Uz ādas krēsliem smejot sēdēja vairāki paveci vīrieši, stīvi izslējušies. Pievilcīgā viesu pieņēmēja apslāpēja žāvas. Kāds uzņēmējs soļoja uz izejas pusi, kliedzot telefonā. Jauna māmiņa pie lifta pūlējās savaldīt savu bērnu. Neviens no viņiem nevarēja būt kopā ar abiem vīriešiem, bet varbūt kāds tobrīd

ienāca viesnīcā pa dienesta ieeju sētas pusē vai ari virtuvē, vienlaikus aizšķērsojot visus atkāpšanās ceļus un ielencot medījumu. Tā bija pierastā taktika, bet pavisam bezjēdzīga, ja medījums neatrodas paredzētajā vietā.

“Kaut kāda iemesla dēļ viņi bija izvēlējušies nepareizu bridi, tāpēc iecerētais plāns izjucis," Viktors prātoja. “Viņi apmulsīs, satrauksies, ka notikusi kļūme un mērķis aizbēgs. Vajātāji ir izlaiduši mani no redzesloka un grib atjaunot kontaktu. Vai ari viņi vairs necentīsies slapstīties un mēģinās mani nogalināt tūlīt, kamēr uzskata mani par viegli ievainojamu un nesagatavojušos." Viktors negrasījās to pieļaut.

Viņš cieši nopētīja ekrānu virs lifta durvīm. Tajā pazibēja četrinieks viņa stāvs. Pēc dažām sekundēm parādījās trijnieks. Vīri brauca lejā.

Viktors palūkojās uz galveno ieeju. "Dodoties prom tūlīt, man vajadzētu rēķināties tikai ar tiem, kas ārpusē novēro durvis. Varbūt viņi nebūs gatavi sekot man uz ielas, un man varbūt izdosies aizbēgt un neviens nešaus." Tomēr tas nebija iespējams. Viesnīcas istabā atradās Viktora pase un kredītkartes. Uz tām bija pieņemts vārds, tomēr šie vajātāji jau zināja par viņu pārāk daudz.

"Varētu izmantot kāpnes, bet iespējams, ka viens no šiem vīriem iet lejup pa tām, lai aizšķērsotu man šo ceļu." Bija vēl kāda problēma. Viktors nebija apbruņots. Ierocis, ar ko viņš nogalināja Ozolu, bija sadalīts, un katra sastāvdaļa atstāta citā vietā. Stobru viņš iemeta Sēnā, aizslēgu notekā, vadīklu un atsperi lielā konteinerā, aptveri atkritumu tvertnē. Viktors ieroci vienmēr izmantoja tikai vienu reizi nemēdza nēsāt līdzi visus pierādījumus, kas būtu nepieciešami zvērinātajiem, lai viņu notiesātu. Ja izdotos tikt līdz rezerves ierocim, viņš vismaz varētu aizstāvēties.

Tomēr darbojās tikai viens lifts. Pie otrām durvīm bija piekarināta izkārtne, kas vēstīja, ka šis lifts ir salūzis. Viktors šķērsoja vestibilu un nostājās pie lifta, ko bija izmanto

juši abi viri. Gaidot viņš ar īkšķi citu pēc cita nokrakšķināja labās rokas pirkstu kauliņus.

Lifts nodžinkstēja, sasniedzot vestibilu. Pirms durvis pavērās, Viktors spēra soli sānis un atspieda muguru pret blakus sienu nelielā nišā, kur bija novietota grezni rotāta vāze. Viņš nekustējās, izliekoties nemanām apjukuma pilno skatienu, ko viņam veltīja mazs zēns. Visi pārējie bija pārāk aizņemti, lai vinu ievērotu.

Viens no abiem slepkavām iznāca no lifta un pagāja uz priekšu. Otrs varbūt gāja pa kāpnēm. Vīrietis mierīgi stāvēja ar muguru pret Viktoru, negrozot galvu droši vien šaudīja tikai acis, lai nepiesaistītu sev nevēlamu uzmanību. Viņš bija spēcīgas miesasbūves, ar platu kaklu, un gaita liecināja, ka reiz viņš dienējis armijā. Slepkava bija prasmīgs, bet ne tik zinošs, lai pamestu skatienu atpakaļ.

Viktors nogaidīja līdz pēdējam mirklim un tad ielavījās liftā, durvīm aizveroties. Viņu no slepkavas šķīra tikai sešas collas.

Bridi pirms tam, kad durvis bija pilnīgi aizvērušās, vīrietis uzlūkoja mazo zēnu, kurš norādīja uz Viktoru, un pagriezās. Tikai nejaušība. Viņš ielūkojās Viktoram acīs.

Slepkavas sejā pazibēja atskārsme.

Durvis aizvērās.

3.    nodaĻa

/

Plkst. 08.27 pēc Centrāleiropas laika

Viktors vairākas reizes dziļi ieelpoja, piepildot plaušas ar gaisu un noskaitot līdz četri, un izelpoja. Adrenalīna dēļ sirds pukstēja daudz straujāk, apgādājot muskuļus ar nepieciešamo skābekli. Ja tā veica vairāk nekā simt divdesmit sitienu minūtē, pavājinājās sīkās motorikas prasmes, piemēram, spēja precīzi notēmēt. Pēc simt trīsdesmit sitieniem tas bija gandrīz neiespējami. Ķermenim šīs prasmes nav tūlītēji vajadzīgas izdzīvošanai.

Viktors uzskatīja citādi.

Pārvaldot elpošanu, Viktors pārtrauca autonomās nervu sistēmas normālo darbību un nobremzēja sirdsdarbības ritma kāpumu. Viņš nevarēja apturēt savas instinktīvās reakcijas, tomēr prata ietekmēt tās.

Viņš sprieda, ka virs vestibilā nekavēsies un tūlīt pat ziņos pārējām vienībām, ka viņi ir pamanīti un mērķis bēg augšup. "Es varētu izkāpt jebkurā stāvā, atrast logu un nozust dažu mirkļu laikā. Bet man vajadzīgas mantas. Ja tās nepaņems slepkavas, tad agri vai vēlu viss nokļūs varas pārstāvju rokas. Pasēs ir dažādu valstu zīmogi ar datumu. Arī kredītkaršu numuriem var izsekot. Visos dokumentos ir pieņemts vārds, bet vienreiz es to jau esmu izmantojis." Viktors rīkojās ārkārtīgi piesardzīgi, taču vienmēr palika pēdas,

ko prasmīgs meklētājs var atrast un kas veda pie īstā Viktora. Viņš nedrīkstēja to pieļaut.

Lifts neapstājoties pabrauca garām diviem pirmajiem stāviem. Viktors vienmērīgi elpoja un skaitīja katru ilgo sekundi līdz brīdim, kad nopīkstēja skaņas signāls.

Durvis vēl nebija pilnīgi atvērušās, kad Viktors jau izspraucās gaitenī un strauji soļoja uz kāpņu pusi tālākajā galā, trīsdesmit pedu attālumā no lifta. Durvis bija ciet.

Nemaz nevajadzēja piespiest ausi pie durvīm, lai dzirdētu divus cilvēkus, kas traucas augšup. Vajātāji bija spēcīgi, ātri, un pēc divdesmit sekundēm viņi būs klāt. Viktoram bija nepieciešams paņemt savas mantas. Lai to izdarītu, vajadzēja iegūt laiku.

Pie sienas nedaudz tālāk bija piekārts ugunsdzēsēju cirvis. Viktors ar elkoni izsita stiklu un nocēla cirvi no stiprinājuma. Atgriezies pie kāpņu telpas durvīm, viņš pagrūda asmeni zem roktura un atbalstīja kāta apakšu pret grīdu. Šķērslis bija izturīgs.

Zem cirvim paredzētās vietas bija arī ugunsdzēšamais aparāts. Viktors pacēla to ar kreiso roku un atgriezās pie lifta. Tas vēl joprojām bija ceturtajā stāvā. Viņš nospieda pogu, lai atvērtu durvis.

Piepeši nodrebēja kāpņu telpas durvis, bet rokturis nesakustējās; to neļāva cirvis. Vajātāji mēģināja vēlreiz, šoreiz vēl sparīgāk, bet rokturis nepakļāvās, kaut gan pret to tika izmantots liels spēks. Tas bija pēdējais mēģinājums.

Viktors atkal pievērsās liftam, novietoja ugunsdzēšamo aparātu starp durvju vērtnēm, pieliecās un nospieda vestibila pogu. Durvis sakļāvās līdz pat aparātam, atkal atvērās un turpināja bezgalīgo ciklu. Viktors lēsa, ka ir ieguvis vismaz divas minūtes. Viņam vajadzēja mazāk nekā vienu.

Viņš nedzirdami sasniedza savu istabu un nostājās pie durvīm. Varbūt iekšā viņu gaidīja citi modri un gatavi. Viņš atspēra durvis un iegāja iekšā, zemu pieliecies tā, ka

galva bija zemāk par ierasto ķermeņa masas centru. Sekundes laikā viņš aplūkoja istabu un ieskatījās arī vannasistabā.

Tukšs.

Divi vīri bija kāpņu telpā, ārā gaidīja novērotāji, un varbūt citur viesnīcā klīda vēl kāds. Šie cilvēki bija prasmīgi, labi organizēti. īstiem profesionāliem būtu arī snaiperis otrā ielas pusē.

No loga Viktors turējās nostāk.

Iegājis vannasistabā, viņš noņēma skalojamās kastes vāku un izcēla paslēptos polietilēna maisiņus. Vienā no tiem bija pase, lidojuma biļete un kredītkartes. Viktors ielika šīs mantas žaketes iekškabatā. Otrā maisiņa bija vēl viena pielādēta FN Five-seveN pistole un klusinātājs. Vienmēr vajadzēja gatavoties sliktākajam. Viktors atvēra maisiņu, izņēma no tā ieroci, piestiprināja klusinātāju un pavilka aizslēgu, lai iebīdītu lodi patrontelpā.

Uz gultas jau bija novietots plāns čemodāns, kurā saliktas tīras drēbes un pārējās mantas. Viktors ar kreiso roku to satvēra un devās prom, nolaidis ieroci gar labo sānu, kur to nevarēja redzēt. Viņš ātri aizsoļoja pa gaiteni, nezaudējot modrību, un tuvojās ugunsdzēsēju kāpnēm. Vajātāji nepagūs attapties, kad viņš jau bus prom.

Viktors apstājās.

"Aizbēgot es neko neuzzināšu par saviem neveiksmīgajiem slepkavām. Tas, kurš viņus uzsūtījis, neatsauktu pasūtījumu. Es esmu nokļuvis kādā nāves sarakstā. Ja šie vīri mani jau atraduši, tas varētu notikt atkal. Nākamreiz es viņus nepamanītu tik ātri vai arī neieraudzītu nemaz."

Vajātājiem bija skaitlisks pārspēks, toties zaudēta iniciatīva. Nekad nedrīkst atteikties no priekšrocības tā bija viena no pirmajām kaujas mācībām, ko Viktors savulaik apguvis.

Viņš devās atpakaļ.

*

Ieradās viņi aizelsušies, rokās turot ieročus. Viens nostājās durvīm labajā pusē, otrs palika kreisajā. Mērķa istabas durvis bija plaši vaļā, slēdzene salauzta. Garākais un pieredzējušākais no abiem veltīja sekundi tam, lai divas reizes nospiestu kabatā paslēptās rācijas pogu, un miesas krāsas austiņā dzirdēja kādu atbildam.

Slepkava ātri pamāja ar roku savam pāriniekam, un viņi iebruka istabā. Pirmais virzījās strauji un zemu, lai otrais sekojot varētu šaut viņam virs galvas, un nopētīja istabas kreiso pusi, kamēr otrs vēroja labo. Abi rīkojās tik zibenīgi un agresīvi, cik vien iespējams, lai ikviens telpā būtu apstulbis, spiests aizstāvēties un nepagūtu reaģēt.

Istaba bija tukša. Viņi ieskatījās vannasistabā; ari tur neviena nebija. Piesedzot viens otru, viņi izpētīja skapi, ielūkojās zem gultas un visur, kur vien kāds varētu paslēpties. Slepkavām bija piekodināts visu rūpīgi pārbaudīt un neko nepiemirst. Viņi ieskatījās aiz aizkariem. Viens tikmēr pacēla plaukstu pie loga, signalizējot snaiperim pretējā ēkā, lai nešauj. Abi bija nosvīduši.

Visur valdīja nekārtība. Mērķis acīmredzot bija aizgājis steigšus, neuzkavējoties pat tik ilgi, lai paņemtu visas mantas. Pa grīdu mētājās drēbes, gulta nebija saklāta, pie izlietnes palikuši tualetes piederumi. Tas bija nevīžīgi un neprofesionāli.

Saspringums mazinājās, un abi sāka elpot vieglāk. Mērķis bija aizbēdzis. Viņi paslēpa ieročus, lai tos nepamanītu nejaušs garāmgājējs. Kad lifta durvis neatvērās, viņiem nebija citas iespējas kā vien skriet augšā pa kāpnēm un izlauzt kāpņu telpas durvis. To nebija iespējams paveikt klusi.

Viņi izgāja no istabas un aizvēra durvis. Vecākais pacēla apkakli un ziņoja mikrofona, ka mērķis nozudis. Viņš piesardzīgi izvēlējās vārdus, lai neradītu iespaidu, ka pieļāvis kādu kļūdu. Satraukumam nebija iemesla, visas izejas tika

novērotas. Kāds no pārējiem viņu ieraudzīs un ķersies pie darba; varbūt tas notika jau šobrīd un mērķis bija miris. Visiem komandas biedriem bija apsolīta liela prēmija pēc uzdevuma paveikšanas, un viņiem pat nenācās ne reizi izšaut.

Priekšnieks bija piekodinājis uzmanīties, jo mērķis esot bīstams, bet tagad piedzīvotais satraukums šķita nepamatots. Bīstamais mērķis bija aizbēdzis, tiklīdz parādījās iespēja, un tagad sagādās galvassāpes kādam citam. Abiem prata bija viena un tā pati doma. "Viegli nopelnīta nauda."

Sejas izteiksme pārvērtās, kad abi uzzināja, ka mērķis nav pametis ēku un neviens no pārējiem nav viņu redzējis. Viņi saskatījās, un abiem acīs pavīdēja viens un tas pats jautājums.

"Kur ir mērķis?"

*

Viktors atkāpās no pretējās istabas durvju actiņas un pacēla ieroci. Desmit reižu strauji nospiedis mēlīti, viņš iztukšoja tieši pusi aptveres. Viesnīcas durvis bija no bieza, cieta priedes koka, bet pistoles lodes līdzinājās šautenes munīcijai un iztriecās cauri tam, pat nezaudējot ātrumu.

Atskanēja divi pamatīgi būkšķi.

Durvis čīkstot pavērās. Viktors bija uzlauzis slēdzeni, lai tiktu iekšā, un pēc tam pieturējis durvis ar kāju. Tagad viņš tās atvēra plašāk un izgāja gaitenī. Viens no sekotājiem sēdēja uz grīdas, atbalstījies pret Viktora istabas durvju stenderi un nokāris galvu. Asinis tecēja no mutes un krājās lāmā uz paklāja. Viņš nekustējās, tikai kreisā pēda nedaudz noraustījās.

Otrs vēl bija dzīvs un gulēja uz mutes, klusi gārdzot. Viņam bija trāpīts vairākas reizes vēderā, krūtīs un kaklā. No saplosītās artērijas šļācās asinis, veidojot augstus, tumši sarkanus lokus uz sienas. Viņš centās aizrāpot. Lūpas bija pavērtas, bet pāri tām nenāca ne skaņas.

Viktors nepievērsa viņam uzmanību un sāka pārmeklēt mironi, bet neatrada maku. Viņš gribēja paņemt rāciju, bet

lode to bija izšķaidījusi ceļā uz vīra sirdi. Makstī zem pleca bija deviņu milimetru Bērētas sistēmas 92F modeļa pistole, bet kabatā divas rezerves aptveres. Šis bija labs, uzticams ierocis ar piecpadsmit ložu aptveri, bet smagnējs un liels, tāpēc to nevarēja pilnīgi noslēpt pat tad, ja nebija pievienots klusinātājs. Un arī iespēja apturēt mērķi ar zemskaņas munīciju bija neliela. Šādam darbam pistole bija izvēlēta neveiksmīgi. Ja slepkava nebūtu miris, Viktors to viņam pateiktu.

Parasti viņš neizvēlējās Bērētas sistēmas pistoli, bet šādos brīžos ieroču nevarēja būt par daudz. Viktors paņēma to un aizbāza aiz bikšu jostas. Spals palika ārā, bet slāpētājs sniedzās līdz astes kaulam. Līķis piepeši noraustījās, muskuļu spazmas pārņemts, un paliecās uz priekšu. Žoklis pavērās, un no mutes izlija asinis, bet pēc tam izkrita puse nokostas mēles. Viktors atkāpās un pievērsās otram, kurš bija dzīvs. Pagaidām.

Viņš pārstāja rāpot, kad Viktors ar papēdi uzspieda viņam starp lāpstiņām. Apvēlis ievainoto uz muguras, Viktors notupās blakus, spēcīgi iegrūda pistoles klusinātāju viņam vaigā un pagrieza slepkavas galvu sānis, lai spēcīgā asiņu strūkla trāpītu pa sienu, nevis viņam.

Ievainotais mēģināja runāt, bet spēja tikai čerkstoši izelpot. Lode kaklā bija saplosījusi viņa balseni, atņemot iespēju radīt ko citu kā vien pašas vienkāršākās skaņas. Viņš paraustīja Viktora piedurkni, mēģināja iecirst nagus tajā, cīnoties pat par spīti savai nāvējošajai brūcei. Viktors cienīja šādu neatlaidību.

Līdzīgi kā partneris, arī šis slepkava bija apbruņots ar Bērētas sistēmas pistoli, bet viņam nebija ne rācijas, ne austiņas. Viktors izņēma aptveri no ieroča un pārmeklēja kabatas, bet atrada tikai vairākas košļājamās gumijas plāksnītes, munīciju un saburzītu kvīti. Redzot, ka tajā ierakstītas sešas kafijas, Viktors aizmeta kvīti, attina košļājamās gumijas plāksnīti un iemeta mutē. Piparmētru garša. Viņš atzinīgi pamāja.

-    Paldies.

Nopurinājis slepkavas roku, viņš piegāja pie kāpņu telpas durvīm. Nebija ne miņas no citiem slepkavām, bet no zemākajiem stāviem atskanēja sieviešu balsis; viņas žēlojās par liftu. Viktors devās atpakaļ, vairīdamies no tumšajiem traipiem uz paklāja, un izņēma ugunsdzēšamo aparātu no lifta durvīm. Iegājis iekšā, viņš nospieda vestibila pogu. Istabā palika vairakas mantas, bet viņš par tām neraizējās. Tualetes piederumi bija pavisam jauni, drēbes nevalkātas, un nekur nebūs pirkstu nospiedumu, jo viņš bija notriepis rokas ar silikona šķīdumu.

Mirstošais gaiteni vairs nekustējās. Asinis, kas vēl pirms brīža strūkloja no kakla, tagad lēni tecēja uz izmirkušā paklāja. Viktors pats pret savu gribu tīksminājās par sarkano rakstu uz sienas virs līķa. Krusteniskajām līnijām piemita estētiska pievilcība, kas viņam atgādināja Džeksona Polloka darbus.

Viktors nopētīja savu atspulgu lifta spogulī un nedaudz sakārtoja apģērbu. Ja viņš šajā vidē izskatītos kaut nedaudz nekārtīgi, tas tiktu pamanīts. Lifta durvis aizvērās brīdi, kad no kāpņu telpas puses atskanēja spalgs kliedziens. Kādai bija sagādāts pārsteigums.

Laikam viņai nepatika Polloka daiļrade.

4.    nodaĻa

/

Plkst. 08.34 pēc Centrāleiropas laika

Vestibila Viktors pacietīgi gaidīja, kamēr viņam apkārt sākās panika. Viesnīcas vadītājs, īsa auguma kalsns vīrietis ar pārsteidzoši dobju balsi, bija spiests kliegt, lai pārbiedētie viesi viņu sadzirdētu. Daži nebija pilnīgi apģērbušies, jo izlēkuši no gultas, atskanot saucieniem par slepkavību. Vadītājs mēģināja paskaidrot, ka policisti jau ir ceļā un visiem jāsaglabā miers, bet bija jau par vēlu.

Viktors apsēdās greznā ādas atzveltnes krēslā vestibila stūrī. Tas bija ļoti ērts. Viņš to pagrieza tā, lai varētu novērot galveno ieeju un lielāko daļu vestibila, pat nepakustinot galvu. Vienlaikus viņš ar acs kaktiņu pieskatīja viesnīcas bāra ieeju un kāpņu telpu. Viņš nedomāja, ka liftus labajā pusē kāds izmantos, bet viņš tik un tā bija pietiekami tuvu, lai neuzkrītoši visus vērotu.

"Drīz ieradīsies policija, un atlikušajiem slepkavu komandas biedriem vairs nav daudz laika izpildīt uzdevumu. Šobrīd viņi jau noteikti ļaujas panikai, jo saprot, ka divi kolēģi ir miruši. Viņi vai nu aizbēgs, bet tam es neticu, vai arī mēģinās pabeigt darbu. Tā kā no vestibila ārā plūst pārbiedētie viesi un darbinieki, būtu pārāk bīstami nogalināt mani uz ielas, turklāt kuru katru mirkli parādīsies policisti," Viktors sprieda.

Aizritēja minūte vairāk, nekā Viktors bija domājis, un

šīs kavēšanās dēļ viņš novērtēja pretinieku spējas par iedaļu zemāk. Viņš tos pamanīja bez grūtībām vispirms vienu, kas centās izlavierēt izmisušo viesu pūlī, un pēc tam otru, kurš izskrēja no pirmā stāva gaiteņa. Pirmajam bija gaiši mati. Labo roku viņš turēja savas melnās ādas jakas kabatā, kreiso bija izstiepis, lai izlauztu ceļu starp cilvēkiem. Otrs bija gara auguma smagnējs vīrs ar tumšu bārdu un polsterētu jaku. Viņš ar abām rokām grūda cilvēkus malā, necenšoties slēpties. Viktors secināja, ka gaišmatis barības ķēdē ieņem augstāku vietu, tātad ir vilinošāks.

Abi sastapās vestibila vidū un bridi apspriedās, pavirši aplūkoja istabu un atri ieskatījās bārā, kamēr šķērsoja vestibilu. Gaišmatis tuvojās kāpnēm, bet lielais vīrs gāja uz lifta pusi. Tā kā viņus no Viktora šķīra drūzma, viņi savu mērķi nepamanīja; kļūda bija saprotama, bet viņiem tik un tā nāksies par to samaksāt.

Viktors piecēlās un aprēķināja savu maršrutu tā, lai ģimene, kas iznāca no lifta, noslēptu viņu lielā vīra skatienam. Abi pagāja viens otram garām, un Viktors strauji tuvojās kāpnēm, sasniedzot gaišmati brīdī, kad tas pagrūda durvis.

Slepkava pārāk vēlu pamanīja ēnu. Viņš mēģināja izņemt ieroci, bet sastinga, tiklīdz sajuta pie ribām piespiesto klusinātāju. Viktors pagrieza to augšup, tēmējot sirdi, tajā pašā mirklī ar kreiso roku satvēra vajātāja sēkliniekus un spēcīgi saspieda.

Gaišmatis iestenējās un gandrīz nokrita zemē, mokošu sāpju pārņemts. Viktors pagrūda viņu caur durvīm un franciski iečukstēja ausī:

-    Izņem labo roku no kabatas. Ieroci atstāj. Vīrietis paklausīja, un Viktors jautāja: Cik daudz jūsējo te ir?

Lai spētu parunāt, gaišmatis centās elpot pietiekami vienmērīgi un noturēties kājās. Viņš bija pārbijies, un Viktors viņu saprata. Vīrietim izdevās pateikt tikai vienu vārdu:

-Ko?

Viktors virzīja viņu augšā pa pirmo kāpņu posmu, vēl ciešāk satverot sēkliniekus, lai ķīlniekam prātā neienāktu doma par kaut ko muļķīgu. Tas pat nebija vajadzīgs.

-    Šurp.

Viņi gāja tālāk, līdz sasniedza otrā stāva durvis.

-    Šeit. Atver.

Vīrietis drebēdams pagrieza rokturi. Kad durvis bija pavērtas līdz pusei, Viktors pagrūda savu gūstekni, un abi aizsoļoja pa gaiteni. Viņi pagāja garām istabenei, kas steidzās uz kāpņu pusi. Vecās sievietes mati bija saņemti ciešā mezglā, un viņa bija tik tikko piecas pēdas gara. Viktors dzirdēja, ka viņa spēji ievelk elpu, redzot vīrieša saviebto seju un Viktora plaukstu pie viņa stakles. Viktors turēja galvu pieliektu aiz sava gūstekņa, lai istabene nesaskatītu viņa seju.

Viņš varētu nogalināt sievieti, lai lieki neriskētu, bet vēl viens līķis gaitenī izraisītu jaunus sarežģījumus, un viņa nebija vainīga, ka netīšām te nokļuvusi. Brīdī, kad viņa pavēstīs par redzēto kādam pietiekami nozīmīgam cilvēkam, Viktors jau sen būs prom.

Abi vīrieši nogriezās ap stūri un nokļuva citā gaitenī. Tajā valdīja klusums; visi viesi jau pulcējās vestibilā vai ari uz ielas.

-    Atver durvis, Viktors pavēlēja.

Gaišmatis trīcēdams izdvesa: Kuras?

Viktors raidīja trīs lodes stenderes vietā, kur atradās slēdzenes prctdzelzis. Ar vienu lodi pietiek tikai filmās. Tās. Vīrietis vilcinājās, un Viktors pastiprināja tvērienu. Atver. Tūlīt.

Viņš grieza rokturi pārāk lēni, tāpēc Viktors viņu iegrūda istabā un ar kāju aizcirta durvis.

-    Nomet ieroci uz gultas.

Vīrietis iebāza roku kabatā un nesteidzīgi izņēma pistoli, turot to tikai ar īkšķi un rādītājpirkstu. Viņš to nometa uz gultas, trāpot tieši vidū. Tādos apstākļos metiens bija labs.

Nākamajā mirkli Viktors atlaida gaišmati un spēji grūda viņu uz priekšu. Vīrietis paklupa un sabruka uz grīdas, kur palika guļam embrija pozā, satvēris ievainotos sēkliniekus. Viņa mīlas piedzīvojumu laiks bija pagājis. Vīrietis bija jaunāks nekā trīs pārējie, ne vecāks par divdesmit septiņiem gadiem. Viņa vaibsti bija citādi, izturēšanās savaldīgāka. Viktors ziņkāri nopētīja viņu. Likās skaidrs, ka šis vīrietis neiederas starp pārējiem. Viņš bija vai nu pieaicināts no ārpuses, vai arī grupas vadonis.

Svešais palūkojās uz savu labo pēdu un strauji novērsās. Labā bikšu stara krītot bija parauta uz augšu, atklājot melnu ādas maksti, kurā ieslēpts revolveris ar īsu stobru. Viņš pamanīja, ka Viktors to redzējis un nolasījis sava ķīlnieka domas.

Viktors papurināja galvu tikai vienu reizi -, tad spēra soli uz priekšu un pavērsa ieroci pret vīrieša pieri. Cik daudz jūsējo šeit ir?

-    Septiņi.

-    Ieskaitot tevi?

Saviebies svešais pamāja, nespējot parunāt, jo sāpes staklē bija pārāk spēcīgas. Tātad bez lielā vīrieša liftā kaut kur bija vēl trīs.

-    Cik mašīnu jūs atvedāt?

Gaišmatis steidzās atbildēt, izspļaujot vārdu: Vienu.

-    Tikai vienu?

-    Tas ir furgons.

-    Kāds numurs?

-    Es… nezinu.

Viktors ietrieca lodi grīdā viņam starp kājām. Tā bija velti izšķiesta munīcija, tomēr nebija laika ilgstošai pratināšanai.

-    Es zvēru, ka nezinu! Gaišmatis stingi lūkojās uz apsvilušo caurumu paklājā.

-    Kāds modelis?

-    Nezinu. Zila īrēta automašīna.

Viņš runāja franciski labi, bet ne tekoši. Tā nebija viņa dzimtā valoda.

-    Vai zini, kas es esmu? Viktors jautāja.

Vīrietis neatbildēja uzreiz, bet atguva balsi, tiklīdz Viktors spēra soli uz priekšu.

-    Nē.

-    Nē?

-    Tikai izdomāto vārdu, mums bija fotogrāfija…

-    Kā jūs uzzinājāt, kur esmu apmeties?

-    Mums nosauca viesnīcu.

-    Kad?

-    Pirms trim dienām.

Viktors piepeši pazina vīrieša akcentu un sāka runāt angliski. Tu esi amerikānis.

Gaišmatis atbildēja angliski. Jā. Viņš bija no dienvidu štatiem, varbūt Teksasas.

-    Kurš ir galvenais? Viktors jautāja.

-    Es.

-     Privātais sektors?

-Jā.

-    Vai jūs man sekojāt?

-    Mēģinājām, bet tu vienmēr izvairījies.

-    Kāpēc gaidījāt tik ilgi, lai mani nogalinātu?

Amerikānis bridi klusēja un tad atbildēja: Mēs gaidi-

jām zaļo gaismu.

-    Un kad to saņēmāt?

t

-    Pussešos.

Viktors juta, ka gaišmatis nolēmis teikt patiesību. "Varbūt viņš cer uz iespēju dzīvot, ja vien atbildēs godīgi. Svētlaimīga neziņa."

-    Kāpēc tu iesūtīji tos abus iekšā, pirms es biju atgriezies? Gaišmatis atkal saviebās. Es zaudēju savaldību. Domāju,

ka tu vairs nenāksi atpakaļ. Aizsutiju viņus pārbaudīt. Viņš sarauca pieri un acīmredzami vēl joprojām mocījās sāpēs.

-     Nepiemērotā brīdi.

-    Tas bija muļķīgi, Viktors piekrita. Kas tev zināms par zibatmiņu?

-   Mums vajadzēja pārliecināties, ka tā ir pie tevis, paņemt to un gaidīt norādījumus.

-    Kā labā tu strādā? Viktors samiedza acis.

Vīrietis nolieca galvu. Viņam pār vaigiem ritēja asaras.

-     Lūdzu…

-    Kā labā tu strādā?

Viņš ielūkojās Viktoram sejā un saprata, ka nevar cerēt uz žēlsirdību. Tad viņš iešņukstējās.

-    Ka lai es to zinu?

Viktors viņam ticēja. Un viņš divas reizes iešāva amerikānim sejā.

Nometies ceļos pie līķa, viņš meklēja kādu personas apliecību un pamanīja radio jakas iekškabatā. Tas bija ieslēgts raidīšanas režīmā, un mazā gaismiņa mirgoja. Zem krekla apkakles bija piestiprināts mikrofons.

Iečīkstējās grīdas dēlis. Viktors sastinga un palūkojās pār plecu.

Zem durvju spraugas pavīdēja ēna, kas kustējās gaitenī. Viktors spēji metās pa labi, un istabā iebruka vīrietis ar tumšo bārdu. Viņš šāva, vēl pat neredzējis mērķi. Ierocis bija kompakts Heklera un Koha mašīnpistoles 5K modelis ar garu klusinātāju, un zibenīgie šāvieni izklausījās pēc apslāpētiem klikšķiem.

Šāvējs virzīja ieroča stobru, sekojot Viktoram, kurš ieskrēja vannasistabā. Lodes kapāja sienu aiz viņa, izsitot caurumu rindu. Čaulītes džinkstēdamas atsitās cita pret citu uz paklaja slepkavam pie kājām.

Viktors notupās un, vēl pilnībā nepagriezies, nospieda mēlīti. Lode aizspindza caur atvērtajām durvīm un uzjundīja apmetuma putekļus, ietriecoties sienā.

Vannasistaba bija sešas reiz četras pēdas liela flīzēta kas

tīte ar vannu, izlietni un tualeti. Nebija nekādu aizsargājošu stūru vai priekšmetu, aiz kuriem paslēpties. Ienaidnieka pilnā automātiskā režīmā mašīnpistole varēja iztukšot trīsdesmit patronu aptveri divās, komats, piecpadsmit sekundēs. Šādā attālumā un ar tādu munīcijas daudzumu šāvējs vārda tiešā nozīmē nevarēja netrāpīt mērķim.

Ar kreiso roku Viktors izņēma aiz jostas aizbāzto Bērētas sistēmas pistoli un notēmēja abus ieročus pret durvīm. Precīzi notēmēt bija grūti, bet viņam vajadzēja papildu iespēju apturēt pretinieku, lai tas nepagūtu atklāt uguni. Pretinieks bija liela auguma vīrs, un ne zemskaņas piecu, komats, septiņu milimetru, ne deviņu milimetru patronas nenoguldītu viņu uzreiz, ja vien netrāpītu galvā, sirdī vai mugurkaulā. Bet, ja munīcijas ir pietiekami daudz, ir vienalga, kur tā ķērusi. Viktors turēja Bērētas sistēmas ieroci tieši zem pusautomātiskās pistoles, lai šautu apmēram vienuviet. Viņš bija redzējis amatierus, kas turēja divus ieročus plecu platumā izplestās un izstieptās rokās kā iecienītās asa sižeta filmu zvaigznes. Tādi cilvēki vienmēr mira pirmie.

Kaut kas atsitās pret paklāju un nodžinkstēja pa deviņu milimetru čaulītēm. Pēc brīža Viktors dzirdēja, ka pretinieks pārlādē ieroci. Tas nebija tukšs, bet slepkava tik un tā izmantoja izdevību un ielika pilnu aptveri.

Viktors tupēja iespējami tālāk no durvīm. Ja ienaidnieks bija pietiekami gudrs, lai pārlādētu ieroci, pirms beidzās munīcija, tad nepieļaus kļūdu un neskries vannasistabā, ja pietiek pabāzt ieroča stobru durvju spraugā un nospiest mēlīti. Viktors juta, ka šāvējs lavās gar sienu un grasās rīkoties tieši tā. Draudēja tūlītēja nāve, bet Viktors savaldījās un saglabāja mieru.

"Kaut kas jādara, turklāt ātri." Viktors palūkojās apkārt, redzēja dvieli uz pakaramā, tualetes piederumus virs izlietnes zobu pastu, skūšanās putas, dezodorantu, skuvekli, pēcskūšanās losjonu.

Uzmanību piesaistīja dezodoranta pudelīte.

Viņš vēlreiz izšāva no lielākās pistoles, cenšoties iebiedēt pretinieku, un pēc dažām sekundēm to atkārtoja, lai iegūtu laiku un slepkava piesargātos. Tad viņš nolika Bērētas sistēmas pistoli uz grīdas sev pretī, paņēma pusautomātisko ieroci kreisajā rokā, piecēlās un paķēra dezodorantu.

Atkal notupies, viņš turpināja šaut durvīs, līdz atskanēja klikšķis, liecinot, ka beigusies munīcija. Tādējādi viņš pamudināja pretinieku izmantot iespēju.

Viktors nosvieda tukšo ieroci, paņēma dezodorantu kreisajā rokā un pistoli labajā. Pielēcis kājās, viņš pasvieda aerosola baloniņu uz durvju spraugas pusi brīdī, kad pie stenderes parādījās mašīnpistoles stobrs.

Vienlaikus viņš trīs reizes izšāva.

Pēdējā lode trāpīja mērķī, un aerosola baloniņš gaisā uzsprāga.

Skrējienu Viktors uzsāka, iekams izdzirdēja kliedzienu, un pieliecies uzgrūdās panikas pārņemtajam pretiniekam brīdī, kad tas atklāja uguni.

Lodes netrāpīja mērķi un aizlidoja Viktoram virs galvas. Vīrietis grīļodamies kāpās atpakaļ un atdūrās pret sienu. Ierocis bija pacelts plecu augstumā, un viņš izmisis spieda mēlīti, šaujot uz labu laimi.

No apsvilinātās sejas ādas un acīm rēgojās plānas metāla šķembas, un viņa mati liesmoja.

Ierocis noklikšķēja, vīrieša vaidi uz brīdi pieklusa, un viņš ātri, sekli elpoja. Viņš grozīja galvu, vēl joprojām pacēlis ieroci pēdējā nožēlojamā uzbrukuma žestā. Gaisā vēdīja ceptas gaļas smārds.

Viktors iztaisnojās, pavērsa pistoli pret šāvēja krūtīm un ietrieca divas lodes precīzi sirdī.

5 . nodaĻa

Plkst. 08.38 pēc Centrāleiropas laika

Viktors steidzīgi soļoja, turēdams pistoli rokā un slēpdams to zem žaketes. Kabatā viņam bija tukšais ierocis. Viņš gāja pa pirmā stāva gaiteņiem, atsaucot atmiņā viesnīcas iekārtojumu, ko bija iegaumējis jau pirmajā vakarā. Drīz viņš sasniedza durvis, uz kurām bija uzraksts "Tikai darbiniekiem".

Kaut kur citur šajā stāvā skaļi, satraukti sarunājās policisti. Tie noteikti bija patruļas policisti, kas saņēmuši ārkārtas izsaukumu un ieradušies pirmie. Pārējie drīz būs klāt. Viktors zināja, ka tiks slēgta viesnīca, pēc tam arī iela un, iespējams, viss kvartāls. Viņš gribēja būt tālu prom, iekams tas notiks.

Viņš izvilka pistoli un ar kreiso roku pagrūda virtuves durvis. Pieraduma dēļ viņš izmantoja pirkstu kauliņus, kaut gan uz pirkstu galiem bija silikons.

Iekšā valdīja pārsteidzošs vēsums. Otrās durvīs bija ielikts ķīlis, lai tās neaizvērtos; tas droši vien notika brīdī, kad bēga visi pārbiedētie viesi un darbinieki. Virtuvē ieplūda spirdzinošs vējiņš. Viktors beidzot pamanīja, ka ir nosvīdis. Nekur nebija redzami virtuves strādnieki. Acīmredzot visi rīkojušies gudri un pametuši telpas. Viktors ievilka nāsīs brokastu ēdienu smaržu. Pannās uz plīts dega olas. Krāsnīs cepās maize un kruasāni.

Lai saglabātu vienmērīgu sirdsdarbību, viņš turpināja dziļi elpot. Cieši satvēris pistoli abās rokās, viņš nesteidzīgi gāja uz priekšu un piesardzīgi vēroja plašo, atvērto telpu, bet vairījās no nepārskatāmajām vietām aiz virtuves iekārtām un rindās sakrautajiem krājumiem. Tuvodamies durvīm, Viktors nemitīgi lūkojās apkārt nedrīkstēja aizmirst trīs pārējos šāvējus, kas bija dzīvi un droši vien joprojām viņu medīja, kaut gan zaudējuši vadoni. Ja viņi vēl bija viesnīcā, tas nozīmēja, ka izeja noteikti ir apsargāta.

Viktors virzījās uz priekšu, neatejot no skapjiem un darba virsmām, ko varētu izmantot kā aizsegu gadījumam, ja kāds ieskrietu virtuvē no āra. Sirēnas gaudas mudināja iet ātrāk, bet apziņa par pašreizējā brīža briesmām lika spert soļus nesteidzīgi un savaldīgi.

"Ja ārā pie durvim gaida kāds cits šāvējs, man būs nepieciešams pārsteiguma mirklis, lai es varētu izkļūt no viesnīcas dzīvs. Steidzoties es tikai atvieglotu ienaidniekam darbu. Šodien viņiem nāksies papūlēties, lai nopelnītu naudu."

Viņš spēra vēl vienu soli un apstājās.

Kustība.

Atspulgs nerūsējošā tērauda skapja durvīs kreisajā pusē. Tikai neskaidra kustiba, bet Viktors uztvēra tās nozīmi un apcirties redzēja, ka pieliekamā durvis strauji atveras un no tumsas izskrien sieviete, jau tēmējot uz viņu.

Bet Viktors reaģēja ātrāk un izšāva pirmais; divas lodes trāpīja sievietei vēderā. Zaudējusi līdzsvaru, viņa atmuguriski iekrita telpā, no kuras nupat bija uzradusies.

Sieviete vēl bija dzīva, bet aizvērusi acis, un ap sviluma pēdām uz blūzes veidojās divi mazi asiņu aplīši. Viņa tvēra pēc elpas, jo plauša bija cauršauta. Ierocis mētājās uz grīdas blakus, bet sieviete necentās to paķert. Viņa bija pārāk nobijusies.

Tiklīdz Viktors piegāja tuvāk, ēna krita sievietei uz sejas, un viņa atvēra acis. Viņa bija pārsteidzoši pievilcīga, divdes

mit astoņus vai divdesmit deviņus gadus veca, smalkie sejas vaibsti bija saviebti sāpēs, bet acīs vidēja šausmas. Viņa lūdzoši uzlūkoja Viktoru, asarām ritot pār vaigiem. Lūpas, ko Viktors labprāt noskūpstītu, kustējās bez skaņas, jo plaušās nepietika gaisa ne vārdiem, ne lūgšanām. Ne ari tam, lai pateiktu Viktoram kaut ko noderīgu. Viņš veltīja bridi pārdomām, kā šāda sieviete nokļuvusi starp slepkavām. Bet, lai ari kāds bija viņas stāsts, tam paredzētas skumjas beigas. Viņa nesteidzīgi papurināja galvu.

Kūpošā čaulīte atsitās pret grīdas flīzēm.

Viņš pārmeklēja sievieti. Tāpat kā pārējie, ari viņa nenēsāja līdzi maku vai kaut ko tādu, kas apliecinātu viņas personību. Šie profesionāļi bija gudri, kaut arī pieļāva drausmīgu kļūdu, uzņemoties šo darbu. "Pie kāda no atlikušajiem es noteikti kaut ko atradīšu." Viktors negribēja pat pieļaut domu, ka tā varētu nebūt.

Nosviedis pistoli, viņš paņēma mirušās sievietes ieroci. Tas bija labs Heklera un Koha sistēmas universālā pusautomātiskā pistole, četrdesmit piektais kalibrs, ar strupu klusinātāju. Viņš izņēma aptveri ar astoņām patronām, secināja, ka tās ir ļoti kvalitatīvas, un ielika aptveri atpakaļ. Šī slepkava lepojās ar saviem amata rīkiem.

Viktors izņēma vēl dažas rezerves aptveres no sievietes jakas kabatas un salīcis izgāja sānielā. Viņš lūkojās pa labi un pa kreisi, tāpat virzot arī pistoli. Neviena nebija. Viņš paslēpa ieroci aiz jostas, tuvojās lielajai ielai un priecājās, ka beidzot varējis nozagt normālu ieroci. Dažreiz slepkavām bija ļoti slikta gaume.

Sieviete bija piektā mirusi.

Vēl palikuši divi.

*

Pie viesnīcas durvīm drūzmējās cilvēki. Viesi un darbinieki visi bija satrūkušies, apjukuši un nobijušies un meklēja mierinājumu pūlī. Tikai daži zināja, kas noticis ceturtā

stāva gaitenī, bet runas par asinīm un līķiem izplatījās strauji. Kāds policists viens pats centās atspiest skatītājus atpakaļ. Garāmgājēji steidzās uz notikuma vietu, lai noskaidrotu, kas atgadījies.

Viktors iznāca no sānielas un iejuka pūlī. Viņš gāja raiti, tomēr ne ātrāk par pārējiem, un centās turēties tā, lai snaiperiem būtu grūtāk viņam trāpīt. Visticamāk, neviens neuzdrošinātos šaut, tomēr Viktors negribēja likt uz spēles savu dzīvību. Viņš pamanīja zilu furgonu, kas bija novietots nedaudz tālāk pie telefona kabīnes. Diemžēl tas stāvēja ar aizmuguri pret viņu, tāpēc viņš neredzēja, vai kāds sēž pie stūres.

Tā kā furgons vēl nebija nozudis, vajadzēja pieņemt, ka vismaz viens slepkava ir palicis. Tuvojoties automašīnai, Viktors secināja, ka no izpūtēja plūst dūmi. Tā bija laba vēsts acīmredzot kāds bija kabīnē, darbinot motoru tukšgaitā. Viktors zināja, ka šajā kņadā spēs sasniegt furgonu, pirms vadītājs viņu pamanīs. Viņš grasījās šķērsot ielu un jau atrāva labo kāju no ietves, bet neko vairāk nepaguva izdarīt.

Otrā ielas malā tieši pretī viesnīcai bija balta dzīvojamā ēka, un pa tās kāpnēm lejup steidzās drukns virietis. Viņam pār plecu bija pārmesta melna sporta soma, kurā varētu ievietot tenisa raketi vai hokeja nūju.

Vai snaipera šauteni.

Vīrietis sastinga, uztvēris Viktora skatienu, un tādējādi nodeva sevi. Abi sastinga. Druknais atguvās pirmais un palūkojās pa kreisi, kur stāvēja furgons. Gan viņu, gan Viktoru no tā šķīra vienāds attālums.

Tiklīdz Viktors spēra soli uz priekšu, vīrietis soli atkāpās un iebāza roku aiz jakas. Viktors rīkojās tāpat. Uz ielas izbrauca policijas automašīna, gaismām zibot un sirēnām gaudojot. Abi vīrieši to ieraudzīja un atteicās no vēlmes izvilkt ieroci.

Slepkava atkal palūkojās uz furgonu, droši vien cerot uz

palīdzību. Sapratis, ka to nesagaidīs, viņš pagriezās un steidzās atpakaļ pa kāpnēm uz. dzīvojamo ēku.

Viktors paātrināja gaitu, bet neuzdrošinājās skriet, lai nepiesaistītu uzmanību. Viņš sasniedza pretējo ietvi brīdi, kad durvis aiz bēgļa aizcirtās. Lecot pāri diviem pakāpieniem reizē, viņš pietraucās pie durvīm un paraustīja rokturi, bet otrā pusē bija aizšauta bulta. Viņš negribēja riskēt, izsperot durvis vai raidot lodi slēdzenē, jo tobrīd piebrauca vēl dažas policijas automašīnas.

Nokāpis lejā, Viktors nopētīja ielu, lai apsvērtu iespēju tikt apkārt ēkai. Labajā malā divdesmit jardu attālumā bija sāniela, un Viktors tuvojās tai.

Tur neviens viņu vairs neredzēja. Viņš sāka skriet un sasniedza sētas pusi, turēdams rokā pistoli. Nebija ne miņas no druknā vīra. "Ja viņš būtu pametis ēku, es viņu jau redzētu, un tas nozīmē, ka viņš nolēmis palikt namā." Viktors izbrīnījās. Slepkava bija apņēmies gaidīt un cīnīties.

Sagādāt viņam vilšanos Viktors negrasījās.

Sētas puses durvīm bija izturīga atslēga, un Viktoram nāktos veltīt gandrīz trīsdesmit sekundes atvēršanai, ja lielās četrdesmit piektā kalibra lodes nesatriektu to gabalos. Viņš ielādēja pilnu aptveri un iegāja platā, pieticīgi mēbelētā gaitenī, kura grīdu rotāja daudzkrāsaina mozaīka. Viņš pamanīja trīs iekšdurvis, un uz divām bija numuri. Plašāko vietu aizņēma lielas kāpnes.

Viktors tām tuvojās, satvēris ieroci abās plaukstās un pacēlis to kaujas pozīcijā. Viņa viesnīcas istaba bija ceturtajā stāvā, tātad druknais vīrs iekārtojies šī nama piektajā stāvā, lai novērotu vajadzīgo logu. Tā istaba bija pazīstama un droša. Slepkava noteikti izvēlētos to kā patvērumu.

Klusi un nesteidzīgi virzoties augšup, Viktors uzmanigi vēroja apkārtni, gatavojoties brīdim, kad slepkava viņam uzbruks no slēpņa. Sasniedzis otro stāvu, viņš nopētīja kāpņu laukumiņu un turpināja ceļu.

Trešajā stāvā viņš uz brīdi sastinga un ieklausījās. Neko nesadzirdējis, viņš kāpa uz ceturto. Piektajā stāvā atvērās durvis. Ierunājās sieviete izbrīnīta, bet draudzīga.

-    Vai varu jums kaut kā palīdzēt?

Atskanēja klikšķis un pēc tam būkšķis, kad līķis atsitās pret grīdu. Viktors izmantoja šo izdevību un skrēja augšup, kamēr slepkavas uzmanība bija pievērsta kaut kam citam. Viņš ieraudzīja drukno vīru brīdi, kad tas pagriezās pēc veiktās slepkavības.

Šaut Viktoram nācās skrienot, bet leņķis bija neveiksmīgs, un lode izrāva gabalu no margām. Svešais vīrietis instinktīvi parāvās atpakaļ. Vēl divas lodes ietriecās griestos viņam virs galvas, ceturtā trāpīja pa margu melno dzelzs režģi. Pašķīda dzirksteles. Vīrietis nospieda sava ieroča mēlīti un izšāva, strauji atkāpjoties no Viktora redzesloka, tad atkal uz brīdi parādoties un nemitīgi raidot šāvienus. Viktors atbildēja ar to pašu, bet neviens netrāpīja mērķī.

Zemu noliecies, Viktors sasniedza kāpņu augšgalu un cauri dzelzs režģim ieraudzīja līķi dzīvokļa durvīs. Sirmā sieviete lietusmēteli bija mirusi tikai tāpēc, ka pieklājīgi apvaicājās svešiniekam, vai var kaut kā viņam palīdzēt. Ikviens labs darbs tiek atalgots.

Stāvā bija divu dzīvokļu durvis, un otras bija pavērtas, bet slepkavu nekur nemanīja. Viktors klusi spēra soļus pa diviem pēdējiem pakāpieniem un palūkojās uz pirmajām puspavērtajām durvīm. Šo dzīvokli snaiperis bija izmantojis, lai tēmētu uz viņa istabu, un neapšaubāmi izvēlējies to kā patvērumu. Tomēr Viktors šaubījās.

Pilnīgi bez trokšņa viņš uzmanīgi šķērsoja kāpņu laukumiņu, izvairījās no spīdīgās asiņu lāmas, pieplaka pie sienas un virzījās pie atvērtajām mirušās sievietes dzīvokļa durvīm. Tik tikko izdevās apvaldīt smaidu. Viņš negrasījās kļūt par upuri senākajai viltībai cilvēces vēsturē.

Sasniedzis durvis, viņš palūkojās uz otru dzīvokli un iz

vērtēja nepieciešamo leņķi, lai kāds no mirušās sievietes dzīvokļa varētu tēmēt uz pretējām durvīm. Viņš pieliecās zemāk, ar kreiso roku satvēra durvju stenderi un izmantoja to kā atbalsta punktu, lai ietrauktos istabā. Slepkava bija notupies un atslīdzis pret starpsienu, pacēlis ieroci pret sava iepriekšējā dzīvokļa durvīm. Vīrietis pārsteigts iepleta acis.

Viktors šāva divas reizes. Pirmo reizi viņš netrāpīja, bet otra lode skāra mērķa galvu virs auss, un pašķīda asinis. Slepkava izšāva pretī un atkrita aizsegā. Lode ietriecās durvju stenderē dažu collu atstatumā no Viktora sejas, un viņam vaigā iedūrās garas koka skabargas. Viņš pat nesarāvās.

Tad viņš strauji pielēca kājās un izgāja istabas vidū. Vajadzēja kustēties, jo viņš atvieglotu darbu slepkavam, paliekot vienā vietā.

Uzbrucējs paslēpās aiz stūra un ātri raidīja divus šāvienus durvju virzienā. Lodes aizspindza tukšajā vietā, kur vēl pirms sekundes bija Viktora galva. Viņš gāja tālāk, radot arvien neērtāku leņķi starp sevi un pretinieku. Lai viņu saskatītu, slepkavam nāktos pabāzt galvu ap stūri, šajā mirklī Viktors viņu sašautu. Bet pretinieks neuzķērās.

Aizritēja piecas sekundes, un Viktors iztēlojās, kā druknais vīrs pārvietojas pa dzīvokli tā, lai nokļūtu viņam aiz muguras. Bija divas citas izejas no istabas, abas pārāk tālu viena no otras, lai viņš tās novērotu reizē.

Viktors pieskrēja pie ieejas ēdamistabā un pieliecās ap stūri. Slepkava bija nozudis. Pretējā malā bija atvērtas durvis, aiz kurām Viktors saskatīja virtuvi. Viņš klusi pieslīdēja pie tām un ielūkojās iekšā. Tukšums. Bija vēl tikai vienas durvis. Viktors steidzās pie tām, ievērojis nelielus tumšus asiņu traipus uz baltajām grīdas flīzēm.

Aiz durvīm viņš ieraudzīja slepkavu, kurš bija notupies gaitenī, atbalstījis muguru pret sienu un satvēris ieroci abās rokās. Viņš gatavojās pavirzīties sāņus un iešaut Viktoram

mugurā. Vismaz cerēja tā rīkoties.

Slepkava dziļi elpoja, sakopodams drosmi, un piepeši sastinga. Varbūt viņš ar acs kaktiņu pamanīja tumšu apveidu, varbūt viņu brīdināja kāda neizprotama maņa. Viņš pagriezās, lai atklātu uguni, un Viktors iešāva viņam krūtīs. Vīrietis sabruka un noslīdēja gar sienu, vēl joprojām dzīvs, atslābušajā rokā turot ieroci. Sejā pavīdēja pārsteigums, it kā viņš nespētu noticēt, ka ir sašauts. Gaisā virmoja sārta migla.

Pistoles aizslēgs bija atbīdīts, tāpēc Viktors izņēma tukšo aptveri un ielika jaunu, pavilka aizslēgu, iebīdot lodi patrontelpā, un vēl divas reizes izšāva uz slepkavu.

Pārmeklējis līķi, Viktors paņēma austiņu un rāciju, bet neko citu neatrada. Viņš devās uz otru dzīvokli. Priekšnamā bija nolikta melna sporta soma. Atvilcis rāvējslēdzēju, viņš ieraudzīja SIG556 ER šauteni ar klusinātāju, kas izskatījās gatavots pēc īpaša pasūtījuma. Blakus kabatā bija ķīmiskās tīrītavas izsniegta kvīts un elektroniskā durvju atslēga. Uz kvīts bija minēts viesnīcas nosaukums: Abrial.

Tas jau bija kaut kas.

Viktors iegāja istabā un atvēra logu, izliecās pa to un redzēja, ka zilais furgons vēl joprojām ir pie ietves lejā.

Kaut kas nosprakšķēja, un austiņā kāds ierunājās lauzītā, neveiklā franču valodā. Vēl viens ārzemnieks. Tie, kas prata franču valodu, acīmredzot izmantoja to saziņai. Varbūt tā bija minēta kā prasība pieteikuma veidlapā.

-    Rйpondez quelqu'un, quiconque.

Fonā gaudoja policijas sirēna. "Tātad pēdējais slepkava ir ārā," Viktors secināja. Lūgums pēc atbildes tika atkārtots. Atkal fonā skanēja sirēna un nodārdēja dzinējs kāds transportlīdzeklis pabrauca garām runātājam. Viktors vēroja, kā policijas motocikls nesteidzīgi piestāj pie viesnīcas.

Viņš izņēma šauteni no somas un atlocīja saliekamo laidi, ar kreiso roku nedaudz pagrieza rācijas frekvences pogu, pievienojot statiskos trokšņus. Tad viņš pacēla rāciju un, no

spiedis pogu, sāka runāt franciski, tīši izmantojot iespējami vienkāršas teikumu konstrukcijas, lai otrs saprastu.

-    Mēs esam pēdējie, viņš sacīja, tēlodams bailes. Viņš nogalināja visus pārējos.

Atlaidis pogu, viņš deva iespēju otram atbildēt. Slepkavas balsī skanēja izmisums.

-    Kur tu esi?

-    Viesnīcā.

-    Un mērķis?

Viktors sāka skrūvēt klusinātāju uz stobra.

-    Virzās uz galvenās izejas pusi. Viņš ir ievainots. Es viņu sašāvu. Pārliecinājies, ka klusinātājs ir cieši pieskrūvēts, viņš piestiprināja optisko tēmēkli. Ja nekavēsies, noķersi viņu iznākam. Viņš nav apbruņots. Pasteidzies!

Viktors pārbaudīja palielinājumu tēmēklī, pārliecinājās, ka patrontelpā ir lode, un noņēma drošinātāju. Nolicis rāciju, viņš apsēdās uz palodzes un turēja šauteni tā, lai to nevarētu pamanīt.

Furgona durvis atvērās, un pa tām izkāpa spēcīgas miesasbūves vīrietis, vairāk nekā sešas pēdas garš. Viņam bija īsi apcirpti mati un mugurā vaļīga džinsa auduma jaka. Viņš ātri apgāja apkārt furgonam un paliecās tam garām, lūkojoties uz viesnīcu otrā ielas pusē. Izvilcis pistoli, viņš to paslēpa zem jakas un uzmanīgi vēroja viesnīcas durvis. Viņš bija izvēlējies labu aizsegu starp furgonu un telefona kabīni. Viktors nopētīja viņu un saprata, kādas kustības vīrietis veiks. Slepkava acīmredzami bija pieredzējis; viņa prasmes būtu noderējušas viesnīcā.

Viņš ilgi nekustējās, vēroja un gaidīja. Pēc minūtes viņš saspringa un paraudzījās uz abām pusēm, ar skatienu pārmeklējot pūli. Viņš atkāpās, izejot no aizsega, pagriezās un atmeta galvu.

Ielūkojoties tieši sejā Viktoram.

Caur tēmēkli bija redzams, ka vīrietis uz bridi iepleš acis.

Jau nākamajā mirklī no viņa pakauša izšļācās asinis. Viņš nokrita, un puse no viņa galvaskausa satura lēni noslīdēja lejup pa furgona aizmugures logu.

6. NODAĻA

Plkst. 08.45 pēc Centrāleiropas laika

No dzīvojamās ēkas Viktors izgāja pa parādes durvīm. Pūlis uz ielas bija kļuvis vēl lielāks. Viņš redzēja sešus policistus, bet neviens no tiem nepievērsa viņam nekādu uzmanību. Viktors brīdi vēroja arī sarkanās šļakatas uz furgona aizmugures. Līķis gulēja starp automašīnām, un visi bija pārāk aizņemti, lai to pamanītu.

Zinādams, ka viņam nav daudz laika, Viktors aizsteidzās pa ietvi un spraucās garām gājējiem, kas bija apstājušies un lūkojās uz kņadu. Sabiedrības neveselīgā interese par visu baismīgo vienmēr pārsteidza Viktoru. Viņš tuvojās furgonam un palūkojās uz līķi, kas bija sabrucis starp furgonu un sedanu. Neviens uz Viktoru neskatījās, tomēr nebija vērts riskēt un pārmeklēt līķa kabatas.

Viņš atvēra durvis ietves pusē un apsēdās šofera vietā. Iekšā valdīja spēcīgs smārds, ko radījuši pārāk daudzi cilvēki, ilgstoši uzturoties šaurā telpā. Uz paneļa bija kartona paplāte ar sešām tukšām kafijas krūzēm. Kabinē nebija nekā cita, tāpēc Viktors atvēra cimdu nodalījumu. Tur viņš ieraudzīja aploksni, kurā bija ievietota viņa biogrāfija. "Paldies Dievam, tikai viena papīra lapa." Uz tās bija sarakstīti dažādi sīkumi. Rase baltais; augums sešas pēdas un viena vai divas collas; svars simt astoņdesmit mārciņu; mati melni; acis brūnas. Nelielā rindkopā bija pieminēts, ka viņš

ir algots slepkava un bīstams mērķis. Lapas augšmalā ar roku bija pierakstīts viņa viesnīcas nosaukums, istabas numurs un pašreizējais pseidonīms. Ričards Bišops.

Viktors pielika plaukstu pie vēdera. "Man ir simt septiņdesmit astoņas mārciņas."

Zem apraksta bija viņa attēls tāda patiešām varētu būt viņa seja. Tas bija digitāls apkopojums, pietiekami līdzīgs īstenībai, lai varētu pieņemt, ka tā pamats ir uzticama un nesena informācija. Mutiska liecība no viena avota, graudains novērošanas kameras attēls no cita, vēl šķipsniņa baumu, un gatavs.

Fotogrāfijas atbilstība īstenībai Viktoram nepatika, bet viņš jutās atvieglots, kad noskaidroja, ka slepkavas par viņu zina tik maz. Pat iesācējs zina, cik vērtīgs ir detalizēts dosjē, un pat piesardzīgākais klients vēlas nodrošināt saviem algotņiem visas iespējamās priekšrocības. Viņš salocīja lapu un paslēpa iekškabatā. Uz aploksnes nebija pastmarkas, tāpēc viņš to atstāja cimdu nodalījumā.

Furgona aizmugurē Viktors ieraudzīja taukainus brokastu pārpalikumus, bet neko citu. Tas viņu neizbrīnīja. Vienīgais noderīgais atradums bija ķīmiskās tiritavas kvīts. Pārējie komandas locekļi bija piesardzīgāki un nenēsāja lidzi neko lieku.

Viktors ielūkojās abos sānu spoguļos, pārliecinājās, ka neviens viņu nenovēro, un izkāpa ārā. Policisti tobrīd norobežoja laukumu ap viesnīcu, un viņš iejuka pūlī, ļaudamies, lai manāmi saspringts policists viņu padzen malā un tālāk pa ielu.

Apturējis taksometru, Viktors lika braukt uz Orsē muzeju. Šoferis jautāja, kas noticis, un norādīja uz milzīgo pūli blakus ielā.

-    Kaut kas slikts. Viktors paraustīja plecus.

Tajā brīdī kāds pamanīja līķi notekā, un atkal atskanēja kliedzieni.

*

Vīrietis, kurš vēroja taksometru aizbraucam, bija gara au

guma, tumšiem, ar želeju ieveidotiem matiem. Viņš stāvēja pūlī pie viesnīcas un izlikās tikpat apjucis kā apkartejie, tomēr bija daudz labāk informēts. Viņš ar skatienu sekoja taksometram, līdz tas vairs nebija manāms, un izņēma plānu piezīmju grāmatiņu no žaketes iekškabatas. Pāršķīris dažas lapas, viņš skaidri salasāmiem burtiem pierakstīja mašīnas numuru un dažus vārdus par pasažiera izskatu.

Fotogrāfijā viņam nebija bārdas un arī mati izskatījās citādi, tomēr bija skaidrs, kas viņš ir. Garā auguma vīrietis drūmi nopūtās. "Nelāgi."

Viņš izlauzās caur skatītāju pūli, kas arvien pieauga, un beidzot izkļuva brīvībā. Gaiss bija vēss, tomēr viņam bija karsti. Viņš bija ģērbies uzvalkā un lietusmēteli, līdzinoties jebkuram citam tirdzniecības pārstāvim, un apņēmās nesarunāties ne ar vienu, ja vien tas nebūs pilnīgi nepieciešams. Franciski viņš runāja labi, tomēr ne tekoši.

Rūpīgi aprēķinājis soļus, viņš steidzās tāpat kā pārbiedētie cilvēki visapkārt, kaut gan labprāt pakavētos ilgāk, bet visur rosījās policisti, un drīz parādīsies vēl citi. Policisti jau pētīja apkārtējos, meklējot iespējamos lieciniekus un aizdomās turamos. Viņš negribēja atbildēt uz nepatīkamiem jautājumiem.

Tumšmatis zināja, ka netālu ir telefona kabīne, un devās sānielas virzienā. Kabīne bija pietiekami nomaļus, lai to neviens neredzētu, un pietiekami tuvu viesnīcai, lai varētu ziņot nekavējoties. Lai gan šis ziņojums nebūt nelīdzināsies gaidītajam.

Nebija zināms, kas noticis viesnīcā, tomēr to varēja diezgan ticami uzminēt. Mērķis aizbēdzis, piesaistot policijas uzmanību, un nebija ne miņas no komandas, kam vajadzēja paveikt darbu. Cilvēki bija pieminējuši līķus. Neviens no iesūtītajiem komandas locekļiem neiznāca ārā no viesnīcas. Nav jābūt ģēnijam, lai izdarītu pareizus secinājumus.

Vīrietis pagāja garām vairākām jaunām sievietēm, kas tu

vojās pūlim, un iegriezās šaurā sānielā. No kafejnicas plūda dažādi eksotiski aromāti. Telefona kabīne bija tukša, un viņš iegāja tajā un aizvēra durvis, apslāpējot apkārtējos trokšņus, lai varētu skaidri spriest.

Viņš nospieda taustiņus un, gaidīdams savienojumu, mēģināja atrast labākos vārdus, lai aprakstītu neticamo izgāšanos.

Pasūtītājs nepriecāsies.

7 . nodaĻa

Plkst. 09.15 i’Ēc Centrāleiropas laika

Nepilnas jūdzes attālumā Alvaress palūkojās uz līķi, kas bija nolikts uz metāla galda viņam pretī, un skaļi nopūtās. Sakrunkotā āda bija bāla, acis aizvērtas, lūpas iezilganas. Kreisajos deniņos vīdēja neliels sarkans caurums. Vieta, kur ieurbusies lode. Caurums labajos deniņos bija lielāks un robots. Lodes izeja.

-    Jā, Alvaress izdvesa. Tas ir viņš, nabaga nelga.

Morga darbinieks apmēram divdesmit gadus vecs francūzis pamāja ar galvu. Viņš stāvēja dažas pēdas tālāk otrā galda pusē un pat šajā vēsajā telpā bija nosvīdis. Darbinieks pamīņājās, bet Alvaress izlikās, ka neko neredz.

Amerikānis saprata, ka ar savu izskatu nevieš jauneklī mieru. Seja allaž izskatījās savilkta drūmā grimasē, un tāpēc svešinieki viņa klātbūtnē jutās neomulīgi. Pat smaids nepalīdzēja, un arī augums ne. Kakls bija platāks par galvu, un pleci reizēm gandrīz iesprūda durvīs. Sadursmju brīžos izskats bija viņa priekšrocība, bet citkārt tikai traucēklis. Viņam nācās piepūlēties divtik vairāk nekā visiem pārējiem, lai cilvēki viņam uzticētos.

Rokā Alvaress turēja patologanatoma ziņojumu. Viņš sameklēja ložu radīto brūču aprakstu. Vēl divas bija raidītas krūtīs. Viņš pamāja jauneklim.

-     Parādiet.

Morga darbinieks satraukts pameta skatienu apkārt, tad uzmanīgi satvēra un atlocija balto vaskadrānu, atklājot līķa torsu.

Alvaress nopētīja abus sīkos caurumiņus krūtīs. Izskatās pēc maza kalibra. Vai divdesmit otrais?

-     Nē, jauneklis atbildēja. Visas trīs brūces ir vienādas. Divas krūtīs, viena galvā. Piecu, komats, septiņu milimetru lodes.

-      Interesanti. Alvaress pieliecās, lai varētu aplūkot ievainojumus. Kāds ir iespējamais attālums?

-    Nav pulvera apdegumu, tātad pistole nebija ļoti tuvu, bet neko citu es nevaru pateikt. Paklau, es esmu tikai palīgs, nevis ballistikas eksperts. Es… neko daudz nezinu.

Tas nepārsteidza. Alvaress brīdi padomāja. Šāda kalibra lodes nozīmēja, ka šauts ar FN Five-seveN, vienu no pasaulē efektīvākajiem un dārgākajiem ieročiem. Viņš iztēlojās notikušo. Divas lodes raidītas sirdī, un pēc tam, kad upuris ir nekustīgs un pagriezis galvu sānis, slepkava ietriecis vēl vienu smadzenēs. Lai būtu pavisam drošs. Alvaress bija redzējis profesionāli paveiktas slepkavības, un šī bija viena no tādām. Viņš samirkšķināja acis, aizgaiņājot iztēles ainu.

-    Paklau, morga darbinieks sacīja, drīz atgriezīsies mans priekšnieks.

Mājienu Alvaress saprata un atvēra maku.

Izgājis no slimnīcas, viņš aizpogāja mēteli, lai pasargātos no smalkā lietus. "Kur, sasodīts, pazudis Kenards?" Aizritēja vairākas minūtes, iekams ielas malā piestāja tumšais sedans.

-    Piedod, Kenards atvainojās, kad Alvaress bija apsēdies viņam blakus.

-    Ozols ir miris, Alvaress apstiprināja un paberzēja īsi apcirptos matus, notraucot lietus lāses.

-    Jēziņ, Kenards izdvesa. Un sūtījums?

Alvaress papurināja galvu un aprakstīja visu redzēto.

-    Ko darīsim? Kenards jautāja.

Kādu brīdi Alvaress košļāja īkšķa nagu, tad izņēma mobilo telefonu no žaketes iekškabatas. Jāaprunājas ar Lenglijas cilvēkiem.

8. nodaĻa

/

Plkst. 09.41 pēc Centrāleiropas laika

Viesnīca Abrial atradās de Viljē avēnijā uz ziemeļiem no Senas. Viktors bija apturējis otru taksometru pie muzeja un devies ilgā, lēnā braucienā pa pārpildītajām Parīzes ielām. Šoferis klusēja, un Viktors viņam pasniedza vidēji lielu dzeramnaudu. Ja tā būtu pārāk liela vai netiktu saņemta vispār, šoferis vēlāk varētu viņu atcerēties.

Viktors pamanīja, ka viesnīca iekārtota labā apkaimē ar visu skaisto, par ko tūristi jūsmīgi stāsta saviem draugiem, bet bez lietus, netīrumiem un nīgriem Parīzes iedzīvotājiem. Pagājis garām viesnīcai, viņš sameklēja aptieku dažu kvartālu attālumā un iegādājās ziepes, dezinfekcijas līdzekli, pinceti, vates plāksnītes un dezodorantu. Tad viņš atrada klusu bāru, kur nopirka limonādi un tualetē nomazgājās.

Pēc tam viņš pievērsās skabargām, kas bija iestrēgušas sejas ādā. Sākumā adrenalīns nomāca sāpes, bet tagad Viktors vairs nevarēja baudīt šo greznību. Šķēpelītes bija nelielas, bet raupjas. Sakodis zobus, viņš ar pinceti izvilka tās no vaiga. Viktors labprāt darbotos ātri, bet bija spiests raut skabargas nesteidzīgi, lai tās nesalūztu. Kad pēdējā bija izņemta, viņš pielika pie brūcēm dezinfekcijas līdzekli izmērcētu vates plāksnīti un turēja tik ilgi, cik vien spēja.

Ja lode trāpītu stenderē dažas collas augstāk, viņš šobrīd rautu skabargas no acs, nevis vaiga. Tā bija nepatīkama

doma. Viņš izņēma no kabatas nelielu acu pilienu pudelīti, uzlēja silikona šķīdumu uz plaukstām un ieberzēja āda. Šķīdums nožuva dažu sekunžu laikā. Izgājis ārā, viņš aizsmēķēja un laiski vilka dūmus, vienlaikus ejot pa ielu. Nikotīna radītais uzmundrinājums bija tieši tas, kas nepieciešams. Bija labi justies dzīvam.

Viktors solīja sev, ka šī cigarete būs pirmā un pēdējā līdz pat nākamajai dienai. Viņš jau nedēļu centās iztikt ar vienu cigareti dienā un bija apņēmies šoreiz izturēt, varbūt pat samazināt devu dažu turpmāko nedēļu laikā. Vai arī ne. Lai nu kā, viņš negrasījās ar raizēm par savu nelielo atkarību sabojāt jūsmu pēc kaujas. Viktors aizmeta izsmēķēto cigareti, brīdi juzdamies vainīgs par ielas piemēslošanu, bet atviegloja sirdsapziņu, kārtīgi ievietojot tualetes piederumus vairākās atsevišķās atkritumu urnās.

Viesnīcas vestibila iekārtojums bija vienkāršs, bet gaumīgs, un tajā valdīja klusums. Aiz viesu pieņēmēju galda stāvēja līksms vīrietis, kasot izbalināto bārdiņu. Viktors uztvēra viņa skatienu un piegāja klāt.

-     Puis-je vous aider, monsieur? reģistratūras darbinieks jautāja.

-    Oui, avez-vous un tйlйphone public?

Vīrietis pamāja uz vestibila tālāko galu, kur bija izliktas norādes par tualeti. Lа-bas.

Viktors pateicās un šķērsoja vestibilu. Aiz stūra viņš ieraudzīja divus vecmodīgus telefonus, sameklēja iekšējās līnijas numuru, kas savienoja ar apkalpošanu numurā, un piezvanīja. Viņam atsaucās priecīga sieviete.

-    Labdien, Viktors sveicināja. Es atvedu izmazgāto veļu, bet nevaru izlasīt istabas numuru, uz kuru to vajadzētu piegādāt. Viņš nosauca kodu, kas bija rakstīts uz atrastās kvīts.

Sieviete nopūtās. Kā man gribētos, lai viņi beidzot to

nokārto! Viktors dzirdēja, ka viņa atri, prasmīgi klabina taustiņus. Svjatoslava kungs. Divsimt desmitais numurs.

*

istaba bija patīkama un eleganti iekārtota. Tajā bija gulta, kas izskatījās ērta, un plaša vannasistaba. Viktors ieslēdza televizoru un ar tālvadības pulti sameklēja ziņu kanālu. Pagaidām nebija nekā par apšaudi, bet viņš bija pārliecināts, ka ilgi nebūs jāgaida. Viņš izslēdza televizoru un pārlaida skatienu istabai. Slepkava acīmredzot nebija gatavojies ātri doties prom. Drēbes bija pakarinātas uz skapja durvīm, un vannasistabas plauktos vēl joprojām stāvēja tualetes piederumi. "Varbūt, mani nonāvējis, viņš gribēja aplūkot skaistākās vietas. Svešzemnieks Parīzē… Kāpēc gan nebaudīt kultūru? Tagad viņš varēs aplūkot elles ainavas. Un ceru, ka atsūtīs man kādu pastkartīti."

Viktors nepacietīgi gaidīja pastkartīti.

Viņš domāja, ka pārējie slepkavas apmetušies citās Parīzes viesnīcās. Tas radītu mazāk aizdomu, it īpaši šādā daudznacionālā komandā. Viktors uzskatīja, ka agrāk viņi nav bijuši pazīstami. Tā kā nekas neliecināja par pārējo mītnēm, viņam nāksies izmantot šo istabu pēc iespējas pilnvērtīgāk.

Uz galdiņiem pie gultas nekā nebija, un arī kumode tai blakus bija tukša. Viktors iebīdīja pirkstus starp matraci un gultas rāmi un atrada bruņu ādas maku. Tajā bija tikai daži eiro. Ne pases, ne lidmašīnas biļetes. Tas droši vien būtu pārāk vienkārši.

Rūpīgi pārmeklējot istabu, Viktors vispirms ielūkojās tualetes poda skalojamā kastē, lai redzētu, vai šis slepkava izmanto tādas pašas drošības metodes kā viņš, tomēr tur nekas nebija paslēpts. "Žēl. Būtu jauki, ja mani ar upuri saistītu kaut kas kopējs."

Arī citas iespējamās paslēptuves bija tukšas. Tātad

viesnīcas seifs. Tas bija saprotams. Istabene un neviens cits nevarēs aiznest kaut ko vērtīgu vai bīstamu.

Slepkava bija pieļāvis nodevīgu kļudu, darba laikā nēsājot līdzi personiskas mantas. Tas bija nepiedodams, kaut gan saprotams solis. Viņš taču neiecerēja savu nāvi. Un miroņiem galu galā ir vienalga, vai kāds noskaidro viņu vārdu. Viktors to uztvēra kā apliecinājumu viedoklim, kas viņam bija izveidojies attiecībā uz šo komandu. Viņi bija neatkarīgi algotņi, nesaistīti ar kādu organizāciju. Pretējā gadījumā šis slepkava rīkotos uzmanīgāk. "Kurš viņus sapulcēja? Kāds, kuram pietika līdzekļu." Nolīgt slepkavas nebija viegli; to nevarēja izdarīt, atšķirot telefonu grāmatu un meklējot vārdus pie šķirkļa "S".

Pietika ar to, ka Viktors veica savu darbu, lai viņam rastos ienaidnieki. Tomēr tikai kāds, kurš zināja par viņa došanos uz Parīzi, varēja izvietot pilsētā savus slepkavas. Viktora rīcībā esošā informācija liecināja, ka šajā kategorijā ietilpst vien divi cilvēki. Viņa klients un starpnieks.

Cilvēks, kurš sagādāja Viktoram šo pasūtījumu, viņam bija pazīstams tikai kā starpnieks. Viņš bija vidutājs starp Viktoru un klientu, kurš gribēja darba rezultātu. Viktors nezināja, kā sauc šos cilvēkus un kāpēc klientam nepieciešama mērķa nāve. Viņš tikai nojauta, ka tas ir saistīts ar priekšmetu, kas nu bija paslēpts viņa jakas kabatā.

Viktors nezināja arī, kā starpnieks ir saistīts ar klientu. Reizēm šie starpnieki bija neatkarīgi darboņi, citreiz strādāja kādas valsts izlūkdienesta labā, privātās apsardzes firmās, organizētās noziedzības grupējumos vai citās apvienībās. Vai arī viņus ar klientu saistīja citas darījumu attiecības, piemēram, viņi bija advokāti vai konsuli, vai ari klients saņēmis starpnieka datus no citiem.

Vienmēr bija jārēķinās ar iespēju, ka starpnieks patiesībā ir policists vai izlūkdienesta darbinieks, kurš kaut kā uzzinājis par Viktora esamību un cenšas viņu nolīgt, lai pēc tam

arestētu. Tas bija viens no daudzajiem neatkarīga algotņa darba riskiem. Starpnieks, kurš uzticēja šo uzdevumu Viktoram, darīja to pirmo reizi; katrā ziņā Viktors līdz šim nebija ar viņu runājis. Par starpnieku nebija zināms nekas, taču radās nojauta, ka tik profesionāli un efektīvi darboties var tikai cilvēks, kurš jau iepriekš kārtojis darījumus ar algotiem slepkavām.

Izņēmis no kabatas zibatmiņu, Viktors to rūpīgi nopētīja. Nevērtīgs nieciņš, bet acīmredzot informācija, kas tajā saglabāta, kādam bija ļoti svarīga. Viņam bija pavēlēts paslēpt zibatmiņu paša izvēlētā drošā vietā un pavēstīt starpniekam koordinātas, lai kāds to varētu paņemt.

Starpnieks vēlējās panākt, lai zibatmiņa tiek nodota no rokas rokā, bet Viktors nekad nesatikās ar kādu, kas iesaistīts veicamajā darbā… ja vien negrasījās viņu nogalināt. Viņš negribēja nevienam rādīt savu seju, turklāt iepriekš norunāta satikšanās deva lielisku iespēju sagatavot uzbrukumu viņam no slēpņa. Tagad šķita ticami, ka, izpildot starpnieka lūgumu, Viktors patiesi kristu par upuri šādam uzbrukumam. Tā kā viņš atteicās pakļauties, ienaidnieki bija spiesti viņu nogalināt tūlīt pēc Ozola nāves, kamēr vēl zināja viņa atrašanās vietu. Gaidot, kamēr viņš paslēps zibatmiņu un sazināsies ar starpnieku, viņi pazaudētu Viktora pēdas.

Ja klients gribēja viņu nogalināt tāpēc, lai turpmākās izmeklēšanas vai atriebības gadījumā neviens nevarētu viņu atrast, tas būtu saprotami, bet muļķīgi. Viktoru un starpnieku saistīja tikai saziņa internētā, bet ar klientu viņš nebija saistīts vispār nekā. Šī metode aizsargāja visas iesaistītās puses. Varbūt viss bija vienkāršāk. Varbūt pasūtītājs negribēja maksāt otro algas daļu. Tomēr veselas slepkavu komandas nolīgšana noteikti bija dārga, kaut gan viņi nepieprasīja tik daudz kā Viktors.

Atgriezies vestibilā, viņš nosauca viesu pieņēmējam

Svjatoslava vārdu, palūdza viņu izrakstīt un piebilda: Jūsu seifā ir manas mantas.

Ja reģistratūras darbinieks nolemtu salīdzināt pases fotogrāfiju ar vīrieti pie letes, tad noteikti atklātu patiesību. Viktors ieslēpa roku zem mēteļa, grasīdamies nolaist pistoles drošinātāju, tomēr pārdomāja. Kalsnais jauneklis nespētu pretoties.

Pēc mirkļa puisis atgriezās un pasniedza Viktoram pasi, lidmašīnas biļeti un bankas karšu maciņu. Viņš izskatījās tikpat līksms kā iepriekš. Viktors nosprieda, ka viņš nav papūlējies neko salīdzināt, un aplūkoja saņemtās mantas, izliekoties, ka baidās kaut ko aizmirst. Biznesa klases biļetē kā galamērķis bija norādīta Minhene. Makā atradās divas kredītkartes. Visi dokumenti bija izsniegti Mihailam Svjatoslavam. Viktors ielika maku un biļeti kabatā. Atslēgu nebija. Par vēlu raizēties, kur tās pazudušas.

Viņš parakstīja reģistrācijas veidlapu un apmaksāja rēķinu, izvēlējies to kredītkarti, kas bija vairāk apbružāta. Vispirms viņš neuzkrītoši pameta skatienu uz parakstu aizmugurē. Viltojums nepiemānītu rokraksta ekspertu, bet bija pietiekami labs viesu pieņēmējam, kuram droši vien būtu grūti izlasīt pat rakstus pornogrāfiskā žurnālā.

Jauneklis pasniedza viņam rēķina kopiju, uz kuras bija ari slepkavas adrese, un noteica: Cerams, jūs Parīzē patīkami pavadījāt laiku.

Izklausījās, ka viņš runā no sirds. Viktors brīdi domāja, kā viesu pieņēmējs uzvestos, ja zinātu, ka vēl pirms mirkļa viņš plānojis puisi nogalināt.

Viktors sarauca uzaci.

-     Bija interesanti.

9 . nodaĻa

Plkst. 13.15 pēc Centrāleiropas laika

-    Velns un elle, kas te notiek?

Alvaress un Kenards stāvēja Fobursentonorē ielā. Viņiem priekšā aiz policijas barjeras drūzmējās pūlis. Iela abpus viesnīcai bija nosprostota. Alvaress redzēja vairākus policistus gan formastērpos, gan civilās drēbēs un citus nozieguma vietas tehniskos darbiniekus, kas pildīja savus pienākumus.

Kenards beidza telefona sarunu un pievērsās Alvaresam.

-    Cik man zināms, te šorīt noticis kaut kas šausminošs. Dzirdēju, ka miruši astoņi cilvēki, visi nošauti, un brīvībā ir viens aizdomās turamais, kurš izklausās pazīstams.

-   Velns parāvis, Džon! Alvaress uzmeta Kenardam gaidpilnu skatienu. Vai tiešām tas pats, kurš piebeidza Ozolu?

Jaunākais vīrietis pamāja. Šāvējam ir līdzīga gaume attiecībā uz eksotisku munīciju. Vairāki cilvēki nošauti ar piecu, komats, septiņu milimetru zemskaņas lodēm. Vēl nav paspējuši salīdzināt lodes, bet…

-     Iespēja, ka divi atsevišķi šāvēji izmantoja kaut ko tik īpatnēju vienā un tajā pašā rītā Parīzē…

-     …ir ļoti niecīga.

-    Pat līdzinās nullei. Alvaress centās palūkoties pāri skatītājiem, kas cerēja ieraudzīt kaut ko aizraujošu. Kad tas viss notika?

-    Man varēja pateikt tikai to, ka pirms pusdienlaika. Tātad ne pārāk sen.

-    Pirms Ozola nāves?

-    īsti nezinu. Šķiet, vismaz stundu vēlāk.

-    Mums jātiek iekšā.

Alvaress izlauzās cauri pūlim. Viņš bija liela auguma vīrs, kurš no pirmā līdz pēdējam gadam koledžā bija nodarbojies ar grieķu-romiešu cīņu un vēl tagad izskatījās pēc karotāja, kaut gan melnos matus caurvija daudzi sirmi pavedieni. Viņa augums mēdza biedēt cilvēkus, un viņš to bieži izmantoja, lai gan pēdējā laikā tomēr deva priekšroku tam, lai cilvēku viņu novērtētu par zemu, nevis baidītos. Lai nu kā, šādos brīžos lielāka nozīme bija spēkam.

Sasniedzis norobežojošo lenti, viņš uzreiz atdūrās pret paceltu plaukstu un parādīja policistam savu apliecību. Brīdi to pētījis, policists ar mājienu pieaicināja savu priekšnieku. Tas pusmūža francūzis, neliela auguma, rūpīgi kopts laiski pienāca klāt. Viņš šķita aizkaitināts, jo bija spiests kaut ko darīt. Alvaress vēl joprojām turēja roku paceltu, un vecākais policists samiedza acis, vērojot atvērto maku.

-    Jā? viņš angļu valodā jautāja.

-    Vai jūs te esat galvenais?

Policists pamāja. Es esmu leitnants Lefevrs. Viņš brīdi klusēja un tad nevērīgi painteresējās: Kā varu palīdzēt?

-     Es esmu Amerikas Valsts departamenta darbinieks un šobrīd strādāju Amerikas vēstniecībā Parīzē. Alvaress ielika maku kabatā. Manuprāt, jūsu aizdomās turētais šāvējs varētu būt tas pats, kurš šorīt nogalināja manu paziņu, latvieti Andri Ozolu.

Bija skaidrs, ka Lefevrs jau zina par šo saistību, bet diezin vai kaut ko nojauta par to, ko Ozols darīja Parīzē.

-    Un? viņš apjautājās.

Alvaress nejutās pārsteigts, tomēr būtu devis priekšroku

ieinteresētākai atbildei. Un mums abiem nāktu par labu apvienot spēkus. Ja es varētu apskatīt viesnīcu…

-    Tas diemžēl nav iespējams.

-    Kāpēc? Vai nedzirdējāt, ko nupat teicu?

Lefcvrs pārnesa svaru uz otru kāju; spriežot pēc viņa vēdera, svars bija iespaidīgs. Šī ir mūsu izmeklēšana. Jums nav varas šajā valstī.

Lai apvaldītu kārdinājumu kaut ko atcirst, Alvaress dziļi ievilka elpu un rami iebilda: Es necenšos atņemt jums aizdomās turamo vai atzinību, es tikai gribu viņu atrast. Un, kaut gan tas izklausās neprātīgi, man šķita, ka mēs varētu viens otram palīdzēt.

-    Paldies par piedāvājumu, Lefevrs sacīja, pat nemēģinot izlikties, ka runā no sirds. Ja būs nepieciešama jūsu palīdzība, mēs to palūgsim.

Viņš pagriezās un devās uz viesnīcu.

-    Nelietis, Alvaress noņurdēja un atkal lauzās cauri pūlim, šoreiz jau agresīvāk nekā iepriekš. Izņēmis no kabatas telefonu, viņš palūkojās uz Kenardu. Nu tā, laiks rezerves plānam.

10. nodaĻa

Šarlruā, Beļģija

Pirmdiena

Plkst. 17.02 pēc Centrāleiropas laika

Zēns, kurš sēdēja pie letes, pieņēma Viktora naudu un pat nepacēla skatienu no savas komiksu grāmatas. Viņš ar vienu roku atvēra kases aparātu, iemeta atvilktnē eiro monētas un pasniedza Viktoram papīra lapu, nepateicis ne vārda. Viktors apsēdās pie datora vistālāk no ieejas, tādējādi izvēloties vietu, no kuras ērti varēja saskatīt durvis.

Šķita, ka datora monitors ir iegādāts nesen, bet tastatūras spraugās bija sakrājušies putekļi. Ilgi izmantotā plastmasa bija nodzeltējusi un spīdīga. Viktors ātri ievadīja desmit ciparu kodu, ko nolasīja no papīra lapiņas, un nospieda ievadīšanas taustiņu.

Interneta kafejnīcā bija vēl seši apmeklētāji, visi jauni. Pa durvīm ienāca pusaugu ķīniete ar sārtām matu šķipsnām. Droši vien apmaiņas studente. Viktors gaidīja internēta pārlūka parādīšanos un tikai vienreiz pavirši palūkojās uz meiteni.

Viņš dotu priekšroku kādai pilnākai kafejnīcai, kur būtu vieglāk saglabāt anonimitāti, bet arī šeit neviens viņam neveltīja ne mirkli uzmanības. Jauneklis pie durvīm nebija atrāvis skatienu no komiksu grāmatas kopš mirkļa, kad Viktors viņam samaksāja. Uz vāka bija milzīgas krūtis un līki

zobeni. Pēc piecām minūtēm Viktors jau būs prom, un vēl pēc piecām minūtēm visi viņu pilnīgi aizmirsīs.

Ārā līņāja smalks lietus. Viktors pa logu redzēja gājējus, kas steidzās savās gaitās. Dažiem bija lietussargi, citiem nelaimīgajiem nācās bez tā iztikt. Neviens nenovēroja kafejnīcu.

Racionāli domājot, bija skaidrs, ka neviens nevarētu viņam sekot pāri robežai, tomēr Viktora darbības lauciņā, lai izdzīvotu, bija nepieciešama neliela paranoja. Viņš saprata, ka visvieglāk ievainojams ir nevis acīmredzamu briesmu pilnos brīžos, bet gan tad, kad jūtas drošībā.

Stundu pēc otrās viesnīcas pamešanas Viktors pavadīja Parīzes metro, braucot no vienas stacijas uz citu un mainot vilcienus pēc nejaušības principa, lai atrautos no iespējamiem sekotājiem. Bija ļoti maz ticams, ka to kāds vēl dara, tomēr drošības dēļ vienmēr vajadzēja rīkoties piesardzīgi. Un šis nebija īstais mirklis, kad atteikties ko metodēm, kas palīdzējušas viņam gandrīz desmit gadus izdzīvot ārkārtīgi bīstamā profesijā.

Sievietei atņemto Heklera un Koha sistēmas pistoli Viktors bija rūpīgi noslaucījis un iemetis Sēnā. Jūdzi tālāk tāds pats liktenis piemeklēja otro FN Five-seveN pistoli. Viņš sadedzināja pasi, ko izmantoja šī ceļojuma laikā, un paņēma jaunu no bankas seifa nodalījuma, ko bija noīrējis ar izdomātu vārdu. Šādi nodalījumi Viktoram bija vairākās Eiropas galvaspilsētās un citās pilsētās visā pasaulē. Pieredze liecināja, ka profilakse vienmēr ir labāka par zālēm, un nupat piedzīvotais to apstiprināja.

Viņš bija izmetis brilles un izņēmis zilās kontaktlēcas, tad devās pie bārddziņa un lika apgriezt matus vēl īsākus, kā arī noskūt bārdu. Pie sienas bija televizors, un Viktors vēroja ziņu raidījumu par apšaudi viesnīcā. Pagaidām policija bija atklājusi tikai dažus sīkumus, nepieminot mironi sānielā;

droši vien tāpēc, ka skatītājus daudz vairak interesēja masu slepkavība.

Viktors bija iegādājies jaunu uzvalku, kreklu un kurpes, katru no tiem citā veikalā. Ja viņš visu nopirktu vienuviet, pārdevējs varētu viņu iegaumēt. Pārējās drēbes viņš salika maisiņā un atstāja sānielā gan pilsētas klaidoņi par tām parūpēsies. Vienīgais lietiskais pierādījums, kas apliecināja viņa viesošanos Parīzē, bija pamestie līķi.

Iespējams, pilsētā viņš varētu kaut ko vairāk noskaidrot par uzbrucējiem. Tomēr, paliekot Francijā, viņam nāktos uzmanīties gan no vajātājiem, gan varas pārstāvjiem. Ārpusē cīņa notika viens pret vienu. Daudz labākas izredzes.

Viesnīcā viņš piesargājās, lai novērošanas kamerās nebūtu redzama viņa seja, bet varbūt kāds darbinieks vai viesis iegaumējis viņa vaibstus. Bārda, brilles, mati un krāsainās kontaktlēcas traucētu policijas māksliniekam uzzīmēt atbilstošu portretu, bet tik un tā vajadzēs izmantot plastikas ķirurga pakalpojumus. Viktors sadrūmis nopūtās. Gadu gaitā viņš bija samierinājies ar šo nepieciešamību, kaut gan nespēja pie tās pierast. Seja, ko viņš redzēja spoguli, vairs nepiederēja viņam un bija mainīta tik bieži, ka viņš vairs neatcerējās savu īsto izskatu. Reizēm viņš par to pat priecājās.

Interneta pārlūks beidzot atvērās, un viņš ievadīja tā starpniekservera adresi, kurā bija izveidojis kontu ar neīstu vārdu. Pēc tam, izmantojot šo serveri datora IP adreses slēpšanai, viņš ievadīja kāda tiešsaistes lomu spēļu foruma adresi Dienvidkorejā.

Spēle bija ļoti iecienīta, un forumā bija vairāki simti tūkstošu reģistrēto lietotāju. Tam bija arī labi izstrādāta drošības sistēma, lai ļaunprāši netraucētu foruma darbu. Pret valdībām tā nedarbojās tik labi, tomēr, ņemot vērā milzīgās plūsmas foruma serveri, būtu gandrīz neiespējami pārtvert Viktora ziņojumus.

Pieslēdzies savam kontam, Viktors ieslēdza tūlītējo ziņojumu iespēju. Viņš deva priekšroku tai, nevis ierastajam forumam, kurā ziņojumi var saglabāties gandrīz mūžīgi. Izmantojot tūlītējos ziņojumus, dati neatstāja nekādas pēdas, kam varētu izsekot. Izmeklēšanai noderētu tikai viņa dators un tas, ko lietoja starpnieks.

Vienīgais vārds Viktora kontaktu sarakstā bija atzīmēts kā "pieslēdzies".

Starpnieks.

Viktors divas reizes uzklikšķināja uz vārda, atverot sarunu logu, un ierakstīja ziņojumu. Lai samazinātu iespēju, ka Nacionālās drošības aģentūra vai Lielbritānijas Elektroniskās drošības aģentūra pamanīs šo sarunu, Viktors vienmēr vairījās no acīmredzamajiem vārdiem, kas bija iekļauti valdību superdatoru meklēšanas programmās, nekad nepieminēja Allāhu un tamlīdzīgi.

"Radās sarežģījumi."

Atbilde tika saņemta gandrīz nekavējoties. "Kas notika?"

"Par darījumu zināja vēl kāds uzņēmums."

"Par ko tu runā?"

"Septiņi konkurējoši pārdevēji izrādījās labi informēti par manu tirdzniecības vietu. Viņi nogaidīja, līdz apmeklēju rīta sanāksmi, un piedāvāja man jaunu amatu. Kontraktu līdz mūža galam."

Starpnieks bridi vilcinājās. "Man ļoti žēl to dzirdēt."

"Pietaupi žēlumu pārdevējiem. Viņu līmenis nebija atbilstošs manējam."

"Vai darījums notika?"

"Jā. Klientam mans piedāvājums šķita neatvairāms."

"Vai saņēmi preci?"

Mirkli padomājis, Viktors uzrakstīja: "Jā."

"Ko tu gribi no manis?"

"Paska id rojumu."

"Nesaprotu."

"Tūlīt sapratīsi. Vienīgie, kas zināja par darījuma noslēgšanas vietu, bijāt jūs ar to kungu, kura labā tu strādā."

"Ko tas nozīmē?"

"Es neesmu radis sabotēt pats savu darbu."

"Nav tā, kā tu domā."

"Kā tad ir?"

"Mēs neesam saistīti ar notikušo."

Viktors atlaidās krēslā. Vārds "mēs" radīja iespaidu, ka starpnieks ar klientu ir ciešākās attiecībās, nekā šķitis līdz šim.

Viņš neko nerakstīja.

Starpnieks turpināja: "Es par notikušo zinu vien to, ko nupat stāstīji tu. Tici man."

Ja būtu kāds taustiņš, kas atskaņotu skaļus smieklus starpnieka datorā, Viktors to nospiestu.

"Labāk es uzticēšos sev."

"Kā lai es tevi pārliecinu?"

"Tev jau bija iespēja."

"Un prece?"

"Es to nepiegādāšu."

Pēc ilgas pauzes starpnieks uzrakstīja: "Lūdzu, pārdomā."

"Labākajā gadījumā tu biji tik nemākulīgs, ka ļāvi trešajai pusei uzzināt par mūsu vienošanos. Sliktākajā gadījumā tu esi stulbs un cerēji mani pazemot. Lai nu kā, šajā brīdī mūsu ceļi šķiras."

"Pagaidi."

"Tu mani vairs neredzēsi un nesaņemsi ziņu no manis," Viktors rakstīja. "Bet iespējams, ka es tevi apciemošu."

Viņš atslēdzās, kamēr starpnieks rakstīja atbildi. Bija patīkami beigt šo sarunu ar draudiem. Kāds sens draugs mēdza teikt, ka ikviena uzvara, lai cik niecīga, tik un tā ir uzvara.

Starpnieks lietoja vārdu "mēs". "Varbūt tā bija nejauša kļūda, kas atklāja, ka starpnieks un klients vienotiem

spēkiem iesūtījuši mani lamatās," Viktors prātoja. “Vai arī nekas tamlīdzīgs. Šobrīd nav iespējams par to pārliecināties."

Viktors paslēja galvu, izdzirdējis troksni kaitinošu mobilā tālruņa zvana melodiju. Ķīniete sāka meklēt to kabatā. Viktors ierakstīja vēl vienu iegaumētu tīmekļa adresi lodziņā. Brīdi vajadzēja pagaidīt, līdz ekrānā parādījās jaunā vietne. Viņš uzspieda uz vienas no divdesmit aktīvajām saitēm un vēroja, kā lejupielādējas programma.

Tā bija tikai dažus megabaitus liela, un kafejnīcas interneta pieslēgums bija ātrs, tāpēc aizritēja tikai dažas sekundes. Viktors atvēra programmu un vēroja, kā parādās pelēks lodziņš un straujš skaitļu un nosaukumu birums. Pēc divām minūtēm programma bija pabeigusi dzēst nesenās interneta darbības vēstures apliecinājumus no datora cietā diska. Programma tos ne vien izdzēsa, bet arī to vietā uzrakstīja nevērtīgus datus no tiem cietā diska sektoriem, kur iepriekš glabājās interneta vēsture. Šie dati bija izdzēsti un vēlreiz pārrakstīti. Process atkārtojās vairākus tūkstošus reižu zibenīgā secībā, un sākotnējus datus nekad nebūs iespējams atgūt.

Beigu beigās programma to pašu izdarīja ar sevi. Pēc trīsdesmit sekundēm vairs nebija nekādu liecību par Viktora apmeklētajām vietnēm un darbībām tajās. Prasmīgs speciālists atrastu programmas pēdas, bet tas arī būtu viss.

Piecēlies Viktors izgāja no kafejnīcas. Pret parādes durvīm bija pavērsta novērošanas kamera, tāpēc viņš nolieca galvu un devās uz dzelzceļa staciju.

11 . nodaĻa

Centrālā izlūkošanas pārvalde, ASV, Virdžīniias štats Pirmdiena

Plkst. 13.53 pēc Austrumu zonas laika Piecas laika zonas uz rietumiem, Lenglijā, bija izvietota milzīgā CIP galvenā ēka. Divsimt piecdesmit astortu akru lielā zemes gabala vidū starp vairāk nekā diviem miljoniem kvadrātpēdu stikla, tērauda, betona un tehnoloģiju mājoja pasaulē visbagātīgāk finansētā spiegošanas organizācija. CIP kompleksā, ko veidoja sākotnējā, sešdesmitajos gados uzceltā ēka un astoņdesmitajos gados īstenotie uzlabojumi, strādāja apmēram divdesmit tūkstoši cilvēku. No tiem tikai saujiņa bija augstāk par Rolandu Prokteru, un viņš ar to neizsakāmi lepojās.

Nacionālā slepenā dienesta direktora vietnieks Prokters sēdēja pie sava galda apskaužami plašajā pēdējā stāva kabinetā. Tas bija gaišs un plašs, aprīkots ar klimata kontroles sistēmu un gaumīgi iekārtots. Vislielākā priekšrocība bija skaistais skats uz Virdžīnijas laukiem ap pārvaldes mītni. Viņš nolika klausuli, piecēlās, ievilka elpu, lai varētu aizpogāt žaketi, un izgāja no kabineta.

Gariem soļiem Prokters pa gaiteņiem nonāca līdz konferenču zālei un atgrūda durvis. Visi pārējie jau sēdēja pie garā, ovālā galda. Tikai pusei visu cilvēku tiešām vajadzēja te būt; tie bija augsti kungi no Proktera nodaļas. Pārējiem bija pie-

šķirtas vietas tikai statusa, nevis noderīguma dēļ. Ozola lieta bija svarīga, un daudzu liktenis bija atkarīgs no tās panākumiem vai, kā šobrīd, izgāšanās pat tad, ja viņi paši personiski nebija tajā iesaistīti.

Ātri sasveicinājies, Prokters apsēdās. Viņam pretī sēdēja departamenta vadītāja vietniece Meredita Čembersa tieva īsa auguma sieviete ar šauru seju un melniem matiem, kas jau sirmoja, bet viņa dedzīgi atteicās tos krāsot. Viņa bija vairākus gadus vecāka par Prokteru, bet izskatījās labi šādā vecumā, kaut gan Prokters deva priekšroku sievietēm ar lielākiem mīkstumiem gurnu apvidū. Čembersa savā tumši zilajā bikškostīmā izskatījās tikpat karaliska kā vienmēr. Viņa vēl nebija pavadījusi pat gadu Nacionālā slepenā dienesta vadības krēslā un, pēc Proktera domām, bija nepieredzējusi. Viņas kabinets bija daudz lielāks par Prokteram atvēlēto, toties viņš baudīja labāku skatu. Un viņš būtu gatavs derēt uz savu pensiju, ka gultā Čembersa ir ļoti aizrautīga.

-     Labi, Čembersa sāka sanāksmi. Alvaress ir gatavs runāt ar mums pa telefonu. Vai dzirdat mani?

No galda skaļruņiem atskanēja Alvaresa balss: Jā, kundze.

Prokters labi pazina Alvaresu, kurš bija ne vien prasmīgs operatīvais darbinieks, bet arī patiesi krietns cilvēks. Pienākuma izjūta un tēvzemes mīlestība bija tā iesakņojusies viņa sirdī, ka viņa asinis bija sarkanas, baltas un zilas. Pēc ilgās CIP dienestā pavadītās darba dzīves Prokters bija spiests atzīt, ka tādi godprāši kā Alvaress ir sastopami reti.

-     Lieliski, Čembersa noteica. Daži no mums zina, kas šodien notika, citi nezina. Lūdzu, pastāstiet par operācijas norisi!

-    Šorīt man Parīzē vajadzēja tikties ar kādu Andri Ozolu, Alvaress sacīja. Viņš ir latvietis, atvaļināts Krievijas jūras spēku un pirms tam arī Padomju Savienības flotes virsnieks. Ozols teicās zinām, kur atrodas krievu fregate, kas nogrima

Indijas okeānā pirms vairākiem gadiem. Krievi neatzina, ka šo negadījumu, visu jūrnieku nāvi, izraisīja katastrofāla dzinēja kļūme. Pirmkārt, šī nelaime notika apkaunojoši drīz pēc krievu un ķīniešu jūras spēku mācībām tuvumā, otrkārt, pēc Ozola teiktā, uz kuģa bija astoņas pretkuģu raķetes "Onikss".

-     Viljam, lūdzu, pastāstiet mums par "Oniksu", Čembersa aicināja.

Viljams Fērgusons sēdēja Proktera pusē. Viņš vadīja Krievijas biroju un bija viens no pārvaldes vecajiem vilkiem. Fērgusonam bija gandrīz septiņdesmit gadu, seju izvagoja dziļas grumbas, bet viņš bija saglabājis katru sirmo matu šķipsnu, ko atsukāja atpakaļ no augstās pieres. Reizēm viņš nēsāja garu mēteli, kurā šķita lielāks, bet parasti izskatījās kalsns, pat izbadējies, bet nekad vājš. Trīs reizes Fērgusons bija karois Vjetnamā un saņēmis vairāk medaļu, nekā saskaitāms uz abu roku pirkstiem. Vecais vīrs bija nelokāms patriots un izcils spiegs, kurš vairāk nekā četrdesmit gadu veicis Amerikai nepieciešamo netīro darbu. Nostāsti par viņa cīņu pret Padomju Savienību aukstā kara laikā bija leģendāri, un tie, kas zināja par viņa sasniegumiem, pamatoti uzskatīja viņu par varoni. Fērgusons bija desmit gadus vecāks par Prokteru, taču viņa statuss bija par pakāpi zemāks. Tā bija Fērgusona izvēle. Viņš palika ierakumos pēc savas gribas, un Prokters ļoti cienīja veco vīru.

-     "SS-NX-26 Oniksa" raķete, vienkāršiem vārdiem izsakoties, ir ierocis, ko mēs paši labprāt būtu izgudrojuši, Fērgusons dobjā balsī paskaidroja. Tā aizvieto "SS-N-22 Saules apdegumu" raķeti, ko daži eksperti, ieskaitot mani, nosauca par bīstamāko raķeti pasaulē. "Onikss" ir vēl nāvējošāks. Viņš nokremšļojās un turpināja: Šīs raķetes gandrīz neizbēgami sabojās dienu. To darbības rādiuss ir simt sešdesmit divas jūras jūdzes, un tās var lidot pat deviņu pēdu augstumā, ja nepieciešams, turklāt traucas divarpus

reižu ātrāk nekā skaņa. Tām ir vai nu piecsimt piecdesmit mārciņu parastā kaujas galviņa, vai ari divsimt kilotonnu kodolgalviņa. Savukārt mūsu līdzvērtīgajām raķetēm "Harpūnai" un "Tomahaukam" ir mazāk nekā piecdesmit jūdžu darbības rādiuss, un tās lido ar zemskaņas ātrumu. Tikpat labi varētu salīdzināt velosipēdu ar sacīkšu automašīnu. Tomēr ātrums un darbības rādiuss nav vienīgais, kas neļauj mūsu admirāļiem iemigt. Galvenais ir šo ieroču precizitāte. Tā ir apbrīnojama. Divtūkstoš trešajā gadā Krievijas un Ķīnas flote piedalījās kopīgās mācībās Indijas okeānā, imitējot uzbrukumu agresīvām Amerikas transportkuģu grupām. Demonstrācijai izvēlētais laiks nebija nejaušs. Mēs tobrīd izrādījām savus juras flotes muskuļus tajā pašā pasaules nostūrī. Fērgusons sāji pasmaidīja. Interesantākais bija mirklis, kad Ķīnas iznīcinātāja raķete izšāva "Saules apdegumu" ar mācību kaujas galviņu. Ātrdarbīga kamera nofilmēja, kā raķete trāpa balta krusta vidū, kas uzkrāsots uz mērķa korpusa vairāk nekā sešdesmit jūras jūdžu attālumā. Raķete lidoja divdesmit divu pēdu augstumā virs jūras līmeņa. "Onikss" ir ātrāks, tam ir lielāka celtspēja, un to ir grūtāk atrast, nemaz nerunājot par apturēšanu. Fērgusons pārlaida skatienu istabai. Vai mums jāsatraucas par šiem ieročiem? Neapšaubāmi. Tie ir ieviesti, lai sakautu ASV Egīdas radaru un Falangas aizsardzības sistēmu, kas sargā mūsu kuģus. Falangas aizvietotājs, rotējošā raķete, nekad nav pārbaudīta cīņā pret šādiem ieročiem. Vienkārši izsakoties, mums nav pierādītas aizsardzības pret "Oniksu" vai "Saules apdegumu". Šīs raķetes iznīcinājušas jūras kauju spēku līdzsvaru, un daži iznīcinātāji, kas apbruņoti ar šīm raķetēm, varētu sadragāt veselu karakuģu grupējumu. Mums nav nekā tāda, kas kaut attāli līdzinātos "Oniksam". Un mēs tos gribam. Ļoti.

Prokters juta, ka Fērgusons lepojas ar savu runu. Vecais vīrs bija pavadījis darba mūžu cīņā ar Padomju Savienību,

un kopš Berlīnes mūra nojaukšanas viņa pieredze un zināšanas vairs nebija tik vērtīgas kā iepriekš. Tagad visus vairāk satrauca Tuvie Austrumi, nevis Krievija. Ari Prokters vecā vira vietā būtu neapmierināts par šādu kritienu no slavas augstumiem. Tomēr, ja Fērgusons tiešām tā jutās, tad prasmīgi to slēpa.

Viens no klātesošajiem nolēma izmantot iespēju. Neitans Vailijs sēdēja Proktera pusē. Viņš izskatījās vismaz desmit gadus jaunāks par saviem nedaudz vairāk kā piecdesmit, jo viņam bija smieklīga garu gaišu matu kodaļa. Prokters nezināja, kāda iemesla dēļ Vailijam nepatīk, un nebūt par to nesatraucās, jo viņu neinteresēja šī kalsenā mēsla domas.

-    Kāda velna pēc krieviem ir šāda raķete, bet mums nav? Vailijs jautāja.

Fērgusons nopūtās un pamāja savam vietniekam Saiksam, lai tas atbildētu priekšnieka vietā. Prokters īsti nezināja Saiksa vārdu. Karls, Kevins vai kaut kas tamlīdzīgs. Izskatījās, ka viņš trenējas sporta zālē, bet ne pietiekami, lai par to būtu vērts runāt. Prokteram arī nebija ne jausmas, cik viņam gadu, bet laikam ap trīsdesmit pieciem. Ja gaisma bija slikta, gurdenās acis vērta Saiksu daudz vecāku. Viņa uzvalki bija rūpīgi pašūti un nevainojami piegulēja; tie bija daudz dārgāki, nekā varētu atļauties ar viņa algu. Pirms vairākiem gadiem Prokters bija sācis izmeklēšanu attiecībā uz Saiksu, lai noskaidrotu, kā viņš papildina savus ienākumus. Atklājās, ka viņam ir bagāti vecāki un trasta fonds.

Saiksu Prokters uztvēra kā neatrisinātu mīklu. Viņam bija labas drēbes, gludi skūts zods, labi zobi, viņš izmantoja pareizos vārdus. Saikss bija gluži kā Fērgusona pretstats jauns un biedējoši godkārīgs. Viņš strādāja pārvaldē, lai iegūtu slavu, un droši vien bija neapmierināts ar norīkojumu uz nepievilcīgo Krievijas departamentu, bet šķita gatavs atstāt iespaidu. Prokters saskatīja savas godkāres atspulgu šī vīra acīs, un viņam ne vienmēr patika ieraudzītais.

-    Ticiet vai nē, Saikss iesāka, smaidā atklājot balinātos zobus, bet mēs neesam virsotnē, ja runa ir par raķešu tehnoloģijām. Krievija ir izmetusi savu ieroču izveides programmu mēslainē, tomēr vietām budžeta plūsma ir spēcīga. Ši valsts pievērsusies dažām svarīgākajām tehnoloģijām un neatpaliek tādās jomās kā, piemēram, iznīcinātāju lidmašīnas. Dažu raķešu tehnoloģiju lauciņā viņi ir tirgus līderi un nopelna miljardus, tirgojoties ar citām valstīm. Viņu pretkuģu raķešu iespējas ir ne tikai soli, bet pat lēcienu tālāk par mūsējām. Viņi ir vismaz divdesmit piecus gadus priekšā visam, kas ir mums.

-    Lai Alvaress turpina, Čembersa sacīja.

Tobrīd Fērgusons pamāja, it kā būtu nepieciešama viņa piekrišana.

Skaļrunī atkal bija dzirdama Alvaresa balss. Ozols grasījās pārdot nogremdētā kuģa atrašanās vietu tam, kurš solītu vairāk. Pircējs drīkstētu nesteidzoties atrast raķetes. Protams, pasaulē ir daudz valstu vadītāju, kas labprāt iekļautu šos ieročus savā arsenālā. Ozols apgalvoja, ka viņam ir vismaz seši citi iespējamie pircēji. Viņš gribēja pārdot informāciju par divsimt miljoniem eiro, bet es nokaulēju līdz mazliet vairāk nekā simt miljoniem.

Čembersa nopūtās. Nespēju pat izteikt, cik svarīgi ir, lai šīs raķetes atrastu mēs. Tādējādi mēs uzlabotu savu pretkuģu raķešu tehnoloģiju un neļautu naidīgiem spēkiem izmantot šo ieroci pret mums vai mūsu sabiedrotajiem. Turklāt mūsu flote varētu pilnveidot aizsardzību pret šīm raķetēm. Brīdi klusējusi, viņa piebilda: Mēs nedrīkstam aizmirst, ka ķīniešiem un irāņiem šī tehnoloģija jau ir.

Vailijs pieliecās tuvāk telefonam. Simt miljoni dolāru par koordinātām ir padārgi.

Fērgusons nolēma palīdzēt. Lai mums būtu labākās rotaļlietas, mēs katru gadu tērējam vairāk, nekā dažai valstij ir nacionālais kopprodukts. Simt miljoni par iespēju aptvert

divdesmit piecus gadus ilgu ieroču pilnveidošanas programmu ir izcils darījums. īt īpaši tāpēc, ka mēs cenšamies iegūt "Saules apdegumu" jau vairākus gadus, bet Krievija to nepārdod.

-    Vai tās vēl būs derīgas pēc ūdenī pavadītā laika? Vailijs painteresējās.

Saikss pamāja. Iespējams, bet varbūt arī ne. Raķetes ievietotas slēgtās čaulās, kas aizsargā no apkārtējās vides ietekmes, bet tās nav paredzētas iegremdēšanai sālsūdenī. Varbūt čaula ir sarūsējusi un viss, kas nokļuvis juras ūdenī, būs nederīgs, bet mēs varēsim izpētīt tehnoloģiju un kaujas galviņas. Tur varētu būt jebkas. Katrs, kurš izceltu raķetes un pievienoto elektroniku, spētu atveidot dizainu un uzbūvēt kaut ko līdzvērtīgu. Cīņā pret režīmu, kam ir šādas raķetes, mūsu pretošanās spējas jūrā ir ārkārtīgi zemas. Pat vidēja līmeņa "Oniksa" atdarinājums varētu iedragāt vai pat iznīcināt vienu no mūsu karakuģiem.

-    Kāpēc nolēmāt tikties Parīzē? Čembersa jautāja.

-               Ozolu mocīja vajāšanas mānija, atbildēja Alvaress.

-    Viņš bija pārliecināts, ka mēs viņu apmānīsim, bet piekrita satikties neitrālā vidē. Tur, kur mums būtu grūti kaut ko uzsākt. Viņš ierosināja Parīzi un nosauca septiņas dienas ilgu laika posmu, apsolot man piezvanīt šajā nedēļā un nosaukt piemērotu vietu un laiku. Šorīt pirms pussešiem Ozols piezvanīja un teica, ka vēlas satikties pēc stundas. Protams, viņš neatnāca.

Čembersa graciozi pieliecās. Laikam jau nevar cerēt, ka Ozols sarunā deva kādu mājienu par fregates atrašanās vietu.

-    Diemžēl ne. Viņš bija pietiekami gudrs, lai nepateiktu itin neko konkrētu. Toties atklāja, ka Maskava uzskata kuģi par nogrimušu dzelmē, no kuras nebūs vērts to izcelt, bet patiesībā kuģis ir kontinentālā šelfa seklumā. Ozols apgalvoja, ka tas noticis starptautiskajos ūdeņos, tāpēc jebkurš, kam ir laiva un koordinātas, varēs kuģim netraucēti piekļūt.

Jūs noteikti saprotat, ka Indijas okeānā ir plašas kontinentālā šelfa teritorijas.

-    Kāpēc viņš nemēģināja anonīmi pārdot informāciju krieviem? jautāja kāds no birokrātiem.

-     Manuprāt, viņš apzinājās, ka krievi atradīs informācijas avotu un nosūtīs likvidēšanas komandu no Ārējās izlūkošanas dienesta vīriem, kas piedāvātu labāku darījumu.

-    Kā būtu noritējusi tikšanās? Čembersa jautāja.

-     Ozols piekrita iekopēt informāciju zibatmiņā un atdot man dienā, kad kļuva par upuri. Pēc tam es pārbaudītu šo informāciju. Ja tā izskatītos patiesa, es ieskaitītu viņa bankas kontā pusi naudas. Kad viņš būtu sazinājies ar banku un pārliecinājies par naudas saņemšanu, es aiznestu zibatmiņu sev līdzi. Otra puse būtu šifrētā kontā, un viņš tam varētu piekļūt, kad mēs atrastu kuģi. Neko labāku es nevarēju panākt.

-    Skaidrs, Čembersa noteica. Tagad stāstiet, kas notika Parīzē!

-    Mēs neesam noskaidrojuši pat niecīgu daļiņu no visa, Alvaress sacīja. Franči cenšas neko lieku neatklāt. Viss ir tā iespiests starp mēsliem, ka mums vajadzēja ilgu laiku, lai izgrauztos cauri.

-    Vai tiešām tas jūs pārsteidz? Fērgusons jautāja. Mūsu draugi dīķa otrā pusē nav paši inteliģentākie no visiem sabiedrotajiem, bet nav arī tik dumji, kā mums gribētos ticēt. Viņiem ir acis un ausis. Viņi saprot, ka mēs kaut ko noklusējam, un viņiem tas nepatīk.

Prokters apslāpēja smaidu. Vecais vīrs vienmēr nevilcinoties pauda savas domas, bieži vien atmetot pieklājību.

Vailijs nokremšļojās un atkal iejaucās sarunā. Vai jums šķiet, ka viņi uzzinājuši par operāciju?

-     Nē, ja vien nav radusies informācijas noplūde vai viņi nav apveltīti ar pārdabiskām maņām, Fērgusons atbildēja. Bet franči droši vien jau ļāvušies vajāšanas mānijai un iztēlē radījuši dažādus neticamus skaidrojumus līdzšinējiem

notikumiem. Nekas no tā visa nelīdzināsies patiesībai, tāpēc par viņiem nesatraucieties. Vismaz pagaidām franči sagādā tikai nelielas neērtības.

Čembersa veltīja Fērgusonam pieklājīgu, bet bargu skatienu. Turpiniet, Alvares.

-     Lūk, kas mums zināms. Patologanatoms uzskata, ka Ozols miris laikā starp pieciem un septiņiem no rīta. Viņu nošāva sānielā pie Marnas ielas. Līķi diezgan ātri atrada kāda veikala īpašnieks. Nebija personu apliecinošu dokumentu, bet es pats aplūkoju viņa līķi morgā. Divas lodes sirdī, caurumi tuvu blakus, un viena deniņos no niecīga attāluma. Nav liecinieku. Nav lietisko pierādījumu. Slepkava pavisam noteikti bija profesionālis. Alvaress ievilka elpu un turpināja: Tālāk jau kļūst interesanti. Piecpadsmit minūtes pēc astoņiem Parīzes policija saņēma izsaukumu uz viesnīcu, kur atrada astoņus miroņus. Piecus viesnīcā, divus pretējā ēkā, vēl vienu uz ielas. Policists, ar ko es slepus aprunājos, teica, ka visus laikam nogalinājis viens cilvēks. Vairākos līķos atrada piecu, komats, septiņu milimetru zemskaņas lodes, tādas pašas kā tās, ar kuram nogalināts Ozols. Tās izšautas no cita ieroča, bet tā paša modeļa.

-    Kas tur, pie velna, notika? Prokters jautāja.

-     Pagaidām nav ne jausmas, Alvaress atbildēja. Man jāiekļūst viesnīcā, jānoskatās drošības kameru ieraksti un jāizlasa policijas ziņojums, lai to noskaidrotu. Vienatnē man tas nav izdevies.

-    Es par to parūpēšos, Čembersa solīja.

Fērgusons papurināja galvu. Kāds nogalināja Ozolu un sarīkoja slaktiņu Parīzes viesnīcā? Apšaubāmi.

-    Izskatās tieši tā, Alvaress apņēmīgi noteica.

-     Vai kaut kas liecina par spēkiem, ko šis slepkava pārstāv? Čembersa jautāja. Es esmu ar mieru uzklausīt arī minējumus.

-     Ozols nenosauca citus, ar kuriem risina pārrunas, bet

domāju, ka šo to mēs varam uzminēt. Krievijai un Ķīnai šīs raķetes jau ir, un Irānai ir "Saules apdegums", tātad pie viņiem Ozols nevērstos. Viņš gribēja tikties Parīzē, tātad franči, visticamāk, nav iesaistīti. Bet visi pārējie aizdomās turamie ļoti gribētu iegūt "Oniksu": Izraēla, Saūda Arābija, Lielbritānija, Indija, Pakistāna, Ziemeļkoreja. Ja kāds uzzināja, ka Ozols informāciju pārdos mums, nevis viņiem, tad varēja pacensties to iegūt tik un tā. Sūtīt profesionālu slepkavu ir daudz lētāk nekā samaksāt Ozola pieprasīto naudu. Un iespējams arī, ka krievi uzzināja par Ozola viltību un atrada viņu.

-    Tātad tas nozīmē, ka slepkavu varēja nolīgt jebkurš? Fērgusons painteresējās.

Alvaresa balsī ieskanējās nāvējoša nopietnība. Es tik un tā viņu atradīšu.

12 . nodaĻa

Uz DIENVIDAUSTRUMIEM NO ŠaRLRUĀ, BEĻĢIJĀ

Pirmdiena

Plkst. 19.48 pēc Centrāieiropas laika

-    Les billets, si'l vous plaīt!

Viktors pasniedza biļeti konduktoram, kurš to apzīmogoja, atdeva atpakaļ un nesteidzīgi aizgāja pa eju, ik pa brīdim sastingstot, lai nenokristu. Viņš izskatījās astoņdesmit gadus vecs un, visticamāk, astoņdesmit pirmo gadu nesagaidīs.

Aiz loga sniga. Pārslas krājās loga stūros Viktoram labajā pusē. Naktī ainava nebija redzama, bet, pieglaužot vaigu pie vēsā stikla, Viktors saskatīja laukus un pakalnus, šad tad arī kādu mirgojošu gaismu tālumā.

Vilciens bija divu stundii brauciena attālumā no Vācijas robežas, un bus jau agrs rīts, kad viņš sasniegs Minheni caur Strasbūru, bet Viktors neļāva sev iemigt. Viņš pat nezināja, vai to spētu.

Viktors bija vienīgais šajā vagonā un sēdēja pēdējā rindā pa labi no ejas tā, ka aiz muguras bija siena. Viņš bija izslējies taisns, lai redzētu tālākās durvis un jebkuru, kurš pa tām ienāktu.

Kreisajā pusē atvērās durvis, un Viktors instinktīvi saspringa. Pieplūda adrenalīns, gatavojot viņu uzbrukumam.

Ienāca četrus vai piecus gadus veca meitene. Viņa pat nepalūkojās uz Viktoru, tikai aizskrēja pa eju, atsitoties pret sēdekļiem abās pusēs. Nokļuvusi vagona galā, viņa pagriezās un smaidīdama skrēja atpakaļ. Piepeši viņa ieraudzīja Viktoru un apstājās.

Neticami plati iepletusi acis, meitene lūkojās uz Viktoru. Viņš nenovērsās, bet jutās neērti, it kā meitene redzētu to, kas slēpās aiz viņa acīm un cilvēcīguma maskas Viktora īsto dvēseli. Pasmaidījusi meitene atklāja skatienam zobus, starp kuriem bija daudz brīvas vietas, un Viktora aizdomas izgaisa.

Viktors tēloja, ka ir apjucis, un pieskārās meitenei pie auss. Viņa izskatījās tikpat apmulsusi. Pacēlis roku, Viktors parādīja viņai monētu. Meitene atkal atplauka smaidā. Viņš pavirpināja monētu pirkstos, un bērns sāka smieties.

Tad Viktors paslēpa monētu kreisajā plaukstā un pakustināja to virs labās, pēc tam atvēra un parādīja meitenei tukšu plaukstu. Viņa smējās un norādīja uz otru roku. Varbūt viņa jau bija redzējusi šo triku, bet Viktors cerēja, ka meitene gluži vienkārši ir neparasti vērīga. Viņš pagrieza sakļauto labo plaukstu un atvēra. Monētas nebija. Meitenes smaids nozuda, sejā parādījās apjukums. Viktors tikai paraustīja plecus, pavērsis abas plaukstas augšup.

Tobrīd durvīs nostājās sieviete un vāciski kaut ko uzsauca meitenei, kura atkal aizbēga. Māte steidzās viņai pakaļ un pacēla balsi līdz ar katru nākamo saucienu. Viņa izskatījās sakarsusi, it kā būtu dzinusies meitai pakaļ visa vilciena garumā.

Māte satvēra bērnu aiz apkakles, iekams mazā sasniedza nākamās durvis, un saniknota veda meitu atpakaļ. Viņa rājās par šādu bēgšanu, bet šķita, ka meiteni tas nesatrauc.

Kad viņas tuvojās, Viktors uztvēra meitenes skatienu un pasmaidīja, it kā sakot: "Ceru, ka nākamreiz tev paveiksies." Meitene atplauka smaidā, un viņš slepus ielika bērnam saujā monētu. Viņas acis staroja, bet jau nākamajā brīdī mazā nozuda, un Viktors atskārta, ka nekad mūžā nav juties tik vientuļš.

Vilciens iegriezās garā līkumā, un gaisma uz mirkli noraustījās. Viktors izņēma no kabatas viedtālruni un ieslēdza. Viņš bija iegādājies šo ierīci Šarlruā, iepriecinot veikala īpašnieku ar maksājumu skaidrā naudā. Sameklējis zibatmiņu, viņš to ievietoja USB pieslēgvietā. Parādījās uzraksts, ka piekļuve ir atļauta, bet vienīgajam satura dokumentam nepieciešama parole, tāpēc Viktors nevarēja to atvērt.

Kaut gan gribējās tikai gulēt, viņš piespieda sevi domāt. Divas stundas pēc uzdevuma paveikšanas vairāki slepkavas no Austrumeiropas amerikāņa vadībā centās viņu nogalināt viesnīcā. Viņš atcerējās dosjē, ko bija atradis slepkavu furgonā. Tajā nebija iekļauta personiska informācija, tomēr, lai zinātu viņa sejas vaibstus un apmešanās vietu, bija nepieciešamas ārkārtīgi precīzas ziņas.

Slepkavas varēja sūtīt tikai kāds, kurš zināja, ka viņš būs Parīzē un nogalinās Ozolu. Viktors neticēja, ka iesaistīta trešā puse. Starpnieks vai klients vai arī abi kopā uzsūtīja Viktoram algotņus, lai nodrošinātos, ietaupītu naudu vai arī kāda cita pagaidām nesaprotama iemesla dēļ. Tobrīd Viktoru neinteresēja iemesls. Galvenais bija palikt dzīvam, un nākamajā vietā bija ienaidnieku nogalināšana. Viss pārējais nešķita svarīgs. Iemesls Viktoru interesētu tikai tad, ja tas palīdzētu aizsargāties.

Viņš atvēra viedtālrunī dokumentu, kurā bija nokopējis visu Svjatoslava informāciju. Bija pārāk bīstami vest dokumentus pāri robežai. Vajadzēja noskaidrot, kurš nolīdzis Svjatoslavu. Varbūt starpnieks, varbūt kāds cits. Lai nu kā, Viktoram tas bija jāzina. Svjatoslavs dzīvoja Minhenē, tātad jāsāk tur.

Viktors aptvēra, ka ir aizvēris acis, un piespiezdamies tas atvēra. Ķermenim bija vajadzīga atpūta, tomēr viņš neuzdro

šinājās atslābināt modrību, kamēr pasaulē bija viņa ienaidnieki. Visu savu mūžu viņš bija pavadījis neredzams, tomēr kāds viņu pamanija. Tagad modrība bija izmisīgi nepieciešama.

Un Viktors uzskatīja, ka labākā aizstāvība ir uzbrukums.

13. NODAĻA

Parīzē, Francija

Pirmdiena

Plkst. 22.48 pēc Centrāleiropas laika

Datora ekrānā uzstājīgi mirgoja melnbalts attēls. Tas bija graudains un vietām izplūdis, bet kvalitāte bija pieņemama. Alvaress lūkojās uz zemas izšķirtspējas novērošanas kameras attēlu, tāpēc necerēja uz kristālskaidru kontrastu, bet būtu labi, ja no šiem kadriem nesāpētu galva.

Viņš paknaibīja ādu starp uzacīm un noslaucīja asaras no sasprindzinātajām acīm. "Es jūtos drausmīgi un atbilstoši ari izskatos," viņš nodomāja. Tobrīd viņš stāvēja ASV vēstniecības ēkas pagrabā kopā ar Kenardu, un jauns tehnoloģiju speciālists, kura vārdu Alvaresam nebija laika iegaumēt, uzmanīja aparatūru.

Pēc viņa sarunas ar CIP galveno mītni Čembersa acīmredzot bija vērsusies pie frančiem, un Alvaress saņēma visu attiecīgo dokumentu kopijas. Policisti iedeva viņam arī viesnīcas drošības kameru ierakstus, kuros bija redzams, kā pieci cilvēki, to vidū viena sieviete, tika sacaurumoti kā sieti. Spriežot pēc policijas ziņojuma, viens no abiem līķiem pretējā ēkā bija sieviete, turklāt paveca. Šī bija neprātīgākā lieta, ar ko Alvaress nodarbojies savas CIP karjeras laikā.

Gandrīz vienpadsmit gadus Alvaress strādāja Nacionālajā slepenajā dienestā, ko iepriekš dēvēja par Operāciju direk-

torātu. Pirms tam viņš pameta koledžu un dienēja jūras spēkos, bet šāda dzīve viņu neaizrāva. Dienestā viņš jutās kā šūpojoties ūdenī un gaidot, kad kaut kas notiks, bet šis mirklis nekad nepienāca. Viņš iestājās jūras spēkos, būdams pārgalvīgs jauneklis, un gribēja noskaidrot savu vērtību, bet nemitīgās mācības un retās humānās palīdzības misijas neatklāja viņam neko interesantu. Tagad gan Alvaress, visticamāk, jūras spēku dienestā piedzīvotu daudz vairāk briesmu. Viņš iestājās armijā nepareizo iemeslu dēļ, bet darbu CIP sāka, pareizo izjūtu vadīts. Kopš tās reizes Alvaress ne reizi nebija to nožēlojis.

Ekrānā bija redzams, ka lifta kabīnē ieiet divi vīrieši.

-    Kas viņi ir?

Alvaress stavēja, izslējies taisns un sakrustojis lielās rokas uz platajām krūtīm. Toties Kenards bija pieliecies, uzrotījis piedurknes un atbalstījis elkoņus uz galda, lūkojoties ekrānā. Kenards bija apmēram desmit gadus jaunāks nekā Alvaress un pakļauts viņam, tomēr mēdza izlikties, ka abi ir līdzvērtīgi partneri. Alvaress likās dzimis diplomāts un centās saglabāt draudzīgas darba attiecības.

Kenards bija pāris collu garāks, izmantoja pārāk daudz matu želejas un izturējās tik nevērīgi, it kā strādātu aģentūrā tikai veselības apdrošināšanas dēļ. Viņš to droši vien uztvēra kā pakāpienu karjeras ceļā. Iestāties CIP tūlīt pēc koledžas, dažus gadus pastrādāt, iegūt pieredzi un zināšanas, pēc tam ķerties pie lielākiem, labākiem un dāsnāk atalgotiem darbiem privātajā uzņēmējdarbībā. Alvaresam nepatika šāda attieksme. Viņš strādāja CIP, lai pildītu savu patriota pienākumu.

Parasti Kenards nemitīgi runāja un nespēja apklust, ja vien no tā nebija atkarīga viņa dzīvība, bet šodien viņš šķita zaudējis pašpārliecinātību. Varbūt apziņa par darba svarīgumu beidzot bija viņu pamodinājusi. Ir gājuši bojā cilvēki. Tā nebija rotaļa.

Pirmajā lietas apkopojumā bija daži papildinājumi, kuru trūka Alvaresam izsniegtajā eksemplārā. Šo papildu informāciju viņš ieguva no aģentūras avota Parīzes policijas rindās. ASV par to labi samaksāja, toties biezais eiro banknošu žūksnis panāca to, ko nespēja policijas paustā piekrišana sadarboties.

Viņš sameklēja ziņojuma sadaļu, kurā bija uzskaitīti līķi. Izņemot veco kundzi, kas nogalināta pie sava dzīvokļa durvīm, nevienam no miroņiem nebija personību apliecinošu dokumentu. Vairākumam bija rācijas un austiņas, ieroči un munīcija. Franči vēl nebija paguvuši identificēt nevienu no upuriem, bet Alvaress ievadīja pirkstu nospiedumus sistēmā un gaidīja rezultātus. Viesnīcā bija noticis kaut kas ļoti nozīmīgs, un taja iesaistīti ārkārtīgi bīstami cilvēki.

ierakstu vērošana bija apdullinoši vienmuļa nodarbe, bet Alvaress bija apņēmies to paveikt. Andris Ozols grasījās tikties ar Alvaresu, bet kāds viņu nogalināja un nozaga informāciju. Šobrīd galvenais bija atgūt šo informāciju, bet Alvaresam tikpat svarīgi šķita arī notvert nelieti un vismaz pienaglot viņu pie tuvākās pieejamās sienas.

Diemžēl viesnīca izmantoja tikai divas novērošanas kameras, vienu vestibilā un otru pie sētas puses ieejas. Alvaresam būtu daudz vieglāk, ja katrā stāvā būtu kamera. Tagad viņš bija spiests paļauties uz policijas ziņojumu, lai izveidotu kopainu. Ziņojums bija kaitinoši īss un nepilnīgs. Paies laiks, līdz šīs tukšās vietas tiks aizpildītas.

-     Lūk, kur viņš, Kenards sacīja. Pie reģistratūras galda.

Alvaress palūkojās ziņojumā. Bišopa kungs, četrsimt septītais numurs.

Ekrānā bija redzams, ka noslēpumainais cilvēks dodas lifta virzienā un apstājas gaidīt, bet piepeši atkāpjas malā. Acīmredzot slēpās no abiem vīriešiem, kas iznāca ārā.

Svarīgākos mirkļus Alvaress kopā ar Kenardu bija vērojis

vismaz divdesmit reižu, un viņu vēl joprojām izbrīnīja notikumu gaita. Kamēr viens no tagad mirušajiem stāvēja vestibilā, slepkava pagāja viņam garām tik tuvu, ka gandrīz pieskārās, un nemanīts iesoļoja liftā.

-    Veikli, Kenards nočukstēja.

-    Patiniet uz priekšu. Alvaress pamāja.

Darbinieks ķērās pie vadības pogām, un graudaino attēlu uz bridi papildināja dūkoņa.

-    Pietiek, Alvaress noteica.

Uzradās divi diezgan satraukti cilvēki, kas drudžaini spaidīja lifta pogas, bet pēc tam aizsteidzās kāpņu telpas virzienā un nozuda.

Kenards papurināja galvu. Un pēc dažām minūtēm abi

ir līki.

/

-    Viņi ieradās viesnīcā, meklējot slepkavu, nevis otrādi, Alvaress sacīja. Labi, patīsim uz priekšu, līdz parādīsies pārējie.

Viņš jau desmito reizi parāva vaļīgāk kaklasaiti, kamēr Kenards lūkojās uz ekrānu. Darbinieks klusi pildīja pavēli. Istabā trūka gaisa. Nebija logu, un gaisa kondicionētājs jau bija ceļā uz mehānisko ierīču elli. Ārpusē valdīja nepatīkams aukstums, bet Alvaress, Kenards un darbinieks jau vairākas ilgas stundas bija pavadījuši šaurā, elektroniskajām ierīcēm pārpildītā telpā. Gaiss šķita indīgs.

-    Sākas, Kenards noteica.

Ozola iespejamais slepkava iznāca no lifta un apsēdās atzveltnes krēslā. Viņš ne mirkli nepiemirsa slēpt seju no kameras, neuzkrītoši pieliecot galvu tā, lai nebutu redzami viņa vaibsti. Tas notika pārāk bieži, lai varētu to uzskatīt par veiksmi.

Ierodoties viesnīcā, slepkava nezināja, kur ir kamera, bet viņš bija reģistrējies pirms vairākām dienām, un viesnīca saglabāja tikai pēdējo četrdesmit astoņu stundu ierakstus. Pēc tam tos iznīcināja. Alvaress nesaprata, kāda tam jēga. Tik

pat labi viesnīca varētu vispār neizmantot kameras. Viņš to pateica vadītājam.

Slepkava parādījās ierakstā vēl tikai dažas sekundes, šķērsojot vestibilu ceļā uz kāpņu telpu. Pēc tam viņš nozuda un vairs nebija redzams. Vienu no līķiem atrada virtuvē, tāpēc Alvaress minēja, ka slepkava aizgājis pa šīm durvīm, nevis sētas puses izeju, kur bija otra kamera. Pēc tam daži cilvēki tika nogalināti pretējā ēkā un vēl viens uz ielas.

Alvaress nekustējās, kamēr ieraksts turpinājās. Viņš cerēja ieraudzīt kaut ko noderīgu, bet jutās neizturami noguris. Acis smeldza. Viņš bija pārliecināts, ka arī Kenardam ir grūti. Bet varbūt jaunais darbinieks bija pieradis visu dienu vērot ekrānus un viņam tas nesagādaja sarežģījumus. Varbūt viņam tas šķita aizraujoši. Dīvainis.

Pēc trīsdesmit minūtēm Alvaress beidzot pievilka krēslu un apsēdās.

-    No šī mēs vairs neko neiegūsim.

Kenards pamāja. Piekrītu. Viņš noknikšķināja pirkstu kauliņus. Kā tev šķiet, vai te gatavo ķīniešu ēdienus? Nezinu, ko gribat jūs, bet es labprāt apēstu kraukšķīgu pīli. Apnikusi tā varžēdāju barība.

Beidzot ierunājās tehnoloģiju speciālists: Dažus kvartālus uz rietumiem ir laba ēdnīca, kur galdiņus apkalpo velnišķīgi pievilcīga austrumniece. Es jums parādīšu.

-    Lieliski. Kenards uzsita pa vēderu. Es mirstu badā.

Alvaresam nebija apetītes. Viņš klusi sacīja: Viens virs

nogalina Ozolu, pēc divām stundām atgriežas viesnīcā, kur viņu cenšas nonāvēt septiņi bruņoti cilvēki, bet viņš noslepkavo tos visus.

-    Jā, Kenards noteica, piekalis skatienu durvīm.

-    Viesu pieņēmēja aprakstīja gara vai vidēja auguma balto vīrieti ar brūniem vai melniem matiem. Bet tie droši vien ir krāsoti. Acu krāsu viņa neatceras. Varbūt bijušas brilles. Vecumā no divdesmit pieciem līdz četrdesmit gadiem. Vi

ņam ir bārda, bet tā šobrīd jau ir noskūta, ja vien nebija mākslīga, un atlikušie fakti atbilst gandrīz visiem baltajiem šajā pilsētā.

-     Apmēram, Kenards piekrita un paņēma jaku. Pie velna! Mums nekā nav.

Alvaress bija vienisprātis. Viņš paberzēja bārdas rugājus, apdomājot turpmāko. Darbs bija viņu nogurdinājis, tomēr gulēt negribējās. Vēl bija pārāk daudz darāmā. Iezvanījās mobilais tālrunis, un viņš steigšus atbildēja. Pabeidzis sarunu, viņš uzsmaidīja Kenardam.

-    Ko tu teici?

14. nodaĻa

/

MlNHENE, VāCI)A

Otrdiena

Plkst. 01.12 pēc Centrāleiropas laika

Kad Viktors izkāpa no vilciena līdz ar četrpadsmit citiem pasažieriem, lija lietus. Stacija tik vēlu bija gandrīz tukša, un atklātais plašums visapkart sagādāja Viktoram raizes. Viņš centās pamest staciju ātri, bet neradīt iespaidu par steigu. Ārpusē nebija neviena taksometra, tāpēc viņš gāja kājām. Pēc vairākam sēdus pavadītām stundām viņš priecājās par iespēju izkustēties.

Atradis ātro uzkodu bistro, kas vēl strādāja, viņš apsēdās pie loga. Ēdiens bija neparasti slikts, bet viņam vajadzēja kalorijas, un šis bija ātrākais veids, kā atgūt enerģiju. Vismaz piena kokteilis nebija pārāk slikts. Ar vaniļas garšu.

Viktors apturēja taksometru un nosauca šoferim ielu, kur dzīvoja Svjatoslavs, bet tēloja, ka nerunā vāciski, lai nevajadzētu brauciena laikā tukši pļāpāt. Šoferis pieveda viņu pie četrstāvu dzīvojamās ēkas Minhenes austrumos. Tas bija turīgs rajons, apbūvēts deviņdesmitajos gados, pilns ar dārgiem dzīvokļiem, no kuriem pavērās skats uz upi, un plašiem mājokļiem.

Ēkas parādes durvis bija aizbultētas, un pie tām bija novērošanas kamera līdz ar laternu. Būtu pārāk bīstami atslēgt durvis, tāpēc Viktors pavadīja nakti Minhenes bāros, atļau-

juties izdzert ne vairāk kā vienu glāzi stundā. Viņš veltīja laiku sieviešu pētīšanai tāpat kā pārējie brīvie vecpuiši. Katrā bārā viņš uzturējās ne ilgāk kā divas stundas, lai cilvēki viņu neiegaumētu. Sešos Viktors pabrokastoja nelielā kafejnīcā un atgriezās pie ēkas, turēdams kafijas glāzi, no kuras aukstajā gaisā cēlās garaiņi.

Pretējā ielas pusē atradās autobusu pietura, kas viņu pasargāja no lietus un sagādāja ari ieganstu stāvēt uz ielas. Viesnīcā noskaidrotā informācija liecināja, ka Svjatoslavs dzīvo trīssimt astoņpadsmitajā dzīvoklī, bet varēja būt, ka tas nav viņa īstais vārds. Viktors jutās gandrīz pārliecināts, ka par to nav jāraizējas. Svjatoslava pase bija pārāk nobružāta, lai to uzskatītu par nesen izsniegtu viltvārdim, tātad bija vai nu īsta, vai ari vienīgais izdomātais vārds. Pasē bija daudz zīmogu, kas liecināja par ceļojumiem uz valstīm ārpus Eiropas Savienības, un daudzas no tām reiz ietilpa Padomju Savienībā Igaunija, Ukraina, Latvija, Lietuva un citas. Vai nu viņš bieži ceļoja darba dēļ, vai arī bija dedzīgs tūrists ar aprobežotu gaumi. Lai nu kā, bija vērts aplūkot adresi, kas saistīta ar šo cilvēku.

Iemalkojis kafiju, Viktors saviebās. Vācu kafija mēdza būt drausmīga. Šeit ražoja izcilus šaujamieročus, bet nespēja uzvārīt tasi labas kafijas pat tad, ja no tā būtu atkarīga tautas nākotne. Piemēram, dienā, kad vairs nebūtu ieroču.

Viktors vēroja, kā no ēkas iznāk četri cilvēki, bet neviens neiet iekšā. Ikviens bija ģērbies uzvalkā un garā mētelī, bet rokā nesa portfeli. Pilsētas darba bites ceļā uz savu stropu. Malkojot kafiju, viņš lūkojās uz cilvēkiem, kas devās ēkas virzienā, un mēģināja saprast, kurš grasās tajā ieiet.

Rīts bija auksts un drēgns, debesis slēpās aiz tēraudpelēkiem mākoņiem. Vasarā Vācija bija skaista, bet ziemā tā Viktoram šķita nomācošāka nekā jebkura cita Eiropas valsts. Vikingu elle bija ledainā Niflheima, un Viktors sprieda, ka ziemeļnieki baidījušies no kaut kā līdzīga Vācijai novembri.

Viņš atkal iemalkoja kafiju un ieraudzīja steidzīgu vīrieti ar vilnas mēteli mugurā un portfeli ar metāliska spīduma apdari rokā. Vīrietim bija garena, bāla seja un tumši mati. Viktors viņu pazina, bija redzējis iznākam no ēkas pirms desmit minūtēm. Lieliski.

Nogaidījis īsto mirkli, Viktors iemeta kafijas glāzi atkritumu tvertnē un šķērsoja ielu. Viņš pielāgoja soļus tā, lai sasniegtu pakāpienus vienlaikus ar vīrieti. Tas palūkojās uz svešinieku, bet Viktors bija novērsies un rakņājās pa kabatām, meklējot neesošas atslēgas.

Viņš ļāva vīrietim pirmajam nokļūt pie durvīm un izmantot atslēgu.

-    Danke, Viktors noteica, pieturot durvis un nedodot vīrietim iespēju painteresēties par viņa nolūkiem.

-    Kein problem.

Priekšnams bija labi apgaismots, tīrs un plašs. Viktors kāpa augšā; spodrās margas un pakāpieni liecināja, ka lifts darbojas gandrīz vienmēr. Vīrietis steidzās uz savu dzīvokli pirmajā stāvā un nozuda aiz durvīm. "Cerams, ka viņš paspēs atgriezties darbā," Viktors prātoja.

Trešajā stāvā Viktors atvēra kāpņu telpas durvis un izgāja gaitenī. Trīssimt astoņpadsmitā dzīvokļa durvīm bija trīs atslēgas. Tajā pavisam noteikti mita profesionāls slepkava.

Aizritēja divas minūtes, kamēr Viktors atslēdza durvis un iegāja iekšā. Izskatījās, ka Svjatoslavs ievācies nesen un nav mājās pavadījis daudz laika. Te bija tikai dažas nepieciešamākās mēbeles, vairākas fotogrāfijas, nekādu mantu, kas atklātu viņa personību. Šī vieta atgādināja Viktoram viņa paša dzīvokli. Salīdzinājums viesa nemieru.

Viena no divām istabām bija pārvērsta par sporta zāli ar dažādiem cilājamiem svariem un velotrenažieri. Tajā bija ari liels televizors, novietots tā, lai to varētu skatīties un vienlaikus izmantot trenažieri.

Guļamistaba bija tikpat tukša kā pārējās telpas. Viktors redzēja tikai kārtīgi saklātu gultu, kumodi, skapi un vēl vienu televizoru virs gultas kājgaļa. Pie sienas bija sakrautas kaudzes ar ftlmām un dažādas videospēles. Vienmuļas un vientulīgas dzīves sastāvdaļas. Virtuve bija moderna, tīra, gandrīz kā no žurnāla lapām izcelta. Uz darba virsmas bija novietots vecs televizors.

Viktors pārmeklēja visas istabas, atvilktnes, skapjus, bet neko neatrada. Nekādu liecību par to, kas bijis Svjatoslavs. Nekā tāda, kas ļautu nojaust, ka viņš bijis algots slepkava.

Ielējis glāzē ūdeni no virtuves krāna, Viktors to izdzēra. Viņš jutās noguris un iztukšots. Alkās pēc vieglas izklaides viņš gribēja ieslēgt televizoru, taču pogas nospiešana neko nedeva. Televizors bija vecs un smagnējs, neiederējās starp modernajām ierīcēm. Tas neieslēdzās arī tad, ka viņš atkārtoti nospieda pogu. Spīdēja sarkanā gaidīšanas signāla lampiņa.

Trīs televizori vienam cilvēkam nelielā dzīvoklī bija pārmērībā, un novecojis aparāts virtuvē, kur viss pārējais ir jauns, nešķita pareizi. Viktors slidināja pirkstus pa televizora malu, meklējot skrūves. To galviņas bija nedaudz izvirzītas, tātad nesen lietotas.

Kadā atvilktnē Viktors atrada skrūvgriezi, atvienoja televizoru no elektrības un pagrieza, lai aplūkotu skrūves. Tās bija iezīmētas un rievotas. Pēc minūtes viņš jau bija visas izskrūvējis un noņēmis televizora aizmugurējo daļu. Kļuva skaidrs, kāpēc pirmīt viņa nevarēja televizoru ieslēgt. Viss, izņemot gaidīšanas režīma lampiņu, bija izņemts. Svjatoslavs šajā paslēptuvē glabāja deviņu milimetru Brauninga sistēmas pistoli, divdesmit otrā kalibra Lugera sistēmas pistoli ar klusinātāju, vairākas pilnas aptveres katram no ieročiem, nažus un divas ložu kastes. Tikai ieroču slēptuve. Nekas cits.

Viktors bija cerējis atrast daudz vairāk kādu nelielu pavedienu, kas ļautu atrast slepkavības pasūtītāju. Viņš bija izšķiedis laiku, droši vien sakompromitējies, bet nebija ticis tuvāk ienaidniekiem. Gribējās nosviest televizoru zemē, bet viņš dziļi ievilka elpu, pūlēdamies nomierināties, salika televizora korpusu un novietoja atpakaļ vietā. Pēc tam viņš izmazgāja glāzi, noslaucīja to un nolika uz plaukta. Vēlreiz pārbaudījis dzīvokli, viņš pārliecinājās, ka neko nav palaidis garām.

Tad Viktors devās uz pilsētas centru. Minhenē viņš vairs neko nevarēja izdarīt, jo viņa rīcībā bija pārāk niecīga informācija. "Tomēr man ir zibatmiņa. Tas, kurš vēlas to iegūt, vel joprojām ir tepat kaut kur blakus. Cik ilgi man izdosies izvairīties no šī cilvēka? Vajag jaunu plānu. Bet pagaidām jāslēpjas, jāsakopo domas, jāatpūšas vietā, kur es būšu drošībā." Pasaulē tāda bija tikai viena. Netālu no Senmorisas ciemata uz ziemeļiem no Ženēvas Šveicē.

Vienīgā vieta, ko viņš varēja uzskatīt par kaut ko līdzīgu mājām.

*

Vispirms vajadzēja izpildīt vēl kādu pienākumu. Bija apritējis gads. Dzīves apstākļu dēļ viņš bija atlicis šo mirkli, bet tagad to vairs nevarēja. Viņš mainīja virzienu.

Ēka bija nobružāta un līdzinājās seno laiku rēgam modernajā apkaimē. Ķieģeļi bija izbalojuši, netīri, lietus izraibināti. Zem logiem ar dzelzs režģiem aizvijās oranžas rūsas svītras. Durvis nebija aizslēgtas, un Viktors tās pagrūda. Iekšā valdīja tumsa, un augstie griesti slēpās ēnās.

Viktora apavi klaudzēja uz grīdas flīzēm, un nebija nevienas citas skaņas, izņemot viņa elpošanu. Līdz ar katru soli paātrinajās sirdsdarbība, un viņš biedējoši strauji tuvojās mērķim. Kā vienmēr, bija nepieciešams milzu gribasspēks, lai nepagrieztos un nedotos prom.

Atrāvis aizkaru, viņš iegāja telpā, ko pielīdzināja stāvus pieceltam zārkam. Tiklidz aizkars bija aizvilkts, viņš nometas ceļos, pielieca galvu un salika plaukstas.

Runādams pavisam klusi, Viktors vērsās pie neskaidrā silueta otrā režģa pusē.

-     Piedod, tēvs, jo esmu grēkojis.

15 . nodaĻa

Centrālā izlūkošanas pārvalde, Virdžīnijas štats, ASV Otrdiena

Plkst. 06.07 pēc Austrumu zonas laika Prokters secināja, ka visi birokrāti šajā agrajā rītā stundā pazuduši, tāpēc pie galda viņam blakus sēdēja tikai Čembersa, Fērgusons un Saikss. Čembersa izskatījās tikpat eleganta kā parasti, bet abi vīrieši šķita sanīkuši, it īpaši Fērgusons. Viņš bija pārāk vecs, lai sāktu dienu sešos no rīta, un pēc gada gatavojās iet pensijā.

No telefona plūda Alvaresa balss. Es visu nakti runāju ar franču policistiem un izlūkiem. Par laimi, viņi nolēmuši mums palīdzēt. Es saņēmu nozieguma vietas apskates un laboratoriju slēdzienu kopijas, bet tas viss mums diemžēl neko nedod. Kā jau domāju, Ozola nāves vietā nav atrasts nekas noderīgs. Policisti uzskata, ka slepkava gaidīja Ozolu sānielā, nošāva viņu no tuva attāluma un paņēma līdzi čaulītes, kaut gan tam pat nebija nozīmes. Tūlīt sapratīsiet, kāpēc tā saku. Viesnīcā mums bija otra izdevība kaut ko atrast,

bet nekas neizdevās. Nav neidentificētu matu vai šķiedru.

/

Vienīgie pirkstu nospiedumi slepkavas numurā pieder istabenei, kas to tīrīja. Šoreiz viņš nepaņēma čaulītes, bet arī uz tām nav nospiedumu.

-    Vai viņš visu laiku nēsāja cimdus? Prokters painteresējās.

-     Nē, Alvaress atbildēja. Kameru ierakstos tie nav redzami. Ja viņš būtu noslaucījis visu, kam pieskārās, mēs neatrastu istabenes pirkstu nospiedumus visur, kur tiem vajadzētu būt. Toties laboratorijas ļaudis atrada silikona pēdas. Pagaidām man nav izdevies…

-     Mazgājot rokas ar silikona šķīdumu, nepaliek pirkstu nospiedumi, Fērgusons iejaucās.

Prokters palūkojās uz viņu.

-    Silikons veido ūdensdrošu kārtiņu uz ādas, Saikss paskaidroja sava priekšnieka vietā. Pirkstu eļļas nespēj izlauzties tai cauri, un nekur neveidojas nospiedumi. Ar neapbruņotu aci šo kārtiņu nevar redzēt. Šķīdumu izgudroja, lai mazinātu dermatīta izplatību rūpnīcu strādnieku vidū.

Klausoties Prokters pamāja. "Ik dienu var uzzināt kaut ko jaunu," viņš nodomāja.

-     Labi, Alvaress turpināja. Noslēpums ir atrisināts, pateicos. Novērošanas kamerās nav redzama seja, jo viņš nemitīgi slēpās. Bet viņš ir gara auguma baltais, ģērbies uzvalkā, viņam ir tumši mati un zilas acis, kā arī brilles. Bija bārda. Ja viņš nonemtu brilles un noskūtos, neviens vinu ne-

J i / ' r

pazītu. Ballistikas rezultāti noved tādā pašā strupceļā kā viss pārējais. Munīcija ražota Beļģijā un nav ikdienā sastopama, tomēr pārāk parasta, lai to varētu uzskatīt par pavedienu. Viesnīcā slepkava izmantoja Lielbritānijas pilsoņa Ričarda Bišopa vārdu. Kopš vakardienas neviens ar šādu vārdu nav izbraucis no valsts, un pēdējā mēneša laikā nav reģistrēta neviena Lielbritānijas pilsoņa Ričarda Bišopa ierašanās Francijā. Vārds noteikti ir izdomāts, tomēr butu vērts to pārbaudīt.

-     Tūlīt kādam to uzdošu, Čembersa solīja un pierakstīja sev atgādinājumu. Es jau sazinājos ar mūsu cilvēkiem Londonā, Maskavā, Berlīnē, Rijādā, Deli, Islāmābādā un Seulā. Pagaidām neviens nav dzirdējis neko aizdomīgu par

Ozolu. Tagad es gaidu zvanus, bet neloloju cerības. Cilvēks, kas organizēja šis slepkavības, ir veiksmīgi paslēpies.

Prokters vēl nebija pieņēmis lēmumus par Čembersu. Viņš uzskatīja sievieti par pagaidu pienākumu izpildītāju, kas silda krēslu, kamēr būs atrasts īstais darbinieks uz ilgu laiku. Cembersas sniegums šajā krīzē nosvērtu viņa domas vienā vai otrā virzienā. Viņa bija acīmredzami gudra, tomēr Prokters nezināja, vai sievietei pietiks spēka un drosmes šī darba veikšanai.

Viņš paliecās uz priekšu. Mēs neesam pārtvēruši neko, kas attiektos uz Ozolu, Parīzi vai kaujas raķetēm. Pēdējā laikā apvidū nav manīti mums zināmi profesionālie slepkavas, un mēs nevarēsim viņu identificēt, balstoties uz tik niecīgiem faktiem. Es sazvanījos ar citiem sava līmeņa darbiniekiem musu sabiedrotajās valstīs un pajautāju, vai viņiem nešķiet pazīstams šāds slepkavas rokraksts, taču trūkst sevišķu iezīmju, tādēļ rezultāta nav.

Ierunājās Saikss: Mēs pārbaudām saistību ar krieviem un vienmēr saņemam vienu un to pašu atbildi. Maskava uzskata, ka nogrimušā kuģa saturs nav atgūstams. Protams, mēs nedrīkstam uzdot pārāk daudz jautājumu, lai neatklātu, ar ko nodarbojamies.

-    Arī Interpols pagaidām neko nevar panākt, bet varbūt mums paveicās, izmeklējot uzbrukumu viesnīcā, Alvaress sacīja. Spriežot pēc novērošanas kamerām, notikumu gaita bija šāda. Slepkava nogalināja Ozolu un pēc divām stundām atgriezās viesnīcā. Tur viņš pamanīja divus vīriešus un vai nu abus pazina, vai arī tie raisīja aizdomas. Viņš mēģināja izvairīties no satikšanās, bet neveiksmīgi. Pēc dažām minūtēm viņš abus nogalināja gaitenī pie sava numura, šaujot caur pretējām durvīm. Vēl pēc divām minūtēm ieradās divi citi. Viņš tos sagaidīja, vienam sekoja, beigu beigās nogalināja abus. Sakropļoja vai spīdzināja vienu no viņiem ar sprāgstošu aerosola pudeli. Vai spējat noticēt? Starp citu, visi

bija bruņoti un nevienam nebija dokumentu. Pēc tam viņš nogalināja sievieti viesnīcas virtuvē, vīrieti pretējā dzīvojamā ēkā, turklāt no šīs mājas nošāva vēl vienu ārpusē, izmantojot šauteni. Pa ceļam tika nogalināta arī veca kundze, bet šajā gadījumā lodes atbilst sestā nogalinātā vīra ierocim. Domājams, šo kundzi nošāva tikai tāpēc, ka viņa netīšām nokļuva notikumu epicentrā. Mēs pamazām saņemam informāciju par septiņiem cilvēkiem, kurus mūsu slepkava nogalināja. Šķiet, ka tie ir algoti profesionāļi. Uzvedība liecina, ka viņi ieradās Parīzē, lai iznīcinātu Ozola slepkavu. Acīmredzot viņš iznīcināja savus vajātājus.

Fērgusons sarauca pieri. Tātad viens slepkava nogalināja Ozolu un pēc pāris stundām septiņi citi slepkavas uzbruka viņam pašam, bet viņš visus nošāva?

-    Tieši tā.

-     Lūdzu, paskaidrojiet, kāda tam jēga! Fērgusons pacēla rokas.

-    Vai ir kāda norāde, kurš uzsūtījis komandu? Čembersa noņēma brilles.

-              Pagaidām nē, Alvaress nožēlas pilnā balsī atbildēja.

-    Bet domāju, ka drīz būsim noskaidrojuši visu mirušo vārdus un uzvārdus. Tātad būs septiņas iespējas uzzināt, kurš viņus sūtījis. Un šis cilvēks acīmredzami zina ļoti daudz par Ozola slepkavu. Ja atradīsim šo septiņu šāvēju pasūtītāju, bus izdevība atrast ari slepkavu, un iespējams, ka sameklēsim arī kaujas raķetes.

Čembersa un Fērgusons pamāja, bet Prokters pamanīja, ka Saikss šķiet nobažījies. Viņš saprata iemeslu. Saiksam nebija nekā, ko teikt vai ierosināt, un tas viņam nepatika. Viņš vēl bija salīdzinoši jauns un baudīja Fērgusona labvēlību, tāpēc nevajadzētu uztraukties par savu nespēju kaut ko sniegt. Nebija nozīmes runāt tikai tāpēc, lai dzirdētu savu balsi. Fērgusonam vajadzētu to iemācīt savam audzēknim. Ja Saikss

būtu patiešām gudrs, tad priecātos, ka šajā karjeras posma drīkst vērot un mācīties no galvenajiem.

-     Mans pēdējais un droši vien svarīgākais atklājums ir šāds, Alvaress paziņoja. Slepkava nepameta Parīzi tūlīt pēc uzbrukuma. Viņš pakavējās, lai kaut ko noskaidrotu par cilvēkiem, kas viņu vajāja.

-    Kā tu to zini? Fērgusons jautāja.

-     Vienu no šāvējiem, pilnu ar četrdesmit piektā kalibra lodēm, atrada namā iepretim slepkavas viesnīcai. Un noskaidrojās, ka viņš izrakstījies no savas viesnīcas apmēram stundu pēc nāves.

Visi klusēja. Prokters dzirdēja, kā nošvīkst krēsla ādas pār-i klājums.

-    Interesants miroņa gājiens, Saikss smīnēdams noteica. Pārējie izlikās viņu nedzirdam, un Prokters tik tikko jaušami papurināja galvu.

-     Viesnīcas darbinieks aprakstīja garu, kalsenu vīrieti ar tumšiem matiem, brillēm un bārdu, Alvaress turpināja. īstais šāvējs, vārdā Svjatoslavs, neatbilst šīm pazīmēm. Viņš ir īsāks un druknāks. Mums paveicās ar sejas atpazīšanas programmu, un mēs atradām viņu lidostas novērošanas kameru attēlos.

-    Vai slepkava piesavinājās Svjatoslava mantas? Prokters vaicāja.

-Jā, Alvaress apstiprināja. Viņš izlikās par savu upuri un atdeva atslēgas. Viesu pieņēmējs pasniedza viņam Svjatoslava pasi, lidmašīnas biļetes un pārējo, kas bija noglabāts viesnīcas seifā. Nekas nav parādījies sistēmā, tātad viņš neizmantoja šo pasi, lai aizlidotu no valsts.

-     Kā tev šķiet, kāpēc slepkavam vajadzēja Svjatoslava mantas? Čembersa jautāja.

-    Manuprāt, viņš mēģina kaut ko noskaidrot, Alvaress sacīja, tāpēc devās uz viesnīcu. Viņš nebēga, bet aizgāja uz vietu, kur apmeties viens no uzbrucējiem.

-  Ja viņš grib uzzināt uzbrucēju un pasūtītāja vārdus, kas butu nākamais solis? Prokters jautāja.

-   Pārmeklēt Svjatoslava mājokli, Alvaress atbildēja.

-   Lūdzu, saki, ka mēs zinām adresi, Čembersa ieminējās.

-   Minhene.

Čembersa atbalstīja abas plaukstas pret galdu. Labi. Lūk, kā mēs rīkosimies. Nekavējoties sazināsimies ar Vācijas izlūkdienestu un lūgsim, lai viņi sāk mājokļa novērošanu. Paskaidrosim, par kādu cilvēku ir runa. Es negribu, lai viņi mēģina slepkavu aizturēt; galvenais ir neizlaist viņu no redzesloka. Neviens cits nedrīkst mirt šīs lietas dēļ. Alvares, tiklīdz būsi pabeidzis ar viņiem runāt, sēdies nākamajā lidmašīnā un lido uz Vāciju. Mēģini tur kaut ko noskaidrot. Piezvani man no Minhenes! Ja viņš vēl kavējas tur, tu saņemsi visu nepieciešamo atbalstu.

Kad Alvaress nolika telefona klausuli, pirmais ierunājās Fergusons. Viņa biezie, sirmie mati, parasti rūpīgi atglausti, todien izskatījās nedaudz izspūruši. Iespēja, ka informācija vēl joprojām ir šī slepkavas rīcībā, ir niecīga. Ja viņa uzdevums bija pārtvert Ozolu un paņem zibatmiņu, viņš to nogadās savam darba devējam, nevis meklēs atbildes Vācijā. Tam nav nekādas jēgas.

-   Varbūt viņu centās nogalināt darba devējs. Čembersa nopūtās. Lai nevajadzētu maksāt par darbu. Kamēr mēs nezinām, kurš viņu sūtīja, šāda pieeja ir vislabākā. Mēs piedalāmies sacensībās. Tiklīdz informācija tiks nogādāta saņēmējam, kaujas raķetes pazudīs dažu dienu laikā, un pēc tam atklāsies, ka šo tehnoloģiju kāds izmanto pret mums. Ja ir kaut neliela iespēja, ka Ozola slepkava devies uz Vāciju, mums viņam jāseko. Nešķita, ka viņai izdevies Fērgusonu pārliecināt. Varbūt jums ir kāda cita doma, ko vēlaties mums atklāt? Čembersas balsī ieskanējās izaicinājums.

Fērgusona sejā pavīdēja nicinājums. Viņš paraustīja šauros plecus. Prokters palūkojās uz Čembersu. Nelikās, ka viņa bažītos par sanaidošanos ar veco viru, kaut gan viņam bija bagāta pieredze.

Varbūt viņai tomēr pietiek spēka un drosmes.

16. nodaĻa

/

Ženēva, Šveicē

Otrdiena

Plkst. 18.32 pēc Centrāleiropas laika

Viktors šķērsoja Jauno laukumu un pagāja garām Lielajam teātrim. Ielās netrūka cilvēku tūristi meklēja izklaides iespējas, vietējie priecājās par pabeigto darba dienu. Viktors atri uzmeta skatienu Lielajam teātrim un nožēloja, ka nevar apmeklēt izrādi, varbūt kādu Pučini vai Mocarta operu. Diemžēl viņš bija aizņemts, ejot turpu šurpu pūļa aizsegā, lai atrautos no iespējamiem sekotājiem.

Saule jau bija norietējusi, un neviens viņam nepievērsa uzmanību. Laiks pēc tumsas piederēja viņam. Dienā viņš slēpās pūlī, bet nakti spēja būt neredzams. Viņam pa priekšu gāja pārītis. Abi nedaudz paklupa un iesmējās. Viņi bija sadevušies rokās un tā aizrāvušies viens ar otru, ka neieraudzītu Viktoru pat tad, ja viņš to pieļautu.

Iekams doties uz Šveici, Viktors bija mērojis ceļu no Minhenes līdz Berlīnei un pēc tam Prāgai. Tas bija ilgi un nogurdinoši, bet Viktors nekad nebrauca tieši uz galamērķi. Uz staciju izvēloties apkārtceļu, viņš iegāja šķērsielā. Tā bija spoži apgaismota, un apkārt drūzmējās cilvēki uzvalkos. Viktors bija ģērbies līdzīgi vairākumam vīriešu Ženēvā biezā mētelī ar cimdiem un cepuri. Viņš jutās pateicīgs par aukstu-

mu, kas lika visiem meklēt siltākas drēbes, jo tad viņi saplūda tumšu krāsu jūklī. Pat pieredzējušiem sekotājiem būtu grūti viņu atrast šādā vietā.

Viņš nebija gulējis gandrīz četrdesmit astoņas stundas un to skaudri izjuta. Miega trūkums novārdzināja ne tikai miesu, bet arī prātu, un tobrīd Viktoram bija ārkārtīgi nepieciešama modrība. Tomēr bēgot viņš nespēja atpūsties, kamēr nezināja, ka ir drošībā. Katra miegam veltītā stunda deva naidniekiem iespēju piekļūt tuvāk.

Viktors apēda negaršīgu sviestmaizi un izdzēra stipru kafiju nelielā bistro, gaidīdams vilcienu. Kad tas pienāca, viņš kavējās līdz pēdējam mirklim, tad iekāpa un apsēdās vagona beigās tā, lai logs būtu labajā pusē. Viktors brauca uz ziemeļiem, un sliedes vijās starp kalniem.

Šveicē viņš bija pavadījis vairākus gadus, jo viņam patika gan klimats, gan cilvēki un dzīvesveids. Uzturēšanās augstumā jūtami uzlaboja viņa izturību, turklāt valsts drošās bankas un lēnprātīgā attieksme pret šaujamieročiem lieliski piestāvēja viņa darbam.

Vilciens brauca caur Valē, Šveices trešo lielāko rajonu jeb kantonu. Tajā ietilpa Ronas ieleja un slavenais Ženēvas ezers. Bija jau vēls, kad Viktors izkāpa no vilciena Senmorisas ciematā. Sniga, un viņš saslēja apkakli, vienlaikus uzraujot plecus. Viņš bija iegādājies kalnu aukstumam piemērotas drēbes kādā stacijas veikalā un pārģērbies vilcienā.

Ciemats bija kluss un atradās tālu no apkārtējām pilsētām. Pārsvarā tajā dzīvoja turīgi ārzemnieki, kas pavadīja savos dārgajos guļbūves namiņos tikai dažas nedēļas gadā slēpošanas sezonas laikā. Šeit gandrīz neviens nepazina savus kaimiņus un nebrīnījās, redzot svešiniekus un nepazīstamas automašīnas. Nevienam neradās aizdomas par Viktoru, kurš bieži ieradās un devās prom.

Vienā no pasaulē dārgākajiem pārtikas veikaliem viņš nopirka pienu, laukos audzētu vistu olas, svaigus dārzeņus, Anglijas čedara sieru, sojas un linsēklu maizi, kā ari kūpinātu lasi. Viņam nepatika maksāt tik daudz sievietei, kas stāvēja aiz letes, bet viņš apzinājās, ka tā ir cena par dzīvošanu šajā I ciematā.

Viktors gāja tālāk, nesot abus maisus un portfeli kreisajā rokā. Viņš izmantoja mazākas ielas, nevis galveno. Cilvēku bija ļoti maz. Pārliecinājies, ka neviens neseko, viņš iegāja starp kokiem un, apmezdams pusloku, tuvojās savam namiņam jūdzes attālumā no galvenā ēku pudura. Viņš uzmanīgi spēra soļus tumšajā mežā, kaut gan zināja ceļu tik labi, ka redzamības kvalitātei nebija nozīmes.

Kad Viktors pamanīja savu mēness un zvaigžņu apspīdēto namiņu aiz kokiem, viņam gribējās ieskriet iekšā un sabrukt gultā. Tobrīd viņš vairāk par visu alka atpūsties un piemirst savu dzīvi vismaz uz astoņām stundām, bet piesardzibas dēļ apstājās un notupās, ar skatienu meklējot iebrucējus. Būtu gandrīz neiespējami noticēt, ka viņa dzīvesvieta kādam ir zināma, tomēr pēc Parīzes notikumiem viņš nevēlējās riskēt.

Nolicis iepirkumu maisus, Viktors stundu riņķoja ap māju, līdz jutās pārliecināts, ka iekšā un tuvuma neviena nav. Namiņu no visām pusēm iekļāva lielas priedes, un vienīgo šauro brauktuvi, kas veda uz lielo ceļu, varēja izmantot tikai pilnpiedziņas automobiļi. Viktora Land Rover bija novietots atsevišķā garāžā. Tumsā nevarēja saskatīt nesenākās pēdas uz celiņa vai nospiedumus sniegā ap ēku, bet Viktors neredzēja un nedzirdēja neko tādu, kas liecinātu par svešinieku klātbūtni.

Aiz grebumiem rotātajām koka durvīm ar tērauda apdari Viktors uzelpoja, bet tik un tā rūpīgi pārmeklēja telpas. Na-

miņš bija piecus gadus vecs, celts atbilstoši tradicionālajam Savojas namiņu stilam ar slānekļa jumtu, koka sijām, mūra sienām un kamīnu. No paša sākuma tas piederējis viņam. Divos stāvos satilpa četras guļamistabas daudz vairāk, nekā Viktoram vajadzēja -, bet namiņus šeit būvēja vairākiem iemītniekiem.

Mājā nebija signalizācijas. Viktors nevēlejās, lai ielaušanās gadījumā par to uzzinātu varas pārstāvji, kas ierastos pārmeklēt viņa namu. Pēc pasūtījuma gatavoti kustību sensori bija savienoti ar augstas izšķirtspējas novērošanas kamerām, un visos ēkas stūros darbojās jutīgi mikrofoni. Tas viss bija rūpīgi noslēpts un ieprogrammēts tā, lai sāktu ierakstu tikai divas minūtes pēc iedarbināšanas. Tādējādi, ja kāds ienāktu istabā un meklētu elektroniskās ierīces, viņš nepamanītu ne kameras, ne mikrofonus.

Visos logos bija iestrādātas gandrīz trīs collas biezas polikarbonāta un stikla lamināta rūtis, kas aizturētu pat labas šautenes lodes. Pastiprinātās parādes un sētas puses durvis, kā arī rāmji varētu izturēt rokas tarāna triecienus. Atvērt va■ rēja tikai dažus logus, turklāt ne pilnīgi.

Viktors pēc iepriekš noteikta plāna pārmeklēja visas istaļ bas. Viss bija savā vietā, un viņš neredzēja neko tādu, kas nekalpotu konkrētam mērķim. Nebija ne fotogrāfiju, ne citu personisku mantu. Nekas neliecināja, kas viņš ir un no kurienes cēlies. Ja kāds iekļūtu namiņā, viņš neuzzinātu gan-| drīz nekādu informāciju par īpašnieku.

Drošības sistēmas kamerās nebija ierakstu, un Viktors atvieglots uzelpoja. Viņš atvēra nelielās boilera telpas durvis un pārbaudīja, vai kāds nav piekļuvis vadības panelim. Ieva-' dot kodu, iedarbotos trīs minūšu taimeris, kas uzspridzinātu pirmajā stāvā paslēpto C-4 sprāgstvielu. Varbūt reiz viņam vajadzēs steigšus pamest šo vietu un nekad neatgriezties.

Pārliecinājies, ka viss ir labi, Viktors salika iepirkumus ledusskapi, un beidzot spriedze mazinājās. Viņš palutināja sevi ar ilgu dušu. Ārpus namiņa viņš nekad tā nedarīja. Ar muguru pret durvīm, kails, neapbruņots, nespējot sakļausit neko, tikai ūdens šļākšanos… Pat visprasmīgākais mērķis dušā bija neaizsargāts. Viktors šādi bija nogalinājis pietiekami daudz cilvēku, lai zinātu, ka duša ir lamatas. Bet šajā namiņā viņš bija drošībā. Viss ķermenis sāpēja. Viņš pamanīja, ka zaudējis dažas mārciņas, bet divas bēguļojot pavadītas dienas bija lieliska diētas programma. Labs ēdiens un atpūta palīdzēs ātri atgūt zaudēto. Nebija nekādu vērā ņemamu ievainojumu, un pēc visa notikušā viņš uzskatīja sevi par veiksminieku, jo ir sveiks un vesels. Domājot par ēdienu, viņš dzirdēja vēderu ierūcamies.

Vairs nebija iespējams nelikties ne zinis par izsalkumu. Viktors noslaucījās, vēlreiz pārmeklēja māju, lai remdētu savu paranoju, un pagatavoja omleti ar sieru un lasi. Pēc tam viņš izdzēra olbaltumvielu kokteili ar vitamīniem un minerālvielām un izņēma no saldētavas pustukšo somu degvīna pudeli. Iegājis viesistabā, viņš apsēdās pie palisandra klavierēm un atskrūvēja pudeles korķi.

Viktors ielēja glāzē degvīnu un ar piedurkni paberzēja traipu uz klavierēm. Tas bija Vose and Sons tūkstoš astoņsimt astoņdesmit pirmā gada darinājums, ko viņš bija atradis pūstam kādā Venēcijas veikalā. Dāsni samaksājis, viņš nosūtīja klavieres uz Šveici, kur meistars tās salaboja, bet nerestaurēja. Viktoram šķita neparasti skaisti tas, ka šis instruments nav nevainojams. Tas pastāvēja šajā pasaulē vairākas reizes ilgāk nekā Viktors un lepni izrādīja savas kauju brūces. Nedaudz paspēlējis Šopēna mūziku, viņš drīz juta, ka acis veras ciet.

Viņš izmantoja klavieres par atbalsta punktu un piecēlās, tad nesteidzīgi uzkāpa augšā un apgūlās platajā gultā, zem galvas palicis cieto spilvenu.

Viņš aizmiga, turēdams glāzi uz krūtīm.

17 . nodaĻa

MlNHENE, VĀCIIA

Otrdiena

Plkst. 22.39 pēc Centrāleiropas laika

Alvaress nodrebinājās, izgājis no ēkas, un pamāja vācu policistam, kurš turpat blakus smēķēja cigareti. Policists atbildēja ar galvas palocīšanu, bet visai negribīgi. Acīmredzot viņam nepatika Alvaresa dēļ saņemtais uzdevums nopratināt ēkas iedzīvotājus.

Vācu izlūkdienesti labprāt sadarbojās un piekrita izpildīt Alvaresa lūgumu, kaut gan CIP viņiem sniedza pavisam nedaudz informācijas. Vēsts par apšaudi Parīzē bija pārsniegusi valsts robežas, un vācieši vēlējās palīdzēt.

Arī šoreiz Alvaress neko nestāstīja par pazudušo zibatmiņu. Viņa galvenais mērķis bija atrast šo informāciju, nevis notvert Ozola slepkavu, bet nebūtu prātīgi to atklāt citas valsts izlūkošanas dienestam. Viiii gribētu zināt, kas ieglabāts zibatmiņā, un labākā iespēja to noskaidrot būtu piesavināties ierīci.

Ar īrēto automašīnu Alvaress atgriezās viesnīcā. Pēdējās divas dienas bija garas, un vannasistabas spogulī viņš redzēja, ka tās atstājušas spriedzes pēdas sejā. Vēl vajadzēja ziņot par sasniegto Lenglijai, bet pirms tam stundu pagulēt.

Viņa panākumi bija necili. Kāds kaimiņš ielaidis ēkā vīrieti, kurš atbilda policijas izplatītajam aprakstam. Nekas

neliecināja, ka Ozola slepkava būtu paviesojies Svjatoslava dzīvoklī un kaut ko atradis vai paņēmis, bet tas Alvaresu neizbrīnīja. Pagaidām vēl tika apkopota informācija par Svjatoslava finansēm un telefona sarunām, un Alvaresu nepriecēja doma, ka nāksies to visu lasīt.

Kaimiņš, vārdā Eihberga kungs, aprakstīja redzēto un palīdzēja māksliniekam uzzīmēt portretu. Slepkava bija noskuvis bārdu un apcirpis matus, bet pārējie vaibsti varētu atbilst jebkuram. "Vai tiešām viņš nevarētu apgādāties ar lielu degunu vai bedrīti zodā?" Alvaress prātoja.

Zīmējums bija nosūtīts policistiem visā Vācijā, bet Alvaress zināja, ka slepkava nav aizkavējies šajā valstī. "Viņš droši vien pameta Vāciju jau ilgi pirms manas ierašanās. Varas pārstāvji patlaban pārbauda novērošanas kameru ierakstus lidostās un dzelzceļa stacijās."

Alvaress izņēma no čemodāna matu griežamo mašīnu ar otrā numura uzgali un pielīdzināja īso frizūru. Pēc tam viņš ātri noskalojās dušā un apgūlās, cenšoties iemigt, bet tas neizdevās. Pirms dažiem gadiem, bezmiega mocīts, viņš ķertos pie telefona un aprunātos ar Dženiferu, bet tagad vairs neviena nebija. Alvaress bez jebkādas piepūles turēja cilvēkus izstieptas rokas attālumā, un pat brīžos, kad viņš mēģināja saliekt elkoni, izrādījās, ka viņa rokas tik un tā ir garākas nekā vairākumam citu.

Dažām sievietēm patika izaicinājums, un viņas centās piekļūt Alvaresam tuvāk, bet aizbēga, tiklīdz saprata, ka tas būtu bezjēdzīgi. Parasti tas notika ātri, bet Dženifera aizkavējās ilgāk. Viņš iedomājās, ka varētu piezvanīt un parunāt ar Kristoferu, bet ir grūti tērzēt ar dēlu, kuru viņš satiek ļoti reti un kurš par tēti sauc kādu citu.

Pamodās Alvaress no tālruņa zvana. Viņš pielēca no gultas un paķēra telefonu. Pulkstenis liecināja, ka viņš gulējis tikai dažas minūtes.

-    Hallo?

-    Alvaresa kungs, runā Genss Lūitgers no FKPP. Mēs šodien tikāmies.

Šī Federālās kriminālpolicijas pārvalde jeb Bundeskriniinalamt bija vācu F1B. Lūitgers tajā ieņēma augstu posteni un bija labi ieredzēts, turklāt šķita ārkārtīgi kompetents. Viņš nevainojami runāja angliski, un tikai laiku pa laikam ieskanējās akcents.

-   Jā, Alvaress sacīja. Kā jums klājas?

-     Labi, Lūitgers atbildēja. Un man ir labas vēstis. Es liku savējiem izpētīt visus trīsdesmit gadus vecos vīriešus, kas ceļojuši vieni un pametuši valsti, un šķiet, ka mums ir paveicies. Vakar kāds Lielbritānijas pilsonis Elans Flinns lidoja no Berlīnes uz Prāgu. Tas ir dīvaini, jo patiesībā šis cilvēks patlaban mitinās slēgtā psihiatriskajā klīnikā Anglijas ziemeļos. Vīrietis, kurš izmanto Elana Flinna pasi, atbilst jūsu meklētā cilvēka aprakstam.

Slepkava bija izmantojis jau otro Lielbritānijas pilsoņa dokumentu.

-    Cik droši tas ir?

-    Cik vien iespējams.

Alvaress sadzirdēja, ka Lūitgera balss nedaudz mainās, it kā jautājums viņu aizvainotu. Iemesls bija skaidrs viņš nezvanītu, ja neuzskatītu šo informāciju par pietiekoši uzticamu.

-    Vai novērošanas kamerās redzama viņa seja?

-     Nē, mūsu draugam diemžēl paveicās, un viņš neparādās kameru ierakstos.

-    Vainojama nav veiksme. Alvaress pasmaidīja. To panāca viņš pats. Pateicos, ka tik ātri piezvanījāt.

-    Protams. Manuprāt, mūsu drošības dienestiem savstarpēji jāizpalīdz, kad vien iespējams, kaut gan mūsu vadoņi tam ne vienmēr piekrīt.

-    Tieši tā.

-    Kā vēlaties rīkoties? Mani ļaudis turpinās izmeklēšanu,

bet mums jāpieņem, ka aizdomās turamais jau pametis Vāciju. Tādā gadījumā manas pilnvaras beidzas pie robežas.

Alvaresa prāts jau darbojās ar pilnu jaudu, apsverot nākamo gājienu. "Nekavējoties jānogādā jaunā informācija uz Lengliju. Ja slepkava devies uz Čehiju, izredzes ir mazas. Jāpavēsta jaunumi Kenardam un jānoskaidro, kas atklāts Parīzē." Viņš atcerējās, ka Lūitgers vēl gaida.

-     Nekas, draugs, Alvaress apliecināja, kaut gan jutās nomākts. Jūs jau esat pietiekami daudz izdarījis.

Viņi atvadījās, un Alvaress nospieda ātrā zvana pogu. Kenards pacēla klausuli pēc vairākiem signāliem. Viņš izklausījās noguris.

-    Džon, slepkava tiešām paviesojās Svjatoslava dzīvoklī, Alvaress sacīja.

-    Vai viņš kaut ko atradis?

-    Miljonu vērts jautājums.

-    Un tu? Vai kaut ko atradi?

Iekams atbildēt, Alvaress nolaida telefonu un nošķaudījās. Vācu dienests ziņo, ka slepkava aizlidojis uz Čehiju.

-    Čehiju?

-    Jā, uz Prāgu. Bet šobrīd viņš jau var būt jebkur.

-    Sasodīts, kas tam cilvēkam ir padomā?

-    Un šis jautājums ir vērts miljardu. Vai tev ir pildspalva? Pieraksti.

Alvaress nodiktēja Kenardam dažādus norādījumus un beidza sarunu, vēlreiz nošķaudījās un cerēja, ka nav saaukstējies. Viņu mēdza vajāt neveiksmes. Atkal paņēmis telefonu, viņš piezvanīja apkalpošanai numurā un pasūtīja lielu stipras kafijas kannu. Nakts solījās būt ilga.

18 . nodaĻa

Parīzē, Francija

Otrdiena

Plkst. 23.16 pēc Centrāleiropas laika

Džons Kenards aizcirta telefonu un bridi domāja. Viņš tobrīd bija slepkavas viesnīcā un, turēdams rokā pilno ziņojumu par nozieguma vietas apskati, centās iegūt skaidru priekšstatu par visu notikušo. Franču policisti vēl joprojām necentās palīdzēt, bet vismaz netraucēja.

Saņēmis ziņu no Alvaresa par apstākļiem Vācijā, Kenards pārtrauca darbu, steigšus šķērsoja pirmo stāvu un izgāja uz ielas. Iepriekšējā dienā gandrīz uzreiz pēc slepkavībām tā tika slēgta satiksmei no viena krustojuma līdz otram. Kenards atcerējās, kā izskatījās nomocītie policisti abās iežogotās ielas pusēs, rīta agrumā mēģinot novirzīt saniknotos šoferus.

Tagad šķita, ka nekas nav noticis. Vienīgās barjeras bija palikušas viesnīcā. Ārpusē Parīzes autovadītāji pārāk strauji traucās pa ielu savās nožēlojami sīkajās automašīnās, katrā izdevīgā mirklī spiežot skaņas signālu. Nebija svarīgi, vai tam ir kāds pamatots iemesls.

Kenardam riebās franči un viss, kas ar šo zemi saistīts. Cilvēki, valoda, tā dēvētā kultūra. Pat ēdiens bija pretīgs. Protams, samaksājot pusi mēneša algas, viņš saņemtu kaut ko puslīdz ēdamu, bet taukainās omletes, cietā maize, sma-

kojošais siers un gaļa, kas oda pēc puvuma, neatbilda viņa priekšstatiem par gardu ēdienu. Viņš deva priekšroku labam gaļas gabalam ar vecajiem labajiem frī kartupeļiem.

Viņš pagāja garām savai automašīnai. Pretī streipuļoja vairaki piedzērušies vīrieši droši vien svinēja kādu darījumu.

Pienākot tuvāk, viens no viņiem Franciski uzsauca Kenardam. Viņš sajuta agresijas pazīmes. Varbūt francūzis bija pamanījis nepatiku Kenarda sejā vai arī gluži vienkārši gribēja izklaidēties.

Vīrietis bija nedaudz garāks par Kenardu un kādas divdesmit mārciņas smagāks. Šis svars bija sakopots vēderā. Bet Kenards nemaz nebija tik vārgulīgs, kā varbūt šķita. Viņš labprāt pierādītu, ka nav viegli piekaujams, tomēr novērsa skatienu un pagāja nostāk. Nedrīkstēja iekulties nepatikšanās. Aiz muguras skanēja smiekli un nicīgi svilpieni

-    dzērāji aizgāja. Viņiem bija palaimējies.

Kenards šķērsoja ielu. Viņš uzmanījās, lai sejā nekas neatspoguļotos, tomēr juta asiņu spiedienu deniņos. Alvaress bija uzdevis viņam vairākus steidzamus darbus, ko nedrīkstēja novilcināt, bet Kenards negāja uz vēstniecību. Vispirms viņam vajadzēja paveikt kaut ko vēl svarīgāku.

Pēc minūtes viņš nogriezās sānielā. Sameklējis taksofonu, viņš nepacietīgi gaidīja trīsdesmit sekundes, kamēr jaunā sieviete kabīnē pabeidza sarunu. Viņš iegāja iekšā un izņēma no kabatas mobilo telefonu, lai nolasītu pēdējo numuru, tad ātri, bet piesardzīgi spieda pogas. Pēc tam nāksies noslaucīt virsmas, kam viņš pieskāries.

Apkaklīte mirka sviedros. Viņam bija aizliegts zvanīt, iepriekš nebrīdinot, bet pēc pirmdienas nelaimes šādas ziņas vajadzēja atklāt tūlīt. Telefons iezvanījās tikai pēc brīža, un signāli šķita skanam veselu mūžību. Beidzot viņš varēja nospiest kodu.

Krietnu laiku valdīja klusums, tad kāds pieslēdzās līnijai. Balss bija nepatikas pilna.

-     Es ceru, ka tev sakāms kaut kas svarīgs.

Kenards dziļi ievilka elpu. Saņemts apstiprinājums. Viņš devās uz Svjatoslava dzīvokli Minhenē, bet jau sen ir prom. Domājam, ka viņš aizlidoja uz Čehiju. Turpmāko vēl nezinām.

-     Labi, otrs noteica, kādu brīdi padomājis. Lūk, kas tev jādara…

19 . nodaĻa

/

UZ ZIEMEĻIEM NO SēNMORISAS, ŠVEICE

Trešdiena

Plkst. 08.33 pēc Centrāleiropas laika

Viktoram bija grūti elpot. Retinātais kalnu gaiss izplūda no viņa plaušām, veidojot baltus garaiņus. Pirmās divsimt pēdas pieveikt bija grūti, bet pēdējās piecdesmit bija neizturamas. Viņš iestenējās, izvilka cērti no sasalušā ūdenskrituma un ietrieca to ledū virs galvas. Pār viņu nobira ledus lauskas un sniegs, traucoties tālu lejā līdz apakšai.

Kādu bridi viņš vēroja, kā krīt mirdzošās šķembas, un vairākas reizes dziļi ieelpoja. Seja no aukstuma un piepūles bija sasarkusi. Alpīnista brilles sargāja acis no spožās saules gaismas. Ūdenskrituma ledus bija gaiši zils un balts, bet daudz tumšāks gandrīz melns plaisu un spraugu dzīlēs. Sienā bija redzams viņa izkropļotais atspulgs.

Te bija pavisam viegli aizmirst pēdējo dienu notikumus. Vienīgā iespēja bija pilnīgi pievērsties tam, ko viņš darīja. Nekas cits nedrīkstēja ielauzties prātā, tikai tobrīd darāmais, jo pretējā gadījumā šī doma būtu pēdējā viņa mūžā. Miesa bija guvusi visu iespējamo atpūtu, bet tagad vajadzēja attīrīt prātu. Viktoram nebija draugu, ar kuriem aprunāties un kam atklāt raizes, un alpīnisms bija tuvākais, ko viņš varēja atļauties.

Kalnos Viktors jutās kā vienīgais cilvēks pasaulē. Tikai viņš pats un nežēlīgi atklāta daba. Viņš bija tik tālu no civilizācijas, cik vien iespējams, bet te pasaule šķita daudz civilizētāka.

Viņš vilka sevi augšup, vienlaikus iecērtot radžotos zābakus ledū. Kāpiena sagādātā spriedze lika ķermenim drebet, bet nemitīgās briesmas nomierināja prātu. Viņš bija pārliecināts par savām spējām, bet vajadzēja absolūti pievērsties šai nodarbei. Viktors neizmantoja ne skrūves, ne karabīnes, ne virvi, tāpēc, ja nekoncentrētos, tūlīt nokristu. Un nomirtu. Pavisam vienkārši.

Vienīgās skaņas radīja vējš, metāla skrāpēšanās pret ledu un viņa skaļie elpas vilcieni. Pār visu valdīja neierobežotas brīvības izjūta. Viņu pārņēma miers.

Pieveicis vēl desmit pēdas, Viktors apstājās, paliecās atpakaļ, ar vienu roku atlaida ledus cērti un izņēma no kabatas ledeni. Viņš nopriecājās, redzot, ka tā ir zaļa, un iemeta konfekti mutē. Tā palīdzēja izdalīt siekalas, lai nerastos slāpju sajūta, turklāt bija garšīga. Viktors viļāja ledeni mutē un pielieca galvu, baudot ainavu. Visur bija redzami kalni un koki ar sniega cepuri.

Viktors labprāt šādi karātos stundām ilgi, bet piepeši sajuta ūdeni uz sejas. Viņš pacēla skatienu un samiedza acis. Saulē spīguļoja ūdens lāses. Ledus kusa. Tā kā debesīs nebija mākoņu, tas Viktoru nepārsteidza. Viņš turpināja kāpt nesteidzoties, jo zināja, ka sasniegs virsotni ilgi pirms tam, kad draudēs briesmas.

Ledus augšā nokrakšķēja.

Viņš sastinga un atmeta galvu. Ledus pārkare atlūza no sienas un krita lejup. Jau nākamajā mirklī viņš pieplaka pie ūdenskrituma, un ledus gabali līdz ar sniegu nobira viņam garām. Sapratis, ka iepriekšējais secinājums bijis kļūdains, viņš paātrināja gaitu. Muskuļiem trūka skābekļa, un tie pil

dījās ar pienskābi; saltais gaiss svilināja plaušas. Viņš kāpa ātri, ieurbās ledū ar cērti un radzēm un vilkās augšup, līdz sasniedza virsotni un sabruka sniegā, izpletis rokas un kājas.

*

Pēc vairākām stundām Viktors atgriezās savā namiņā un pagatavoja pusdienas uzkodām brusketu ar sēnēm un divas lielas sviestmaizes ar desu kā galveno ēdienu. Tieši tas, kas vajadzīgs. Viņš izdzēra ari olbaltumvielu kokteili un norija sauju dažādu uztura bagātinātāju. Nomazgājies dušā, viņš kails apsēdās uz gultas un izrāva ieroci no maksts, kas bija piestiprināta zem tās. Viņš izvilka aptveri, izņēma lodes, salika tās atpakaļ tādā pašā secībā un nolika ieroci slēptuvē.

Bija vēls rīts, un starp žalūzijām pie austrumu sienas ieplūda saules stari. Viktors piegāja pie rietumu loga un strauji parāva auklu, paceļot žalūzijas. Ieleja aizstiepās tālumā, un vidū pletās Senmorisas ciemats. Slīpos jumtus rotāja sniegs. Kalnu nogāzēs slējās priedes, un gar apvārsni vidēja baltas virsotnes.

Reiz Viktors gandrīz bija noticējis, ka spēs nošķirt savu dzīvi no darba. Šis laiks jau sen bija pagājis. Tagad viņš saprata, ka ir vienkārši dzīvs, bet nedzīvo. Normāli cilvēki neslēpās nošķirtos kalnu ciematos aiz pastiprinātām durvīm un trīs collas bieza bruņu stikla. Viņš nespēja atcerēties, kad bijis citādi.

Viens Viktors dzīvoja savas drošības dēļ. Te viņu neviens nepazina, un viņš savukārt nepazina nevienu citu. Turklāt bija vieglāk mitināties tālu prom no pilsētām un cilvēkiem. Nav iespējams ilgoties pēc kaut kā tāda, ko neredz katru dienu. Viņam jau sen nesagādāja grūtības dzīvot vienam, bet pilnīga vientulība bija kaut kas tāds, ar ko nācās samierināties. Ar laiku viņš to apguva tāpat kā visas citas izdzīvo

šanai nepieciešamās mākas. Vissvarīgāk bija neļauties garlaicībai. Brīžos, kad nevajadzēja strādāt, Viktors katru dienu veltīja vairākas stundas tam, lai saglabātu savu ķermeņi lieliskā formā, bet pēc tam vēl dažas stundas slīpēja savas prasmes. Starp līgumiem reizēm pagāja vairākas nedēļas, bet aicinājumi strādāt neizzuda nekad. Brīvo laiku viņš pavadīja, kāpjot kalnos, slēpojot, lasot, spēlējot klavieres un reizēm apceļojot pasauli.

Bija arī izjūtas, ko nevarēja aizvietot ar šādām izklaidēm. Viktora izpratnē attiecības bija kā prostitūta pietiekami skaista, lai viņš to izmantotu vairāk nekā vienu reizi, un tik laba aktrise, ka spēj apslēpt pretīgumu, ko rada viņa pieskārieni.

Lūkojoties uz gleznaino ieleju, Viktors centās izlikties, ka Parīzē notikušais nav īsts. Šveicē viņš bija tikai turīgs uzņēmējs, kurš bauda atpūtu nošķirtā kalnu pilsētiņā. "Varbūt šoreiz es nedošos prom. Man pietiek naudas, lai neuzkrītoši, bet ērti dzīvotu daudzus gadus. Varbūt, kad nauda beigsies, es varētu sākt parastu darbu, mācīt valodas vai pat alpīnismu. Tomēr, lai kādu mācītu, nāksies uzlabot komunikācijas spējas. Reiz es varbūt varētu dzīvot kā normāls cilvēks. |a vien atcerētos, kā tas darāms."

Pirmais solis būtu sadragāt zibatmiņu tūkstoš lauskās, iesviest visu aizā un aizmirst, ka viņš reiz piekritis nogalināt Ozolu. Viņš bija aizbēdzis no ienaidniekiem, kas vēlēja viņam nāvi, un neviens nezināja, kur viņš atrodas. Viņš varētu slēpties, nepiekrist jauniem darbiem. Senmorisā viņu nemūžam neatrastu.

Viktors pamāja, Jā, pienācis laiks beigt darbu.

Viņš jau grasījās novērsties no loga, bet piepeši pamanīja kaut ko savādu. Augstu kokiem apaugušajā kalnā uz rietumiem no namiņa kaut kas mirgoja. Saules atspīdums metālā.

Vai stikla.

Viņš pārāk vēlu saprata, ko tas nozīmē; nākamajā mirklī parādījās sīks uzliesmojums. Viktors steidza parauties sānis, bet logā tieši viņam pretī pēkšņi bija uzradies caurums.

Lode trāpīja viņam krūtīs, un viss sastinga. Viņš redzēja plaisu tīmekli bruņustiklā, redzēja sīciņo caurumu tīklojuma vidū. Bija dzirdama vien viņa sirdspukstu dobjā duna.

Viss acu priekšā ņirbēja. Līnijas saplūda kopā.

Logs piepeši likās atvirzāmies, un griesti gāzās virsū. Viktors neko nesaprata līdz brīdim, kad pakausis atsitās pret nopulētajiem grīdas dēļiem. Viņš mēģināja elpot, tvēra gaisu, pūlējās ievilkt to plaušās.

Viņš pacēla roku, paslidināja pirkstus pār kailajām krūtīm, sataustīja lipīgas asinis un juta sāpes, pieskaroties karstajai lodei savā miesā. Viņš bija iztēlojies lielu caurumu, no kura brīvi plūstu asinis, bet lodes gals rēgojās ārā no ādas. Tā nebija tikusi garām krūškurvim.

Namiņa polikarbonāta un stikla lamināta rūtis apturētu part labas šautenes lodes… Tomēr ne gluži.

Stikls neapturēja lodi, bet ievērojami palēnināja tās gaitu, un trāpījuma brīdī tās kinētiskā enerģija bija gandrīz iztērēta. Nepievērsdams uzmanību sāpēm, Viktors izvilka lodi no brūces un nosvieda uz grīdas. Kustība izsmēla viņa speķus. Viņš mēģināja piecelties, bet neatcerējās, kā jākustina locekļi. Griestu sijas saplūda kopā.

Viktors zināja, kas notiek, bet neko nespēja mainīt. Lodes trieciens raidīja hidrostatiskā šoka viļņus pa visu ķermeni, pārtraucot normālo sirdsdarbību. Ķermenis nesaprata, kas noticis, un darīja vienīgo, ko spēja negaidīta šoka vai traumas gadījumā.

Tas uz laiku atslēdzās.

Šāvējs noteikti vēroja, kā lode trāpa mērķī un Viktors nokrīt, bet neredzēja viņu lokāmies uz grīdas nespēkā, bet dzīvu. "Tomēr viņam vajadzētu tikai noprast, cik biezs ir saplaisājušais logs, lai zinātu, ka es neesmu miris. Un viņš nāktu pabeigt iesākto."

Nākamajā mirklī Viktors aizvēra acis.

20 . nodaĻa

/

Plkst. 14.18 pēc Centrāleiropas laika

Snaiperis lūkojās sava Schmidt&Bender 3-12X firmas optiskajā tēmēklī, pētīdams biezo rūti. Tā bija veidota no vairākiem stikla un plastmasas slāņiem. Viņš uzreiz saprata, kas tas ir.

"Bruņustikls. Velns!" Maklarijs domās norāja sevi, ka iepriekš nebija to pamanījis. Vajadzēja rūpīgāk pārbaudīt mājas aizsardzības ierīces, bet viņš sevi mierināja ar domu, ka šis jau no paša sākuma bija sasteigts darbs. Pirms divdesmit četrām stundām viņš saņēma zvanu un pavēli doties uz Ženēvu. Automašīnas aizmugures sēdeklī viņam nosauca ciematu un vietu, kā arī iedeva fotogrāfiju.

Šis darbs oda pēc satīrīšanas operācijas.

Maklarijs salocīja šautenes divkāji un piecēlās, nopurinādams plāno sniega kārtiņu, kas sedza viņa augumu. Viņa ierocis bija Accuracy International L96, angļu ražota šautene ar rokas aizslēgu. Maklarijs to uzskatīja par vienu no labākajam šautenēm šādam darbam. Tā bija precīza un jaudīga, bet ne pārāk liela un smaga. Viņš bija izmantojis pietiekami daudz ieroču, lai spētu formulēt viedokli.

Viņam kājās bija Core-Tex bikses, mugurā jaka ar kapuci, bet seju nosedza balta slēpotāju maska. Šautenes piederumi bija aptīti ar baltu izolācijas lenti. Maklarijs atrāva pogas, atvilka rāvējslēdzēju un nometa jaku. Tā bija paredzēta kā

maskēšanās līdzeklis un aizsardzība pret aukstumu, bet traui eja kustēties. Zem jakas viņš nēsāja melnu termokreklu un nekavējoties sajuta aukstumu, bet pagaidām varēja to izturēt. Viņš nenoņēma balto masku.

Slēpnis bija gandrīz piecsimt jardu attālumā no mērķa namiņa. Viņš bija iekārtojies tieši zem apsnigušas, kokiem ap.uigušas kraujas, kļūstot gandrīz neredzams.

Viņš pavadīja slēptuvē divpadsmit stundas, nemitīgi vēroja namu, gaidīja izdevību, ēda un dzēra guļus, urinēja pudelē, iztukšoja zarnas plastmasas maisiņā. Vienatnē nebija iespējams vienlaikus novērot abas izejas no mājas, tāpēc viņš izvēlējās vietu, no kuras pavērās skats uz fasādi, jo mērķis droši vien izietu pa parādes durvīm. Mērķis nomirtu brīdi pēc tam, kad spertu soli ārpus mājas. Diemžēl nepaveicās.

Drīz pēc ausmas mērķis izgāja pa sētas puses durvīm, un Maklarijs mainīja slēpņa vietu, lai nošautu viņu atgriešanās laikā. Pēc vairākām stundām viņš ievēroja, ka mērķis atkal ir namiņā, tātad izmantojis parādes durvis. "Ārā pa vienu pusi, iekšā pa otru. Sasodīti glums klients."

Tāpēc Maklarijs vairs negrasījās minstināties un gaidīt, kad vīrietis aizies. Viņš sašāva mērķi kailu, kamēr tas stāvēja pie loga. Diemžēl biezais šķērskoks liedza raidīt lodi galvā. Maklarijs bija spiests šaut sirdī, tomēr bruņustikls visu sabojāja. Tracinoši!

Šautenes siksnu Maklerijs pārmeta pār plecu, otrā uzlika lielāko somu, piestiprināja mazāko pie jostas un paķēra divpadsmitā kalibra Mosberga sistēmas pumpja darbības tipa šauteni. "Nāksies iet tuvāk, lai piebeigtu šo mērķi." Viņš jau sen nebija tā rīkojies un priecājās par iespēju dažādot savas metodes.

Viņš kāpa lejā, ar brīvo roku atbalstīdamies pret kokiem un palēninādams gaitu. Nogāze bija stāva un bīstama, bet viņš prasmīgi tika uz priekšu.

Skatiens bija versts tāluma uz namiņu, kur slepas medījums.

*

Skaļais troksnis spēji pamodināja Viktoru. Viņš piecēlās sēdus un iestenējās. Krūtis neizturami sāpēja; šķita, ka pie ribām piesiets milzu svars, kas spieda torsu iekšup. Viņš ieklepojās. Likās, it kā plaušas būtu saspiestas.

Viņš ievaidējās, bet atvairīja sāpes. Vajadzēja domāt. "Lode trāpīja mērķī pussekundi pēc uzliesmojuma. Nepieciešama liela kalibra jaudīga šautene, lai lode caururbtu stiklu, un lodes ātrums bija vairāk nekā trīs tūkstoši pēdu sekundē. Tātad snaiperis bija apmēram tūkstoš piecsimt pēdu attālumā pie kalna. Zeme tur ir nelīdzena, un man vajadzētu vismaz desmit minūtes, lai steigšus to šķērsotu. Noteikti nav daudz cilvēku, kas to varētu izdarīt ātrāk."

Sešsimt sekundes.

"Maz." Viņš palūkojās uz pulksteni, lai noskaidrotu, cik ilgi bijis bezsamaņā un pēc cik sekundēm šāvējs viņu sasniegs, bet neatcerējās, cikos saņēmis lodi krūtīs. "Snaiperim jābūt vienam. Komanda uzbruktu uzreiz, nevis paļautos uz snaiperi, un es jau būtu miris. Ja vien man izdotos tikt līdz ciematam…"

Adrenalīns strāvoja dzīslās, uz laiku mazinot sāpes, bet Viktors zināja, ka vēlāk jutīsies daudz sliktāk. Viņš bija vārgs, tomēr spēja darboties. "Jātiek prom, bet es nevaru zināt, vai neieskriešu lamatās." Namiņam bija divas izejas, parādes un sētas puses durvis, un viens cilvēks nespētu novērot tās abas. "Slepkava nevarēs paslēpties un gaidīt, kamēr es iešu ārā. Tādā gadījumā izredzes izvēlēties īstās durvis būtu tikai piecdesmit procentu. Slepkava būs spiests nākt iekšā, lai mani nogalinātu."

Viktors vēl joprojām bija kails; lai aizbēgtu, vajadzēs apģērbties. Tas aizņemtu laiku, kura viņam droši vien nebija. Katrs elpas vilciens sagādāja sāpes. Viņš nezināja, cik ātri un

ilgi varēs skriet. "Snaiperis noteikti būs ātrāks. Ja es izietu ,ira, tad atvieglotu uzbrucējam darbu."

Visprātīgāk būtu aizsargāt namu. Viktors pazina katru sprīdi tajā un zināja, kā izmantot ikvienu nepārredzamo vietu. "Ja slepkava grib mani nogalināt, lai nāk šurp." Viktors saliecies piegāja pie gultas un izņēma no maksts pielādēto l'N Five-scveN. Iečīkstējās dēlis.

Kāpnes.

Japānā viduslaikos, kad it visur draudēja briesmas no nāvējošo nindzju rokas, samuraji izmantoja ārkārtīgi vienkāršu, bet iedarbīgu piesardzības metodi. Viņu pilīs lakstīgalu grīda "dziedāja", kad kāds uz tās uzkāpa, un brīdināja iemītniekus par uzbrukumu.

Šo stratēģiju Viktors lika lietā papildus pārējiem drošības pasākumiem. Kāpnes bija tīši pārkārtotas tā, lai katrs otrais pakāpiens čīkstētu pat pēc vieglākā pieskāriena. Citi grīdas dēļi namiņā bija tādi paši, un katrs čīkstēja citā toņkārtā, brīdi valdīja klusums.

Vēl viens krakšķis, un tūlīt pēc tā norībēja smagi soļi augšā pa kāpnēm; slepkava vairs necentās lavīties.

Viktors atrāva guļamistabas durvis un izliecās pa tām, tēmējot kāpņu virzienā. Šāviens skaļi nodārdēja, un trieciens norāva lielu gabalu no durvju stenderes. Jau tūdaļ Viktors strauji atkāpās istabā, un atkal norībēja šāviens. Stenderē parādījās vēl viens caurums. Smeldza rokas locītava. Skrots bija nobrāzusi ādu. Viktors aizcirta un aizslēdza durvis.

Nodārdēja šāviens, un lode izrāva dūres lieluma caurumu durvīs Viktoram kreisajā pusē. Viņš dzirdēja soļus uz kāpņu laukumiņa un klikšķi, kad slepkava iedzina vēl vienu lodi patrontelpā.

Viktors skriešus šķērsoja istabu un notupās pie gultas, notēmējis pistoli pret durvīm.

*

Maklarijs uzmanīgi spēra soļus pa kāpņu laukumiņu.

Labajā pusē pavērās skats uz dzīvojamo istabu pirmajā stāvā. Viņš ne mirkli nenolaida šautenes stobru no mērķa durvīm.

Viņš dzirdēja zābaku būkšķus uz koka grīdas, bet tam nebija nozīmes. Mērķis tik un tā zināja, ka viņš tuvojas. No guļamistabas nebija izejas. Bruņustikla logus nevarēja atvērt. "Tagad viņam nāksies nožēlot, ka tā rūpējies par aizsardzību."

Rūpīgi pārliecinājies, ka nestāv tieši pretī durvīm, Maklarijs sastinga un iebāza roku somiņā, ko nēsāja pie jostasvietas.

*

Viktors dzirdēja, ka soļi noklust. Ienaidnieks bija otrā sienas pusē pa labi no durvīm. Tiklīdz viņš nostātos pretī, Viktors iztukšotu pistoles aptveri durvīs.

Grīdas dēlis aiz durvīm nočīkstēja. Rokturis lēni griezās. Viktors atklāja uguni. Viņš cieši turēja ieroci kreisajā rokā, aptverot to ar labo plaukstu, tāpēc bija vieglāk šaut ātri. Labais rādītājpirksts kustējās zibenīgi, raidot lodes koka virsmā, tēmējot augstu un zemu.

Viņš norima. Trīs sekunžu laika bija izšautas piecpadsmit lodes, un tagad smeldza pirksts. Snaiperis nekliedza un nekrita zemē. Pa caurumiem durvis iespīdēja gaisma.

Viņš nekam nebija trāpījis.

*

Maklarijs pacietīgi gaidīja, līdz šāvieni noklusīs. Viņš stāvēja ar muguru pret sienu, turot šauteni aiz stobra. Pirms brīža viņš ar to bija piespiedis plato dēli tieši pie durvīm. Nojauta bija pareiza dēlis nočīkstēja. Pēc tam Maklarijs apvija jostu ap durvju rokturi, lai varētu to nospiest, pats stāvēdams malā. Acīmredzot viltība bija izdevusies.

Viņš atlaida jostu, izņēma no somas divas granātas un ar zobiem izrāva gredzenus. Ātri noskaitījis līdz divi, viņš iemeta granātas lielajā, robotajā durvju caurumā.

*

Skriet Viktors sāka tajā pašā mirklī, kad ieraudzīja kaut ko durvis. Viņš dzirdēja divus metāla priekšmetus nokrītam u/. grīdas un uzreiz saprata, kas tie ir. Sasniedzis vannasistabu, viņš ar acs kaktiņu redzēja granātas ripojam. Viņš aizcirta durvis un atbalstījās pret tām.

Granātām sprāgstot, atskanēja apslāpēts krakšķis. Vilnis atrāva durvis, un Viktors iestenējies atsitās pret sienu. Gaisā virmoja dūmi un putekļi. Durvis bija sašķeltas kvēlošās šķēpelēs.

Viktors izskrēja no vannasistabas brīdī, kad viena vienīga lode vienlaikus sadragāja guļamistabas durvju rokturi un sledzeni, kā ari izrāva gabalu stenderes. Viņš atbalstījās ar muguru pret sienu durvīm blakus, saliecis kreiso roku elkonī tā, ka delms veidoja diagonāli gar seju.

Slepkava atspēra durvis vaļā. Tās trāpīja Viktoram pa roku, bet sāpes bija tā vērtas, jo durvis neiesita viņam pa seju. Snaiperis atklāja uguni, raidot šautenes lodi vannasistabā. Spogulis sašķīda. Stikla lauskas sabira izlietnē un uz grīdas.

Tiklīdz snaiperis ienāca istabā, Viktors metās uz priekšu tā, ka ietrieca durvis ienaidniekam sānos un izgrūda viņu arā. Tad Viktors apcirtās, pacēla pistoli un divas reizes izšāva. Durvīs parādījās divi caurumi krūšu augstumā. Slepkava iestenējās, un kaut kas nobūkšķēja. Viktors vilcinājās, jo nezināja, vai pretinieks ir miris. Durvīs trāpīja šāviens.

Vēl dzīvais ienaidnieks nepadevās.

*

Maklarijs saviebās, kad sajuta, ka pār krūtīm rit siltas asinis. Lode trāpīja tieši zem atslēgas kaula kreisajā pusē, bet iestrēga miesā, tāpēc nebija lielas izejas brūces, no kuras aumaļām plūstu asinis. Nebija caururbti orgāni, lauzti kauli un pāršķeltas artērijas. Galvenokārt bojāti audi. Sāpes bija drausmīgas, toties nedraudēja tūlītējas briesmas.

Viņam vairs nebija daudz munīcijas, un mērķis turpināja cīnities. Tobrīd Maklarijs bija vājākais no abiem. Tā tam nevajadzēja notikt. Viņš bija pārliecināts, ka vajadzēs tikai piebeigt mērķi, nevis piedalīties apšaudē istabas sienās. Tas nekam nederēja.

"Es neesmu uzbrucējs; es esmu snaiperis. Tātad jādara tas, ko es protu," Maklarijs nosprieda.

21 . nodaĻa

/

Plkst. 14.34 pēc Centrāleiropas laika

Viktors gaidīja, notupies labajā tālākajā stūrī, no kura jebkurā mirklī varēja iebēgt vannasistabā, ja slepkava vēlreiz mestu granātas. Pistole bija pārlādēta un notēmēta tā, lai ietriektu lodi ienaidniekam galvā, tiklīdz viņš parādīsies. Bet nekas nenotika. Viktors skaitīja, kā aizrit minūtes, un priecājās par atpūtu. Nelielā brūce krūtīs vairs neasiņoja, bet vēl joprojām sāpēja.

Viņš cerēja, ka slepkava ievainots smagāk, bet neuzdrošinājās uz to paļauties. Ienaidnieks noteikti rīkojās tāpat kā viņš un gaidīja, tēmējot uz durvīm. Līdz ar katru nākamo sekundi arvien samazinājās izredzes, ka slepkava iebruks istabā.

No ārpuses atplūda motora dūkoņa.

Klusītēm Viktors sāniski pievirzījās tuvāk logam, bet ne mirkli nenovērsās no durvīm. Viņš aši palūkojās caur stiklu un ieraudzīja pa stāvo celiņu tuvojamies divas lielas policijas automašīnas. Viltīgi.

Piesteidzies pie durvīm, Viktors pabāza kājas īkšķi zem tām, lai atrautu vaļā. Slepkava nešāva. Tad Viktors atbalstīja plecu pret stenderi un ātri pameta skatienu apkārt. Uzbrucējs nekur nebija manāms. Kā jau gaidīts. Uz grīdas bija nolikti zābaki noauti, lai slepkava varētu klusi aizlavīties.

Viktors ieskrēja guļamistabā un ātri uzvilka haki krāsas

bikses, vilnas jaku, ūdensdrošus zābakus. Viņš ielika zibatmiņu jakas kabatā, atrāva atvilktni pie gultas un izņēma atlikušās pistoles aptveres.

Viņš nokāpa pirmajā stāvā, iegāja boilera telpā un pārcirta cauruli, kas piestiprināta propāna tvertnei. Gāze šņācot izplūda ārā un ātri piepildīja telpu un visu namu. Viktors ievadīja kodu, kas iedarbināja sprāgstvielas. Taimeris sāka skaitīt trīs minūtes.

Katrā no policijas automašīnām droši vien bija četri bruņoti policisti. "Slepkava tiem piezvanījis un kaut ko samelojis, lai izvilinātu mani no mājas. Un viņam izdevās. Bet šobrīd es nedrīkstu izmantot parādes durvis. Astoņi pret vienu, un policistiem ir mašīnas. Ja es sāktu šaut, atbrauktu vēl citi policisti." Viņš virzījās uz otru namiņa malu. Sētas puses durvis karājās eņģēs; slepkava bija tās sašāvis, un troksnis pamodināja Viktoru. Kaut kur ārpusē slapstījās snaiperis, tēmējot uz šīm durvīm. "Būtu pavisam viegli izšaut, kad es izskriešu ārā. Labi pārdomātas lamatas. Visu cieņu."

Parādes durvis izmantot nedrīkstēja. Sētas durvis arī.

Un palikt nebija iespējams.

Propāna kodīgais aromāts mudināja Viktoru doties prom un atgādināja, ka pārāk ilgas vilcināšanās gadījumā no viņa nepaliks pāri nekas, ko identificēt. Tas notiks pēc divām minūtēm.

Spožā saule iespīdēja starp žalūzijām, un viņš samiedza acis, iztēlodamies savu ienaidnieku, kurš ir sastindzis un gaida, nemanot neko citu, pilnīgi koncentrējies uz darbu, vienu aci aizvēris, otru piespiedis pie tēmēkļa un piekalis skatienu sētas puses durvīm. Netālu no mājas aizmugurējās sienas auga kuplas priedes, kas aizsedza skatu. Ja slepkava gatavojās viņu nošaut, tad iespējams izmantot tikai vienu paslēptuvi.

Viktors pagriezās un ieraudzīja sevi spogulī blakus sētas puses durvīm. Viņš tam tuvojās. Apmēram divreiz divas pē-

das liels, gluds, tīrs. Lieliski piemerots. Viņš nocēla spoguli no āķīšiem.

*

Maklarijs centās elpot vienmērīgi, kaut gan krūtis sāpēja un sirds strauji sitās. Viņš tupēja simts jardu attālumā no mājas, paslēpies starp kokiem lēzenās nogāzes vidu. Šautenes divkājis bija nolikts uz krituša koka. Tikai no šīs vietas varēja skaidri saskatīt mājas sētas puses durvis. Saule spīdēja Maklarijam aiz muguras, tātad stari netrāpīs tēmēklī un neatklās viņa slēpni. Attālums bija labs. Aizsegs bija labs. Lamatas bija labas.

Viņš nepievērsa uzmanību salam, sāpēm un visam pārējam, izņemot tēmēklī redzamo. Durvis bija centrā, optiskais tēmēklis pielāgots attālumam, vēja virzienam un redzes leņķim. Viņam nedaudz drebēja rokas, bet šādā attālumā tam nebija nozīmes. Lode tieši virs acs būs tikpat efektīva kā starp acīm. Tiklīdz durvis atvērsies un pa tām izskries mērķis, viss bus beidzies.

Policijas automašīnas jau bija pavisam tuvu. Tūlīt medījumam nāksies bēgt.

Un viņš bēga. Sadragātās durvis atsprāga vaļā, un Maklarijs aizturēja elpu, gaidot, kad no tumsas iznirs mērķis. Maklarijs negribēja pārsteigties un nenospieda mēlīti. Kaut kas tiešām sakustējās, bet izrādījās, ka tas nav cilvēks. Tas bija kaut kas spožs un juceklīgi raustījās. Atspīdums. Spogulis.

Mērķis vēl joprojām slēpās, bet izlika aiz durvīm lielu spoguli. Maklarijs redzēja viņa rokas, bet ne galvu, rumpi vai kājas, un gaidīja, saglabājot mieru. "Vai mērķis cenšas kādam signalizēt?" Maklarijs neko nesaprata un brīdi apcerēja, vai nevajadzētu sadragāt mērķim roku. "Bet tad viņš neiznāktu ārā, un policija viņu nenogalinātu." Spoguļa virsma uztvēra sauli īstajā leņķī, un gaisma iespīdēja Maklarijam acīs; tēmēklis to padarīja desmitreiz spožāku. Viņš apžilbis sarā-

vās; redzeslauku aizpildīja lieli, dūmakaini plankumi. Viņš instinktīvi atvirzījās no tēmēkļa un izšāva.

Lode sadragāja spoguli tūkstoš mirdzošās lauskās.

Maklarijs gandrīz neko neredzēja, bet viņam izdevās saskatīt mērķi traucamies prom no durvīm. Viņš skrēja 11/ koku pusi, noliecis galvu, un strauji līkumoja. Nolamājies Maklarijs parāva šauteni augšup, pielika kreiso aci pie tēmēkļa. Viņš pavirzīja šauteni sānis, mēģināja attapties no apžilbuma un izsekot mērķim, turot krustpunktu nedaudz priekšā skrienošajam cilvēkam.

Viņš izšāva, un lode uzjundīja sniegu mērķim pie kājām. Neatbalstītās šautenes atsitiens bija tik spēcīgs, ka Maklarija rokas pasitās augšup. Viņš steigšus pārlādēja ieroci un izšāva vēlreiz. Lode izrāva gabalu no koka stumbra. "Sasodīts!"

Jau atkal Maklarijs pielādēja šauteni un tēmēja, gatavodamies šaut, bet mērķis izrādījās nozudis starp kokiem.

*

Viktors skrēja, kaut gan krūtīs smeldza. Katrs sirdspuksts raidīja sāpju viļņus. Kājas grima sniegā līdz potītēm, bet viņš jau bija starp kokiem, un priežu stumbri aizšķērsos snaiperim skatu. Vienmēr bija grūti trāpīt kustīgam mērķim, it īpaši, ja priekšā ir mežs. Spoguļa lauskas bija sagraizījušas Viktoram rokas un plaukstas, bet viņš nelikās par to zinis.

Aizritēs tikai dažas sekundes, līdz snaiperis atgūsies no mirkļa akluma, un tad Viktors gribēja būt tālu prom no viņa redzesloka. Vienīgā vieta, no kuras būtu saprātīgi novērot sētas puses durvis, bija nelielais pacēlums simts jardu attālumā no mājas. Tuvākajā pusē tas veidoja lēzenu nogāzi, bet otrā pusē bija neliela klints, un tās pakājē urdzēja straume. Viktors devās pie tās. Šīs bija viņa mājas, viņa teritorija, un neviens to nepārzināja labāk.

Šāvienu vairs nebija. Ļoti labi.

Viņš bija kļuvis par mednieku.

*

No gāzes balona pamazām izplūda propāns un izplatījās pa visu pirmo stāvu. Taimeri parādījās cipars "2", pēc tam "1". Un "0".

Sprādziens iznīcināja svarīgākos nesošo sienu segmentus. Vel pēc brīža uzsprāga gāze, sadragājot parādes durvis un pirmā stāva logus. Ārā izspļāvās liesmas. Triecienvilnis traucās uz priekšu, nopurinot sniegu no tuvākajiem kokiem.

Parādes durvis šķēla gaisu un trāpīja pirmajai policijas automašīnai, saplēšot vējstiklu. Pār transportlīdzekli nobira bruņustikla lauskas. Šveices policisti, kas, dzirdot šāvienus, bija paslēpušies aiz automašīnām, pieplaka pie zemes, un šķēpeles kapāja sniegu viņiem apkārt.

*

Maklarijs instinktīvi pieplaka zemei, izdzirdot sprādzienu. Viņš pameta skatienu atpakaļ un vēroja, kā liesmo izpostītā māja, it kā tā būtu celta no sērkociņiem. Jumts iebruka, un debesīs kāpa uguns un dūmi. Skaisti.

Viņš uzrausās kājās, pārmetis šautenes siksnu pār plecu. Ielādējis vēl piecas lodes, viņš to cieši satvēra abās rokās. Apziņa, ka viņš jau trīs reizes neveiksmīgi mēģinājis nogalināt upuri, svilināja sāpīgāk nekā brūce krūtīs.

Pirmīt mērķis skrēja uz dienvidiem, tāpēc viņš devās turp. Zābakus viņš bija noāvis, lai klusi izlavītos no mājas, un pēdas sniegā sala, kaut gan kājās bija biezas zeķes. Viņš virzījās ātri, lūkodamies uz priekšu, ik pa brīdim apstādamies un ieklausīdamies, pieplakdams pie kokiem.

Par policistiem viņš nesatraucās. Tie pagaidām kā piekalti vēroja degošo namu, aizmirsuši šāvienus. Bet, ja viņi nolemtu bāzt degunu svešās darīšanās, Maklarijs bez sirdsapziņas pārmetumiem šo degunu nolauztu. Pēc diviem Eiropā pavadītiem gadiem viņš bija sācis kaismīgi nīst kontinentu un tā iedomīgos cilvēkus. Viņš labprāt izgāztu šo naidu pār dumjajiem Šveices policistiem.

Pamanījis pēdas, viņš piesteidzās pie tām. Dziļi iespiedumi, katrs jarda attālumā no nākamā, un tie norādīja uz dienvidiem. Mērķis bēga, cenšoties tikt iespējami tālāk. Maklarijs ātri sekoja pēdām starp kokiem, kur veidojās lēzena nogāze. "Muļķis! Viņš virzās prom no augstuma; acīmredzot neko nezina par lauka taktiku."

Maklarijam kļuva arvien grūtāk elpot. No skriešanas viņš bija noguris un visu laiku domāja par šauto brūci, bet par to būs laiks parūpēties vēlāk. Viņš jau ļoti sen nodarbojās ar profesionālu slepkavošanu un nekad nebija ļāvis mērķim aizbēgt; viņš negrasījās to darīt ari šoreiz.

Pēdas novirzījās pa labi apkārt pakalnam, un drīz Maklarijs attapās ziemeļu pusē, kur zeme bija stāva un akmeņaina. Pakalna virsotne sniedzās apmēram trīsdesmit pēdu augstāk. Viņš skriešus šķērsoja šauru upīti un turpināja sekot pēdām, kas iezīmēja taku apkārt pakalnam. Viņš atkal domās nodēvēja mērķi par muļķi. "Vajadzēja izmantot ūdeni, lai noslēptu pēdas!" Līdz ar katru nākamo mirkli šķita, ka mērķim ir tikai paveicies.

Tālāk pēdas turpinājās ap nelielo pakalnu; laikam mērķis apmeta loku un devās mājas virzienā. Tas likās bezjēdzīgi, ja vien viņš nebija gļēvulis, kurš nolēmis padoties policijai un tā glābt dzīvību. Maklarijs pasmaidīja. "Lai jau viņš tā domā."

Viņš dzirdēja, kā veļas akmeņi, un ar acs kaktiņu pamanīja nelielus oļus nokrītam sniegā pie klints malas. Kaut kas bija tos izkustinājis. Maklarijs apcirtās, nokrita uz ceļgala un pacēla skatienu uz nelielās klints malu. Tur rēgojās tumšs apveids.

Starp kokiem atbalsojās šāviens.

Maklarijam likās, ka viņam kāds iezvēlis pa roku ar beisbola nūju. Viņš jau pacēla Mosberga sistēmas šauteni, bet otra lode trāpīja plecā, un labā roka noslīga gar sānu. Sniegā izšļācās asinis.

Šautene nokrita Maklarijam pie kājām. Viņš sagrīļojās un pacēla veselo roku, atbalstīdamies pret koka stumbru. Līdz šim viņš ne reizi nebija sašauts, bet tagad saņēmis jau trīs lodes. Viņš gandrīz sāka smieties. Aiz muguras nograbēja akmeņi, un Maklarijs saprata, ka mērķis kāpj lejā. "Maitasgabals atvilinājis mani uz zemāko ieplaku, lai pats varētu atgriezties un izmantot augstumu."

Zem kājām nočaukstēja sniegs.

-    Es tev uzdošu dažus jautājumus, viņam aiz muguras kāds ierunājās.

-    Ej ellē, Maklarijs atbildēja bez liekiem vārdiem.

-    Nepieklājīgi.

-    Es nerunāšu.

Mērķis turpināja: Es tik un tā tos uzdošu, un tu atbildēsi.

Šautene bija Maklarijam priekšā, tikai dažu pēdu attālumā no brīvās rokas. Tās, ko viņš nespēja pakustināt.

-    Tu tik un tā mirsi, mērķis sacīja. Ja atbildēsi brīvprātīgi, nevajadzēs mirt kliedzot.

Tam Maklarijs ticēja. Pieredze liecināja, ka spīdzināšanas laikā runā visi. Šautene bija pavisam tuvu, bet tikpat labi varētu būt jūdzes attālumā. Ja viņš censtos to aizsniegt ar otru roku, tad nokristu sniegā uz ieroča. Varbūt izdotos apvelties, bet mērķis tikmēr jau būtu viņu nogalinājis. Maklarija izstieptā roka drebēja. Viņš nezināja, cik ilgi spēs uz tās balstīties.

-    Es tikai izpildīju uzdevumu, viņš sēca.

-     Vajadzēja strādāt labāk.

Maklarijs pamāja. "Nelietim taisnība." Viņš nolaida roku, pret kuru balstījās, un uzkrita uz savas šautenes.

Kādu mirkli viņš taustījās zem krūtīm.

*

Šautenes lode norāva pusi amerikāņa galvaskausa, un sniegā izveidojās asiņu un kaulu gabalu trīsstūris. No asi

nīm cēlās garaiņi. Viktors papurināja galvu. Sniga. Viņš pārmeklēja līķi, bet neko noderīgu neatrada. Tomēr viņš skaidri saskatīja slepkavas pēdas sniegā un sekoja tām uz degošo namu. Viņš gāja pieliecies, domājot par policistiem, kas vel joprojām bija tuvumā. Pēc tam viņš aizlīda līdz nelielajam paaugstinājumam, kur slepkava gulējis, tēmējot uz sētas puses durvīm. Sniegā mētājās misiņa čaulītes.

No tās vietas pēdas veda divos virzienos uz namiņa pusi un tālāk uz ziemeļiem. Viktors tām sekoja prom no mājas. Iespiedumi bija skaidrāki, dziļāki; slepkava acīmredzot virzījies strauji un vēl nebija novilcis zābakus.

Pēdas veidoja gandrīz taisnu līniju, apmetot lokus tikai ap kokiem ceļā. Pēc desmit minūtēm Viktors stāvēja klinšaina atseguma pakājē. Pēdu vairs nebija, tomēr viņš redzēja kritušo sniegu pie stāvās nogāzes, izkustinātos akmeņus, kailo zemi. Viktors turpināja ceļu augšup, pieturēdamies pie kokiem, un sajuta, ka sēc. Sausie gārdzieni pieņēmās spēkā. Viņš bija ievainots un nomocījis sevi vairāk, nekā bija ieteicams. Vajadzēja atpūsties vismaz dažas dienas, lai ķermenis varētu atkopties. Viņš solīja sev, ka to izdarīs pavisam drīz.

Vēl nesasniedzis pakalna virsotni, Viktors atrada slēpni. Izskatījās, ka slepkava tur pavadījis nakti. Blakus bija nomests ziemas mētelis, mugursoma, divu litru tilpuma pudele, līdz pusei piepildīta ar urīnu, un plastmasas maisiņš ar ekskrementiem. Mēteļa kabatas bija tukšas. Viktors uzlika mugursomu plecā, blakus savai somai, un sāka sekot otrai pedu takai, kas veda dziļāk mežā rietumu pusē. Pēdējo divpadsmit stundu laikā bija snidzis, bet ne vairāk kā collas biezumā. Sniegā vēl bija sekli iespiedumi, un Viktors bez piepūles spēja tiem sekot.

Pēc četrdesmit minūtēm viņš ceļa malā ieraudzīja slepkavas automašīnu. Tas bija Toyota markas pilsētas džips. Viņš pārmeklēja mugursomas kabatas, atrada atslēgas un atvēra automašīnu.

Piepeši viņš sastinga, pielicis roku pie krūtīm, un sāka rīstīties. Mutē parādījās dzelzs garša, un viņš klepoja asinis. Viņš saliecies stāvēja, līdz sāpes pierima, tad ar sniegu notīrīja asinis no mutes un paslēpa sarkanos traipus, uzberot tiem virsū sniegu.

Automašīnā nekas neliecināja par tā cilvēka personību, kurš centās viņu nogalināt. Uz vējstikla un aizmugures loga bija nomas kompānijas uzlīme, un cimdu nodalījumā viņš atrada nomas dokumentus. Slepkava noteikti bija izmantojis neīstu vārdu. Viktors nosvieda abas somas uz aizmugures sēdekļa un iedarbināja motoru. Ļāvis automašīnai dažas minūtes uzsilt, viņš uzmanīgi atpakaļgaitā izbrauca uz ceļa.

Viktors skaļi nopūtās. Ienaidnieks bija uzzinājis, kur viņš dzīvo. Kaut kas neiespējams nupat bija dramatiski pierādīts kā iespējams. Spogulī Viktors redzēja dūmus, kas cēlās virs kokiem. "Ja nezināmais ienaidnieks mani atradis šeit, tad atradīs jebkur."

Kaut cik iekārtotā dzīve, kā to attāli varēja dēvēt, bija beigusies.

22 . nodaĻa

/

Parīze, Francija

Ceturtdiena

Plkst. 15.16 pēc Centrāleiropas laika

Alvaress iedzēra lielu malku melnās kafijas ar trīs cukura devām un neveikli klabināja uz tastatūras, ko turēja klēpī. Viņš sēdēja, salicis kājas uz galda, un kurpes mētājās pa grīdu. Mutē viņš bija ielicis pildspalvu, ko nesteidzīgi košļāja. Viņš bija savā pagaidu kabinetā CIP Parīzes nodaļā otrajā ASV vēstniecības stāvā.

Kabinets bija tik šaurs, ka tajā tik tikko pietika vietas Alvaresam un galdam, un viņš to dēvēja par kurpju kasti. Toties tajā valdīja klusums, un Alvaress priecājās par mieru. Uz galda bija Kristofera fotogrāfija no skolas Ziemassvētku ludziņas. Kristofers tēloja aitu ganu. Zēnam lieliski izdevās, kaut gan bērni, kas tēloja aitas, nespēja pat pienācīgi blēt.

Ozola slepkavas meklējumi bija nonākuši strupceļā. Ja viņš ceļojot izmantoja Elana Flinna pasi, tad, spriežot pēc čehu ziņotā, nebija pametis valsti. Tomēr Alvaress uzskatīja, ka slepkava gluži vienkārši nomainījis pasi un devies nezināmā virzienā. Alvaresam nebija ne laika, ne cilvēku, lai medītu slepkavu pa visu Eiropu, tāpēc viņš pievērsās pētījumiem par septiņiem mirušajiem šāvējiem. Ja izdosies atklāt, kurš viņiem pasūtījis šo darbu, varbūt varēs uzzināt pietiekami par Ozola slepkavu, lai sadzītu pēdas viņa nolīdzējam.

Pēc tam, iespējams, varēs sameklēt kaujas raķetes vai vismaz nepieļaut, lai tehnoloģija nokļūst Amerikas ienaidnieku rokās.

Dažu pēdējo dienu laikā viņš bija uzzinājis daudz. Mihails Svjatoslavs, kura vārdu izmantoja slepkava, reiz dienēja Speciālo uzdevumu vienībā. Astoņdesmitajos gados viņš sabija Afganistānā un pēc tam neilgi strādāja VDK. Pēc aukstā kara beigām Svjatoslavam parādīja durvis, un viņš kļuva par arštata darbinieku, pārsvarā Austrumvalstu sektorā, kur iznīcināja atkritumus lielo noziedznieku un citu neģēļu uzdevumā.

Kopā ar viņu strādāja vairāki ungāri (bijušie mafijas darboņi) un serbi, to vidū arī sieviete. Alvarcss papurināja galvu. Viņš bija izveidojis sarakstu ar pasaules briesmīgākajiem noziedzniekiem no visām mēslu bedrēm, sākot no Balkāniem un beidzot ar Urāliem. Algotņi, bijušie kareivji, slepkavas. Divi no šiem neliešiem bija izsludināti meklēšanā par kara noziegumiem Kosovā. "Labi, ka viņi miruši," Alvaress nodomāja. "Diemžēl miroņus nevar nopratināt." Viņi bija parastie Eiropas gangsteri, un Alvaress neko citu arī nebija gaidījis.

Tomēr viņš jutās pārsteigts, kad uzzināja, ka viens no uzbrucējiem bijis amerikānis Džeimss Stīvensons, turklāt bijušais armijas reindžers. Stīvensons pat mēģinājis iekļūt vienībā "Delta", bet viņam neizdevās. Pēc aiziešanas no armijas viņš gribējis iestāties C1P, bet arī neveiksmīgi. Viņš bija piemērots operatīvajam darbam, bet neprata pakļauties disciplīnai, un aģentūra nevēlējās riskēt. Sens armijas draugs palīdzēja Stīvensonam sākt darbu privātajā sektorā Beļģijā. Viņš strādāja apsardzes firmā Briselē, apsargājot klientus un veicot dažādus citus uzdevumus.

Alvaresa datora ekrānā bija banku izraksti, telefona sarunu izraksti, elektroniskā pasta vēstules, ziņojumi, pat komunālo pakalpojumu rēķini. Tie visi bija saistīti ar nesen

nošauto Džeimsu Stīvensonu, bijušo kareivi, algotni un neģēli. Viņš bija noguldījis lielu skaidras eiro valūtas daudzumu kādā bankā, kas nemēdza uzdot nepatīkamus jautājumus. Tas notikus divas nedēļas pirms tam, kad viņš nokļuva ciešā saskarsmē ar piecu, komats, septiņu milimetru lodi.

Ceturtdaļa šīs naudas tika pārskaitīta uz septiņiem dažādiem bankas kontiem, kas piederēja pārējiem komandas biedriem. Alvaress pieņēma, ka viņi saņemtu tādu pašu summu pēc darba paveikšanas, bet Stīvensons piesavinātos pusi visas summas. Tagad nauda krāja procentus miroņu kontos.

"Interesanti, kurš iedevis naudu Stīvensonam," Alvaress prātoja. "Viņš nebija gudrākais algotais slepkava un atstāja vairākas norādes sava datora cietajā diskā." Alvaresa datorā tobrīd bija pieejama kopija.

Stīvensons bija kārtības mīļotājs viņš bija sarakstījis visu komandas locekļu vārdus tabulā, pievienojot arī elektroniskā pasta adreses un telefona numurus. Šī informācija palīdzēja identificēt dažus neatpazītos līķus, bet nekā nebija saistīta ar Stīvensona darba devēju.

Algotnis sauca saņemto uzdevumu par "Parīzes darbu", un Alvaresam tas šķita garlaicīgs nosaukums. Viņš bija nopratinājis privātās apsardzes firmas vadītājus Beļģijā, un tie apgalvoja, ka neko nezina par Parīzi. Alvaress viņiem ticēja. Firma pelnīja pietiekami daudz likumīgos darījumos, lai nepiedalītos riskantās slepkavībās.

Tomēr bija iespējams, ka Stīvensona klients reiz izmantojis apsardzes firmas pakalpojumus. Varbūtējo aizdomās turamo saraksts bija garš un aptvēra visu pasauli privātie uzņēmēji, starptautiskās kompānijas, Saūda Arābijas naftas baroni, Āfrikas valstu vadītāji. Stīvensons bija sadarbojies ar dažādiem klientiem, un jebkurš no tiem varētu būt Alvaresa meklētais. Vai arī klientam nebija nekādas saistības ar firmu. Tādā gadījumā aizdomās turamo skaits bija vēl lielāks.

Nojauta vēstīja, ka Ozola slepkavības pasūtītājs nolīdzis arī Stīvensonu ar komandu, lai likvidētu darba izpildītāju. Varbūt šis slepkava pieļāvis kādu kļūdu vai arī klients gribēja, lai visi gali būtu ūdenī; tam nebija nozīmes. "Ja man ir taisnība un slepkava sapratis, ka viņam algotņus uzsūtījis paša klients, ir iespējams, ka viņš paturējis informāciju. Tātad kaujas raķetes vēl ir pieejamas."

Iezvanījās telefons, un viņš atbildēja: Jā?

Zvanīja Noukss, viens no CIP aģentiem, kurš strādāja vēstniecībā tobrīd pagrabā kopā ar pārējiem tehnoloģiju speciālistiem. Viņš bija normāls cilvēks, tikai dzēra pārāk daudz kafijas ar cukuru un izturējās tik nervozi, ka Alvaresam bija grūti viņu paciest.

-    Es atradu kaut ko tādu, kas varētu jūs interesēt, Noukss strauji bēra vārdus. Stīvensons bija bailīgs un izmantoja programmu drošai datu dzēšanai. Kaut ko tādu varētu lielot mans tēvs. Dieva dēļ…

Alvaress viņu pārtrauca. Tūlīt uzminēšu. Programma nedara to, kas paredzēts.

-     Vismaz ne tik rūpīgi kā vajadzētu, Noukss sacīja.

Man izdevās atjaunot dažus nesen dzēstus failus, bet ar

senākajiem nāksies pastrādāt ilgāk, ja tie vēl joprojām kaut kur ir. Pagaidām es to nezinu. Iespējams, dati patiešām ir zuduši uz visiem laikiem.

-     Ko tu atradi? Alvaress nedaudz atvirzīja klausuli no sejas.

-    Ak jā. Noukss iesmējās. Gandrīz aizmirsu pateikt. Es uzraku dzēstas vēstules no Stīvensona un kādas nezināmas personas. Mēs atjaunojām tikai dažas, bet tā izskatās pēc ilgas sarunas. Viņi apspriež samaksu par kaut kādu Parīzes darbu.

-    Ļoti labi, Alvaress noteica. Nogādā man tās vēstules, cik drīz vien iespējams.

-    Jau ķeros klāt.

Alvaress nolika klausuli un nopriecājās, ka ir sperts solis uz priekšu. Tomēr viņš saprata, ka zina ļoti maz. Viņš piecēlās, piegāja pie loga un iztēlojās, ka skatās tālumā uz cilvēku, kas sācis visu šo jucekli.

-    Kur tu esi? viņš čukstēja.

23 . nodaĻa

/

CIP, VlRDŽĪNIJAS ŠTATS, ASV

Trešdiena

Plkst. 16.56 pēc Austrumu zonas laika

"Viņš izskatās pēc veca, laipna kunga. Sejas āda ir grumbaina, bet iedegusi, viņš ir kalsns, bet spēcīgs, un sirmie mati ir biezi." Kevins Saikss vēroja, kā Fergusons ielej sev tasē kafiju no metāla kannas un iedzer malku. Kafija bija rūgta un bezgaršīga, bet kofeīna daudzums iepriecinās Fērgusonu.

-    Vai telpa pārmeklēta? Fērgusons jautāja. Viņš lūkojās uz Saiksa atspulgu kabineta logā.

-    Tieši pirms jūsu atnākšanas, Saikss pamājis atbildēja.

Fērgusons pagriezās un teica: Lūdzu, paskaidrojiet, kas

īsti, pie velna, notika.

Saikss saspringa. Teserakts uzradās Šveicē.

-Un?

-    Šveices policisti atrada līķi mežā uz ziemeļiem no Senmorisas ciemata. Saikss papurināja galvu. Tas bija mans cilvēks.

-    Un Teserakts? Fērgusons skaļi nopūtās un apsēdās.

-     Mēs nezinām. Māja nodega līdz pamatiem. Iespējams, viiiš bija tur iekšā.

-     Izklausās pēc muļķīgas cerības, Saiksa kungs. Ja viņš nogalināja jūsu cilvēku, nedomāju, ka pēc tam viriš pamanījās izcepties.

-    Diemžēl man jāpiekrit.

-    Tātad viņš atkal nozudis līdz ar zibatmiņu? Saikss pamāja, un Fērgusons turpināja: Ja vien tā nav gājusi bojā sprādzienā. Un tādā gadījumā nelaime kļūtu par katastrofu. Kad tas viss notika?

-    Pirms dažām stundām. Saikss atbildēja. Nekas vēl nav beidzies. Mums ir pavedieni. Mēs…

-    Kāpēc iepriekš man neko nestāstījāt?

-    Šis ir mans uzdevums, un es vadīju tā izpildi. Ja es jums kaut ko atklātu, pirms zināju faktus, vienīgais rezultāts būtu situācijās saasināšanās. Jūs nevarētu darīt neko tādu, pie kā jau nebūtu ķēries es.

Fērgusons sarauca pieri. Un kuru jūs izmantojāt šoreiz?

-    Kārlu Maklariju. Bijušo īpašo pasākumu nodaļas darbinieku ar izcilu pieredzi asiņainajos darbos. Pirms tam viņš dienēja īpašajā vienībā. Un viņš nemēdza uzdot jautājumus. Arštatnieks, veica dažādus darbus pārvaldes uzdevumā. Viņa aizsegs bija apsardzes darbs vēstniecībā Cīrihē, tāpēc viņš man šķita labākais cilvēks šādai satīrīšanas operācijai.

-    Jūs droši vien jokojat. Fērgusons saniknots spēra soli uz priekšu. Izmantojāt CIP darbinieku? Vai esat zaudējis prātu?

-    Bijušo darbinieku. Viņa vārds nav minēts dokumentos.

-    Netēlojiet asprātīgo, Saiksa kungs. Tas ir viens un tas pats. Kā jums šķiet, kas notiks, kad viņi to uzzinās?

-     Nekas, Saikss pārliecināts attrauca. Maklarijs bija līgumdarbinieks, un visiem zināms, ka mūsu ārštata ļaudis reizēm pilda citu klientu uzdevumus. Maklarijs varētu strādāt jebkura pasūtītāja labā. Eiropa ir milzīga. Tur ir daudz iespējamo klientu. Viņa nāvi norakstīs kā profesijas riska rezultātu. Turklāt nekas nesaista Maklariju ar Teseraktu. Nebūs nekādu pierādījumu, ka Maklariju nogalinājis tas pats Parīzes šāvējs. Un neaizmirsīsim, ka nekas nesaista mūs ar

Maklariju vai Stīvensonu un viņa komandu. Mēs esam šķīsti kā jaunavas.

Fērgusons izlaida slaidos pirkstus caur matiem. Es diemžēl nejūtos tikpat pārliecināts.

-    Starp mums un Maklariju ir vismaz divi cilvēki, un neviens nezina, no kā saņemtas pavēles. Maklarijam vajadzēja saņemt maksu pēc darba izpildes, un tas nenotika. Stīvensons saņēma pirmo daļu skaidrā naudā. Alvaress neatradīs cilvēku, kas viņam maksāja. Un šī nauda tika nogādāta parastajā ceļā ar starpniekiem, ārzonas kontiem un tā tālāk. Pēdu nav. Mēs ļāvām Stīvensonam pašam sapulcēt komandu. Nav nekā, par ko satraukties.

-    To mēs vēl redzēsim.

-    Jā, Maklarija nāve visu nedaudz sarežģī, bet viņš bija pieredzējis algotnis. Rūpīgs. Viņš neatstāja pēdas kā Stīvensons. Turklāt mēs varētu noliegt jebkādu saistību ar viņu pat tad, ja viņš būtu dzīvs. Bet viņš tagad ir miris.

-    Jūs aizmirsāt piebilst, ka viņš bija nemākulīgs.

-    Viņam ir iespaidīgs sasniegumu saraksts.

-     Līdz brīdim, kad viņš tika nogalināts.

-     Lai nu kā, viņš bija vienīgais kandidāts šai operācijai, ņemot vērā tās unikalitāti. Mums vajadzēja kādu ļoti ātri, un nav viegli atrast algotņus pēc pasūtījuma.

Tā bija laba atbilde, bet Fērgusons tikai nevērīgi pavicināja roku, un Saikss apslāpēja dusmas. Viņš sev atgādināja, ar ko runā, un vairs necentās aizstāvēties. Fērgusons bija ne vien priekšnieks, bet arī šī plāna autors un pieprasīja bezierunu pakļaušanos pat tad, ja acīmredzami kļūdījās.

-    Ko darīsiet Maklarija lietā?

Saikss jau bija visu izdomājis. Aizritēs diena, kamēr Šveices policija noskaidros viņa personību, un vismaz vēl viena, iekams kāds aptvers, ka viņš reiz strādājis pārvaldē. Vairāk nekā pietiekami laika sabojāt Maklarija labo slavu. Es radīšu iespaidu, ka viņš slēdzis līgumus ar ļoti bīstamiem

cilvēkiem. Tādiem, kas labprāt nogalina algotos palīgus, kad tie vairs nav vajadzīgi. Ar to pietiks, lai sajauktu pēdas. Neviens nesaistīs viņa nāvi ar notikumiem citur.

Fērgusons nesteidzīgi nolika savu krūzi un rūpīgi noslaucīja mutes kaktiņus ar īkšķi un rādītājpirkstu. Saiksam izdevās apvaldīt smaidu. Viņš zināja, ka izdevies pielabināties vecajam blēdim, kurš tikai nevēlējās uzslavēt padoto.

-     Pagaidām mūs vajājušas neveiksmes. Saikss nolēma izrādīt pazemību. Bet nekas vēl nav beidzies. Teserakts vēl klīst apkārt, un zibatmiņa ir pie viņa, tātad ir dažādas iespējas. Viņu meklē franči, vācieši, šveicieši, pārvalde. Mums būs vieglāk viņu atrast. Un es jau esmu sarunājis dažus līgumdarbiniekus. Zinu, ka tas ir bīstami, bet mēs varam radīt iespaidu, ka citi viņu atraduši pirmie. Protams, viss nebūs tik nevainojami, kā mēs cerējām, bet rezultāts būs vēlamais.

-    Nākamās reizes nebūs.

-    Jūs to nezināt. Vēl nav pienācis laiks padoties.

Fērgusons brīdi klusēja. Mēs rīkosimies citādi.

-    Plāns ir labs. Mēs varam to īstenot.

-     Diemžēl es neesmu tik optimistiski noskaņots, Fērgusons turpināja. Jūsu līdzšinējā nemākulība visu sarežģījusi tā, ka būs grūti operāciju glābt. Vai aizmirsāt, kas likts uz spēles? Es ne.

-     Protams, es zinu, kas ir uz spēles. Mērķi esat aizmirsis jūs, nevis es.

-     Sīkais, iedomīgais draņķis! Fērgusons smaidīdams iesaucās. Visu savu darba mūžu es esmu pavadījis, veicot misijas citu pēc citas, un nevienam neļāvu stāties ceļā. Es nekad nepiemirsu galveno mērķi. Par to varat būt pārliecināts. Bet es negrasos riskēt ar savu brīvību tikai tāpēc, ka jūs nespējat nogalināt vienu cilvēku.

-    Jūs pārāk augstu vērtējat Teserakta izredzes.

-    Un jūs savējās.

-    Pagaidām nav noticis nekas nelabojams.

Fērgusons papurināja galvu. Nekavējoties atlaidiet līgumdarbiniekus.

-    Ko? Nē, viņiem jābūt gataviem.

-     Kāpēc? Vai man jāatgādina, cik grūti bija sameklēt Teseraktu pat tad, kad viņš vēl nezināja, ka mēs to mēģinām? Tagad viņš ir informēts, ka tiek vajāts. Vai jums šķiet, ka viņu būs vieglāk atrast? Mani pārsteidz jūsu uzskats, ka šobrīd tas ir iespējams, un vēl vairāk es brīnos, ka esat gatavs apdraudēt vēl citus cilvēkus pēc tā, kas nupat notika ar Maklariju.

-      Ko citu mēs varam darīt? Cerēt, ka Teserakts mirs dabiskā nāvē un testamentā novēlēs mums kaujas raķešu atrašanās vietu?

-     Šādas piezīmes nemainīs manas domas, Saiksa kungs. Jūsu dēļ man nav citas izvēles. Es pārņemšu operācijas vadību.

-    Pie velna, ko tas nozīmē? Ko jūs grasāties darīt?

-    Kaut ko tādu, ko vajadzēja paveikt jau pašā sākumā. Ja es zinātu, ka šis slepkava tik prasmīgi izvairās no nāves, es nemūžam negaidītu. Man jāpiezvana.

-    Kam?

-    Kādam, kurš palīdzēs. Esmu viņu jau iepriekš izmantojis. Viņš ir eksperts.

-     Eksperts?

-    Slepkava.

-    Kurš?

-    Mūsu arhīvos viņš nav ierakstīts. Viņš ir no S1D.

-    Lielbritānijas Slepenais izlūkošanas dienests? Tas ir neprāts. Ko teiks britu valdība?

-   Viņi neko neuzzinās. Šis cilvēks ir līgumdarbinieks. Viņš nedaudz pastrādās mūsu labā.

-     Pastrādās?

-    MI6 nemaksā tik daudz kā es.

-    Kā viņu sauc?

-     Jūs neesat par viņu dzirdējis. Viņa vārds, vismaz tas, kas zināms man, ir Rīds. Turpmāk viņš pārņems šīs operācijas praktisko daļu.

-    Smieklīgi! Mums nav vajadzīgs neviens no malas. Tas visu sarežģīs.

-     Man vienalga. Es vēlos tikai noklusināt visu šo jezgu. Vienīgā iespēja ir izmantot kādu no malas.

-    Muļķības.

-    Ja nespējat runāt kā pieaudzis cilvēks, labāk paklusējiet. Ko citu jūs ieteiktu? Atkal sapulcināt stulbus algotņus? Vai arī sūtīt bijušos pārvaldes darbiniekus un cerēt, ka neviens neatminēs mīklu, ja viņi neatgriezīsies?

-    Mēs vēl varam visu labot.

-    Jūs manī neklausāties. Līdz ar Maklarija nāvi mēs esam iedzīti lamatās. Jums bija iespēja kaut ko darīt, bet tas neizdevās. Rīds ir mūsu vienīgā cerība labot stāvokli, neizgaismojot mūsu vārdus.

-     Kurp jūs sūtīsiet šo Rīdu? Kā jau teicāt, mums nav ne jausmas, kur ir Teserakts.

-    Teserakts pagaidīs. Rīds var nokļūt Parīzē jau rit.

-    Kāpēc Parīzē?

-     Mums nav laika, ko šķiest veltīgi. Vai ne? Saikss pamāja, kaut gan īsti nezināja, uz kādu jautājumu atbild. Fērgusons turpināja: Ļoti labi. Parīzē Rīdām jātiekas ar jūsu cilvēku, cik drīz vien iespējams. Kā viņu sauca?

Saikss saglabāja bezkaislīgu sejas izteiksmi, cenšoties neizrādīt, ka neko nesaprot. Džons Kenards.

-    Pareizi, Fērgusons sacīja. Lieciet Kenardam sagatavot sarakstu ar visiem, kas aktīvi piedalījušies šajā operācijā. Rīds parūpēsies par visu pārējo.

-     Ko tas nozīmē? Kāpēc viņam vajag šādu sarakstu? Saikss vaicāja. Fērgusons neatbildēja, bet viņa skatiens bija nepārprotams. Jēziņ, Saikss nočukstēja, beidzot sapratis. Visus?

Fērgusons vienaldzīgi pamāja. Un mēs pēc viņiem skumsim. Viņš nevilcinājās ne mirkli. Bet nepieciešami upuri, lai sasniegtu augstāku mērķi.

-    Augstāku mērķi?

-     Protams, Fērgusons smīnēdams piekrita, ne gluži augstāku. Bet mums tā būs labāk. Es pieņemu, ka jūs nevēlaties pavadīt atlikušo mūžu aiz restēm. Fērgusons kā jautādams uzlūkoja Saiksu, bet viņš neatbildēja. Tā jau man šķita, un tāda būtu maksa par neveiksmi, Saiksa kungs. Vai jūs to apzināties?

-Jā.

-    Mūsu operācija ir izgāzusies.

-    Domāju, ka ir pārsteidzīgi…

-     Aizverieties un ļaujiet man pabeigt! Operācija ir izgāzusies. Sākotnējā mērķa sasniegšana šobrid ir otršķirīga. Lai mēs iegūtu kaujas raķetes, būtu jānotiek brīnumam, un es ierosinu veltīt mūsu pūliņus kaut kam citam.

-    Kas notiks ar pircēju sarakstu, ko es gatavoju?

-     Pagaidām aizmirstiet par naudu, Saiksa kungs. Šobrīd galvenais ir glābt savu ādu. Viss izdotos tikai tad, ja nebūtu nekādu pēdu, bet tas vairs nav iespējams. Tagad jācenšas neitralizēt nodarīto ļaunumu. Nedrīkst pieļaut, lai apkārt staigā cilvēki, kas zina par nelikumīgu un ārkārtīgi neveiksmīgu operāciju.

-    Neviens nezina visus sīkumus par to, ko mēs darām vai kā uzdevumā viņi strādā. Tikai viens ir pārvaldes darbinieks. Turklāt mums vajadzēs viņus izmantot vēlreiz, ja gribam kaut ko panākt, un viņi ir krietni, uzticami ļaudis.

-     Nemāniet sevi. Viņi ir tikpat uzticami kā jūs, Fērgusons attrauca. Saikss samiedza acis, un vecais vīrs piebilda:

-     Un es. Ko darīsim, ja kāds no viņiem saliks mozaīku un sapratīs, kas te notiek? Vai cerēsim, ka viņš neko nestāstīs? Saikss novērsās. Alvaress jau uzodis pēdas un varbūt pat kaut ko uzzinās. Vai arī resnais muļķis Prokters uz brīdi pār

trauks domāt par nākamo paaugstinājumu un nolems riskēt. Vai tiešām domājat, ka šī neveiksme nenāks gaismā, ja kāds cits uzzinās kaut vai dažus sīkumus?

-    Divi no viņiem ir amerikāņi.

-     No tā nav iespējams izvairīties. Fērgusona sejas izteiksme nemainījās.

Saikss nesteidzīgi pacēla galvu. Jūs to neizlēmāt nupat, vai ne? Viņus nāktos nogalināt pat tad, ja viss noritētu nevainojami.

Fērgusons pamāja. Jā, laika gaitā, izmantojot Rīdu ik pēc noteikta posma, bet tagad viss jādara steidzami.

-    Kad jūs grasījāties to pateikt man?

-              Neuzmetiet lūpu, Saiksa kungs, Fērgusons brīdināja.

-     Es jau pašā sākumā izskaidroju, ka operācijai jābūt nevainojami tīrai. Nekādu pedu, kas aizvestu pie mums. Kā jums šķita, par ko es runāju? Saikss tik tikko manāmi nolaida skatienu. Jūs šajā jomā strādājat pietiekami sen, lai zinātu, ko tas nozīmē. Varbūt jūs negribējāt to atzīt, bet lieliski sapratāt, kur esat iesaistījies, un nevajag tēlot pārsteigumu. Pēc šīs operācijas bija paredzēta uzkopšana, un Rīdām tajā bija atvēlēta sava loma. Pieredze man mācījusi, ka nepieciešams rezerves plāns ārkārtas gadījumam, un es zināju, ka Rīds būs šis trumpis. Un ļoti labi, ka man bija šāda priekšnojauta. Līdz šim brīdim jums nebija jāzina sīkumi.

-     Acīmredzot.

-     Ceru, ka jums tas nesagādā problēmas. Fērgusons brīdi klusēja. Vai ne?

Saikss klusi atbildēja: Nē.

-    Tātad viss nokārtots. Rīdām nekavējoties jāzina visa informācija. Tiešām visa.

-    Es parūpēšos, lai viņš to saņemtu.

-     Malacis. Fērgusons līdzjūtīgi smaidīja, un Saikss saīdzis nodomāja, ka viņš uzvedas kā tēvs, skaidrojot dēlam,

kāpēc vajag iemidzināt ģimenes suni un nemaksāt veterinārārstam. Tā būs labāk.

-   Jā, Saikss atkārtoja, lūkodamies tālumā. Pēc brīža viņš uztvēra Fērgusona skatienu un izslējās.

-    Ceru, ka jums pietiek izturības, Saiksa kungs, Fērgusons noteica.

-    Protams.

Fērgusons nedaudz pieklusināja balsi. Es justos ļoti vīlies, ja mana uzticēšanās izrādītos nepamatota.

-    Jums nav par to jāsatraucas.

-     Priecājos, to dzirdot.

-    Tas Rīds, Saikss ieminējās, lai novērstu uzmanību no sevis. Cik labs viņš ir?

-   Viņš nogalinājis vairāk cilvēku nekā Staļins, Fērgusons atbildēja, saraucis uzacis.

24 . nodaĻa

Šarla de Golla lidosta, Francija

Ceturtdiena

Plkst. 07.30 pēc Centrāleiropas laika

Viņa redzēja vīrieti tuvojamies, speram soļus nevainojami taisnā līnijā. Viņš bija pavisam mierīgs un nepievērsa uzmanību kņadai lidostā. Vīrietis bija apmēram piecas pēdas un desmit collas garš, slaids, ar platiem pleciem un tumšiem matiem. Viņam mugurā bija nevainojams melns uzvalks, žakete atvērta, augšējā krekla podziņa atstāta vaļā. Bez kaklasaites.

Šī vīrieša kustībām piemita kaut kas gandrīz mehānisks, katrs žests bija apdomāts un aprēķināts. Viņam rokā jau bija pase, un viņa to atvēra. Džeimss Frederiks Borlends. Jā, viņš izskatījās pēc Džeimsa.

Viņš nebija skuvies, un tumšie rugāji apslēpa spēcīgo žokli. Āda bija neveselīgi bāla, un mati bija nevis frizēti, bet tikai apgriezti īsi. Ja vīrietis būtu sakopies, viņu varētu dēvēt par pievilcīgu.

-    Kāpēc esat ieradies Francijā, Borlenda kungs?

Vīrietis atbildēja atklāti: Darīšanās.

Angļu akcents bija izsmalcināts un patīkams; tā runā īsts džentlmenis. Viņam piemita dabiska, nepiespiesta elegance. Acis bija zilas un neticami vērīgas. Nedaudz pastrādājot, viņu varētu pārvērst par ārkārtīgi glītu vīrieti.

Lidostas darbiniece salīdzināja pases attēlu ar seju un pamanīja, ka dzīvē viņam ir tikpat nopietna izteiksme. "Interesanta personība. Bet viņš ne reizi nepamirkšķināja

acis!"

Piepeši viņa atcerējās pienākumu. Kādā nozarē jūs darbojaties?

-    Tīrīšanā. Viņš atkal atbildēja ar vienu vārdu.

"Nerunīgs. Vienalga. Nav nekā sliktāka par vīrieti, kurš

nemitīgi pļāpā," darbiniece sprieda.

-     Vai esat no Londonas? Es dievinu Londonu, tā ir brīnišķīga pilsēta. Jūs, angļi, esat jaukākie cilvēki pasaulē.

Atbildes nebija. "Tātad viņš nemēdz apmainīties laipnībām. Viņš gluži vienkārši gaida, un sejā ir nemainīgi stinga izteiksme. Varbūt viņš kautrējas. Jā, droši vien." Sieviete palūkojās uz viņa kreiso roku. Gredzena nebija. Viņa neredzēja arī citas dārglietas, un pulkstenis šķita piemērots nirējam, nevis uzņēmējam. "Kas šim cilvēkam kaiš? Liekas, viņš tīši cenšas izskatīties neievērojams. Kāda jēga būt pievilcīgam, ja neviens to neredz? Ja viņš nenostātos tieši pretī, es viņu droši vien pat nepamanītu."

Viņa pasmaidīja, ar mēles galiņu pieskārās apakšlūpai, nolaida pirkstu gar kaklu, vairākkārt samirkšķināja skropstas, mēģinādama dot mājienu, ka ir gatava sarunai. Vīrietis neuzķērās uz tāda āķa. "Pagaidām. Varbūt viņam patīk rotaļāties."

Sieviete ieskatījās datorā. Viņš bieži lidoja uz Luksemburgu, Ēģipti, Honkongu. Un tas viss tikai pēdējā mēneša laikā. Tātad viņš bija arī daudz ceļojis. Viņa nospieda dažus taustiņus un atdeva pasi. Vīrietis to paņēma pārsteidzoši veikli un viegli.

-    Ceru, ka patīkami pavadīsiet laiku Francijā.

Pieliecot galvu un veltot viņam īpašu skatienu, lidostas darbiniece vēlējās pavēstīt: "Ved mani vakariņās un uz gultu!" Vīrietis klusēdams aizgāja.

"Iedomīgais pūslis! Droši vien gejs," viņa nosprieda.

25 . nodaĻa

Budapešta, Ungārija

Ceturtdiena

Plkst. 17.46 pēc Centrāleiropas laika

Debesis virs pilsētas bija apmākušās. Lietus iesūcās Viktora mētelī. Viņš drebinājās, ejot pa šauru ielu un vairoties no lāmām. Ielu klāja bruģis, bet ietvi nelīdzenas plāksnes. Nebija laternu, un gaismu nodrošināja tikai logi. Viktors bija vienīgais gājējs, viņa soļi atbalsojās tumsā.

Viņš neuzdrošinājās palikt Šveicē, kur viņu meklēja gan policija, gan vajātāji. Ungārija šķita pievilcīga. Viktors jau vairākus gadus nebija viesojies Budapeštā, tāpēc iespēja, ka viņu šeit varētu izsekot, bija mazāka nekā citās pilsētās. Viņš neticēja, ka privāti darboņi spētu atrast viņu Senmorisā. Lai to panāktu, vajadzētu vairākas pieredzējušu sekotāju komandas, nevainojamu koordināciju, piekļuvi drošības kameru ierakstiem, izlūkošanu no gaisa un droši vien arī satelītu uzņēmumus.

Tādi līdzekļi un cilvēku skaits bija tikai izlūkošanas dienestiem. Un pat tie nebija tik vareni, lai īstenotu šo vērienīgo operāciju. Slepkava, kurš centās viņu nogalināt Šveicē, bija amerikānis. Arī Parīzes slepkavu vadonis bija amerikānis. Viktors neticēja nejaušībām. Vainīgie bija C1P.

Viktora pasaules sienas bruka. Viņš bija iekļuvis pasaules varenākā slepenā dienesta iznīcināmo cilvēku sarakstā.

Viņš bija staigājošs mironis.

Viesnīca atradās Budapeštas sarkano lukturu rajona tālākajās ielās. Istabā bija gulta ar izturīgu metāla rāmi un atvilktne, pilna ar sieviešu un vīriešu dzimuma prostitūtu reklāmām. Šajā viesnīcā varēja patverties, cik ilgi vien vajadzīgs, lai sakopotu domas un pieņemtu lēmumu par turpmāko rīcību.

Arī pēc iziešanas no sānielas Viktors centās izvairīties no cilvēkiem un rūpīgi pētīja ēnainākos nostūrus. Viņš pastaigājās ilgāk, nekā bija iecerējis, jo aizrāvās ar plānošanu, domāšanu, analīzi. Prātu neatstāja Parīzes ainas un domas par liesmojošo māju. Divi uzbrukumi nedēļas laikā. Viņš jutās nemīlēts.

Graudiņi viņa dzīves smilšu pulksteni aizplūda līdz ar katru nākamo sekundi. "CIP noteikti jau pēta novērošanas ierakstus, sadarbojas ar Šveices varas pārstāvjiem un citu valstu izlūkošanas dienestiem, nemitīgi sašaurinot meklējumu loku ap mani." Viņš atrada interneta kafejnīcu un apsēdās tā, lai redzētu durvis. Lai noformulētu plānu, vajadzēja šo to pārbaudīt. "Un jebkurā gadījumā būs nepieciešama nauda. Ja CIP zina manu dzīvesvietu, varbūt pārvalde iesaldējusi ari manus bankas kontus. Senāk Šveices banka nemūžam neatklātu informāciju par saviem klientiem, bet pasaule mainījās divtūkstoš pirmā gada septembrī. Tagad iespējams ir viss."

Viktors atvieglots secināja, ka nauda vēl joprojām ir viņa galvenajā bankā. Viņš pieteica tikšanos, lai to izņemtu. Skaidru naudu viņš glabāja dažādos seifos visā Eiropā, bet šobrīd viņu interesēja tikai nauda Šveicē. Viņš apjauta, ka ilgi nav uzņēmis pārtiku, un apēda trīs siera burgerus tuvējā kafejnīcā. Izgājis uz ielas, viņš izdzēra piena kokteili.

Viņš neko vairs nesaprata. "Vai CIP mani vajā Parīzes dēļ vai ari paši ir šo darbu noorganizējuši? Vai CIP nolīga mani? Varbūt viņi algoja uzbrucējus? Varbūt visus? Vai mani

izsekoja ceļā no Francijas līdz Šveicei? Varbūt viņi jau iepriekš zināja, kur es dzīvoju?" Visas iespējamās atbildes raisīja arvien jaunus jautājumus. Viktoram atlika tikai minējumi un pārdomas, un tas viņam nepatika.

Starpnieks reiz bija teicis: "Nav tā, kā domā." Viktors prātoja: "Varbūt vajadzēja ieklausīties. Varbūt C1P uzzināja par darbu un pēc tam mēģināja mani nogalināt. Varbūt Ozols sadarbojās ar CIP. Varbūt zibatmiņa pieder CIP. Varbūt C1P vienkārši vēlas to iegūt. Varbūt starpnieks piedalās sazvērestībā. Varbūt viņš strādā CIP vai arī ir iekļuvis nogalināmo sarakstā līdz ar mani. Pārāk daudz varbūtību, pārāk maz konkrētu atbilžu."

Viņš apturēja taksometru, bet pēdējā mirklī nolēma iet kājām. Vadītājs apbēra viņu ar ungāru lamuvārdu straumi; Viktors saprata, ka vairākums bija veltīti viņa mātei. Viņš neatskatījās. Slapjais sniegs patīkami veldzēja ādu. Viņš pagāja garām bezpajumtniekiem, kas sniedza cits citam pudeli. No tās vējoja spēcīgs spirta aromāts.

Viktors juta sev pievērstos skatienus un pielika plaukstu pie krūtīm. Sāpes bija kaitinošas, bet netraucēja. Viņš zināja, ka nebūs ilgstošu seku, bet pagaidām tieši virs krūšu kaula pletās milzīgs zilums. Pēc tam, kad šīs problēmas būs atrisinātas, vajadzēs apciemot bruņustikla ražotājus un uzskatāmi nodemonstrēt, cik necaursitams ir viņu produkts.

Tobrīd Viktors jutās pārliecināts, ka starpnieks kaut ko zina. "Iepriekš es cieši uzskatīju, ka viņš kopā ar klientu ir mani nodevis. Tagad man uzglūn nāve, un iespējams, ka iemesls bija šī stūrgalvība."

Ieradums mudināja izvēlēties sānielas, atgriezties, kāpt dažādos autobusos un pārsēsties. Neveiksmīgi nopūlējies izdomāt kādu citu plānu, kas nebūtu pretrunā ar viņa vajāšanas māniju, Viktors beidzot nolēma sazināties ar starpnieku un sameklēja interneta kafejnīcu. "Ja man būtu taisnība par vina saistību ar Parīzes notikumiem, nekas nemainītos un vēl

joprojām draudētu briesmas. Bet varbūt viņš zina kaut ko tādu, kas varētu palīdzēt. Zibatmiņa joprojām ir pie manis. To varētu izmantot kā ēsmu."

Viņš pieslēdzās speles forumam. Starpnieka tiešsaistē nebija, bet Viktora profila ziņojumu sadaļā bija viņa vēstule ar pirmdienas datumu. Viktors to atvēra. Tā bija atbilde uz pēdējo sarunu, garš vārdu virknējums par norunas īstenošanu un "uzticību". Viktors to izdzēsa un rakstīja jaunu vēstuli.

"Pastāsti, kas notika Parīzē, un varbūt es nogādāšu sūtījumu."

Viņaprāt, vēstule bija īsa un skaidra. Tagad tikai jāgaida.

26 . nodaĻa

Parīze, Francija

Ceturtdiena

Plkst. 22.22 pēc Centrāleiropas laika

Kenards gāja pa tukšo ielu, sabāzis rokas mēteļa kabatās. Viņam bija daudz darba, piemēram, jāieskatās aktīvajā elektroniskā pasta kastītē, bet šis uzdevums bija svarīgāks par visu. Sasniedzis sabiedrisko tualeti, viņš pavirši palūkojās apkārt. Noteikumi mudināja vispirms pārbaudīt apkārtni, bet bija pārāk auksts šīm rokasgrāmatas muļķībām.

Viņš kāpa lejā, un soļi atbalsojās uz betona pakāpieniem. Urīna smārds Parīzē nebija tik spēcīgs kā Losandželosā, bet pretīgs ir pretīgs neatkarīgi no intensitātes. Viņš ielika monētu spraugā un izgāja caur vārtiņiem.

Gaismu nodrošināja tikai viena no trim griestu lampām spuldze bez kupola. Iekšā bija vēl aukstāks nekā ārā. Amerikānis redzēja savas elpas garaiņus. Sienas bija notraipītas, pisuāri ieplaisājuši, krāni sarūsējuši, grīda slapja.

Mēslu bedre. "Nav brīnums, ka franči ir tik īgni! Viņiem taču jānokārtojas tik briesmīgās sabiedriskajās tualetēs." Telpa šķita tukša, un Kenards ielūkojās pulkstenī. Viņš bija ieradies precīzi norunātajā laikā. Saberzējis plaukstas, viņš cerēja, ka ziņotājs ilgi nekavēsies.

Cita cilvēka klātbūtni viņš sajuta brīdi pirms tam, kad kabīnē kāds norāva ūdeni. Pēc mirkļa durvis atvērās. Sve-

šais piegāja pie izlietnes un veltīja Kenardam nevērīgu skatienu.

Vīrietis bija ģērbies tumšā uzvalkā un mētelī. Kad viņš pagrieza krāna rokturi, tas nočīkstēja. Viņš nesteidzīgi, un rūpīgi mazgāja rokas, it kā nemanītu aukstumu. Vīrieša zilas acis spogulī pievērsās Kenardam. Tas noteikti bija īstais.

-    Bleik? Kenards jautāja.

-    Es esmu Dosons, atbildēja vīrietis, kurš nebija ne Dosons, ne Bleiks.

Angļu akcents samulsināja Kenardu, un viņš brīdi vilcinājās. Tomēr parole bija īstā. Kenards piegāja pie izlietnes un iebāza roku mēteļa iekškabatā. Vīrietis tik strauji pagriezās pret Kenardu, ka pārbiedēja viņu.

-     Tādas kustības nav ieteicamas, ziņotājs skarbi noteica.

Kenards viņam ticēja. Nesteidzīgi pabeigdams kustību, viņš izņēma no iekškabatas nelielu, bet biezu aploksni.

-    Jums, viņš noteica.

Kādu brīdi vīrietis pētīja aploksni, tad pagriezās un ar delnas virspusi nospieda roku žāvētāja pogu. Kenards stāvēja, turēdams rokā aploksni, un jutās kā muļķis. Kad žāvētājā cikls bija pabeigts, svešais atkal pievērsās Kenardam un paņēma aploksni.

-    Tagad jums tā jāatver, Kenards paskaidroja.

Ziņotājs atplēsa aploksni, izņēma no tās plānu viedtālruni,

pagrozīja rokās un grasījās ielikt žaketes iekškabatā.

-   Jums jāatver dokumenti uzreiz, Kenards sacīja. Man teica, ka jums ir parole.

Anglis brīdi vēroja Kenardu, ieslēdza viedtālruni un atvēra dokumentus. Kenards noskatījās, kā viņš lasa informāciju. Ekrāna gaisma apspīdēja vīrieša seju. Viedtālruni bija vairāki dokumenti, ko Kenards bija saņēmis no sava darba devēja. Par saturu viņam nebija ne jausmas, jo viedtālrunim bija iestatīta parole. Tie noteikti bija darbības plāni, lai kāds

varētu noteikt, kurš vainojams neveiksmē. Tā kā Kenarda sarunas biedrs bija anglis, varēja secināt, ka notikusi sadarbība ar MI6. Un tai varētu būt bīstamas sekas, tāpēc jārīkojas tik slepeni. Bet tie bija tikai minējumi, un pieredze liecināja, ka šajā darbā nedrīkst daudz domāt.

Ilgi lūkojies uz viedtālruni, anglis pacēla skatienu un pamāja amerikānim.

-    Ari jums vajadzētu to izlasīt.

Kenards palocīja galvu un paņēma telefonu. Nelielajā ekrānā vīdēja burti. Kenards mēģināja tos izlasīt, bet gaisma iespīdēja acīs un apžilbināja. Dokumentā bija minēti fakti augums, svars, matu krāsa, biogrāfija, CIP darba vēsture. Tas bija dosjē par kādu cilvēku. Fotogrāfija kļuva arvien skaidrāka. Seja. Viņa seja. Virs tās divi vārdi. Divi baismīgi vārdi.

"Džons Kenards."

Viņš bija pieredzējis, labi apmācīts CIP operatīvais darbinieks, tāpēc nevilcinājās, nometa telefonu un nekavējoties tvēra pēc ieroča. Bet anglis jau virzījās uz priekšu neticami strauji un taisīja ar rokām kādu nesaprotamu žestu. Viņš satvēra Kenarda plaukstas locītavu brīdī, kad ierocis iznira no maksts.

Kenards centās pacelt ieroci un pagriezt, lai notēmētu. Svešais bija pārāk spēcīgs un stāvēja pārāk tuvu, tādēļ Kenards neredzēja, kurp pavērsts stobrs, bet tik un tā izšāva.

Troksnis bija neizturams, un viņš samirkšķināja acis, zibšņa samulsināts. Lode nekaitīgi sadragāja flīzes ap izlietni. Kenards izšāva vēlreiz. Šī lode trāpīja pisuārā, un tas grabēdams nokrita uz grīdas.

Viņš ar brīvo plaukstu izmisis pieķērās pretinieka rokai. Kenards bija vismaz trīs collas garāks un daudz smagāks, bet uzbrucējs viņu pārspēja ar izdevīgāku pozīciju un līdzsvaru. Nākamajā mirklī Kenards apjauta, ka nezina, kur ir angļa otra roka.

Asmens ieslīdēja viņam vēderā, bez pūlēm pāršķeļot ādu un muskuļus, un Kenardam aizrāvās elpa. Ķermeni caurstrāvoja mokošas sāpes. Viņš vairs nespēja noturēt ieroci, un tas izkrita no pirkstiem. Kenards iestenējās; uzbrucējs izrāva asmeni un atkal dūra. Vēl divas reizes. Nazis ieurbās tik dziļi, ka tā gals atdūrās pret iegurņa kaulu.

Acis iepletis, Kenards saļima un nevarīgi tvērās pie sava slepkavas. Tas pēdējo reizi izvilka nazi, un Kenards saguma uz ceļgaliem. Viņš saķēra saplosīto vēderu, pirkstiem mirkstot siltajās asinīs, un pieskārās glumajām iekšām. Kenards nekliedza. Viņš nespēja.

Slepkava parāva viņu aiz matiem un rūpīgi noslaucīja tajos nazi. Tiklīdz ierocis bija tīrs, uzbrucējs Kenardu atlaida. Nazis izskatījās veidots no kaut kā melna un matēta. Kenards vēroja, ka vīrietis noloka asmeni un ieliek nazi makstī, kas bija piestiprināta pie plaukstas locītavas un paslēpta delma iekšpusē. Viņš piegāja pie izlietnes un atkal rūpīgi mazgāja rokas. Kenards bezpalīdzīgi to vēroja. Viņš bija neizsakāmi noguris.

Kad svešais pabeidza žāvēt rokas, Kenards ļengani nodūra galvu, saklausīja soļus uz grīdas flīzēm, redzēja melno, nespodro zābaku ādu, dzirdēja, kā nočīkst vārtiņi un vīrietis nesteidzīgi kāpj augšup.

Kenards mēģināja izņemt telefonu no mēteļa iekškabatas, bet nevarēja to atrast. Ari maks bija pazudis. Viņš pat nepamanīja brīdi, kad svešais to izņēma. Maks bija uz grīdas viņam blakus un izskatījās tukšs. Acīmredzot slepkava gribēja radīt iespaidu, ka notikusi laupīšana. Ari telefons bija paņemts.

Viņš nekustējās, necentās aizrāpot. Tas būtu bezjēdzīgi.

Viņš zināja, ka nav nekādu cerību.

27 . nodaĻa

/

Marseļa, Francija

Piektdiena

Plkst. 05.03 pēc Centrāleiropas iaika

Rebeka Samnere sakārtoja lasāmbrillcs un pārskatīja informāciju sava klēpjdatora ekrānā. Pirms dažām stundām Parīzē atrasts nodurts amerikānis, kurš bijis saistīts ar ASV vēstniecību. Policija to uzskatīja par laupīšanu, jo slepkava paņēmis mirušā maku un telefonu. Rakstā bija minēts, ka vīrietis strādājis par kultūras atašeju vēstniecībā, un tas nozīmēja, ka viņš vai nu patiesi bijis kultūras atašejs, vai arī tikai piesedzis īsto amatu, kā jau daždien C1P mēdza rīkoties. Viņa vārds bija Džons Kenards. Tas viņai neko neizteica. Bet noziegums pastrādāts pārāk neilgi pēc slepkavībām pirmdien.

Sirds pukstēja arvien straujāk. Rebeka bija saņēmusi pavēli palikt un gaidīt turpmākos norādījumus, un tieši to viņa darīja. Bet pastkastītē parādījās negaidītā ziņa, un viņas priekšnieks nebija atbildējis uz jautājumu par to. Un tagad šie jaunumi. Tā bija pārāk zīmīga sagadīšanās, lai abus notikumus neuzskatītu par saistītiem. Varbūt viņu pārņēmusi vajāšanas mānija? Rebeka sēdēja pie galda pieticīgi iekārtotajā dzīvoklī, ko dažus pēdējos mēnešus dēvēja par mājām. Ekrāna gaisma apspīdēja viņas seju. Neviena lampa nebija ieslēgta.

Viņa nezināja sava priekšnieka vārdu un nekad nebija viņu satikusi. Abi sazinājās tikai pa drošām satelīttelefona līnijām un internetu. Rebekai nebija ne jausmas, kurš vel iesaistīts operācijā un kurš to visu sācis. Viņai bija ierobežota piekļuve informācijai un acīmredzot neko daudz nevajadzēja zināt. Toties viņa nojauta to, ko neviens nebija pateicis. Operācija bija neoficiāla, turklāt ļoti.

Aizritējušas gandrīz piecas dienas, kopš viss sabruka, un priekšnieks pēdējo reizi ar viņu sazinājās otrdien, pavēlot palikt savā vietā un gaidīt jaunas pavēles. Rebeka paklausīja. Viņa četras dienas pārtika no tā, ko atrada virtuves skapjos, ne reizi neizgāja ārā, vienmēr sēdēja pie datora un gaidīja. Pirms divpadsmit stundām notikušais visu mainīja. Slepkava viņai atsūtīja ziņu. Tas nebija paredzēts scenārija.

Rebeka pārkāpa vadības norādījumus un nosūtīja priekšniekam vēstuli dažas minūtes pēc tam, kad saņēma slepkavas ziņu. Vienmēr pagāja vairākas stundas, iekams priekšnieks viņai atbildēja, bet šoreiz tas nenotika arī pēc astoņām stundām. Rebeka bija lauzusi stingro protokolu, kas reglamentēja viņas rīcību, bet viņa uzskatīja, ka saņemtā vēstule ir tā vērta. Tā bija iespēja atgriezties iepriekšējās sliedēs. "Varbūt priekšnieks neatbild, jo operācijas vadītāji mēģina izdomāt nākamo soli. Bet tagad ir nogalināts šis Džons Kenards."

Telefona sarunā viņas priekšniekam bija Rietumu krasta akcents. Rebeka minēja, ka viņš ir no Losandželosas. Viņa vēl brīdi vēroja ekrānu, meklējot informāciju. Rakstā bija teikts, ka Džons Kenards dzimis Kalifornijā.

"Varbūt priekšnieks neatbildēja tāpēc, ka iepriekšējā naktī sadurts Parīzē. Ja šis Kenards patiesi bija mans priekšnieks, kāpēc pēc viņa nāves neviens cits nedod ziņu? Pagājušas jau septiņas stundas. Pietiekami, lai es saņemtu zvanu vai e-pastu. Francijā ir vēls, bet ASV agrs, un neviens tik un tā daudz negulēja šādos brīžos. Manam priekšniekam noteikti ir citi

priekšnieki, kas zinātu par manu lomu. Varbūt neviens cits nenojauš, ka priekšnieks ir miris? Operāciju nevarēs glābt, ja neviens nezinās, kas notiek."

Priekšnieks pats vienmēr viņai zvanīja, ja vajadzēja aprunāties, bet bija nosaucis ari īpašu numuru, ko izmantot ārkārtas gadījumos, mobilā telefona numuru, un šis gadījums patiesi bija ārkārtējs. Rebeka pacēla klausuli.

Plati ieplestām acīm lūkojoties tumsā, viņa klausījās automātisko vēstījumu, ka abonents nav sasniedzams. Viņa pagaidīja minūti un mēģināja vēlreiz. Un vēl. Pilnīgi velti. Šādām līnijām vienmēr jābūt sasniedzamām. Rebeku pārņēma biedējoša vēlme palūkoties pār plecu uz dzīvokļa durvīm.

Viņa sparīgi nolika klausuli, piepeši atskārtusi, kas notiek. Vispirms slepkavības Parīzē, pēc tam nogalināts amerikānis no vēstniecības, tagad atvienota īpašā līnija. Vienīgais izskaidrojums bija šausminošs, bet Rebeka centās saglabāt mieru. Viņa mēģināja sev iegalvot, ka nav kaut ko sapratusi un pārlasīja visus ziņojumus, visu informāciju, kam spēja piekļūt. Vajadzēja noskaidrot patiesību, turklāt ātri.

Interpols sniedza atbildi, no kā viņa bija baidījusies. Viņa lasīja ziņojumu no Šveices. Uz ziemeļiem no Ženēvas bija nodegusi māja un atrasts līķis. Policija meklēja slepkavu. Rebeka pievērsa skatienu adresei. Viņa to jau iepriekš bija redzējusi. Palīdzējusi atrast. "Viņi mēģinājuši vēlreiz, bet neviens nav informējis mani. Viss noklusēts. Un tas nozīmē tikai vienu."

Rebeka paķēra dokumentu mapes no galda, ienesa tās virtuvē, iemeta izlietnē un sameklēja ārkārtīgi stipra ruma pudeli, ko taupīja nebaltai dienai. Tāda bija pienākusi. Viņa atkorķēja pudeli un izlēja nedaudz šķidruma izlietnē. Noņēmusi no āķa virs plīts šķiltavas, viņa tuvināja galu izlietnei un atkāpās.

Tiklīdz viņa nospieda pogu, rums uzliesmoja. Viņa iemal

koja no pudeles un vēroja, kā deg mapes, tad ātri sameta drēbes čemodānā tikai praktiskas mantas, neko greznu. Skapī netrūka iemīļotu drānu, bet tagad nebija laika jūtelīgumam. Vajadzēja doties prom, cik ātri vien iespējams.

Tātad notika satīrīšanas darbi; viss par to liecināja. Operācija izgāzusies, un atbildīgais nospiedis iznīcināšanas pogu, tāpēc vajadzēja nogremdēt visus galus ūdenī. Rebeka zināja, ka senajās dienās tā noticis, bet nespēja noticēt, ka tā var būt arī tagad. Tomēr nāksies noticēt.

"Kāpēc jānogalina cilvēki? Pie velna, kas te notiek?" Rebeku māca nepatīkama sajūta, ka operācija ir ne vien neoficiāla, bet pat noziedzīga.

"Priekšnieks jau ir miris. Tikai pirms septiņām stundām. Kādu sūtīs arī pie manis; varbūt jau ir nosūtījuši." Viņa ielūkojās pulkstenī. Līdz ar katru sekundi tuvojās viņas dzīves beigas.

Sirdij strauji pukstot, viņa ielika klēpjdatoru somā un paķēra personiskās mantas, bet atstāja saziņas aparatūru. Tā vairs nebija vajadzīga, un visi dokumenti glabājās datorā. Iegājusi virtuvē, viņa sāka klepot un atgrieza krānu, lai apdzēstu uguni izlietnē.

Rebeka izgāja no dzīvokļa, kaklam bailēs aizžņaudzoties, un soļoja pa gaiteni. Šķita, ka tūlīt parādīsies vīrietis ar pistoli un klusinātāju. "Nē," viņa sev atgādināja, "tā tas nenotiks. Es cietīšu negadījumā, varbūt pārdozēšu narkotikas. Vai arī kritīšu par upuri laupītājam tualetē."

Viņa nolēma neizmantot liftu un steidzās lejā pa kāpnēm. Piere likās nosvīdusi. Pirmajā stāvā viņa sameklēja rezerves izeju un atgrūda durvis, izejot sānielā. Aukstais vējš sapurināja matus. Drēbes lietū uzreiz izmirka.

Tuvumā dūca automašīnas, bet Rebeka gandrīz neko neredzēja. Ja viņa skrietu, kāds droši vien to dzirdētu, tāpēc viņa lēni un uzmanīgi devās līdz ielas galam. Izgājusi uz ietves, viņa ļāvās atvieglojumam.

"Varbūt es maldos, varbūt priekšniekam gluži vienkārši nepaveicās." Tomēr Rebeka visu mūžu bija pavadījusi, izvērtējot dažādas izredzes, un tagad tās liecināja, ka prātīgāk ir bēgt. Viņai bija automašīna, bet to nedrīkstēja izmantot; ienaidnieki par to zinātu, jo dokumentos bija viņas vārds. Varbūt zem automašīnas bija palikts spridzeklis vai arī bremžu vadi pārgriezti.

Rebeka aizsoļoja pa ielu. Cilvēku tuvumā viņa jutās drošāk. Sabiedriskā vietā ienaidnieki neko nedarītu. Viņa apturēja taksometru un lūdza aizvest uz lidostu. Bija kāda vieta, kur neviens viņu neatrastu. Pa ceļam viņa domāja par visu notikušo un iespējamo, un pamazām dzima plāns. Izkāpjot no taksometra, viņa jau zināja, ko darīs. Tas bija bīstami, pat neprātīgi.

Bet varbūt palīdzēs izdzīvot.

28 . nodaĻa

Parīze, Franciia

Piektdiena

Pikst. 08.12 pēc Centrāleiropas laika

Alvaress pietrausās no viesnīcas naglu gultas un devās uz dušu. Pēc trīs minūšu mazgāšanās un beršanās viņš iznāca āra, noslaucījās un apģērbās. Nakti viņš bija gulējis tikai dažas stundas, tieši tāpat kā visu pārējo nedeļu, un jutās kā samīcīts. Viņš turējās pēdējiem spēkiem, un tie sāka izsīkt. Jaunībā Alvaress spēja paveikt visu, kas darbā nepieciešams, un jebkurā laikā, bet pēc trīsdesmit piecu gadu sasniegšanas viss pamazām gāja uz leju. Un četrdesmitais robežstabiņš bija pavisam netālu.

Arī turpmāk nekļūs vieglāk ne darbā, ne fiziskā stāvokļa ziņā. Laiks bija visļaunākais ienaidnieks. Pēc Alvaresa domām, gudrais zina, ka cīnīties nozīmē zaudēt, bet tikai gļēvulis necīnās vispār. Viņš bija sev piešķīris papildu pusstundu gultā, lai uzmundrinātu smadzenes un cīpslas. Sparīgās žāvas liecināja, ka ar to nepietiek. Ozola slepkavas pēdas bija atdzisušas, tomēr pūliņi sameklēt septiņu šāvēju klientu pamazām vainagojās panākumiem.

Visi septiņi šāvēji bija identificēti, un Alvaress pievērsās amerikānim Stīvensonam. Noukss bija atradis Stīvensona datorā vairākas fotogrāfijas, kurās redzama viņa tikšanās ar nepazīstamu vīrieti vairākas nedēļas pirms slepkavībām

Parīzē. Kāda trešā persona bija slepus uzņēmusi attēlus, pārsvarā tverot noslēpumaino svešinieku tuklu, apmēram piecdesmit gadus vecu vīru ar portfeli rokā. Kadros redzams, kā viņš ierodas Briseles kafejnīcā un apsēžas pie galdiņa ārpusē, kur gaidīja Stīvensons. Abi sarunājās, dzēra kafiju un ēda saldumus. Pēc tam tuklais vīrs piecēlās un aizgāja, atstājot portfeli zem galda.

Fotogrāfs viņam sekoja līdz automašīnai, un attēlos bija redzams, kā viņš aizbrauc. Diemžēl nebija nofotografēta numurzīme, bet Noukss centās to atrast kādā spoguļvirsmā. Pagaidām neveiksmīgi.

Stīvensona konta izraksti liecināja, ka viņš nākamajā dienā noguldījis simt tūkstošus eiro skaidrā naudā. Bankā neviens neuzdeva jautājumus un neziņoja varas pārstāvjiem. Vadītājs jau bija atlaists. Alvaress apņēmās sameklēt vīru ar portfeli un ķērās pie šī darba tikpat uzcītīgi kā vienmēr.

Viņa spēja saglabāt mieru spriedzes pilnās situācijās bija viena no augstāk vērtētajām īpašībām. Bija grūti panākt, lai viņš ļautu vaļu emocijām, un vēl grūtāk lai rīkotos saskaņā ar tām. Armijas dienestā Alvaress bija nonācis dažās ārkārtīgi bīstamās situācijās, un ari kā CIP operatīvais darbinieks viņš reizēm ieskatījās pistoles stobrā. Tikai vienu reizi viņš patiesi baidījās par savu dzīvību, un tajā brīdi viņš atskārta, ka šīs bailes liek viņam sakopot uzmanību un kļūt nāvējošam.

Tikt galā ar briesmām bija pat vieglāk nekā ar ikdienišķo spriedzi. Cilvēki, kas neatbild uz telefona zvaniem, viņu kaitināja vairāk nekā pistoles stobrs sejā.

Kenards bija nozudis, un viņa telefons ikreiz tracināja Alvaresu ar pārāk vienmērīgo un rāmo balss ziņojumu. Iepriekšējā vakarā abi bija iedzēruši kāda netīrā, atbaidošā vietā, ko parīzieši uzskatīja par kafejnīcu. Parasti Alvaress taupīja alkoholu īpašiem gadījumiem, bet Kenards izskatījās lik nelaimīgs, it kā jau vairākas dienas būtu košļājis asos pi-

pārus, un Alvaress zināja, cik svarīgi ir uzmundrināt darbiniekus.

Viņam patika nedaudz atslābināties. Abi bija pavadījuši drausmīgu nedēļu, un sekas bija jūtamas. Izdzēris vairākus alus kausus, viņš nomierinājās, bet Kenards pārvērtās par nervu kamolu. Viņš acīmredzami par kaut ko satraucās, bet turēja muti ciet. Droši vien nepatikšanas ar sievietēm. Kāda glīta padauza neatbildēja uz viņa zvaniem vai tamlīdzīgi. Drīz vien Alvaress ierosināja sameklet burgernicu, bet Kenards papurināja galvu.

-    Labprāt, bet man kaut kas jāizdara, viņš noteica.

To dzirdot, Alvaress nedaudz iepleta acis. Kaut kas vai ar kādu?

-    Kaut tā būtu!

Alvaress ieslēdza klēpjdatoru un dzēra otro melnas kafijas krūzi, kad iezvanījās telefons. Vēl pēc sešdesmit sekundēm viņš jau gāja ārā pa durvīm.

Ar metro līdz vēstniecībai varēja tikt ļoti ātri, un viņš steidzās uz savu kabinetu, cerot, ka pieļauta drausmīga kļūda. Tomēr nē. Uz galda bija policijas ziņojums, kam pievienotas fotogrāfijas. Alvaress apsēdās, atvienoja kabineta telefonu, izslēdza mobilo tālruni un uzmanīgi izlasīja ziņojumu.

Kenards bija miris. Noslepkavots. Vairākas reizes sadurts vēderā un noasiņojis līdz nāvei. Pretošanās pazīmes. Viņam bija atņemts telefons un iztukšots maks. Neviena liecinieka. Parīzes policisti to uzskatīja par laupīšanu. Nabaga nelga.

Arī agrāk Alvaress bija zaudējis cilvēkus, bet maz tikai divus. Tomēr tie bija informācijas avoti, nevis CIP darbinieki. Viņš to pieņēma kā savas profesijas sastāvdaļu, bet nekad nespēja pie tā pierast. Viņš atliecās krēslā un skaļi izelpoja.

Viņam nepatika Kenards, un viņš negrasījās sērot par šī cilvēka nāvi, tomēr patiesi nožēloja, ka pārinieku noslepkavojis kāds netīrs gliemežu rijējs. Droši vien klaiņojošs narkomāns cerējis nopirkt kreku. Tā nebija Centrālās izlūkošanas

pārvaldes darbinieka cienīga nāve. Būtu daudz labāk, ja viņš mirtu uzdevuma laikā, nevis tualetē.

Policisti uzskatīja un Alvaress viņiem piekrita -, ka noziedznieks pārsteidzis Kenardu ar nazi un pieprasījis atdot mantas. Kenards mēģinājis izvilkt ieroci un saņēmis vairākus dūrienus. Viņš bija pietiekami iedomīgs, lai rīkotos tik muļķīgi. Vajadzēja atdot maku un gaidīt, līdz noziedznieks aiziet, bet pēc tam ielaist trīs lodes mugurkaulā.

Kādu brīdi Alvaress apdomājās. "Kenards nebija nāves mašīna, tomēr bija labi apmācīts operatīvais darbinieks. Kā viņu varēja pārsteigt sīks noziedznieks?" Alvaress pakasīja skaustu, nopūtās un papurināja galvu. "Es pārāk cenšos iedziļināties. Kenards ir nogalināts. Tā gadās pat prasmīgākajiem darbiniekiem. Un Kenards nebija viens no tiem. Pēc viņa nāves mans būs sasodīti daudz vairāk darba. Nelga atļaujas krist par upuri laupītājam brīdī, kad mēs esam līdz ausīm ierakušies profesionāla slepkavas meklējumos! Lieliski izvēlēts mirklis."

Alvaress nolika dokumentu mapi un ieslēdza telefonu. Trīs neatbildēti zvani un balss ziņojums. Viņš to noklausījās. Noukss pieminēja fotogrāfijas Stīvensona cietajā diskā. Alvaress piezvanīja Nouksam.

-    Ko atradi?

-    Šo to dažās fotogrāfijās no Stīvensona tikšanās.

-    Piemēram?

-    Tajās, kur svešinieks aizbrauc, ir daži kadri ar mašīnu…

-    Bet numurzīmes nav. Jā, zinu.

-    Taisnība, bet divos attēlos ir redzama vējstikla uzlīme. No mašīnu iznomāšanas kompānijas.

-    Kuras?

-    Kompānija darbojas Briselē. Kadrā redzama tikai nosaukuma pirmā puse un telefona numurs, bet ar to pietika, lai sašaurinātu aizdomās turamo loku un atrastu īsto. Briselē

ir ļoti maz mašīnu iznomāšanas kompāniju ar līdzīgu nosaukumu. Es tev nosutīju informāciju e-pastā.

Alvaress beidza sarunu un, cerību pārņemts, atvēra Nouksa vēstuli, bet policijas ziņojumu pastūma malā. "Žēl, ka tā noticis, bet ar Kenarda nāves sīkumiem es nodarbošos vēlāk."

Tagad bija svarīgāki darbi.

29 . nodaĻa

Debrecena, Ungārija

Piektdiena

Plkst. 20.12 pēc: Centrāleiropas laika

Viktors bija pavadījis rītu Cīrihē. Viņš iztukšoja galveno bankas kontu un tad paslēpa naudu, paturot divdesmit tūkstošus eiro. Tas uz kādu laiku būs vienīgais iztikas avots. Vairāk nevarēja pārvest pāri robežām, neradot aizdomas, un viņš nedrīkstēja ari noguldīt pārējo citā bankā.

Viņš riskēja, atgriežoties Šveicē, tomēr nauda bija nepieciešama. Pēc tam viņš aizlidoja uz Budapeštu un iekāpa Debrecenas vilcienā. Bija ļoti svarīgi turpināt pārvietošanos, nekur neaizkavēties pārāk ilgi. Viņam pakaļ dzinās CIP, un vajadzēja darīt visu iespējamo, lai liktu pretiniekam ceļā šķēršļus.

CIP bija ļoti bagātīgi finansēta un varena pārvalde, tomēr ne visvarena. Ja bieži mainītu atrašanās vietu un nekā nepiesaistītu lieku uzmanību, viņš izvairītos no nokļūšanas krustugunis. Tomēr viņš nezināja, cik ilgi.

Laiks bija vēss. Viktors pavadīja stundu kafejnīcā, pārliecinoties, ka neviens viņu nenovēro. Pēc tam viņš pārcēlās uz līdzīgu iestādi, kur vēl stundu pētīja apkārtni. Pirms nedēļas viņš justos droši, bet tagad vairs neuzticējās savām spējām, it īpaši cīņā ar organizāciju, kam bija divdesmit tūkstoši

pilnas slodzes darbinieku un vēl daudzi tūkstoši ārzemju aģentu un ziņotāju.

Viktors iekāpa taksometrā un brauca uz pilsētas centru, nemitīgi lūkojoties spogulī un meklējot sekotājus. Viņš juta, ka taksometra vadītājs nervozē, un palīdzēja nomierināties, uzturot sarunu par futbolu, sievietēm, politiku, darbu.

-    Ar ko jūs nodarbojaties? vadītājs jautāja Viktoram.

Tobrīd viņi brauca gar lielu apdrošināšanas kompānijas

ēku, tāpēc Viktors atbildēja: Pārdodu dzīvības apdrošināšanu.

Vadītājs pasmīnēja. Visi mirst, vai ne?

-     Es mēdzu radīt cilvēkiem tādu iespaidu. Viktors lūkojās sānskata spogulī.

Izkāpis no taksometra, viņš pastaigājās kopā ar pūli, ik pa brīdim apstājās un atgriezās pa savām pēdām. Viņš klīda pa veikaliem, neko nepirka, bet vēroja visus, kas ienāca pēc viņa vai stāvēja ārpusē un varēja redzēt durvis. Pārliecinājies, ka neviens viņam neseko, Viktors apturēja citu taksometru un apsēdās aizmugurē.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņš izkāpa netālu no centra. Ielas bija klusākas, un, kaut gan komandai būtu vieglāk viņam sekot, viņš arī ātrāk to pamanītu. Neviens neiedarbināja viņa trauksmes signālus. Nākamais taksometrs viņu aizveda uz centru un patieso mērķi.

Interneta kafejnīca bija plaša un patīkami pārpildīta. Vairāki apmeklētāji smēķēja. Viktors to nedarīja, bet tikai tāpēc, ka pietika ar pasīvi ieelpotajiem dūmiem. Viņš bija pārliecināts, ka saņems atbildi no starpnieka, bet nezināja, kāda tā būs.

Viktors apsēdās pie veca datora iespējami tālu no pārējiem. Ekrāns mirgoja, un viņam sāka asarot acis. Trokšņaini dūca cietais disks. Viņš pievienojās forumam. Sirds pukstēja nedaudz straujāk.

Pastkastītē bija ziņa.

Viņš nejustos pārsteigts, ja dators uzsprāgtu, tiklīdz viņš noklikšķināja "Atvērt" pogu, bet nenotika nekas neparasts. Viktors to pat nedaudz nožēloja.

"Tu negribēsi zvanīt, bet mums jāaprunājas. Es varu tev palīdzēt."

Neko tādu Viktors nebija gaidījis. Viņš ilgi lūkojās uz ekrānu. Neizklausījās pēc starpnieka. Ziņojumā nebija nekādu mājienu. Tas bija tiešs un atklāts lūgums sazināties. Un telefona numurs.

"Vai šo ziņu sūtījis kāds cits, nevis starpnieks? Ja CIP atrada mani, varbūt atrada arī starpnieku, un tāda gadījumā šī ziņa ir lamatas. Vai arī es jau no paša sākuma esmu mānīts un šis ir tikai nākamais solis? Varbūt starpnieks runā citādi neparastās situācijas dēļ." Viktoram sāka sāpēt galva.

Viņam nebija īstu draugu, sabiedroto vai paziņu. Tas bija viens no iemesliem, kāpēc viņš tik ilgi izdzīvojis. Jo mazāk viņš saskārās ar apkārtējo pasauli, jo mazāk iespējamo vājo vietu. Tagad viņš šīs aizsardzības dēļ bija vientuļš un viegli ievainojams, bēguļoja un nesaprata, kāpēc mednieki viņu vajā. Lai kādi būtu iemesli, viņš zināja, ka izredzes palikt dzīvam samazinās līdz ar katru nākamo stundu.

Kaut ko vajadzēja mainīt.

Viktors neapšaubīja savas spējas, bet bija spiests atzīt, ka iepeldējis nezināmos ūdeņos. Ja viss turpinātos, viņš gluži vienkārši neuzturētu. Ienaidnieki jau divas reizes viņu atrada par spīti visiem piesardzības pasākumiem, un tas notiks atkal. Varbūt aizritēs nedēļas, varbūt gadi. Cik bieži viņam izdosies aizbēgt? Agri vai vēlu, bet reiz viņš nepaspēs.

Vienīgais pavediens aizveda nekurienē. Viņam nebija citu iespēju kā vien gaidīt nākamo uzbrukumu. Vajadzēja palīdzību. Un to piedāvāja cilvēks, kas bija pirmais aizdomās turamais. Pagaidām nekas nepierādīja pretējo.

Bet neko darīt.

Viņš iegaumēja numuru un izgāja no kafejnīcas. Sameklējis taksofona kabīni, viņš piezvanīja. Divdesmit sekundes līdz brīdim, kad tika pacelta klausule, šķita ilgākās viņa mūžā.

-    Hallo?

Sievietes balss izsita Viktoru no līdzsvara. Viņš nebija domājis par to, kurš varētu atbildēt, bet negaidīja sievieti. Amerikānieti.

Pēc brīža viņš atguvās. Te es.

Viņa atsaucās uzreiz, jūtami pārsteigta. Ak Dievs, tiešām, vai ne?

-Jā.

-    Nezināju, vai piezvanīsi.

Viktors vēroja cilvēkus un automašīnas. Kas notiek?

-     Ne pa telefonu.

Desmit sekundes.

-     Piecu gadu laikā es neesmu pārkāpis noteikumus, tāpēc darīsim tā, kā teikšu es, vai arī vispār nekā, Viktors sacīja. Vai saprati?

-Jā.

-    Stāsti, ko zini!

-    Vēl ne.

-    Ardievu. Viņš netēloja.

-               Pagaidi! Divdesmit sekundes. Starpniece ierunājās:

-    Es zinu, kas cenšas tevi nogalināt. Un es varu palīdzēt.

-    Runā.

-    Pateikšu, kad tiksimies. Pirms tam ne.

-    Ja neteiksi tūlīt, es pazudīšu.

-    Viens pats tu neizdzīvosi.

-     Nepiekrītu.

-    Ja tu tiešām tā domātu, sieviete klusi teica, tad nezvanītu.

Trīsdesmit sekundes.

Viktors lūkojās uz savu atspulgu kabīnes sienā. Bija grūti

ieskatīties sev acīs. Viņš dziļi ieelpoja. Ja tiksimies, tad kur?

-    Parīzē.

-    Kad?

-    Šovakar.

-    Kāpēc tik drīz?

-    Jo rīt, iespējams, es būšu mirusi.

Četrdesmit sekundes.

-    Kur man jābūt?

-     Kad ieradīsies, piezvani uz šo numuru. Tagad man jābeidz.

Saruna pārtrūka.

Viņa nolika klausuli pirmā. Tā bija laba zīme, kaut gan uzjundīja dusmas. Viktors mēģināja paildzināt sarunu līdz minūtei, lai pārbaudītu, vai var sievietei uzticēties. Ja viņa ļautu sarunai ieilgt vairāk nekā sešdesmit sekundes, būtu skaidrs, ka tas nav iespējams. Tomēr viņa varētu nolikt klausuli arī tāpēc, lai Viktoru par to pārliecinātu. Tādā gadījumā viņu gaidīja pārsteigums. Viktors neuzticējās nevienam.

Tomēr sievietes balsī skanēja izmisums, kas radīja iespaidu, ka viņa runā patiesību, necenšas Viktoru apmānīt un ir nokļuvusi tikpat lielās briesmās. Kaut gan labas aktiermākslas spējas vai sejā iegrūsts ierocis varētu panākt tādu pašu izmisumu.

Viss bija sācies Parīzē, un tagad sieviete lūdza viņu atgriezties. Ienaidnieki jau bija centušies viņu tur nogalināt, un atgriešanās šķistu lieliska doma, ja viņu interesētu pašnāvība. Ja ienaidnieki zinātu, ka viņš atgriezīsies, lidostā un dzelzceļa stacijās varētu organizēt novērošanu, sagatavot slepkavu komandas. Viktors būtu viegli pamanāms. Ja viņš tiktu tālāk par staciju, tad varētu paņemt ieroci no seifa, bet arī tas, iespējams, tika novērots. Tā riskēt nedrīkstēja, tātad jāiztiek bez ieroča. Viņš dotos tieši pie pretinieka durvīm

neapbruņots un atvieglotu tam darbu. Nevarēja iedomāties neko sliktāku.

Tomēr, ja bija vismaz niecīga iespēja, ka starpniece zina kaut ko noderīgu, viņam tas jādzird par spīti visam. Pretējā gadījumā jāmetas bēgt neapstājoties. Viktors nespēja atvairīt sajūtu, ka tiek iedzīts lamatās, turklāt pats pēc savas gribas.

Atgriežoties Parīzē, viņš noskaidrotu, kas notiek. Ja sieviete teica taisnību, lai tā būtu; viņš izmantotu saņemto informāciju turpmākā rīcības plāna izstrādei. Ja tika gatavotas lamatas, viņš vismaz skaidri zinātu, ka ir viens pats. Vai arī miris, un tad nekam vairs nebūtu nozīmes.

Divas iespējas. Braukt uz Parīzi vai nozust uz visiem laikiem.

Neviena no tām nešķita vilinoša, bet atlikušais mūžs CIP vajāta zvēra lomā bija nepatīkamākais no abiem.

30 . nodaĻa

Parīze, Francija

Sestdiena

Plkst. 00.09 pēc Centrāleiropas laika

Šarla de Golla lidostai bija dots tāda cilvēka vārds, kura mūžs bijis sarežģījumu pilns, tāpēc tās vienkāršais iekārtojums Viktoram šķita kā tīšas ironijas žests. Pat labā noskaņojumā gājiens caur šo lidostu līdzinājās ilgam ceļam nekurienē. Terminālis bija neparasti tukšs pat pusnaktij, un tikai daži cilvēki satraukti lūkojās izejošo reisu sarakstā, meklējot ziņas par aizkavētajiem lidojumiem. Rietumeiropā bija slikti laika apstākļi. Vai ari Francijas gaisa satiksmes dispečeri atkal streikoja.

Viktors nebija pamanījis lidostā nevienu, kas līdzinātos sekotājam, bet nejutās pārliecināts. Lidostā viņš bija drošībā vismaz no uzbrukumiem. Visur bija bruņoti un modri sargi, kas nevilcinoties nošautu jebkuru, kas kaut vai radītu iespaidu par nodomu izvilkt ieroci. Bez ieroča Viktoram nedraudēja briesmas no viņiem. Pilsētā viss mainīsies, ja tobrīd viņu vēl neviens nebūs arestējis. Pilsētā, kur slepkavības notiek katru dienu, viņa nāve nepiesaistītu uzmanību. Tomēr viņš nemirtu ātri. Ja gaidāmas lamatas, ienaidniekiem labāk sagatavot veselu armijas vadu.

Izgājis pasu kontroli, Viktors jutās pārliecināts, ka Francijas policija viņu negaida. Par vienu uztraukumu mazāk.

Viņš ari turpmāk gatavojās uzmanīties no policijas un drošības dienestiem, bet tobrīd vislielākais drauds bija C1P. Viktors devās uz izeju, nepūlēdamies slēpties. "Nav jēgas baidīties par to, ka mani kāds vēro. Man neizdosies atrauties no visiem. Jo ilgāk es palieku telpās, jo vairāk atviegloju sekotājiem darbu. Jāsteidzas uz Parīzi; pilsētā būs vieglāk saplūst ar apkārtni un nozust."

Viņš netraucēts sasniedza izeju un izsoļoja pa durvīm, kas automātiski atvērās. Viņš nebūtu pārsteigts, saņemot šāvienu krūtīs, tiklīdz spēra kāju ārā. Debesīs melnēja lietus mākoņi. Ledainais vējš dzēla miesu. Lietus kapāja zemi kā lodes.

Ārā stāvēja tikai apmēram desmit cilvēki, bet jebkurš no tiem varēja būt slepkava tieši tapat kā Viktors. Viņš bija mērojis pārāk tālu ceļu, lai atkāptos. Lēmums bija pieņemts, pareizs vai nepareizs, un viņš grasījās to piepildīt. Bet neviens nešāva, neviens pat neielūkojās viņam acīs. Ja gaidāma nāve, tad vismaz ne tādā lietū.

Kopš uzbrukuma Parīzē bija pagājušas piecas dienas, un viņš toreiz nemūžam nenoticētu, ka tik drīz atgriezīsies. Bet bija noticis visnotaļ daudz. Skrambas uz krūtīm gandrīz izzudušas, bet krūtis sāpēja, un uz rokām dzija brūces. Viktors nezināja, cik daudz dzīvību viņam atlicis. Viņš iesēdās taksometrā un lika vadītājam braukt uz tuvāko lombardu Parīzē.

-    Visi ir slēgti.

Viktors pasniedzās pēc jostas. Atrodiet kādu, kas ir vaļā.

Viņi brauca uz pilsētu, un Viktors klusēja, kaut gan vadītājs mēģināja uzsākt sarunu.

-    Vai neiebilstat, ja uzsmēķēšu? Viktors jautāja.

Vadītājs papurināja galvu.

Šķita, ka paiet ilgs laiks, iekams automašīna apstājās pie ietves. Lombarda logam priekšā bija restes un režģis, un

durvis bija īpaši biezas. Divi no dzeltenās neona izkārtnes burtiem bija melni.

Palūdzis vadītājam uzgaidīt, Viktors iegāja iekšā. Viņš iznāca pēc piecām minūtēm, atstājis dažus simtus eiro, bet ieguvis nazi ar melnu, četrarpus collas garu asmeni, divus uzlauztus mobilos telefonus ar iepriekš apmaksātu kredītu un akumulatora lādētāju, kas paredzēts automašīnai. Veikalā viņš bija nopētījis nazi, pārbaudījis tā asumu un līdzsvaru, veikala īpašnieka vērots. Viktors iekārtojās aizmugures sēdekli un lika vadītājam uzlādēt pirmo telefonu.

-    Vai tuvumā ir kāds bārs?

-    Ak tad tā? Vadītājs pasmaidīja spogulī.

-    Jā, Viktors noteica.

Vadītājs piebrauca pie tuvākā bāra blakus krustojumam. Uz ielas bija daudz cilvēku un automašīnu.

-    Uz citu.

Šoferis veltīja viņam pārmetošu skatienu, bet Viktors klusēja un noraidīja arī divus nākamos bārus. Ceturtais bija klusā ielā tālu no krustojumiem.

-    Labāk? vadītājs jautāja.

Viktors pasniedzās pēc maka.

Bārā viņš nopirka degvīnu un paziņoja apjukušajam bārmenim, ka vēlas aizņemties līmlenti. Tualetes kabīnē viņš pielīmēja nazi ar asmeni uz augšu sev pie krustiem un sabāza biksēs tikai krekla priekšējo daļu. Apbruņots viņš jutās labāk. Tagad viņš vismaz varēs paraut sev līdzi ellē dažus uzbrucējus.

Viņš piegāja pie bāra maksas telefona. Starpniece atbildēja pēc diviem signāliem.

-    Vai esi de Golla lidostā? viņa jautāja.

-    Pilsētā.

-     Pieraksti adresi, tiksimies tur.

-    Nē, nāc pie manis. Viktors nosauca bāra adresi. Ja nebūsi šeit pēc pusstundas, atradīsi tikai tukšu glāzi.

-    Pagaidi, tā tas nenotiek. Tev jānāk pie manis.

-   Spēlējam pēc maniem noteikumiem, citādi es kāpšu nākamajā lidmašīnā. Izlem.

Sieviete bridi klusēja un tad atbildēja: Labi.

-    Uzvelc kaut ko sarkanu. Viņš nolika klausuli.

Bārs bija pustukšs, tajā sēdēja tikai rūdīti dzērāji, kas droši vien pavadīja te daudz laika. Viktors zināja, ka tie viņu ievērojuši kā jaunpienācēju, bet tas nebija svarīgi; šeit neviens necentīsies kaut ko ziņot varas pārstāvjiem. Vairākums bija pārāk aizņemti, marinējot smadzenes alkoholā, lai viņu vispār atcerētos.

Viktors samaksāja par dzērienu, izgāja aukstumā un palūkojās apkārt. Kreisajā pusē iela iestiepās rūpnieciskā rajonā, bet labajā veda līdz krustojumam ar šoseju. Nekur nebija metro izkārtnes, un Viktors neticēja, ka sieviete nāks kājām. Tālumā gaudoja sirēnas, bet lietus šķita skaļāks.

Viņš šķērsoja ielu un sameklēja sānu ieliņu, no kuras redzēja bāra ieeju. Parasti viņš šajā brīdī izvilktu ieroci, ievirzītu lodi patrontelpā un noņemtu drošinātāju, tad aizbāztu pistoli aiz jostas pa kreisi no sprādzes, lai vajadzības gadījumā ātri to izrautu. Bet viņam nebija pistoles; bija tikai nazis. Ar to nepietiktu, ja ienaidnieki sūtītu slepkavu komandu, bet tas bija labāk nekā vispār nekas.

Lai arī Viktors stāvēja patvērumā no vēja un nemitīgā lietus, ūdens lāses viņu tik un tā atrada, un aukstums koda ādā. Vienalga. Viņš jutās lieliski.

Nosalis, samircis, bet vēl dzīvs.

*

Viņš bija stāvējis savā paslēptuvē tieši divdesmit minūtes un izsmēķējis vienu brīnišķīgu cigareti, kad pie bāra apstājās balts taksometrs un izlaida gara auguma sievieti. Viņai mugurā bija pelēks mētelis, kas sniedzās līdz potītēm. Tumšie, astē saņemtie mati rēgojās zem vilnas cepures. Ap kaklu bija aptīta tumši sarkana šalle.

Starpniece.

Sakopodama drosmi, viņa bridi pastāvēja un tad iegāja bārā. Viktors brīnījās, kāpēc taksometrs viņu izlaidis tieši pie tikšanās vietas un viņa pat nepārlaiž skatienu apkārtnei. "Vai nu nemākule, vai arī tādu tēlo."

Uz ielas nekas neliecināja par slepkavu komandas klātbūtni; viss bija tukšs, un tikai tālumā rūca automašīnas. Kāds virs veda pastaigā suni, bet Viktors atmeta viņu kā aizdomās turamo. Pārāk daudz tauku ap vēderu. Turklāt saimniekam bija grūti savaldīt dobermani. Slepkavu komanda neizmantotu suni pat uzmanības novēršanai.

Viktors ātri izgāja no sānielas, noliecis galvu un pacēlis apkakli. Viņš tēloja cilvēku, kas izvēlējies īsāku ceļu un steidzas kaut kur. Pirms šķērsot ielu, viņš noglāstīja dobermani. Nostājies pa labi no bāra durvīm, viņš atbalstīja muguru pret sienu un turēja rokas priekšā, kaut gan bija auksts. Viņš aizdedzināja cigareti un nesteidzīgi izsmēķēja to, vērodams ielu.

Pēc piecām minūtēm durvis atvērās. Sieviete iznāca un nepaguva attapties, kad Viktors jau bija satvēris viņas roku.

-    Šurp.

Viņš dzirdēja, ka sieviete strauji ieelpo, tomēr viņa nepretojās. Viktors veda viņu uz rietumiem un iegriezās pirmajā sānielā, piegrūda pie sienas un ātri viņu pārmeklēja. Viņa kampa gaisu.

-    Man nav ieroča.

Jau pēc dažām sekundēm Viktors zināja, ka viņa nav apbruņota. Viņš bija cerējis atrast ieroci, lai pats varētu to izmantot. Tad viņš izveda sievieti no sānielas.

-    Kurp mēs ejam?

Viktors neatbildēja un turpināja iet, cieši satvēris viņas roku. Sieviete steidzās, lai neatpaliktu, un vēroja Viktoru, bet viņš rūpīgi pētīja apkārtni.

Abi sasniedza rūpniecisko rajonu. Ielas bija platas un tuk

šas. Gar ietvēm slējās žogi, un aiz tiem bija fabrikas. Dažās vēl dega gaisma, citas slīga tumsā. Viņiem tuvojās automašīna. Viktors aizlika roku aiz muguras. Ja transportlīdzeklis gatavotos apstāties, viņš pārgrieztu starpniecei rīkli un nomestu viņu uz braucamās daļas, bet pats aizbēgtu, atrastu paslēptuvi, uzbruktu pēdējam vajātājam, ietriektu nazi tam mugurā, atņemtu ieroci, nogalinātu pārējos vai mirtu ar pistoli rokā.

Automašīna neapstājās.

-    Saki, kurp tu mani ved, starpniece lūdza.

Viņš neatbildēja, bet sieviete visu saprata pēc piecām minūtēm, kad viņi bija apmetuši loku pa tukšajām ielām. Bārs bija nedaudz tālāk.

-    Kāpēc mēs atgriezāmies?

Viktors ieveda viņu iekšā, pasūtīja abiem dzērienu un apsēdās pie galdiņa tālāk no durvīm blakus tualetes ieejai. Iepriekš viņš bija pamanījis otrā pusē durvis ar uzrakstu "Tikai personālam". Tātad kaut kur tālāk bija sētas puses izeja.

Viņš uz brīdi samulsa, kad uzzināja, ka starpniece ir sieviete, un tagad atkal jutās apjucis. Viņa bija jaunāka, nekā Viktors būtu iedomājies. Trīsdesmit, varbūt pat divdesmit astoņus gadus veca. Tas nozīmēja, ka viņa ir prasmīga darbiniece vai arī tiek izmantota, lai Viktoru izsistu no līdzsvara. Viņš neizrādīja pārsteigumu.

Starpniece bija tikpat salijusi kā viņš un acīmredzami neapmierināta. Tātad viņa nebija operatīvā darbiniece. Sievietei bija šaura seja, tumšas acis. Viņa ar pirkstiem apkļāva glāzi un vairījās no Viktora skatiena.

-     Man neviens neseko.

Viktors gandrīz noticēja. Šķita teju neiespējami turēt aizdomās šo sievieti. "Pārāk jauna, pārāk nobijusies un dumja, lai izliktu man lamatas. Varbūt viņa gluži vienkārši iepinusies pārāk bīstamā situācijā un izmisīgi vēlas manu atbalstu." Viņš negrasījās palīdzēt, ja vien tas nenāktu par labu arī pašam.

"Bet varbūt es maldos. Jebkurā gadījumā sievietes izredzes nav labas." Viņš nolika plaukstas uz galda.

-    Kāpēc liki man atgriezties Parīzē?

-    Kāds mēģina mūs abus nogalināt.

Gribējās pateikt kaut ko indīgu, tomēr Viktors savaldījās. Pirmdienas dēļ.

Sieviete papurināja galvu. Darbs Parīzē nav tas, ko domā. Viņa pameta skatienu apkārt. Mums nevajadzētu runāt šeit.

Viņa bija tik satraukta, ka ik pa brīdim lūkojās uz durvīm un tādējādi piesaistīja pārāk daudz uzmanības.

-    Labi, Viktors noteica. Kur?

-     Man ir dzīvoklis pilsētas austrumos. Drošs dzīvoklis. Tā kā Viktors sarauca uzaci, viņa paskaidroja: Es tur dzīvoju kopš vakardienas. Neviens nezina, ka es tur esmu, citādi mani jau būtu nogalinājuši.

Tas bija ticami. Viktors iztukšoja glāzi. Iesim.

31 . nodaĻa

Plkst. 01.35 PĒC Centrāleiropas laika

-    Esam klāt.

Starpniece palūkojās uz viņu, tad pagrieza atslēgu un atvēra durvis. Viņa nezināja, ka nākamā darbība noteiks, vai Viktors viņu nogalinās uzreiz vai ne. Ja viņa aicinātu vai pat ar mājienu norādītu, lai Viktors iet pirmais, viņš salauztu sievietei kaklu, jo saprastu, ka tās ir lamatas. Bet tas nenotika. Vismaz pagaidām viņa drīkstēja dzīvot.

Ēka bija būvēta pirms kara, un tai bija septiņi stāvi, bet nekādas pievilcības. Droši vien kādreiz tā izskatījusies labi, bet tie laiki sen pagājuši. Dzīvoklis Ildzinājās tukšai čaulai ar pašām svarīgākajām mēbelēm un ļoti vienkāršu iekārtojumu. Parastais lētais pilsētas īres miteklis. Sieviete ieslēdza gaismu un nostājās istabas vidū.

Viktors nospieda gaismas slēdzi un aizvēra durvis. Viņa apcirtās. Viktors redzēja bailes viņas sejā, bet nepievērsa tām uzmanību, piegāja pie galda un ieslēdza lampu, ko pagrieza tā, lai viņu silueti nekristu uz plānajiem aizkariem.

Viņš brīdi stāvēja, uzgriezis sievietei muguru, un gaidīja, vai viņa izmantos izdevību. Nekas nenotika. Viktoram pat gribējās, lai sieviete kaut ko mēģina, jo tad viņš beidzot būtu pārliecināts. Viņš pagriezās.

-    Mani sauc Rebeka, viņa sacīja.

-    Vienalga. Starpniece jau atvēra muti, bet Viktors aizr.idlja: Klusē!

Viktors nopētīja istabu, lampu abažūrus, kontaktligzdas, galdus, meklējot noklausīšanās ierīces. Viņš pārlūkoja arī pārējo dzīvokli. Tajā bija niecīga virtuve, vannasistaba, paliela guļamistaba. No virtuves varēja iziet uz šaura balkona. Viktors steidzās, lai nekavētu laiku, bet neko neatrada.

Kad viņš atgriezās viesistabā, sieviete stāvēja tajā pašā vietā. Viņa būtu varējusi apsēsties uz dīvāna vai klubkrēsla, bet to nedarīja un acīmredzami nervozēja. Tā bija laba zīme.

-    Es tevi pārmeklēšu, Viktors sacīja.

-    Ko? Tu jau…

-    Novelc mēteli.

-    Vai domā, ka man ir noklausīšanās ierīce? Kāpēc?

-    Novelc mēteli.

Viktora balss tonis nemainījās, tomēr skatiens vēstīja, ka labāk paklausīt. Rebeka jau grasījās iebilst, tomēr klusēja, atpogāja garo mēteli un nolaida to no pleciem, uzlūkojot vīrieti.

-    Nostājies tur un ieplet rokas.

Sieviete iegāja lampas mestajā gaismas lokā un pacēla rokas plecu augstumā. Ēna uz sienas veidoja krustu.

Viņa bija gara auguma un uz nelielajiem papēžiem šķita tikai pāris collu īsāka par Viktoru. Tumsnējā āda un melnās acis liecināja par izcelsmi no Vidusjūras piekrastes. Stājā bija jaušama vismaz kaut kāda apmācība. Varbūt armijas pieredze, bet visticamāk tas bija izlūkošanas dienests. Acīs vīdēja bailes, tomēr tās bija apvaldītas. Viktors redzēja pulsu uz viņas kakla, bet tas nebija pārāk straujš.

Mugurā viņai bija tumši džinsi, ne īpaši pieguļoši, tomēr arī ne vaļīgi, un krēmkrāsas blūze, ko nosedza tumšs džemperis. Eleganta vienkāršība, centieni nomākt skaistumu, bet interesantas kurpes.

Viktors pārlaida rokas viņai pār delmiem un gar padusēm, pa muguru, sāniem un krūtīm. Rebeka sarāvās, bet viņš tam nepievērsa uzmanību, notupās, aptaustīja viņas vidukli un kājas un atkal piecēlās.

-    Noauj kurpes un novelc džinsus.

-    Nē, nemūžam.

-    Velc nost, ja negribi, lai es bāžu rokas tev apakšveļā.

Sieviete satriekta uzmeta viņam riebuma pilnu skatienu.

Viktors bezkaislīgi lūkojās pretī, it kā gribētu pamācīt: "Tas nebija apspriežams. Tev jāpilda manas pavēles." Pēc brīža viņa manāmi saguma un nesteidzīgi pamāja. Vispirms viņa noāva kurpes, pagrieza galvu, lai nevajadzētu redzēt Viktoru, un novilka džinsus. Tie nokrita viņai pie kājām.

-     Izkāp. Viņa paklausīja. Ieplet kājas. Viņa atkal pakļāvās. Viktors ilgi vēroja sievieti. Pagriezies. Viņa nesteidzīgi tā arī izdarīja. Labi, viņš noteica. Vari apģērbties.

Viktors atkāpās un nostājās blakus viesistabas logam. Starpniece uzvilka džinsus un apāva kurpes. Viktors nokaunējies saprata, ka vēro viņu, un ātri novērsās.

-    Vai esi apmierināts? viņa painteresējās.

-     Ne gluži, Viktors klusi atbildēja. Nākot šurp, es esmu pārkāpis visus iespējamos noteikumus, tāpēc tagad tavs pienākums ir pateikt, ka tas ir tā vērts.

-              Ja nu es nepaklausīšu? starpniece izaicinoši jautāja.

-    Vai tu mani nogalināsi?

-Jā.

Tas nebija vienkārši drauds, un Viktors redzēja, ka sieviete to saprot. Viņas stāja nekavējoties mainījās, pleci saguma; tā dzīvnieks instinktīvi rāda ienaidniekam, ka viņu neapdraud un nav nepieciešama vardarbība. "Varbūt viņa iepriekš bija sev iestāstījusi, ka varēs stāties man pretī, bet tagad saprata, cik ļoti kļūdījusies."

-    Kā tevi sauc? starpniece jautāja.

Tas Viktoru pārsteidza nesagatavotu. Kā, lūdzu?

-    Kā man tevi saukt? Mūsu dokumentos tu esi Teserakts…

-    Kāpēc?

-    Nezinu, tas ir slepenais apzīmējums, viņa sacīja. Kā l.ū tevi uzrunāju?

-     Nekā.

-     Labi.

-    Stāsti, kas tev zināms.

-      Tevi grib nogalināt pārvalde. Viņa šo informācija pasniedza kā svarīgu atklājumu. Viktora sejas izteiksme nemainījās. Tu jau zināji, Rebeka pārsteigta secināja. Viktors pamāja. Kā?

-     Ja tu cerēji mani satriekt, man tevi diemžēl jāapbēdina. I'S visu šo laiku nesēdēju dīkā.

-    Kas vēl tev zināms?

-     Es neesmu atnācis atbildēt uz taviem jautājumiem. Pagaidām runāsim par to, ko zini tu.

Starpniece pamāja un sakrustoja rokas uz krūtīm. Tam j.motiek abpusēji.

-     Neatceros, ka es būtu kaut kam tādam piekritis.

Kādu brīdi Rebeka lūkojās uz viņu, it kā apsvērdama

īpaši trāpīgu piezīmi, bet Viktors bija salauzis viņas gribu, un viņa gluži vienkārši atbildēja: C1P mēģina tevi nogalināt, jo viņi tevi nolīga.

Viktora sejas izteiksme neko nepauda, bet prātā virmoja jautājumi. Kā tu to zini? viņš painteresējās, iekšēji saraudamies. Viņam nepatika izprašņāt sievieti.

-    Es reiz strādāju kopā ar viņiem.

-    Reiz?

-    Viņi grib nogalināt arī mani.

-     Paskaidro.

-            Viņi nogalināja manu priekšnieku un pārtrauca sakarus. Viņi vēlas manu nāvi tāpat kā tavējo.

-    Un zibatmiņa?

-    Tajā ir kaut kas, ko viņi grib. Informācija, protams.

-    Par ko?

-    Nezinu.

-    Kāda no tevis jēga?

-    Pajautā man kaut ko, un uzzināsi.

-    Kas bija tas cilvēks, ko es nogalināju?

-    Andris Ozols.

-    Mani neinteresē viņa vārds. Kas viņš bija?

-    Izbijis Krievijas jūras spēku virsnieks.

-    Tas nav pieminēts dosjē.

-    Tev tas nebija jāzina.

Viktors sasprindzināja žokļa muskuļus. Kas viņam bija darāms Parīzē?

-    Viņš pārdeva kādam informāciju.

-    Kam?

-    Nezinu.

-    Tev tas nebija jāzina?

-     Laikam.

-    Vai tu vari atšifrēt zibatmiņu?

-    Vai tā ir pie tevis?

-    Nē; Viktors atbildēja.

-    Bet tu esi to kaut kur paslēpis?

-    Vai tu vari to atšifrēt?

-    Iespējams. Bet es nezināšu, kamēr nepamēģināšu. Man pārvaldē ir draugi, kas…

-    Nekādā ziņā, Viktors noteica un piepeši kaut ko iedomājās. Kaut ko tādu, ko līdz šim nebija apsvēris.

Rebeka redzēja, ka viņš domā. Kas tev ienāca prātā?

-              Nekas, Viktors noteica un mainīja sarunas tematu.

-    Tātad viņi gribēja, lai es paņemu zibatmiņu, pirms to iegūst pircējs?

-Jā.

-    Droši vien citādi to iegūt būtu daudz grūtāk. Pircējs ir

pārāk labi apsargāts vai ari kāds, ko viņi neuzdrīkstas nogalināt.

-    Kurš tas varētu būt?

Viktors noklusēja savas pārdomas. Kāpēc CIP paši to nepaveica, kāpēc izmantoja mani? Un kāpēc mēģināja mani pēc tam nogalināt?

-    Šiem abiem jautājumiem ir viena atbilde. Starpniece spēra soli uz priekšu. Bet es neesmu pārliecināta.

-    Ja tā, kāpēc man tevi jāklausās?

-   Jo tev nav citas iespējas. Šie vārdi un negaidītais spēks sievietes balsī Viktoru pārsteidza. Viņš mainīja domas par viņas gribasspēku. Un arī man nav, viņa turpināja. Toties es zinu, ka viņi centās tevi nogalināt, lai slēptu operācijas pēdas. Nevēlas, lai Ozola nāve viņiem sagādātu nepatikšanas. Viktors bezkaislīgi klausījās. Ja plāns izdotos, vienīgā liecība būtu slepkavas līķis Parīzes viesnīcas istabā, un neviens pat nenojaustu, kurš tevi nolīga, Rebeka sacīja.

Labākajā gadījumā viņi saprastu, ka tu esi neatkarīgs algotnis. Jebkāda saikne starp tevi un Ozola nāves pasūtītāju būtu pārcirsta.

-    Un tas ir viss? Viņi gribēja mani nogalināt, lai apslēptu darbu, ko es jau biju paveicis? Es taču nebūtu lielījies ar izdarīto. Tas galu galā nav labākais veids, kā iegūt jaunus klientus.

Viktors apjauta, ka viņa balss izskanējusi kaismīgāk, nekā viņš būtu vēlējies.

-    Protams, Rebeka piekrita. Bet viņi negribēja riskēt ar to, ka tevi notvers un pratinās.

-    Es neko nevarētu pateikt, jo neko nezināju.

-    Lai nu kā, pēc tavas nāves viņiem nevajadzētu satraukties. Ziņas par pasūtītāju mirtu līdz ar tevi.

-    Kāpēc izmantot mani, nevis kādu amatieri? Ozolu varētu nogalināt jebkurš. Tam CIP nevajadzēja mani.

-    Amatieris nebūtu rīkojies tik piesardzīgi kā tu. Cits iz

pildītājs atstātu pēdas, kam varētu sekot. Toreiz man nepateica iemeslu, bet mums vajadzēja slepkavu bez kriminālās pagātnes, spējīgu cilvēku, kurš nav atrodams. Viņiem vajadzēja neredzamu slepkavu, un tu viņiem derēji. Laikam jau tas jāuztver kā kompliments.

-    Jūtos glaimots.

-    Sarkasms nav nepieciešams.

Viktors izlikās to nedzirdam. Kā tu tajā visā esi iesaistīta? Kāpēc viņi grib nogalināt tevi?

-    Es esmu ķēdes posms. Operācija izgāzās, jo tu izdzīvoji un viņi nesaņēma zibatmiņu. Tagad jāpārcērt visi pavedieni.

-    Līdzzinātāja vaina?

-    Kaut kas tamlīdzīgs.

-    Bet viņi vēl nav tevi atraduši.

-    Es nedevu iespēju.

-    Kāpēc atvedi mani šurp?

Starpniece spēra dažus soļus pa kreisi. Varbūt viņa centās atgūties no spriedzes. Viktors viņu vēroja. Lampas gaisma izcēla sievietes vaigu kaulus un pilnīgās lūpas.

-    Mēs varam viens otram palīdzēt, viņa sacīja.

-    Kādā ziņā?

-    Turpināt elpot.

-    Ceru, ka tu neieteiksi atdot viņiem zibatmiņu un lūgt Dievu, kaut viņi liktu mūs mierā.

-    Nē, protams.

-    Ko citu?

-    Mēs iznīcināsim savus ienaidniekus.

Viņam gribējās painteresēties: "Kādā veidā?" Cilvēkiem bieži vien nepatika lietot vārdu "nogalināt". Toties neskaidri mājieni viņiem šķita pieņemami. Droši vien tā bija vieglāk aizmigt.

-     Kā mēs to paveiksim? Es nevaru nogalināt visu CIP. Man nav tik daudz ložu.

-    Uzbrukums Ozolam nebija oficiāli apstiprināts, starp

niece sacīja. Tā bija slepena operācija. Kāds izsludināja pavēli, cilvēki to īstenoja, bet organizācija kopumā par to neko nezina.

-    Kāpēc tev tā šķiet?

-    Ir daudz iemeslu, viņa paskaidroja. Pirmais bija tas, ka mani pieņēma darbā. Anonīmi zvani un tikšanās. Man neteica, kam un ar ko es strādāju vai kāds ir mērķis. Turklāt viņiem vajadzēja tevi, algotu slepkavu bez iepriekšējas saiknes ar pārvaldi. Ja tas būtu tīrs darbs, nevajadzētu nogalināt ne tevi, ne mani, ne manu priekšnieku. Viņi izmantotu savu cilvēkus vai jau zināmus algotņus. Galvenais pasūtītājs ļoti nevēlas atklāt CIP, ar ko nodarbojas.

-    Tic šāvēji, kas man uzbruka Parīzē, Viktors ieminējas, bija privātie darboņi un nezināja, kā labā strādā.

-    Tieši tā.

-    Un es savā mājā sastapu slepkavu amerikāni.

Viņš neteica, kur tas noticis. Tam nebija nozīmes, jo viņš negrasījās atgriezties, tomēr nevēlējās arī atklāt personisku informāciju.

-    Jā, es zinu. Šveicē, Rebeka sacīja. Viktors satrūkās, tomēr to neizrādīja. Tas bija algotnis, nevis operatīvais darbinieks.

Izklausījās, ka viņa ir pārliecināta par savu taisnību. Viktors viņai ticēja. Nebija jēgas atzīt, ka sākumā viņš domājis pretējo.

-    Tu jau biji noguldījis šāvējus Parīzē, viņa turpināja, pievienojot sarakstam vēl vienu muļķīgu apzīmējumu. Nebija citas iespējas kā vien riskēt un izmantot kādu pietuvinātu darbinieku, lai paveiktu uzdevumu. Viņi negribēja pieļaut, lai tu pazūdi, kamēr viņi sapulcē vēl vienu privāto slepkavu komandu.

Viktors piekrizdams pamāja. Tas vismaz nozīmē, ka mūs meklē nevis pārvalde, bet kāda atsevišķa tās vienība.

-     Jā, pagaidām. Bet jebkurā mirkli var notikt kaut kas

tāds, kas visu izcels gaismā. Asinspirts tavā viesnīcā piesaistīja uzmanību. Oficiālā CIP noteikti jau nosūtījusi savus cilvēkus par to painteresēties. Turklāt iesaistījušies ari franči un šveicieši. Diezgan liels pūlis, pat neņemot vērā tos, kas grib mūs nogalināt.

-    Tātad mēs atradīsim viņus, iekams viņi panāk mūs.

-    Tieši tā.

-Kā?

Rebeka uzmanīgi vēroja viņu. Vai tu piedalies?

-    Iespējams.

32 . nodaĻa

Plkst: 01.50 pēc Centrāleiropas laika

Viktors nostājās tā, lai varētu vienlaikus vērot ārdurvis un ieeju virtuvē. Starpniece lēja sev glāzē ūdeni. Viņš dzirdēja, kā atveras skapīša durvis un pēc četrām sekundēm izlietnē iešļācas ūdens. Ja skaņa nemainītos pēc vēl četrām sekundēm, viņš ieietu virtuvē un noskaidrotu, ko sieviete patiesībā dara. Pēc trim sekundēm viņš dzirdēja, ka glāze pamazām pildās.

Viņš nojauta, ka šīs sievietes tuvumā pavadītais laiks visu tikai sarežģī. Viņa jau iepriekš bija iesūtījusi Viktoru lamatās, un viņš nekad nejutīsies pilnīgi pārliecināts, ka tas nenotiks vēlreiz. "Vajadzētu kundzīti nogalināt uzreiz." Viņš visu dzīvi pavadīja, mazinot apdraudējumus, un izdzīvotāja instinkts kliedza, ka risks ir pārāk liels.

Tomēr likās nepieciešams apsvērt arī otru pusi. Vienas sarunas laikā viņš bija uzzinājis vairāk nekā pēdējās dienās. Un vēl joprojām šo to nesaprata. "Labāk uzklausīt viņu un pēc tam nolemt, vai nogalināt. Tā nebūtu atriebība, jo tādas emocijas man neko nenozīmē. Es tādējādi aizsargātos. Starpniece par mani zina pārāk daudz. Šobrīd viņa, pati to nenojaušot, cīnās par savu dzīvību."

Starpniece atgriezās. Viņa iemalkoja ūdeni un nolika glāzi uz galdiņa. Par ko es runāju?

-    Par melnajām operācijām.

-    Sākumā man šķita, ka tā gluži vienkārši ir nesaskaņota, viņa sacija. Es nezināju, ka viss ir pavisam nelikumīgi, citādi nepiekristu piedalīties. Tas ir noderīgi, jo nozīmē, ka mūsu pretinieki ir tikai daži cilvēki. Kamēr tas nemainās, mēs varam kaut ko darīt.

-    Piemēram?

-    Ja viņi vēlas mūs nogalināt, lai slēptu saikni starp viņiem un Ozola nāvi, patiesībai atbilst arī pretējais apgalvojums. Mēs meklēsim pasūtītājus un visus, kas par to zina. Varbūt divus vai trīs. Nocirtīsim galvu, un mirs arī ķermenis.

-    "Mēs" nozīmē "es", vai ne?

-    Es tev palīdzēšu viņus atrast, Rebeka solīja. Šobrīd mēs nezinām, kas ir mūsu ienaidnieks. Es sazinājos tikai ar vienu cilvēku, un viņš jau ir nogalināts. Bet es varu noskaidrot, kurš aiz tā slēpjas.

-    Kā? Viktors jautāja.

-    Sekosim naudai.

-    Paskaidro.

-    Nauda vienmēr atstāj pēdas. Naudu par Parīzes darbu ieskaitīja tavā Šveices bankas kontā no cita anonīmā konta, ko pārvaldīju es. Un manā kontā to, protams, ieskaitīja no vēl cita konta.

-    Kā tas mums noder? Kontu droši vien atvēra tieši Ozola slepkavības apmaksai.

-    Tā nav.

-    Kā tu to zini?

-    Es strādāju pie viņiem.

-    To es neesmu aizmirsis. Ko tas nozīmē?

-    Arī tu reiz strādāji pie viņiem.

-    Nē. Viktoram gribējās sievieti žņaugt, līdz viņa beidzot pateiktu patiesību. Es esmu ārštatnieks, strādāju privātiem klientiem. Un man nepatīk spēlītes. Runā.

-     Es tev mēģinu paskaidrot, ka Ozola slepkavība nebija

tavs pirmais darbs viņu laba. Pedejo tris menešu laika tu ar manu starpniecību izpildīji vēl trīs kontraktus, ko apmaksāja CIP.

-    Tas noteikti ir joks.

-    Tu domā, ka es meloju. Kāpēc gan? Viktors nezināja, ko atbildēt. Rebeka piebilda: Es biju tava starpniece trīs reizes, vienmēr izlikos par kādu citu, veidoju atšķirīgus tēlus. Pirms šī darba tu strādāji Zviedrijā, kur nogalināji ieroču lirgoni. Pirms tam nonāvēji Saūda Arābijas iedzīvotāju. Vai man turpināt?

Viktors novērsās.

-    Lūk, kā jūs uzzinājāt, kur es dzīvoju, viņš klusi secināja. Pārējie darbi bija lamatas, lai mani izsekotu.

-     Ne gluži. Tie bija īsti mērķi. Ļoti slikti cilvēki, bet… jā, šie darbi bija kā aizsegs izlūkošanai. Un bija nepieciešamas trīs intensīvas operācijas, lai izveidotu vienu neskaidru fotorobotu. Toties mēs uzzinājām tavu adresi. Sievietes balsī ieskanējās lepnums, un Viktors sakoda zobus. Neviens nedomāja, ka vajadzēs tik ilgu laiku. Tu biji prasmīgāks, nekā visiem šķita.

-    Jūs… Viktors papurināja galvu.

-       Neuzdrošinies! Viņa šķita patiesi dusmīga. Tu esi algots slepkava. Vai jau aizmirsi? Tev nav tiesību nosodīt citus.

Viņš bija spiests atzīt, ka tas ir trāpīgs aizrādījums.

-     Nedomā, ka man gribas te būt, Rebeka turpināja.

Man ir nelabi, uzturoties blakus tādam cilvēkam. Nolādēts!

-    Nelamājies.

-Ko?

-    Es teicu, lai nelamājies.

Sieviete saniknota palūkojās uz viņu. Kāpēc ne, pie visiem velniem?

Viktors sarauca uzacis. Un nezaimo.

Aizritēja dažas sekundes, līdz viņa saprata, ka Viktors

runā nopietni, un izslējās. Nu tā. Tu man nepavēlēsi, ko es drīkstu un nedrīkstu teikt.

-    Nupat pavēlēju. Pierodi.

Viņa saviebās. Tu laikam esi aizmirsis, ka neesmu tev pakļauta. Mēs tikai strādājam kopā. Tas nozīmē, ka tu man nepavēli un arī es tev neko nenorādu. Vai saprati?

Viktors ielūkojās pulkstenī. Vai esi beigusi?

Kādu brīdi Rebeka dziļi elpoja, cenzdamās nomierināties. Viktors juta, ka viņa labprāt vēl daudz ko pateiktu, un iztēlojās, kā viņa spoguļa priekšā mācās stāties pretī cilvēkiem.

-    Tu pieminēji naudu, viņš rāmi noteica.

Rebeka vēlreiz ieelpoja un norija siekalas. Skatiens vēstīja, ka viņa pavēl sev atkāpties, jo Viktors nav pūļu vērts. Pagāja minūte, līdz viņa beidzot ierunājās; acīmredzot šis laiks bija nepieciešams, lai nezaudētu pašcieņu.

-    Naudu tavā kontā iemaksāju es, un pie manis tā nokļuva no cita konta. Tas savukārt to saņēma no vēl cita, un tā tālāk. Izsekosim šīm pēdām un atradīsim pirmo kontu.

-    Un tu zini, kā to darīt?

-    Jā.

Viktors pamāja, gandrīz noticēdams. Kā?

Sieviete apsēdās uz dīvāna roku balsta. Nokrakšķēja koks. Runājot viņa izmantoja rokas, žestikulēja, uzsvēra, ilustrēja. Viktors palika stāvam, atspiedis muguru pret sienu pie loga, lai vienlaikus vērotu sievieti un durvis.

-     Mēs uzzināsim, kam pieder pirmais konts, viņa sacīja.

Ārpusē atskanēja kņada. Kāds suteners kliedza uz savu īpašumu. Viktors bija atvēris logu, lai dzirdētu, ja kāds ierastos.

-    To tu jau teici. Kā mēs to noskaidrosim?

-    Bankā.

-    Baņķieri nesniedz informāciju par saviem klientiem.

-    Vienkārši jāzina, kā palūgt.

-    Un tu to zini? Tiklīdz sieviete pamāja, Viktors uzdeva nākamo jautājumu: Kāda būtu mana loma?

-    Tev tādas nav. Vismaz pagaidām. Kad es būšu ieguvusi informāciju, tu to izmantosi.

-    Izklausās vienkārši. Viņa paraustīja plecus, un Viktors turpināja: Un tu esi pārliecināta, ka tavu ierosinājumu var īstenot?

Intervija bija beigusies.

"Jā" viņa dzīvos.

"Nē" viņa mirs.

Viktors redzēja, ka Rebeka rūpīgi apdomā atbildi. Viņš uzmanīgi vēroja sievieti. Viņa saknieba lūpas, norija siekalas un skaļi paziņoja: Jā.

-    Laba atbilde.

Viņa pārprata un nedaudz pasmaidīja.

Tanī brīdī Viktors iebāza roku kabatā un izņēma zibatmiņu, pasvieda to sievietei un atzinīgi vēroja, kā viņa to strauji saķer vienā plaukstā. Labi refleksi un veiklība. Rebeka aplūkoja zibatmiņu un kā jautādama pievērsās Viktoram. Viņa acīmredzot gribēja painteresēties, kāpēc viņš melojis, tomēr klusēja un iesprauda zibatmiņu datorā. Viktors pienāca tuvāk. Viņa nopūtās, ieraudzījusi lodziņu, kurā vajadzēja ievadīt paroli.

-    Tātad tev to neiedeva? Viktors jautāja.

Rebeka papurināja galvu. Nebija paredzēts, ka es nokļūšu tik tuvu. Es šo to zinu par kriptogrāfiju, bet man nav ne jausmas, kādā līmenī informācija aizšifrēta. Ja tas nav nekas sarežģīts, es droši vien pati varētu to uzlauzt ar sava datora programmu dažu dienu laikā. Tas būtu vienkāršs, tiešs uzbrukums. Bet, ja es pārnēsātu kaut ko tādu, kā dēļ cilvēki ir gatavi nogalināt, es parūpētos par sarežģītu šifru, labāko, kas pieejams. Manam klēpjdatoram nav tādas jaudas, lai kaut nedaudz iedragātu šāda līmeņa šifrus.

-    Es kādu pazīstu, Viktors ieminējās. Kādu, kurš va

rētu to atšifrēt. Varbūt. Pamēģināšu sazināties, kamēr tu apkoposi informāciju par kontiem.

-    Ja kāds vispār spēj to uzlauzt, tas ir mans draugs Lenglijā.

-    Nē. Tas ir pārāk tuvu mūsu ienaidniekiem.

-     Vai tam ir kāda nozīme? Ja viņi pārtvers informāciju, varbūt vairs mums nesekos.

-    Ņemot vērā to, kā viņi līdz šim pūlējušies mani nogalināt, es neticu, ka viņi tik viegli padosies. Ja viņi tiešām atradis zibatmiņu, tad sapratis, ka tev to iedevu es. Tiekoties ar tevi, es esmu pakļāvis sevi riskam. Negribu, lai viņi to zinātu.

-    Labi, mēģināšu to atšifrēt pati.

-    Es dodu priekšroku saviem paziņām.

-     Mēs varam rīkoties abējādi, starpniece ieminējās.

-    Tā kā nav iespējams izmēģināt abas iespējas vienlaikus, es vispirms izmēģināšu savējo.

-    Kurš teicis, ka nav iespējams?

-    Fizikas likumi. Zibatmiņa ir viena.

Rebeka klusēja, klabinot taustiņus. Viktors vēroja, kā dokuments tiek nokopēts no zibatmiņas datorā dažu sekunžu laikā.

-    Es nemaz neiedomājos pamēģināt, viņš sacīja.

-    Šifrēts ir dokuments, nevis zibatmiņa. Tas ir parasts informācijas nesējs, nekas īpašs, bez iebūvētām drošības sistēmām. Tagad tu vari izmēģināt savu pieeju, bet es savējo.

-     Divkāršojot izredzes.

Sieviete pasmaidīja. Nu lūk, mēs jau esam laba komanda.

Viktors vēroja viņas lūpas un ielūkojies viņai acīs pavēlēja: Izbeidz! Mēs neesam komanda.

-    Kas tad cits?

Viņš brīdi domāja, meklējot labāko apzīmējumu, bet beigu beigās atbildēja: Nekas.

Rebeka novērsās. Labi.

-     Nevienam no mums nevajadzētu lolot ilūzijas par to, kāpēc esam šeit. Tu man palīdzi, jo esmu tev vajadzīgs. Es Iev palīdzu, jo pagaidām tu vari palīdzēt man. Viņš vairīj.is atzīt, ka viņam sieviete nepieciešama. Tas arī viss.

-     Kas notiks, kad es vairs nevarēšu tev palīdzēt?

Lai to pateiktu, bija nepieciešama drosme. Viktors juta mostamies cieņu.

-    Tajā bridi musu ceļi šķirsies, viņš sacīja. Un tu mani nekad vairs neredzēsi.

33 . nodaĻa

F

Marseļa, Francma

Sestdiena

Pikst. 01.59 pēc Centrāleiropas laika

Rīds turēja plaukstu virs izlietnes. Viņš nejuta karstumu, bet gaisā vējoja dedzināta papīra un alkohola smārds. Viņš nesteidzīgi apstaigāja virtuvi un izgāja viesistabā. Komunikācijas iekārtas izskatījās dārgas un bija vēsas. Dzīvokli valdīja tumsa, tikai pa logiem ieplūda nespodrais pilsētas apgaismojums. Rīds devās uz guļamistabu, kur pamanīja atvērto skapi un atvilktni, kā ari uz gultas nomestās drēbes.

Viņš sameklēja diennakts kafejnīcu, palūdza melno tēju un viedtālrunī uzrakstīja vēstuli, nedaudzos vārdos paskaidrojot, ka upuris steigā devies prom un viņš lūdz turpmākus norādījumus.

Viesmīle, kas atnesa tēju, gribēja paflirtēt, bet Rīds izlikās, ka nerunā franciski. Sieviete tik un tā centās, par spīti valodu barjerai, bet Rīds viņu pieklājīgi ignorēja, domādams, ka būtu vieglāk dzīvot kā neglītam vīrietim. Viņš klusi izdzēra tēju un devās tālāk. Apmeties viņš bija labā viesnīcā jūras krastā un gāja kājām pa lietus izmērcēto zemi. Gaiss bija patīkami vēss.

Rīdām patika staigāt viņš ieklausījās runās, smieklos un mūzikā, kas plūda no bāriem un klubiem. Viņš nejutās ne vīlies, ne aizkaitināts par to, ka mērķis nav paredzētajā vie

la. Darba laikā viņš nemēdza ļauties emocijām. Dosjē bija ierakstīta arī otršķirīgas nozīmes vieta, kur iespējams uzbrukums, un Rīds bija gatavs izmēģināt ja pasūtītājs to, vēlēsies.

Klients gribēja iznīcināt piecus mērķus. Pirmo Rīds bija pametis mirstam kādā no Parīzes netīrajiem midzeņiem. Ja neņēma vērā pazudušo sievieti Marseļā, atlika vēl trīs viens Milānā, viens Londonā un pēdējais pagaidām nezināmā vietā.

Nebija saņemtas norādes par to, kā nogalināt atlikušos mērķus, bet Rīds lepojās ar to, ka paveic savu darbu prasmīgi, nemanāmi un uzticami. Šo iemeslu dēļ viņš bija nolīgts un varēja pieprasīt tik lielu maksu. Viņa specialitāte bija pašnāvības un nelaimes gadījumi, un brīžos, kad nebija iespējams tā demonstrēt savu talantu, viņš izvēlējās citu nāves veidu, kas neliecināja par tīšu slepkavību.

Reizēm Rīda darbības jomā bija nepieciešama tiešāka pieeja. Daži mērķi bija pārāk labi aizsargāti, meistarīgi vai piesardzīgi, lai viņus varētu novākt nemanāmi. Tādos gadījumos Rīds ķērās pie citām metodēm. Parasti pietika ar deviņiem milimetriem, bet viņš deva priekšroku keramikas asmeņiem.

Pēdējais no sarakstā minētajiem mērķiem Rīdu īpaši ieinteresēja. Nebija vārda, tikai šifrēts nosaukums, un tas jau bija daiļrunīgs žests. Bezvārdis bija algots slepkava, turklāt viss liecināja, ka ļoti labs speciālists. Ja saņemtā informācija atbilda patiesībai, šis Teserakts bija nogalinājis septiņus šāvējus, kas centās viņam uzbrukt viesnīcā, un izbēdzis no vēl viena slepkavības mēģinājuma Šveicē. Rīds apbrīnoja šo sniegumu, kaut gan rezultāti bija panākti bez tādas izsmalcinātības, kādu mēdza demonstrēt viņš.

Rīds ar baudu domāja par brīdi, kad varēs nogalināt šo mērķi. Citus profesionāļus parasti bija visgrūtāk nogalināt tīri, bet Rīdām patika izaicinājums. Pieredzējušie slepkavas,

tāpat kā Rlds, bija vajāšanas mānijas apsēsti un veica ārkārtīgi sarežģītus piesardzības pasākumus, turklāt ļoti labi pretojās. Un tieši tāpēc viņus likvidēt bija tik interesanti.

Savus sasniegumus Rīds vērtēja atbilstoši upuru kvalitātei, un viņu sajūsmināja doma par pieredzējušu un bīstamu mērķi. Viņš nogalināja naudas dēļ, pieņemot gan savas valsts, gan privāto klientu banknotes, bet tik un tā lepojās ar savu mākslu. Sarežģīta slepkavība sniedza Rīdām apmierinājumu, jo tikai sacensībā ar labākajiem var noteikt savu līmeni.

Viņš šķērsoja tukšo stāvlaukumu ar ātro uzkodu bistro. Tauku aromāts sabojāja patīkamo gaisu. “Ceru, ka Teserakts ir pietiekami prasmīgs, lai izvairītos no varas pārstāvjiem līdz brīdim, kad es viņu noķeršu. Pretējā gadījumā es būtu vīlies."

Soļi.

Zābaki, sporta apavi. Daudz kāju uz asfalta viņam aiz muguras, un gājēji necentās slēpties. Tie nebija profesionāļi.

Ko ieraudzīs, Rīds jau zināja vēl pirms pagriešanās. Viņam tuvojās vairāki pusaudži un acīmredzami nolaidušies jaunieši. Starp tiem bija gan baltie, gan tumšādainie, gandrīz visiem noskūta galva, mugurā vaļīgas sporta drēbes un viltotas dizaineru drānas, visi apkarinājušies ar lētu, spožu bižutēriju.

Jaunekļi izretojās, un Rīds ļāva, lai viņu ielenc. Drosmīgākie nostājās viņam pretī. Rīdām nerūpēja gļēvuļi aizmugurē. Daži ieņēma savādas pozas, kas izskatījās pēc mugurkaula slimību sekām. Rīds saskaitīja divpadsmit uzbrucēju, un seši vai septiņi no tiem izskatījās spējīgi cīnīties, turklāt šķita pat ļoti gatavi tam. Pārējiem nebija ne prasmju, ne pārliecības.

-    Tu ej pa manu valstību, lielākais un spilgtāk ģērbtais jaunietis franciski paziņoja. Tev jāmaksā nodoklis.

Rīds lūkojās viņam acīs. Tici man, tu negribi tā darīt.

Pārsteiguma pilnām acīm jaunietis skatījās uz Rīdu; viņš noteikti bija pieradis redzēt bailes savu upuru sejās. Rīda vaibstos nebija ne miņas no tām, un huligāns apjuka un palūkojās uz pārējiem. Rīds zināja, ka puisis vairs nevar atkāpties.

Tad huligāns izņēma no jakas ieroci un vaļīgi turēja rokā. Bērētas sistēmas pistole ar niķeļa rotājumiem. Izskatījās, ka īpašnieks to regulāri spodrina, bet diezin vai tikpat citīgi tīrīja mehānismu. Jauneklis pacēla ieroci, turēdams to horizontāli, tādējādi papildinot savu bīstamā puiša tēlu.

-    Maku, telefonu, pulksteni, vadonis pieprasīja.

Vēl divi izņēma savus ieročus. Viens turēja revolveri gar sāniem, otrs pacēla kreklu un pieskārās automātiskajai pistolei, kas bija aizbāzta aiz jostas. Rīds klusēja un nemirkšķinot lūkojās uz jaunekli, kurš zināja, ka pārvērtējis savus spēkus.

-    Dod šurp!

Rīda sejas izteiksme nemainījās. Kāpēc?

-Ko?

Brīdī, kad jaunekli vienlaikus pārņēma apjukums un nemiers, Rīds satvēra viņa izstiepto roku, ar kreiso plaukstu sagrāba locītavu un strauji pierāva puisi sev klāt, novirzot ieroci malā. Ar brīvo roku viņš ieķērās jaunekļa tricepsā un sagrieza plaukstu, ko turēja. Spēji parāvis roku lejup, viņš to salauza elkonī.

Ierocis grabēdams nokrita uz asfalta, un drausmīgais žēlabu kliedziens sastindzināja pārējos. Rīds atlaida plaukstas locītavu, un jauneklis sabruka. Vēl joprojām kliedzot, viņš pamanījās izgrūst vārdus: Piebeidziet to riebekli!

Arī otru izvilkto ieroci Rīds pasita malā un izmantoja inerces spēku, lai ietriektu elkoni ienaidniekam sejā. Puisis parāva galvu atpakaļ, no mutes izsprāga asinis, un viņš sabruka zemē, zaudējis samaņu.

Trešais bruņotais puisis kāpās atpakaļ, pacēlis rokas, un

manāmi drebēja. Rīds dzirdēja, kā atveras nazis, pagriezās, spēra soli sānis, un uzbrucējs ieklupa tukšā gaisā. Zaudējis līdzsvaru, viņš vicināja rokas.

Nākamais uzbruka no aizmugures, zābakiem noskrapstot pret zemi. Rīds apcirtās un trieca plaukstas malu puisim kaklā. Jauneklis sabruka un krampjaini raustījās.

Vēl divi metās uz priekšu vienlaikus. Pirmajam rokā bija mednieka nazis ar garu asmeni, otram lauznis, kas tika tēmēts Rīdām pa galvu. Rīds satvēra lauzni un līdz ar to arī puiša roku, pavirzīja to lejup un atņēma ieroci.

Viņš ietrieca elkoni jauneklim sānā, salaužot ribas. Pēc tam Rīds atvēzējās ar lauzni un sita puisim pa deniņiem. Izšļācās asinis.

Mednieka nazis aizšvīkstēja vairāku collu attālumā no Rīda sejas; tas bija neveikls izklupiens. Rīds atkāpās, gaidīja nākamo soli, izmantoja delmu kā vairogu, lai novirzītu asmeni, un ar lauzni trāpīja uzbrucējam pa kājām. Pēc tam viņš to trieca jauneklim sejā, un deguns izšķīda pār vaigiem.

Nelielā auguma puisis ar aizvāžamo nazi atguvās un aurodams uzbruka vēlreiz. Rīds izvairījās un spēcīgi iesita ar lauzni pa jaunekļa kailo roku, sadragājot kaulus. Viņš iekliedzās un nometa nazi. Tad Rīds raidīja lauzni augšup, trāpīja zem žokļa, un jauneklis sabruka zemē.

Viss bija beidzies septiņu sekunžu laikā. Seši uzbrucēji gulēja uz mitrās zemes, daži nekustējās, citi vaidēja un locījās. Pārējie sastinguši lūkojās uz viņu, vienlaikus jūsmas un šausmu pārņemti. Rīds bridi vēroja jauniešus. Viņš zināja, ka varētu paņemt ieroci un visus nogalināt pāris sekundēs, bet šie bija dumji bērni, un pēc divpadsmit šāvieniem ierastos policija. Pietika ar piekautu bandu, lai pievērstu sev uzmanību, un viņš negribēja atstāt līķus. Turklāt pat tie, kas nebija sakropļoti, pārdomās savu turpmāko dzīvi, un Rīds gandrīz vai lepojās ar šo pakalpojumu sabiedrībai.

Viņš pavirpināja lauzni un pasniedza kādam no jauniešiem, kurš to negribīgi paņēma un saviebās, jūtot savu draugu asinis un ādu uz metāla. Rīds sakārtoja jaku un nopētīja veiksminiekus, kuri vēl stāvēja kājās.

-    Malā.

Viņi godbijīgi atbrīvoja ceļu.

34 . nodaĻa

Centrālā izlūkošanas pārvalde, Virdžīniias štats, ASV

Sestdiena

Plkst. 10.49 pēc Austrumu zonas laika

Čembersa tēloja svarīgu priekšnieci Vašingtonā, tāpēc sanāksmi vadīja Prokters. Saikss un vecais Fērgusons izskatījās pārguruši, it īpaši Saikss, kaut gan, spriežot pēc atjaunotā iedeguma, kopš pēdējās sarunas viņš bija atradis laiku solārijam.

Alvaress skaļrunī stāstīja, ko uzzinājis par Stīvensonu un noslēpumaino klientu. Stīvensons nedaudz kļūdījās, slēpjot pēdas, Alvaress sacīja. Viņš nemākulīgi izdzēsa kompromitējošus materiālus no datora, un mums izdevās atjaunot dažas vēstules no viņa cietā diska. Tajās viņš sazinās ar klientu, kuru nekad nesauc vārdā. Šis cilvēks iedeva Stīvensonam portfeli ar skaidru naudu, ko viņš pēc tam noguldīja bankā. Vēstulēs viņi apspriež tikšanos, kuras laikā tiks nogādāta nauda. Vieta un laiks bija apzīmēts ar kodu, bet mēs atklājām, ka Stīvensons tikās ar klientu Briselē pirms trim nedēļām.

Fērgusons sarauca pieri. Jūs atšifrējāt kodu?

-    Nē, tas nebija vajadzīgs, Alvaress atbildēja. Stīvensons visu izdarīja mūsu vietā. Mēs viņa cietajā diskā atradām ari fotogrāfijas, kurās redzams Stīvensons un viņa klients pie kādas kafejnīcas Briseles centrā.

Prokters jautāja: Kādas fotogrāfijas?

-       Novērošanas laikā uzņemtus attēlus. Laikam Stīvensons neuzticējās klientam un atveda līdzi vēl kādu, turklāt bez klienta ziņas. Droši vien kādu no tiem sešiem miroņiem, bet mēs īsti nezinām. Fotogrāfijās redzams kafejnīcas nosaukums un datums. Stīvensons laikam to uzskatīja par drošības polisi gadījumam, ja notiks kaut kas neparedzēts.

-   Vai mums kaut kas zināms par cilvēku, ar kuru viņš satikās? Prokters jautāja.

-    Ir vairāki labi kadri, kuros viņš atbrauc un aizbrauc, tāpēc izmantojām sejas atpazīšanas programmu, bet pagaidām bez panākumiem. Mums paveicās, kad palielinājām citus attēlus un noskaidrojām, kādu mašīnu nomas kompāniju izmantoja Stīvensona klients. Es ar viņiem sazinājos, un tobrīd bija izīrēta tikai viena šādas krāsas, markas un modeļa mašīna.

-    Kas viņš ir? Prokters jautāja.

-   Sebastjens Hoits, Nīderlandes uzņēmējs un nelielas, Milānā izvietotas finanšu konsultāciju firmas vadītājs, Alvaress ziņoja. Es pārbaudīju lidojumus viz Briseli un no tās. Hoits atlidoja un aizlidoja tajā pašā dienā.

-    Lieliski pastrādāts, Prokters slavēja. Kas mums zināms par Hoitu?

-    Nekā daudz, Alvaress atbildēja. Bet mēs tik tikko sākām. Skaidrs, ka viņš ir privātais uzņēmējs. Es jau nedaudz aprunājos ar mūsu cilvēkiem Itālijā un palūdzu, lai ievāc informāciju.

-   Arī es sazināšos ar itāliešiem, Prokters solīja. Gribu noskaidrot visu, kas zināms par šo cilvēku, turklāt ātri.

-   Astoņdesmitajos gados viņš bija starp mūsu ziņotājiem, Fērgusons rāmi noteica.

Prokters un Saikss palūkojās uz viņu.

-    Vai esat pārliecināts? Prokters jautāja.

-    Protams, Fērgusons atbildēja. Viņš bija mans ziņotājs.

-    Stāstiet!

Fērgusons pamāja. Viņš ir izglītots advokāts no turīgas dzimtas, bet sadarbojas ar ļoti bīstamiem ļaudīm. Kad iepazināmies, viņš slēdza darījumus ar korumpētu Padomju armijas virsnieku un piegādāja man ziņas, ko saņēma no šī ģenerāļa. Informāciju par apmācības metodēm, bruņojumu un tamlīdzīgi. Es savukārt pievēru acis uz to, ka viņš virsnieka vārdā tirgoja ieročus. Pārsvarā veda granātmetējus un Kalašņikova automātus uz Āfriku.

-    Ar ko viņš nodarbojas tagad? Prokters jautāja.

-    Nezinu. Fērgusons paraustīja plecus. Pēc mūra nojaukšanas mēs viņu vairs nevarējām izmantot, un es ari nespētu viņam samaksāt ar to, kas palika pāri no maniem līdzekļiem. Droši vien viņš vēl joprojām dara to, kas viņam padodas vislabāk. Tirgo ar likumu aizliegtas preces, ieročus, cilvēkus, informāciju. Ja viņam ir sava firma, tas nozīmē, ka mērots tāls ceļš. Un, tā kā viņš vēl joprojām strādā, tad sācis ievērot likumus vai arī ir pietiekami gudrs, lai viņu nepieķertu.

t

-    Līdz šim brīdim, Prokters salti noteica. Vai mums ir šī āksta biogrāfija? Saņēmis Fērgusona apstiprinājumu, viņš turpināja: Un jūsu personiskās piezīmes?

-    Es jums tās sameklēšu.

-    Alvares, Prokters ieminējās. Dzirdēju, kas notika ar Džonu Kenardu. Man ļoti žēl.

-    Man arī.

-     Es neesmu viņu saticis, bet man teica, ka viņš bijis krietns cilvēks. Kas notika?

-    Viņš bija neīstajā vietā un neīstajā laikā. Nepaveicās.

Fērgusons un Saikss nekustējās.

*

Saikss gaidīja Fērgusonu koridorā pie sanāksmju telpas.

Viņš juta, cik strauji sitas sirds, un ļoti centās neradīt iespaidu, ka ir pārbijies lidz nāvei. Fērgusons bija aizkavējies, lai aprunātos ar Prokteru, bet Saiksam vajadzēja nekavējoties apspriesties ar savu tiešo priekšnieku. Tikai viens solis Alva resu šķīra no Hoita. Viss ļoti strauji slīdēja ārā no rokām.

Pagāja piecas minūtes, un Fērgusons iznāca no istabas uzreiz pēc Proktera, bet Saikss jutās kā gaidījis piecas stundas. Viņš jau vismaz trīs reizes bija noslaucījis sviedrus no pieres.

Kad Prokters vairs nebija dzirdamības attālumā, Saikss pievirzījās Fērgusonam tuvāk.

-    Pirms kaut ko sakāt, Fērgusons iesāka, ievelciet elpu un savaldieties.

Saikss ieelpoja, bet būtu nepieciešams brīnums, lai viņš savaldītos. Mēs esam dimbā, viņš noteica.

-    Vai tas ir jūsu profesionāļa viedoklis?

Saikss nekad nebija redzējis Fērgusonu patiesi satrauktu, un arī tagad viņš šķita ārkārtīgi mierīgs. Kā jūs varat šādā mirklī saglabāt mieru?

-     Es atšķirībā no jums ar šādām blakus lietām nenodarbojos pirmoreiz, Fērgusons atbildēja. Un man ir šie. Viņš pielika plaukstu pie kājstarpes.

-    Kas tur notika, sasodīts? Saikss čukstēja. Kopš kura laika jūs esat saistīts ar Hoitu?

-    Ļoti sen.

-    Kāpēc man neko neteicāt?

-    Tas nebija nepieciešams.

-     Nepieciešams? Un kā tad ar visām tam muļķībām par rūpēšanos, lai mūs nesaistītu ne ar vienu citu šīs operācijas dalībnieku?

-    Mums nebija citas iespējas kā vien izmantot Hoitu. Vajadzēja algotņus, kas neietilpst CIP sarakstos, un man tādi nav pazīstami. Toties Hoitam ir sakari šajās aprindās. Viņš bija vajadzīgs, lai gūtu panākumus. Un nebija nozīmes tam, ka reiz viņš bijis mans ziņotājs.

-     Bet tagad Alvaress viņu ir atradis. Un arī mūs.

-    Mēs nevarējām zināt, ka Hoits nogādās naudu Stīvensonam pats. Es domāju, ka viņš rīkosies piesardzīgāk.

Saikss lūkojās uz Fērgusonu. Alkatība liek cilvēkiem aizmirst piesardzību.

Fērgusons izlikās to nedzirdam. Un mēs nevarējām zināt, ka Stīvensons ir paranoiķis un fotografē tikšanos. Savā nozarē mēs, pieaugušie, to dēvējam par neveiksmīgu sagadīšanos.

-     Liktenis ir labvēlīgs pret to, kurš gatavojas, Saikss kodīgi noteica.

-    Protams, Fērgusons piekrita, un Saikss nesaprata, vai viņš tiešām nav sadzirdējis sarkasmu vai arī izliekas. Tāpēc mums ir Rīds. Nosūti viņu uz Milānu ar nākamo reisu, lai viņš parūpējas par Hoitu.

-    Viņš droši vien seko Rebekai Samnerei.

-    Hoits ir daudz svarīgāks.

-     Bet kā ar Alvaresu?

-    Viņš neķersies pie Hoita, kamēr neuzzinās par viņu visu iespējamo. Rīdām pietiks laika parādīt savu mākslu.

-     Labi, bet… vai tiešām jums vajadzēja stāstīt par to, ka savulaik bijāt pazīstams ar Hoitu? Varējāt taču pagaidīt, nevis uzsūtīt viņus uz pēdām.

-    Klausieties uzmanīgi un mācieties. Es viņiem pastāstīju par Hoitu, jo rīt vai parīt viņi paši uzzinātu, ka viņš bijis mans ziņotājs. Tāds, kuru nevar piemirst. Kā izskatītos, ja es nebūtu to pieminējis? Vairāk nekā aizdomīgi.

-    Ja nu meitene negaidīs? Rīds jau reiz viņu pazaudēja Marsejā.

-    Zinu. Kad Rīds būs ticis galā ar Hoitu, varēs ķerties pie Samneres. Vai ir zināma otra uzlidojuma vieta? Saikss pamāja. Tātad nevajag raizēties. Turklāt viņa nav operatīvā darbiniece un ilgi neizdzīvos.

-    Cerams.

Saikss atbalstījās pret sienu, smagi nopūtās un paberzēja sprandu.

-   Vai spriedze sāk jūs nomākt, Saiksa kungs? Fērgusons painteresējās.

-   Jā, Saikss atcirta. Es nebiju rēķinājies ar tādiem mēsliem.

-    Laipni lūdzu CIP, Fērgusons sāji noteica.

35 . nodaĻa

Sanktpēterburga, Krievija

Sestdiena

Plkst. 16.23 pēc Maskavas laika

Kad Viktora lidmašīna nolaidās, ārā bija mīnus divdesmit pieci grādi, un laiks, ko viņš pavadīja taksometra gaidās pie lidostas, bija neizturams. Viņš lūdza vadītāju, lai aizved viņu uz labāko viesnīcu un ieslēdz sildītāju. Šoferis noņurdēja, ka esot pietiekami karsts, bet Viktors parādīja viņam divdesmit dolārus, un slēdzis tūdaļ tika pagriezts līdz pat galam.

Viņi tuvojās pilsētas centram. Viktors uzskatīja Sanktpēterburgu par kontrastu iemiesojumu. Jaunie, modernie kapitālisma debesskrāpji slējās cieši blakus pussabrukušiem padomju laika namiem, un starp tiem kā neiederīgas spiedās vēsturiskās Krievijas greznās ēkas, kas pārcietušas karu. Arī laika apstākļi bija tikpat ekstrēmi. Vasaras vidū te bija karsts kā Madridē, bet ziemā būtu grūti atrast pasaulē aukstāku vietu.

Viesnīca bija dārga, salīdzinot ar parastajām Sanktpēterburgas cenām, un Viktoram tā bija prātīga izvēle. Viņš rezervēja numuru uz nedēļu, kaut gan grasījās te pavadīt tikai dažas dienas. Vienmēr bija labāk, ja viesnīcas darbinieki neko nezina par viņa plāniem. Viktors atkal iekāpa taksometrā un brauca uz austrumiem, nosaucot vadītājam bāra adresi

vienā no pilsētas rūpnīcu rajoniem. Bara nosaukums bija mainīts kopš Viktora pēdējās viesošanās reizes, bet viņš cerēja, ka apmeklētāji būs saglabājušies tie paši.

Pasūtījis degvīnu, Viktors apsēdās garās letes galā. Klusi 1/.tukšojis glāzi, viņš pamāja bārmenim un raitā krievu valodā, bet ar nelielu Ukrainas akcentu ierunājās: Es meklēju Aleksandru Norimovu. Viktors to pateica tik nevērīgi, it kā atbilde nebūtu svarīga, bet bārmenis manāmi saspringa. Mēs esam seni paziņas, Viktors piebilda, izlikdamies, ka nav pamanījis jaunā vīrieša nemieru.

Bārmenis papurināja galvu. Es nezinu, par ko runājat.

-    Viņam pieder šis bārs, vai ne?

-    Nezinu. Viņš pasniedza Viktoram otru degvīna glāzi un aizvirzījās uz otru letes malu. Sameklējis lupatu, viņš sāka slaucīt leti, ik pa brīdim palūkodamies uz Viktoru. Pēc divām minūtēm bārmenis piegāja pie telefona automāta un iemeta spraugā monētu. Viktors nedzirdēja, ko viņš saka, un neredzēja lūpas. Saruna ilga četrdesmit piecas sekundes, un bārmenis turpināja tīrīt leti, bet vairs neskatījās uz Viktoru.

Ļoti labi. Nevajadzēs ilgi gaidīt.

*

Kad Viktors jau tukšoja pēdējos trešās glāzes malkus, bārā ienāca divi vīrieši. Abi bija vairāk nekā sešas pēdas gari un izskatījās pēc svarcēlājiem. Viņiem bija tipiskā krievu bālā ada un aukstumā nosārtuši vaigi. Viktors pamanīja, ka garie mēteļi paredzēti ne tikai tam, lai sargātu viņus no Sanktpēterburgas sala.

Viktors ar acs kaktiņu vēroja viesus, vienlaikus ēdot kartupeļu čipsus. Viņi piegāja pie letes un sačukstējās ar bārmeni, kurš tūdaļ norādīja uz Viktoru. Abi vīrieši tuvojās lēni, bet ne jau baiļu dēļ; lielais augums un stāvoklis sabiedrībā bija piešķīris viņiem iedomību. Viss liecināja, ka viņiem nav ne jausmas, ar ko ir darīšana.

Kad viņu ēna krita pār Viktoru, viņš pagriezās uz krēsla un atmeta galvu, uzlūkodams svešiniekus.

-    Kas tu esi? viens jautāja.

Viņam bija dobja balss un jūtams Sibīrijas akcents. Viktora pieredze liecināja, ka sibīrieši ir īpaši rūdīti cilvēki pat salīdzinājumā ar rūdītajiem krieviem.

-    Aleksandra Norimova draugs.

Sibīrietis pēc brīža iejautājās: Kas viņš ir?

-    Šī bāra īpašnieks.

-    Viņš vairs nav īpašnieks.

-    Tātad jūs zināt, par ko es runāju?

-    Norimovs pērn nomira. Sibīrieša sejā noraustījās lielais žokļa muskulis.

Viktors skaļi nopūtās. Pateicos, ka mērojāt tik tālu ceļu, lai man to pateiktu. Ļoti laipni.

Kādu brīdi sibīrietis klusēja, pavēris muti. Viņš nesaprata, vai Viktors ironizē vai runā nopietni.

-    Ko tu gribi no Norimova?

-    Kāda tam nozīme, ja viņš ir miris?

Sibīrietis neticīgi papurināja galvu, bet viņa acīs vīdēja draudi. Par ko tu, pie velna, sevi uzskati?

-    Par Aleksandra Norimova draugu.

-    Vai kurls esi? Viņš ir miris. Tu velti tērē laiku.

-    Es baudu dzērienu. Viktors norādīja uz tukšo degvīna glāzi.

-    Tu jau esi beidzis, sibīrietis noteica.

-    Diemžēl es neesmu vienisprātis.

Varenais vīrietis kustējās pārsteidzoši strauji un notrieca glāzi zemē ar delnas virspusi. Stikls sašķīda pret sienu aiz letes. Visas pārējās sarunas nekavējoties apklusa.

-    Tagad esi beidzis. Sibīrietis augstprātīgi smaidīja.

-    Vai aizvedīsi mani pie Norimova?

Sibīrietis iesmējās.

Viktors nopūtās. Vai tas ir noliegums?

-    Kā vēlies.

-    Tad jau man jāiet prom.

Viņš piecēlās. Sibīrietis stāvēja viņam pretī, otrs vīrs atradās aiz muguras. Sibīrietis draudīgi uzlūkoja Viktoru, un viņš nolaida skatienu. Tanī mirkli sibīrietis skaļi izelpoja un gandrīz atplauka smaidā, jo noticēja, ka Viktors padevies. Viņš atkāpās, lai palaistu Viktoru garām, un sarauca uzaci, skatīdamies uz savu pārinieku. Tas piekrītot pamāja.

Neviens nevēroja Viktoru.

Ejot garām sibīrietim, viņš pacēla kreiso roku un trieca to atmuguriski, trāpot ar elkoni sibīrietim sejā. Deguns salūza. Sibīrietis iestenējās, un no nāsīm izšļācās asinis. Acis asaroja. Viņš atslīga pret leti.

Viktors apsviedās, jo redzēja, ka otrs vīrs izņem no mēteļa kabatas smagu Baikāla sistēmas pistoli. Lielais krievs rīkotos prātīgāk, satverot Viktoru no mugurpuses, bet izvēlējās ieroci. Kļūda.

Jau nākamajā mirklī Viktors spēra soli uz priekšu, pasita ieroci malā un ar labās plaukstas pamatni trieca krievam pa krūtīm sānos, kur nebija muskuļu barjeras. Ribas nokrakšķēja. Krievs elsodams sabruka. Pistole grabēdama nokrita uz cietās grīdas. Viktors atkal pievērsās sibīrietim, kurš pūlējās piecelties kājās. Pat asiņodams viņš kustējās ātri un izrāva no mēteļa kabatas nazi.

Viņš metās virsu Viktoram, bet tas satvēra sibīrieti aiz plaukstas locītavas un elkoņa, strauji saliecot roku. Sibīrietis iekliedzās, un nazis izkrita viņam no pirkstiem. Viktors atlaida roku un iesita viņam pa vēderu, bet sibīrietis tik tikko sarāvās. Kāds no aizmugures satvēra Viktora jaku, pacēla viņu gaisā un svieda. Viņš smagi atkrita uz grīdas, bet aizvēlās, mazinot trieciena spēku. Jau nākamajā brīdī viņš pielēca kājās un redzēja, ka sibīrietis uzbrūk. Viktors izvairījās no sitiena un arī nākamā, līdz sibīrietis zaudēja līdzsvaru, un tad iespēra viņam pa ceļgala locītavu. Sibīrietis sa

grīļojās. Viktors paķēra no grīdas pistoli un trieca to sibīrietim zem zoda. Lielais vīrs sabruka un saņēma sitienu pa deniņiem.

No maksts zem sibīrieša mēteļa Viktors izvilka pistoli, nosvieda to aiz letes un pameta skatienu apkārt. Pārējie bāra klienti bija zaudējuši valodu un sēdēja pavisam nekustīgi. Pat nevajadzēja teikt, lai nemeklē nepatikšanas.

Iegrūdis pistoles stobru sibīrietim sejā, Viktors pavēlēja:

-    Celies!

Sibīrietis izspļāva zobus un grīļodamies piecēlās. Viņš turēja degunu, slaukot asinis, un otru roku spieda pie deniņiem.

-    Pagriezies, Viktors teica. Seju pie letes.

Sibīrietis brīdi vilcinājās un tad pacēla rokas. Viktors satvēra viņu aiz matiem un nospieda ar vaigu pie letes tā, lai trāpītu pa lauzto degunu. Vīrietis sāpēs iekaucās. Viktors piespieda stobru viņam pie galvaskausa.

-    Kur ir Norimovs?

Atbildes nebija.

Viņš vēlreiz trieca sibīrieti ar seju pret leti, un tas atkal iekliedzās. Kur?

Klusums.

-    Klau, Viktors uzrunāja bārmeni, atnes man stiprākā degvīna pudeli!

Bārmenis izskatījās apmēram divdesmit gadus jauns un droši vien pirmo reizi redzēja ieroci. Viņš bija pārāk nobijies, lai kustētos.

Viktors pavērsa pistoli pret viņu. Tūlīt, citādi izšķaidīšu tev smadzenes pa sienu un pats atnesīšu.

Ar to bārmenim pietika.

Jau atkal Viktors piespieda stobru sibīrietim pie deniņiem. Tavā ierocī ir desmit lodes. Ja kustēsies, visas dabūsi sejā. Vai saprati?

Sibīrietis klusēja, un Viktors to uztvēra kā piekrišanu. Viņš

I atkāpās un palūkojās uz lielo krievu, kurš locījās uz grīdas, piespiedis rokas pie krūtīm. Katrs elpas vilciens sagādāja mokas. Viņš nespēja uzbrukt. Viktors nometās ceļos, ne mirkli nenolaižot skatienu no sibīrieša, un ar kreiso roku pacēla nazi, tad piecēlās, pavirpināja nazi plaukstā tā, ka asmens bija vērsts lejup, un ietrieca to sibīrietim ausī, pienaglojot ļ viņu pie letes.

I

Neklausoties kliedzienos, Viktors atņēma bārmenim degvīna pudeli, pārliecinājās, ka alkohols ir pietiekami stiprs, un piegāja pie otra letes gala. Viņš ar zobiem norāva pudelei korķi un tuvojās sibīrietim, pilinot degvīnu uz letes virsmas. Atlikušo Viktors iztukšoja sibīrietim uz galvas. Sibīrietis iestenējās, bet nekustējās; pat niecīgākā kustība izrāva gabaliņu auss.

Viktors palūkojās uz bārmeni. Atnes šķiltavas.

Sibīrietis beidzot atguva balsi. Nē!

-    Aizveries! Viktors satvēra nazi un to pagrozīja.

, Bārmenis sniedza Viktoram šķiltavas.

-    Nē, Viktors sacīja. Nes uz otru letes malu.

Lai arī negribīgi, bet bārmenis paklausīja.

-    Nē! sibīrietis kliedza. Lūdzu, nē!

- Tev bija dota iespēja. Viktors turēja pistoles stobru vīrietim pie galvas un ar kreiso roku pagrūda viņa seju ciešāk pie letes. Tagad rīkosimies pēc mana prāta.

Lielais sibīrietis stenēja un pretojās. Asinis uz letes sajaucās ar degvīnu.

-  Tu man pateiksi, kur meklējams Norimovs, un cerēsi, ka es tev ticēšu. Viņš palūkojās uz bārmeni un pavēlēja:

Aizdedzini! Tad viņš atkal pievērsās sibīrietim. Pēc desmit sekundēm tu uzšvirkstēsi kā svece.

Ar acs kaktiņu sibīrietis vēroja, kā bārmenis uzšķiļ liesmu un tuvina to letei. Degvīns aizdegās ar zilu liesmu. Tā tuvojās sibīrieša plati ieplestajai acij.

-    Deviņas sekundes, Viktors skarbi noteica.

-    Labi, labi! sibīrietis vaidēja. Es pateikšu!

-    Tūlīt. Septiņas sekundes.

-    Kalari vagonu parkā!

-    Vai aizvedīsi mani? Četras sekundes.

-Jā.

Viktors atlaida sibīrieša galvu un izvilka nazi no auss. Sibīrietis spēji atkāpās, atraujot seju no bāra letes mirkli pirms tam, kad viņu sasniedza liesma. Lielais vīrs sagrīļojās, zaudēja līdzsvaru un nokrita uz galda, ar savu lielo ķermeni to salauzdams.

Kādu brīdi viņš pārsteigts gulēja un smagi elpoja. Pacēlis skatienu, viņš ieraudzīja Viktoru, kurš jautāja:

-    Ko mēs vēl gaidām?

36 . nodaĻa

Cīrihe, Šveice

Plkst. 13.11 pēc Centrāleiropas laika

Iekāpjot tramvajā, Rebeka juta, ka vēsais gaiss viņu uzmundrina. Viņa apsēdās aizmugurē, lai varētu novērot pārējos pasažierus; tā bija mācījis viņas jaunais partneris vai pailgs, vai kas nu viņš bija. Tramvajs brauca uz Cīrihes finanšu rajonu, un viņa slēpa nemieru, lūkojoties uz pilsētas tīrajām ielām. Rebekai patika Cīrihe, patika šveiciešu izdangums. Pilsētai bija bagāta vēsture, un tūristi to vēl nebija sabojājuši. Cilvēki ieradās Šveicē strādāt vai slēpot, nevis apbrīnot ainavas.

Viņa labprāt brauktu klusajā tramvajā līdz galam, bet baiļu dēļ izkāpa un atgriezās, ik pa brīdim apstājoties pie kada skatloga, lai redzētu garāmgājēju atspulgus. Arī to viņai bija mācījis slepkava. Rebeka neredzēja nevienu, kurš liktos pazīstams, bet skaudri apzinājās, ka nav gatava šādām operācijām. Kāds varētu viņai sekot no Parīzes ar jocīgu cepuri galvā, un viņa to droši vien nepamanītu. Beidzot apvaldījusi bailes, viņa atkal iekāpa tramvajā un apsēdās pēdējā brīvajā vietā.

Drīz vien Rebeka to atdeva vecam, skumīgam vīram, kurš iekāpa Bānhofštrāses pieturā, un vēl pēc trim pieturām izkāpa Cīrihes centrā. Tur visi bija ģērbušies līdzīgi viņai, un sieviete pūlī nomierinājās.

Vieglā solī viņa gāja garām apģērbu veikaliem un kafejnīcām, kas apkalpoja neskaitāmos Cīrihes baņķierus. Itin visur bija bankas vai citas finanšu iestādes. Dažas atklāti reklamēja savus pakalpojumus, citas slēpās.

Rebeka domāja par slepkavu, kura vārdu nezināja. Viņa ielūkojās pulkstenī. Pirms vairākām stundām abi bija aizgājuši katrs savu ceļu. Rebeku jau māca šaubas. "Pat tad, ja es rīkojos pareizi, nedrīkst uzticēties slepkavam. Kā gan tas būtu iespejams? Viņš pelna, nogalinot cilvēkus. Tā rīkojas tikai neģēlis."

Tomēr Rebeka cerēja, ka slepkavas dzīvotgriba ir tikpat spēcīga kā viņējā. Turklāt viņš bija acīmredzami gudrs un noteikti saprata, ka nav citas izejas kā sadarboties. "Pa vienam mēs nespēsim izdzīvot. Protams, ja vien viņam neizdosies pašam atšifrēt informāciju. Varbūt tādā gadījumā viņš izmēģinātu kaut ko citu bez manas līdzdalības. Un es butu viena, neaizsargāta."

Rebeka dziļi ievilka elpu un pūlējās domāt saprātīgi. Viņa bija redzējusi vīrieša seju, nesatricināmo ticību sev, nepatiku par to, ka nepieciešama cita cilvēka palīdzība. "Slepkava nemaz pie manis nevērstos, ja būtu kaut neliela pārliecība, ka viņš ar visu tiktu galā pats." Vismaz viņa tā cerēja.

Sieviete nopirka zemeņu šokolādes cepumu. Tas lieliski nomierināja kuņģi. Tad viņa pameta galveno laukumu un iegāja klusākā ielā, nevērīgi spēra soļus un pieklājīgi uzsmaidīja šveicaram, ieejot virpuļdurvīs.

Telpa neizskatījās pēc parastas bankas, un tas bija darīts ar nodomu. Vestibils vairāk piestāvētu kādai greznai viesnīcai. Rebeka piegāja pie informācijas letes un nosauca savu vārdu rūpīgi koptajam vīram, kurš stāvēja aiz tās. Viņš ar elegantu, ievingrinātu kustību pacēla klausuli un kaut ko pačukstēja tajā.

-    Kāds tūliņ atnāks pie jums, kundze.

-    Pateicos.

Rebeka gaidīja, sēžot uz grezna, bet neērta krēsla, un atbalstīja zodu plaukstā, cenšoties radīt iespaidu, ka steidzas, bet nav satraukta. Viņa paturēja mēteli mugurā, kaut gan bankā bija silts.

Pēc dažām minūtēm Rebeka pamanīja tuvojamies kalsnu vīrieti akmens brūnā uzvalkā un piecēlās. Abi iegāja liftā ar koka paneļiem un brauca uz otro stāvu, un viņa sekoja vīrietim citā istabā, kur ievadīja konta numura desmit ciparus nelielā ierīcē.

Vīrietis ieskatījās ekrānā un aicināja: Ludzu, nāciet šurp.

Viņi pagāja garām diviem apsargiem. Pie bankas pārvaldnieka biroja durvīm Rebeka atteicās no kafijas, iegāja iekšā un atkal gaidīja. Kabinets bija iekārtots klasiskā stilā un ierīkots tā, lai izstarotu bagātību un varu. Rebeka to uzskatīja par vecmodīgu un nomācošu. Viņa bija moderno laiku sieviete. Arī šī gaidīšana kļuva nomācoša, it īpaši tāpēc, ka viņa bija brīdinājusi banku par savu ierašanos.

Vēl pēc piecām minūtēm kabinetā ienāca maza auguma vīrietis ar lieko svaru un brillēm. Viņš bija ģērbies svītrotā uzvalkā, kas izmisīgi, bet neveiksmīgi centās nomaskēt vidukli.

-    Bernšteinas jaunkundze, viņš sveicināja Rebeku. Prier.ijos jūs atkal satikt.

Viņi bija iepazinušies pirms trim mēnešiem, kad reģistrēja šo kontu operācijas līdzekļu saņemšanai. Šķita, ka aizritējusi mūžība, bet tuklais vīrs viņu pazina vai vismaz izlikās pazīstam. Rebeka paspieda viņa roku; tā bija mīksta, silta un nedaudz mikla.

-    Arī es priecājos.

Džoels Meljets apsēdās uz sarkanā ādas krēsla tik liela, ka viņš izskatījās muļķīgi, kā punduris. Rebeka izlikās to nemanām tāpat kā pirmajā tikšanās reizē un prātoja, vai tā dara arī citi klienti.

Viņa atpogāja mēteli un novilka to, nesteidzīgi salocīdama

uz krēsla, lai Meljets varētu viņu aplūkot no priekšas un sāniem. Rebekai mugura bija dzeltenbrūns džemperis, vienu izmēru par mazu, un tas apkļāva augumu kā otra āda. Zem džempera bija polsterēts, paceļošs krūšturis, kas vizuāli padarīja viņas krūtis vairākus izmērus lielākas. Redzot sevi šajā ietērpā, viņa pati bija satrūkusies un cerēja, ka arī Meljets nebūs vienaldzīgs.

Šī pasaule piederēja vīriešiem, tomēr Rebeka zināja, ka sievietēm ir lielas priekšrocības salīdzinājumā pretējo dzimumu. Tiklīdz vīriešiem asinis sakāpj galvā, smadzenes vairs nedarbojas.

Viņi apmainījās dažām laipnībām. Meljets pildīja visus apburošā, bet uzticamā baņķiera lomas pienākumus. Rebeka necentās pārtraukt šo izrādi un ļāva Meljetam pašam izvēlēties brīdi, kad sākt runāt par šīs tikšanās iemeslu.

-   Jūs noteikti esat aizņemta sieviete, Bernšteinas jaunkundze, Meljets ieminējās. Kā šodien varu jums palīdzēt?

-    Radušies nelieli sarežģījumi ar dažiem darījumiem.

Meljets šķita satrūcies. Sarežģījumi?

-    Nekas tāds, ko būtu izdarījusi banka. Redziet, es diemžēl pazaudēju kāda klienta informāciju. Mana bijusī darbiniece bija, teiksim tā, nemākulīga un netīšām izdzēsa no mūsu sistēmas dokumentus, ko neizdevās atgūt.

-    Ļoti neveiksmīgi.

-    Es esmu nonākusi sarežģītā situācijā, Rebeka turpināja, jo vairs nevaru sazināties ar klientu, un tas ir ļoti svarīgs klients. Man ir tikai viņa konta numurs, jo viņš reiz pārskaitīja man naudu.

-    Saprotu, Meljets noteica.

-    Meljeta kungs… Džoel… es būtu ārkārtīgi pateicīga, ja jūs man nosauktu kontaktinformāciju par cilvēku, kam pieder šis konts.

-    Bernšteinas jaunkundze, ļoti atvainojos, bet tā ir privā-

I.i   informācija, un es pārkāptu baņķiera ētikas principus, ja to atklātu.

-   Protams, bet es nelūdzu neko tādu, kas jau nebūtu manā rīcībā. Vēl pirms dažām dienām šie dati bija manā sistēmā. |ūs man pateiktu tikai to, ko es jau zinu.

-    Tas nav svarīgi. Meljets līdzjūtīgi pasmaidīja. Man gluži vienkārši nav atļauts to teikt. Es iesaku nolīgt datorspeciālistus, lai atgūtu dzēstos dokumentus.

-    To es jau izdarīju, bet viņiem neizdevās.

-    Klients ar jums noteikti sazināsies.

-    Tāpat kā daudzi citi jūsu bankas klienti, es nestrādāju nozarē, kur uzņēmums un klients bieži sazinās.

Viņa uzsvēra galvenos vārdus, lai zemteksts būtu saprotams.

-    Nezinu, ko atbildēt, Meljets noteica.

-    Atbildiet, ka palīdzēsiet man. Ir ļoti svarīgi, lai es nekavējoties varētu sazvanīt klientu.

-    Man ļoti žēl, bet es to nevaru.

Saudzīgā pieeja nevainagojās panākumiem, tāpēc viņa saniknota piecēlās un piegāja pie loga, atklājot Meljetam skatu uz viņas dibenu, kājām un augstpapēžu kurpēm, kurās sāpēja pēdas. Viņa spēji pagriezās un pamanīja, ka Meljets strauji novēršas.

-    Kāda nekaunība! viņa paziņoja, iespriedusi rokas gurnos. Es esmu konta īpašniece un vēlos zināt, kurš ieskaitīja man vairākus simtus tūkstošus dolāru. Ja neizrādīsiet man šo niecīgo laipnību, es būšu spiesta slēgt kontu un meklēt kādu no jūsu konkurentiem.

Meljets ātri rēķināja galvā. Rebeka jau zināja skaitļus. Trīs mēnešos kontā bija iemaksāti gandrīz divi miljoni dolāru. Gada laikā tie būtu gandrīz astoņdesmit miljoni. Pārāk daudz, lai to zaudētu nieka vārda un adreses dēļ.

Baņķieris nopūtās un pamāja. Labi, es jums palīdzēšu, bet nedošu jums to, ko lūdzat.

-    Tad jūs nepalīdzat, un es vairs neizmantošu jūsu pakalpojumus. Es vēlos nekavējoties izņemt naudu. Simt eiro banknotēs.

-     Pagaidiet, Meljets steigšus iebilda. Es varētu nosaukt grāmatvedi, kurš iemaksāja naudu konta īpašnieka vārdā. Vai tas derētu?

Rebeka apslāpēja smaidu. Ne uz ko vairāk viņa necerēja.

-    Labi.

37 . nodaĻa

Sanktpēterburga, Krievija

Sestdiena

Plkst. 16.58 pēc Maskavas laika

Viņi izmantoja sibīrieša automašīnu melnu astoņdesmito gadu BMW ar visu iespējamo papildaprlkojumu. Viktors sēdēja aizmugurē tieši aiz pasažiera vietas, lai novērotu vadītāju. Salons oda pēc veciem dūmiem, un tumšais apšuvums bija netīrs.

Krievu ar lauztajām ribām Viktors bija ieslēdzis bāra palīgtelpā un piekodinājis bārmenim pēc stundas viņu atbrīvot. |.i puisis to izdarītu ātrāk, Viktors atgrieztos un viņu kastrētu. Mitrais traips jaunekļa biksēs liecināja, ka viņš noticējis.

Brauca viņi klusējot. Sibīrietis lūkojās uz ceļu un veda Viktoru pa nezināmiem pilsētas apvidiem. Gar ielām slējās fabrikas bez nosaukuma, starp tām stiepās nedzīvi, tukši laukumi, un tālumā no augstiem torņiem cēlās dūmi, kas saplūda ar mākoņiem.

Pēc trīsdesmit minūtēm automašīna palēnināja gaitu. Abās pusēs ielai bija redzamas pussabrukušas noliktavas, kas jau vairākus gadus pamestas likteņa varā. Ceļš bija nelīdzens, i/dangāts, ietves piegružotas, un bedrēs krājās melns ūdens. Viktors spogulī ielūkojās acīs sibīrietim.

-    Esam klāt.

Ceļu šķērsoja ķēžu žogs un vārti. Pie tiem stāvēja ga-

ra auguma vīrs ar karakulādas cepuri galvā un smēķēja cigareti. Aiz žoga stiepās garas, zemas, nokvēpušas ēkas.

Sibīrietis apturēja automašīnu piecu jardu attālumā no vārtiem un atvēra vadītāja puses logu. Garā auguma vīrs aizmeta cigareti un piegāja klāt, noliecās un ielūkojās salonā. Ieraudzījis sibīrieša seju, viņš iesvilpās.

-    Velna milti, Sergej, viņš noteica. Vai atkal greizsirdīgs vīrs ar lauzni? Viņš jau grasījās iesmieties, bet pamanīja Viktoru. Kas tas tāds?

Viktors atbildēja, pirms sibīrietis kaut ko paguva pateikt:

-    Saki Norimovam, ka ieradies Vasilijs.

Sargs bažīgi sarauca pieri, atkāpās un izņēma no kabatas mobilo telefonu, par kādu kaunētos jebkurš amerikāņu pusaudzis. Runājot viņš uzgrieza muguru automašīnai. I’ēc desmit sekundēm viņš ielika telefonu kabatā un palūkojās uz Viktoru. Acīs vidēja bailes.

-     Brauciet iekšā.

Viņš atvēra vārtus, un sibīrietis uzbrauca uz plata, nelīdzena asfalta ceļa, kur bedrēs krājās netīrs, eļļains ūdens. Viņi tuvojās divām lielām fabrikas ēkām. Tālumā rēgojās apgāzts, tukšs vagons. Sibīrietis iegriezās starp abām ēkām un apturēja automašīnu. Viktoram labajā pusē bija paceļamās durvis, aiz kurām pavērās ieeja rūpnīcā.

Sibīrietis norādīja uz tām. Lūk, tur iekšā.

Viktors izkāpa no automašīnas, izliekoties nemanām tumšo stāvu uz slīpā jumta vai otru, kas stāvēja rūpnīcā aiz viņa. Visas Viktora kustības bija pārdomāti lēnas, lai neviens nervozs krievs nesāktu šaut. Viņš tuvojās durvīm un turēja rokas gar sāniem, kaut gan bija auksts. Iekšā varēja saskatīt vecus elektriskos vilcienus, pusgatavus un sarūsējušus. Viktors pameta skatienu apkārt un iztēlojās, kā Padomju

Savienības laikos te ražotos vagonus eksportēja tūkstošiem ļiidžu attālumā uz visām draudzīgajām valstīm. Pēc impēnjas sabrukuma vagonu rūpnīcu slēdza, darbu apturēja un nekad vairs neatsāka.

Pamanījis divus milzīga auguma krievus, kas iznira no fiias un tuvojās viņam, Viktors apstājās. Biezajās drēbēs, apauguši ar bārdu, viņi vairāk līdzinājās pērtiķiem, nevis cilvēkiem. Viens šķita apmēram četrdesmit gadus vecs, un viņa bārdā vīdēja sudraboti pavedieni. Otrs bija jaunāks, viņa seju un kaklu kropļoja uguns atstātas rētas.

Viņam rokā bija šautene AK-47, jaunāks slavenā Kalašņikova automāta līdzinieks. Tas nebija pavērsts pret Viktoru, tomēr rētainais vīrietis to turēja tā, ka ik brīdi varētu izšaut. Bijušais bruņoto spēku kareivis.

Vecākajam vīram rokās nebija ieroča, bet kreisajā padusē 1/,spiedās kaut kas līdzīgs šautenes apveidam. Jaunākais krievs atkāpās, kamēr otrs tuvojās Viktoram, kurš nesteidzīgi atpogāja mēteli un pacēla rokas. Krievs viņu pārmeklēja, piesardzīgi vērojot, un sarauca pieri, kad sataustīja Baikāla sistēmas pistoli kabatā. Viņš to izņēma.

-    Vai ir vēl? viņš jautāja.

Viktors papurināja galvu. Vīrietis tik un tā viņu pārmeklēja. Ja būtu citi ieroči, viņš tos atrastu.

-    Šurp.

Viņš pagriezās un veda Viktoru cauri rūpnīcai, kamēr otrs .11 šauteni rokās sekoja desmit soļu attālumā. Ēkā bija tikpat drēgns un auksts kā ārā. Jumtā bija lieli caurumi, un Viktors izvairījās no lāmām, kas izveidojušās zem tiem. Abiem krieviem kājās bija zābaki, un viņi mierīgi gāja pa leilusauksto ūdeni.

Apstājās viņi rūpnīcas tālākajā galā. Metāla kāpnes veda augšup uz kabinetiem. Viktors pamanīja, ka uz vilciena jumta

ir viens no Norimova vīriem, bet otrs stāv tumsā aiz kabineta. Abiem bija automāti.

Vīrs, kurš pārmeklēja Viktoru, lika pagaidīt un devās uz, kabinetu. Pēc brīža viņš iznāca, bet nekāpa lejā un nostājās uz kāpnēm, apbruņots ar Kalašņikova automātu tāpat kā pāļ rējie.

Viktoru pieskatīja pieci bruņoti vīri, izvietojušies tā, ka varētu šaut uz pretinieku, bet netrāpīt kādam no savējiem. Ja viņi nolemtu uzbrukt, Viktoram nebūtu nekādu izredžu.

"Šie vīri ir prasmīgi meistari," viņš atzina.

Kabineta durvis atvērās, un iznāca Norimovs. Pēdējoreiz, kad Viktors viņu redzēja, viņam bija maz matu, un tagad to kļuvis vēl mazāk. Atlikušie bija apcirpti dažu milimetru garumā. Viņš bija gara auguma vīrs ar stūrainu seju, platiem pleciem, spēcīgām rokām un izskatījās neveikls, bet Viktors zināja, ka viņa lielais augums ir mānīgs. Tas slēpa tādu ātrumu un izdarību, ka jebkurš uzbrucējs būtu nepatīkami pārsteigts.

Viņa sejas izteiksme bija bezkaislīga, acis dziļi iegrimušas zem biezajām uzacīm. Reiz tumšā bārda tagad bija sirma un glīti apcirpta. Viņš bija ģērbies melnā uzvalkā un vairāk līdzinājās cienījamam uzņēmējam nekā nežēlīgam darbonim un bijušajam specdienesta aģentam. Norimovs sarauca lūpas savādā smaidā, ieraudzījis Viktoru, un viņa acīs pavīdēja vienlaikus neticība un piesardzība.

-    Vasilij! viņš uzsauca. Tu mani pārsteidzi. Viņš runāja izsmalcinātā, dobjā balsī, kā jau labi audzināts cilvēks.

Viktors atbildēja uz smaidu. Man patīk ierasties dramatiski.

-    Jā, tā ir. Bet, kad man pirms piecām minūtēm piezvanīja un paziņoja, ka esi šeit, es neticēju, ka tas patiesi esi tu. Domāju, ka nākamreiz tevi satikšu otrā Stiksas krastā.

-    Vai tas nozīmē, ka tu nepriecājies mani redzēt?

-            Tā nu gan es neteicu, Norimovs sacīja, un viņa smaids kļuva platāks.

-    Ko tu gribi teikt?

-             Tavas metodes bija nedaudz pārmērīgas. Nevajadzēja

l,i  apstrādāt Sergeju un Dmitriju.

-    Man vajadzēja runāt valodā, ko viņi saprastu.

-    Vai mēģināji krieviski?

-    Es esmu ierūsējis.

Norimovs kaut ko norūca. Puiši tikai sargāja mani, rūpējās, lai neviens mani lieki netraucētu. Kā sekretāres. Viņš iesmējās. Tagad man jāuzmanās vairāk nekā jebkad. Mani vajā gan sāncenši, gan korumpētie kruķi. Pat nezinu, kurš ir sliktāks.

-    Progresa cena, Viktors noteica.

-            Tagad dzīve ir daudz nežēlīgāka nekā iepriekš, Norimovs pamājis atbildēja. Tu izskaties citāds.

-    Tā bija paredzēts.

-             Operācija? Tiklīdz Viktors pamāja, Norimovs pasmaidīja. Iepriekš tu biji glītāks.

-             Zinu, Viktors piekrita. Tas radīja sarežģījumus. Viņš brīdi lūkojās krievam acīs. Vai grasies kāpt lejā?

Norimovs ar abām rokām satvēra margas. Man tepat ir labi.

-    Vai domā, ka es ierados tevi nogalināt?

Piepeši Norimova sejas izteiksme mainījās, tādējādi apliecinot, ka Viktors uzminējis.

-    Es neesmu bruņots, Viktors sacīja, pavēris žaketi.

-             Ticu, Norimovs atbildēja. Bet… vai tas tevi jebkad ir aizkavējis?

Viktors pamāja, pieņemot pārmetumu un komplimentu.

Ja es gribētu tevi nogalināt, tad šobrid te nestāvētu. Es vēlos aprunāties.

Kādu bridi Norimovs domāja. Viktors vēroja krievu, gatavodamies jebkurai iespejai, gaidīdams žestu, kas dotu mājienu sargiem šaut. Viņam nebija ne jausmas, ko tāda gadījumā darīt. Droši vien mirt.

-     Labi, Norimovs beigu beigās noteica. Aprunāsimies.

38 . nodaĻa

Plkst. 17.37 pēc Maskavas laika

Viņi sēdēja kabinetā rūpnīcas otrajā stāvā. Tajā bija dokumentu skapji un plaukti kā parastā uzņēmumā, nevis organizētās noziedzības tikla nervu centrā. Norimovs bija iekārtojies pie vienkārša, pulēta galda, uz kura bija sudraba krāsas klēpjdators, kā arī dokumentu un aplokšņu kaudzīte. Viktors sēdēja viņam pretī. Aiz viņa stāvēja viens miesassargs, otrs bija aiz Norimova. Vēl viens gaidīja aiz durvīm. Visiem bija ieroči.

Norimovs šķita gluži kā ieslodzīts savā kabinetā, un Vikloru interesēja, cik ilgi tā jau ir. "Vai Norimovs saprot, ka pats sevi padarījis par cietumnieku?"

-    Atvainojos par vēso uzņemšanu, bet tu noteikti saproti, kāpēc mani māca aizdomas, Norimovs iesāka. Ja bez iepriekšēja brīdinājuma viesos ierodas algots slepkava, labāk būt piesardzīgam nekā mirt.

-    Nepiemini to vārdu.

-    Kuru? Norimovs tēloja, ka ir izbrīnīts. Slepkava? Es aizmirsu, ka tev tas nepatīk.

-    Neaizmirsi gan.

Norimovs pavīpsnāja. Cik gadi pagājuši? Trīs?

-    Četri.

-    Daudz. Tu esi novecojis skaisti.

-    Es dzeru vitamīnus. Viktors nopētīja Norimovu. Tev laikam pietiek ēdiena.

-     Jā, noteikti. Es esmu uzblīdis viduklī un paretinājis galvvidu. Norimovs iesmējās, uzsitis pa savu lielo vēderu.

-     Patiesībā es tikai glābjos no aukstuma.

-    Kā ar tavu plecu?

-     Tas vēl joprojām par sevi atgādina. Norimovs skaļi izpūta gaisu caur degunu. Pērn es apmeklēju speciālistu Maskavā. Viņš pateica, ka aiz lāpstiņas uzkrājas šķidrums. Tā adata, ar ko viņš visu izsūca, bija tik liela. — Norimovs turēja plaukstas vismaz divpadsmit collu attālumā. Labāk nepalika. Reizēm es nedēļas laikā iztukšoju pretsāpju līdzekļu pudeli.

-Žēl.

-    Ja jāizvēlas starp dzīves sāpēm un nāves nejutīgumu, es labprāt izvēlos sāpes.

-    Skaists teiciens.

-    Pateicos. Norimovs pielieca galvu. Un tu, Vasilij? Vēl joprojām necaursitams?

Viktors atcerējās lielo zilumu uz krūtīm un mazo nobrāzumu tā vidū. Negribētos tā teikt.

-    Nevēlies izaicināt likteni?

-    Kaut kas tamlīdzīgs.

-    Tu mēdzi teikt, ka pats esi sava likteņa kalējs, Norimovs aizrādīja.

-    Tā ir vēl joprojām.

-    Lai cik prasmīgs un straujš tu būtu…

-    …tu nevari aizbēgt no lodes, Viktors pabeidza.

Norimovs pamāja miesassargam. Ielej mums kaut ko

dzeramu!

Miesassargs atvēra skapīti, izņēma skotu viskija pudeli un divas glāzes, ko pielēja gandrīz pilnas. Norimovs alkaini satvēra savējo. Viņa vaigi bija sārti, zem ādas varēja saskatīt plīsušus asinsvadus. Senāk viņš nedzēra tik daudz.

-    Par seniem sabiedrotajiem! Norimovs pacēla glāzi.

-    Par seniem draugiem, Viktors izlaboja.

Iztukšojis glāzi, Norimovs atzinīgi ieņurdējās. Viktors sekoja viņa priekšzīmei, bet klusēja.

-    Ļoti patīkami, Norimovs atzina. Man reti izdodas iedzert ar kādu, kurš no manis nebaidās.

-    Brinos, ka no tevis kāds baidās.

Norimovs iesmējās. Nu, varbūt ne no manis, bet no tā, ko es varu panākt. Visi šie tārpi, kas strādā pie manis… Neviens nezina, kas es biju pirms desmit vai pat pieciem gadiem. Viņi domā, ka es esmu vecs un gauss. Droši vien neviens neatceras, ka reiz es biju citāds.

-    Es atceros.

Viņi ilgi lūkojās viens uz otru. Viktors atvēra cigarešu paciņu un ar zobiem izvilka vienu cigareti. Norimovs nedaudz iepleta acis.

-    Man šķita, ka tu atmeti.

Viktors aizdedza sērkociņu un tuvināja to mutei. Jā.

-    Tie draņķi…

-    Zinu, Viktors pārtrauca viņu. Nevajag atgādināt. Es samazinu apjomus.

-    Pat Bonds vairs nesmēķē.

Ar īkšķi un rādītājpirkstu Viktors apdzēsa sērkociņu, ievilka dūmus un sarauca uzaci. Kas tas tāds?

Norimovs pasmaidīja. Viņam bija dzelteni zobi. Kāds ir tavs pašreizējais skaitlis?

-    Es vairs neskaitu.

-    Agrāk skaitīji.

-    Jā. Viktors palocīja galvu. Reiz tas šķita svarīgi.

Krievs indīgi pasmaidīja. Vai tu vēl joprojām izsūdzi

grēkus baznīcā?

Viktora krēsla āda nočīkstēja. Viņš palūkojās uz glāzi.

Cik ilgi liksi man gaidīt nākamo?

Norimovs pamāja miesassargam, un tas steigšus piepildīja glāzes. Abi iedzēra malku. Kā veicas nāves biznesā?

Kādu brīdi Viktors apsvēra atbildi. Man vajag uzticamākus klientus.

-     Es labprāt tevi nolīgtu. Bet es varētu algot četrus normālus vīrus gandrīz visu gadu par naudu, ko tu prasi par vienas nakts darbu. Ja ir daudz sargu, prasmes vairs nav tik nepieciešamas.

Viktors nedomāja, ka vajadzētu iebilst. Turklāt es tagad prasu daudz vairāk.

-     Un noteikti esi katru kapeiku vērts. Norimovs skaļi iesmējās. Ja grasies kādu laiku pavadīt šeit, es noteikti varētu sameklēt tev darbu.

-    Pat tad, ja to gribētu, es pārak ilgi esmu bijis prom.

-    Vienalga. Tava slava ir palikusi, un līdz ar to visas durvis ir vaļā.

-     Es tā vairs nestrādāju. Šāda slava nozīmē to, ka mani kāds nemitīgi meklē.

-    Ja pārdomāsi, tu zini, kur mani atrast.

Viktors pamāja un jautāja: Un tu, Alek? Kā ar jauno impēriju?

-   Es esmu pēdējais godīgais noziedznieks šajā pilsētā. Un, lūk, ko tas man devis.

-    Kā klājas jaukajai Eleonorai? Viktors iemalkoja viskiju.

Norimova sejā pavīdēja skarba izteiksme. Viņa ir mirusi.

-    Kas notika?

-    Slimība.

-    Slimība?

-     Ārsti domāja, ka tas nav nekas bīstams. Kad saprata, ka kļūdījušies, bija jau par vēlu.

-    Man ļoti žēl.

-     Pateicos.

-    Viņa bija skaista sieviete.

Norimovs novērsās. Ne pašās beigās.

Brīdi valdīja smagnējs klusums. Viktors negribēja ķerties pie banalitātēm, lai kliedētu neveiklību.

Beidzot ierunājās Norimovs. Vai tu vēl joprojām lieto tos mēslus?

-    Nē.

Krievs pasmaidīja un nopūtās, it kā noskumis, ka jāķeras pie neizbēgamā. Tu droši vien neesi ieradies vienkārši ciemos.

-    Kāds mēģina mani nogalināt.

-    Vai nevajadzētu būt otrādi? Krievs smaidīja.

-    Protams, Viktors piekrita. Es esmu iemantojis ienaidniekus.

-    Tavā jomā tas noteikti ir pastāvīgs drauds.

-    Šoreiz ir vēl sarežģītāk. Man vajag tavu palīdzību.

Norimova sejā pavīdēja izbrīns. Manu palīdzību? Viktors

pamāja, un krievs piebilda: Laikam ir pavisam nopietni.

-Jā.

-    Ko es varu izdarīt?

-    Painteresēties šur tur manā vārdā.

-    Es pārtraucu pie viņiem strādāt vēl pirms tevis. Man…

-    Bet tev vēl joprojām ir sakari ar organizāciju, vai ne? Tiklīdz Norimovs izklaidīgi, gandrīz vai neapzināti pamāja, Viktors noteica: Ļoti labi.

-    Ko tev vajag?

Viktors pabāza roku zem mēteļa pavisam lēni, lai miesassargi nepārprastu, un izņēma zibatmiņu.

-    Šeit ir dokuments. Man vajag uzlauzt šifru. Viktors nolika zibatmiņu uz galda.

-    Kur tu to dabūji? Norimovs jautāja, to paņēmis un rūpīgi nopētījis.

-    No izbijuša biznesa partnera.

Norimovs viszinīgi sarauca uzaci. Pastāsti, kas notika!

-    Pirmdien es izpildīju līgumdarbu Parīzē, un tajā ietilpa šīs zibatmiņas iegūšana un piegāde. Kad atgriezos viesnīcā, mani gaidīja slepkavu komanda. Es gribu zināt, kurš viņus sūtīja.

Viktors nolēma nepieminēt, ka šis cilvēks, šķiet, bija arī pasūtītājs un C1P darbinieks.

-    Parīzē? Es par to lasīju, bet nebūtu uzminējis, ka runa bija par tevi. Tu nemēdz iekļūt avīžu virsrakstos.

-    Šoreiz nebija iespējams no tā izvairīties.

-    Viesnīcā esot nošauti astoņi cilvēki. Norimovs pieliecās tuvāk. Vai to visu paveici tu?

-    Tikai septiņus, Viktors atbildēja. Vēl vienu pirms tam. Un vēl vienu pēc.

-    Man šķita, ka tu neskaiti.

Viktors brīdi lūkojās uz viņu. No dažiem paradumiem ir grūti atbrīvoties.

Norimovs papurināja galvu. Prasmes tu noteikti neesi zaudējis.

-     Tas, kurš gribēja mani nogalināt, Viktors sacīja, izlicies nedzirdam repliku, vēlējās iegūt zibatmiņu. Pagaidām tas ir viss, ko zinu. Ja tās informācijas dēļ ir vērts nogalināt, es gribu noskaidrot, kas tur ir.

-    Un ko tas dos?

-    Varbūt palīdzēs atrast ienaidniekus. Varbūt ne.

-    Kāpēc tu to vēlies? Līdz šim tevi nav interesējusi atriebība.

-    Arī tagad neinteresē, Viktors sacīja. Un nekad neinteresēs.

-    Kāpēc tad tu uztraucies?

-    Jo viņi mani atrada.

Norimovs cieši ielūkojās viņam acīs un pamāja. Es vēl pazīstu cilvēkus no organizācijas, datoru speciālistus, kas varētu palīdzēt.

-    Paldies.

-    Tomēr tu lūdz kaut ko ļoti neparastu. Cilvēkiem radīsies aizdomas, viņi uzdos jautājumus.

-    Uzpērc viņus. Es segšu visas izmaksas.

-    Tie ļaudis vēl joprojām grib tevi nogalināt. Norimovs neatlaidīgi viņu vēroja.

-    Es neesmu to aizmirsis.

-    Un tu esi gatavs riskēt?

-    Tāpēc jau es esmu šeit, vai ne?

Krievs brīdi apdomāja atbildi. Man vienmēr ir šķitis dīvaini, ka tu tā uzmanies, lai paliktu dzīvs, bet reizēm uzvedies kā pašnāvnieks. Viktors saglabāja bezkaislīgu izteiksmi. Norimovs pārlaida plaukstu pār bārdu. Man jau ir uzdevuši jautājumus par tevi. Toreiz nomira ģenerālis, laikam Banarovs. Pašnāvība. Iešāva sev galvā ar savu pistoli. Viņi domāja, ka to izdarīji tu, ka tu tajā nedēļā biji Krievijā.

-    Ko tu viņiem pateici?

-    Ka neesmu tevi redzējis daudzus gadus.

-    Vai viņi noticēja?

-     Kas to var zināt? Izmeklētājam es nepatiku. Viņa vārds bija Aniskovačs. Es to iegaumēju. Domāju, ka viņš reiz daudz sasniegs. Izskatījās pašapzinīgs, bet gudrs. Atgādināja man tevi. Norimovs pasmaidīja. Viņam līdzi bija garš līķu saraksts, un viņš gribēja zināt, kurus no tiem esi novācis tu.

-    Un tu teici…

-     Ka tu varbūt esi nogalinājis visus. Bet es pastāstīju par baumām, ka tu esi miris, tāpēc pat tev būtu grūti izpildīt visus šos uzdevumus. Pēc tam viņš man parādīja tavu fotogrāfiju un apgalvoja, ka tā esot uzņemta nesen.

-Kur?

-     Nevarēju saprast. Nesatraucies, tur bija redzama tava labā puse. Norimovs plati pasmaidīja. Aniskovačs gribēja tevi notvert Banarova dēļ; pārējie viņam nerūpēja. Viņš mēģināja tevi izsekot, izmantojot pavedienus no kada cita darbiem.

-    Vai viņš tev to teica?

-    Tas nebija nepieciešams. Tiklīdz Viktors pamāja, Norimovs uzdeva jautājumu: Nu, vai tu nogalināji Banarovu?

Viktora sejas izteiksme nemainījās. Neatceros.

Norimovs nopietni uzlūkoja viņu. Toties viņi atceras, Vasilij.

-    Tad es uzmanīšos, lai neuzjundītu viņu atmiņas.

-    Vai esi padomājis arī par mani? Es jau šobrīd viņiem nepatiku. Kā tev šķiet, ko viņi izdarīs, ja uzzinās, ka esmu tev palīdzējis?

-    Kad es esmu lūdzis tev pakalpojumu?

-    Nekad. Norimovs klusēja, ilgi vēroja Viktoru un tad ierunājās: Tu esi mainījies.

-    Es esmu notievējis.

-    Nē, es runāju par kaut ko citu.

-    Un vecāks. Viktoram nepatika to atzīt.

Krievs papurināja galvu. Nē, kaut kas cits. Bet es zinu, ka tādi cilvēki kā mēs nemainās. Mēs pielāgojamies.

-    Tā ir nepieciešamība.

-    Vai atceries, ka es reiz skaidroju, kāpēc tu esi īpašs? Norimovs negaidīja Viktora atbildi. Tādi cilvēki kā tu un es… mēs vai nu izmantojam savā labā to neparasto, kā nav citiem, vai ari nolaižam rokas un ļaujam, lai tas mūs iznīcina.

-    Es tam vēl joprojām ticu.

-    ja es tev palīdzēšu, mēs būsim norēķinājušies par Čečeni ju.

-    Protams, Viktors nevilcinoties piekrita.

Norimovs gausi pamāja. Es darīšu, ko spēšu.

-    Pateicos.

-    Nav par ko.

-    Tev vajadzēs zibatmiņas kopiju.

-    Vai tu man neuzticies? Norimovs pasmaidīja.

-    Nē.

Smaids pazuda, un Norimovs skarbi uzlūkoja Viktoru.

Un saņēma tādu pašu skatienu pretī.

Norimovs novērsās pirmais un ievietoja zibatmiņu datorā. Vai varēs nokopēt saturu?

-    Šifrēta ir informācija, nevis zibatmiņa.

Aizritēja tikai dažas sekundes, kamēr Norimovs nokopēja datus un atdeva zibatmiņu Viktoram.

-    Gatavs. Es nokopēšu to visu uz diska un iedošu saviem paziņām. Neraizējies, pēc tam es to izdzēsīšu no sava datora.

-     Es neraizējos, Viktors atbildēja. Un būs drošāk, ja mēs tiksimies nevis šeit, bet kādā ļaužu pilnā vietā.

Norimovs atplauka. Gluži kā senajos laikos?

-    Tieši tā.

-    Kā darīsim?

-    Es piezvanīšu uz tavu bāru, nosaukšu laiku un vietu, kur tiksimies. Cik ilgi?

-    Ja mani paziņas to spēs, tad nevajadzēs daudz laika. Norimovs pabraucīja bārdu un novērsās, tad atkal palūkojas uz Viktoru, un viņa acīs pavīdēja kaut kas neizprotams.

Ne vairāk kā četrdesmit astoņas stundas.

Viktors iztukšoja glāzi un piecēlās.

-    Tiksimies pirmdien.

39 . nodaĻa

Centrālā izlūkošanas pārvalde, Virdžīnijas štats, ASV Svētdiena

Plkst. 06.05 pēc Austrumu zonas laika Čembersa izskatījās sadrūmusi. Viņa eleganti sēdēja uz krēsla, nedaudz pieliekusies un atbalstījusi elkoņus pret galdu. Zinu, ka ir svētdiena un agrs, bet visi noteikti saprot, cik nopietna ir situācija. Varbūt jau šobrīd kaujas raķetes piesavinās kāds, kuru mēs ļoti nevēlamies redzēt labāk bruņotu. Nav runa tikai par pārākumu ieroču ziņā; mūs satrauc visas pasaules drošība. Ja tehnoloģija nokļūs nepareizajās rokās, mūsu spēja aizstāvēt savas intereses un nodrošinās mieru būtiski samazināsies. Neviens no šeit sēdošajiem to noteikti nevēlas.

Prokters piekrītot pamāja. Arī Fērgusons un Saikss svinīgi pielieca galvu.

-    Zinu, ka jums nav vajadzīgas uzmundrinošas runas, lai strādātu, cik spēka, Čembersa turpināja. Mēs saprotam, ka laika rezerves izsīkst. Pagājusi jau gandrīz nedēļa kopš Ozola nāves un informācijas zādzības. Šis noziegums ir jāatklāj pavisam drīz. Viņa apklusa un palūkojās uz Prokteru. Vai esam spēruši kaut soli tuvāk Ozola slepkavam?

Prokters papurināja galvu. Alvaress seko pēdām, kas ved pie Stīvensona un komandas nolīdzēja, bet slepkavas meklējumi diemžēl nokļuvuši strupceļā. Mēs pat nevaram sa-

prast, vai viņš strādā specdienestu vai privāto klientu uzdevumā. Mums ir liecinieku ziņojumi, kas nav pat iztērētā papīra vērti, novērošanas kameru ieraksti, kuros ir cilvēks, bet nav sejas, un nav neviena lietiska pierādījuma. Vācijā mēs ieradāmies dienu par vēlu. Viņš droši vien aizlidoja uz Čehiju, bet kopš tā laika nekas nav dzirdēts. Darbā iesaistītas visas nodaļas. Visām filiālēm nosūtīti ziņojumi. Viņu meklē visā Eiropā. Bet mēs nevaram viņu atrast.

Čembersa sarauca pieri. Tātad viņš gluži vienkārši izgaisis?

-    Viņš varētu būt mums deguna galā, un mēs viņu neredzētu. Diemžēl mēs nezinām, ko meklējam.

-              Noteikti ir kādi aizdomās turamie, Čembersa sacīja.

-     Kuri zināmie algotie slepkavas ir pazuduši? Kurš izlūkošanas dienests nodarbojas ar kaut ko aizdomīgu?

-   Pat pieņemot, ka viņš nav kāda ārzemju izlūkošanas dienesta tiešais darbinieks un tika nolīgts šim uzdevumam, tas neko labu nedod. Eiropā strādā vairāki simti šādu cilvēku, varbūt pat tūkstoši. Mēs zinām tikai sīku daļiņu no visiem, un no tiem savukārt varam atsijāt tikai vēl vienu sīku daļiņu. Paliek plašs aizdomās turamo loks, un par vairākumu no tiem nav nekādas informācijas. Turklāt nedrīkst aizmirst, ka šis slepkava ir īsts meistars. Viņš ir adata slepkavu kaudzē.

-    Vai ir kādi minējumi? Čembersa noņēma brilles un paberzēja acis.

-    Viesnīcas darbiniece teica, ka viņš runājis franciski kā iedzimtais, un Minhenē kaimiņš apgalvo, ka viņš izklausījies pēc vācieša. Vai nu viņš ir no Francijas un Vācijas, vai arī prot vairākas valodas un varētu būt dzimis jebkur. Pagaidām viņš izmantojis divas britu pases, un iespējams, ka viņš ir no Lielbritānijas. Prokters iztaisnoja muguru. Mēs varam prātot līdz nemaņai, bet mironis ir bijušais Krievijas un padomju armijas jūras spēku virsnieks, kurš centās pār

dot krievu kaujas raķetes, tāpēc es uzskatu, ka slepkava droši vien ir no Arējās izlūkošanas dienesta.

-    Tādā gadījumā mēs nemūžam neiegūsim kaujas raķešu tehnoloģiju, Čembersa noteica. Maskava to nepieļautu.

Prokters pamāja. Protams, bet tas neizskatās pēc krieviem, vai ne?

-    Kādā zinā?

/

-Ja slepkava ir no Ārējās izlūkošanas dienesta, tas daudz izskaidro, bet kurš tad nolīga septiņus uzbrucējus, kas viņu mēģināja nogalināt pēc darba paveikšanas? Kurš vispār zinātu, ka Ārējās izlūkošanas dienests viņu turp nosūtījis? Un Ozola nošaušana sānielā ir pārāk vienkārša. Tas nav polonijs tējā vai pašnāvība. Nesāpīga nāve nodevējiem… tas nav viņu rokraksts.

Čembersa atglauda matus aiz ausīm. Nezināju, ka viņiem vispār ir kāds rokraksts.

Prokters pamanīja Saiksa pieglaimīgo smaidu un palūkojās uz Fērgusonu. Vecais vīrs pagaidām neko nebija piebildis. Kā tev šķiet?

Fērgusons nopētīja Prokteru. Nezinu, draugs.

Vecais vīrs nekad neuzrunāja Prokteru vārdā. Vienmēr par draugu vai cilvēku. Prokteram tas šķita kaitinoši un pat aizvainojoši, it kā Fērgusons izrādītu viņam necieņu. Bet Prokters nosprieda, ka uztver to pārāk saasināti. Un pat tad, ja tā nebūtu, viņš negrasījās iegūt ķildīga cilvēka slavu, par to ieminoties vai uzstājot, lai Fērgusons viņu uzrunā par Rolandu Proktera kungu.

-    Krievija ir tavs lauciņš, Vili, Prokters sacīja, izmantodams iespēju atbildēt uz familiaritāti ar to pašu. Viņš zināja, ka Fērgusonam nepatīk vārda saīsinājums. Vai ir vērts turēt aizdomās Ārējās izlūkošanas dienestu?

-             Ļoti iespējams, Fērgusons atbildēja pēc pārdomu brīža.

-    Mēs galu galā runājam par krievu ieroču tehnoloģiju. Maskava darītu visu, lai sargātu savus noslēpumus.

-      Vai uzskatāt, ka tas ir viņu rokraksts? Čembersa jautāja.

-    Vai jums tā nešķiet?

-    Es neesmu pārliecināta.

-    VDK netrūkst ne iespēju, ne vēlēšanās nogalināt Ozolu. Ja viņi uzzināja, kas Ozolam padomā, tad noteikti centās atgūt informāciju un pārtraukt noplūdi. Un nodevējus soda vienmēr, lai kurā pasaules malā viņi slēptos.

Prokters zināja, ka Fērgusona paradums dēvēt Ārējās izlūkošanas dienestu par VDK saglabājies no aukstā kara laikiem. Viņaprāt, tas bija viens un tas pats. Divdesmitā gadsimta tumšajos laikos Fērgusons bija gandrīz varonis, bet nespēja iet līdzi laikam un mainīt domāšanu. Pasaule bija gājusi uz priekšu. Austrumi un Rietumi tagad bija nevis ideālu iemiesojums, bet tikai atzīmes kompasā.

-    Bet iespējamās sekas… Prokters iebilda.

-     Kadas sekas? Fērgusons manāmi sadusmojās. Ja mums nav neapgāžamu pierādījumu par viņu iesaistīšanos, un tādu nekad nebūs, šobrīd mēs varam viņus tikai norāt. Ko gan citu? Turklāt mums būtu grūti to darīt, saglabājot nopietnību. Mēs galu galā centāmies nozagt viņu tehnoloģiju, tātad mums īsti nav tiesību viņiem pārmest par izvēlētajām metodēm. Neaizmirstiet, ka Ozols bija nodevējs. Mēs nevarētu neko iebilst, turklāt viņiem tik un tā būtu vienalga. Maskava vairākas reizes atteicās mums šo tehnoloģiju pārdot. Visi domā, ka pēc Padomju Savienības sabrukuma lācim apgriezti nagi, ka piecdesmit gadu ilgu sacensību aizvietojusi draudzība. Tā ir muļķīga doma, un es nespēju noticēt, ka Amerika to tik viegli pieņēmusi. Lācis ir un paliek lācis. Varbūt šobrīd vājāks, bet tas nozīmē tikai to, ka tam jābūt viltīgākam.

Kabinetā brīdi valdīja neveikls klusums. Fērgusons bija piesarcis. Prokters nezināja, ko teikt. "Tātad večuku māc sarūgtinājums par mainīto pasaules kārtību un viņa vietu tajā.

Fērgusons acīmredzot pārāk ilgi cīnījies pret komunistiem, lai samierinātos. Nožēlojami, pat skumji, bet… jo ātrāk Fērgusons atvaļināsies, jo labāk."

-     Labi, Prokters noteica. Kā mums vajadzētu rīkoties?

Fērgusons dziļi ieelpoja, lai nomierinātos. Noskaidrot, kas krieviem padomā.

40 . nodaĻa

Žukovka, Krievija

Sestdiena

Plkst. 21.04 pēc Maskavas laika

Pulkvedis Aniskovačs izkāpa no Ārējās izlūkošanas dienesta limuzīna un pamāja vadītājam. Tas aizvēra durvis. CIrantij čirkstot, Aniskovačs tuvojās trīsstāvu vasarnīcas ieejai. Lielais, greznais nams bija būvēts pirms revolūcijas, un no svešām acīm to slēpa augstas, sniegotas priedes. "Māju ar divpadsmit guļamistabām," Aniskovačs prātoja, "gan ir īliezgan smieklīgi saukt par vasarnīcu."

Žukovka bija daudz šādu māju, kas piederēja Krievijas varenajiem un bagātajiem. Daži to dēvēja par Maskavas Beverlihilsu. Aniskovačs nekad nebija viesojies Beverlihilsā, bet zināja par to pietiekami, lai secinātu, ka Žukovka ir gaumīgāka. Kalpotājs jau bija atvēris viņam durvis, un pulkvedis iegāja siltumā. Viņš atpogāja garo mēteli un pasniedza to kalpotājam.

Mājas iekārtojums bija vēl iespaidīgāks par ārpusi, un Aniskovačs brīdi aplūkoja marmora grīdas, paneļiem apšūtās sienas un oriģinālās eļļas gleznas. Viņš dzirdēja neskaidras balsis, smieklus un klusu mūziku, kas plūda no kādas istabas. Izklausījās pēc kokteiļviesībām vai svinīgām vakariņām, kur citkārt garlaicīgie viesi baudījuši alkoholu un beidzot iemācījušies izklaidēties. Kalpotājs norādīja uz durvīm,

un Aniskovačs iegāja kabinetā. Tur neviena nebija, un viņš stāvēja vidū, salicis rokas aiz muguras. Viņš mēģināja izlikties, ka apkārtne un notiekošais viņu nesatrauc, tomēr zināja, ka ir uzaicināts, lai radītu iespaidu. Vajadzētu vismaz daļēji izturēties tā, kā no viņa gaidīja.

Uz skapīša bija nolikta brendija karafe, tai blakus divas glāzes uz sudraba paplātes, sagatavotas viņam un namatēvam. Ļaudamies piepešai iegribai, Aniskovačs ielēja sev dzērienu. To varēja uzskatīt par nepiedodami nepieklājīgu rīcību, bet pulkvedis uzskatīja, ka namatēvs to uztvers kā spēka pazīmi un apbrīnos viņu par šādu pašpārliecinātību.

Vairākums cilvēku šādā situācijā nervozētu, bet Aniskovačs bija pavisam mierīgs. Viņš ielūkojās ovālā spogulī virs kamīna. Skujoties viņš bija iegriezis sev ādā uz zoda, un brūce nedaudz bojāja glīto seju, tomēr piešķīra ari vīrišķību viņa pievilcīgajiem vaibstiem. Aniskovačam bija stūrains žoklis, tumšas acis ar caururbjošu skatienu, un viņš apzinājās, ka ir visizskatīgākais vīrietis savā nodaļā… vai pat visā organizācijā. Viņam patika domāt, ka gandrīz visas darbinieces viņu iekāro.

Aniskovačs izdzirdēja soļus gaitenī, bet izlikās pārsteigts, kad kāds ierunājās: Piedodiet, ka nokavēju, Genādij.

Pulkvedis pagriezās un pamāja. Jūtos pagodināts, biedri Prudņikov.

Virietis, kurš stāvēja durvīs, bija gara auguma un smagnējs, un viņam mugurā bija labi piegriezta smokinga žakete, kas apslēpa vismaz desmit liekās mārciņas. Viņam bija gandrīz sešdesmit, tomēr viņš izskatījās dažus gadus jaunāks. Prudņikovs draudzīgi smaidīja, un viņam bija patīkama cilvēka slava, bet Aniskovačs zināja, cik nežēlīgs ir šis Arējās izlūkošanas dienesta vadītājs.

Nolicis brendija glāzi, Aniskovačs tuvojās priekšniekam. Viņi sarokojās, un Aniskovačs ļāva Prudņikovam saspiest viņa plaukstu stiprāk, bet tikai nedaudz.

-    Ļoti žēl, ka mums nav radusies iespēja tikties iepriekš, pulkvedi. Prudņikovs palūkojās uz brendija glāzi un karali, un Aniskovaču pārņēma bažas, ka viņš aizvainojis namatēvu, tomēr Prudņikovs pasmaidīja. Tātad jus dzerat. Lieliski. Viņš atlaida Aniskovača roku un ielēja brendiju arī sev. Es neuzticos cilvēkiem, kas nedzer.

Aniskovačs apslēpa smaidu; viņš bija pareizi novērtējis situāciju. Es sliecos jums piekrist.

Prudņikovs pielieca galvu. Vai jūs tiešām tā domājat, vai «iri piekrītat tāpēc, ka esmu jūsu priekšnieks?

-     Mazliet no abiem. Aniskovačs paraustīja plecus, saglabājot bezkaislīgu izteiksmi.

Ārējas izlūkošanas dienesta vadītājs pagriezās un pasmaidīja. Es lasīju jūsu biogrāfiju. Ļoti iespaidīgi.

-    Pateicos.

-    Nevajag pateikties par to, ka esmu atskārtis kaut ko tikpat acīmredzamu kā mans vēders.

Aniskovačs zināja, ka Prudņikovs cer uz smaidu, un paklausīja.

-     Jums bijusi spoža karjera, Prudņikovs turpināja.

Mūsu organizācijas un jūsu valsts lepnums. Viņš brīdi

klusēja. Es zinu, ka esat godkārīgs cilvēks.

-Jā.

-    Un vēlaties kādreiz iegūt manu krēslu.

-    Protams. Aniskovačs pamāja.

Prudņikovs pasmaidīja. Godkāre var kļūt par priekšrocību; tā mudina mūs uz panākumiem un iekarojumiem. Viņš atkal ieturēja pauzi. Bet var arī traucēt un pat kaitēt, ja to neprot izmantot.

-     Paies desmit gadu, kamēr es varēšu kandidēt uz šo amatu, Aniskovačs teica. Šobrīd es jūs neapdraudu.

-    Kā jūs zināt, ka tobrīd es būšu atvaļinājies?

No uzticamiem avotiem Aniskovačs noskaidroja, ka Prudņikovam sirdī ir caurums. Pēc desmit gadiem viņš būs

miris un nevadīs Ārējās izlūkošanas dienestu. Tas man nav zināms, Aniskovačs meloja. Bet, ja jūs patiesi mani uztvertu kā apdraudējumu, tad neaicinātu šurp un neatklātu savas bažas.

-    Kāpēc?

-     Vieglāk būtu likt šķēršļus manai karjerai un novērst iespēju kāpt augstāk. Ir iespējams to izdarīt tā, lai es pat nezinātu, ka to darāt jūs. Jūs esat pārāk viltīgs, lai tā nerīkotos.

Aniskovačs zināja, ka ir izteicis komplimentu, kas nebija pārāk uzkrītošs, un Prudņikovs nesteidzīgi pamāja. Ļoti labi. Kāpēc es jūs aicināju?

-    Man nav ne jausmas.

-    Miniet.

-    Es nemēdzu minēt. Pulkvedis palūkojās apkārt. Bet, tā kā mēs sarunājamies jūsu mājās, nevis štābā, jums vajag manu palīdzību jautājumā, ko nevarat uzticēt saviem tuvākajiem līdzgaitniekiem, vai arī jums patīk mana sabiedrība. Es neesmu saņēmis ielūgumu uz šīm viesībām. Ja vien tas nav pazudis pastā, es domāju, ka otrais iemesls neatbilst patiesībai.

-    Tās ir manas sievas viesības, Prudņikovs smejot atbildēja. Jau redzu, ka man bija taisnība par jums. Es tiešām vēlos lūgt, lai pavisam klusi kaut ko paveicat. Tas ir jautājums, ko varu uzticēt tikai jums. Prudņikovs uz brīdi apklusa, lai radītu lielāku iespaidu. Aniskovačs iemalkoja brendiju un gaidīja. Esmu kaut ko uzzinājis, un šis uzdevums ir īpaši piemērots jums. Vai atceraties ģenerāļa Banarova nāves apstākļus?

Aniskovačs juta sirdi iepukstamies straujāk. Jā.

-    Kādi tie bija?

-    Viņš esot kārtīgi piedzēries un iešāvis sev galvā.

-    Un jus tam nenoticējāt.

-    Es uzskatīju, ka viņš ir noslepkavots.

-    Uzskatījāt?

-    Uzskatu, Aniskovačs izlaboja.

-    Bet nenotvērāt slepkavu.

Aniskovačs ievilka elpu. Nē.

-    Kāpēc?

-    Sākumā šķita, ka notikusi pašnāvība, un neviens to neapšaubīja. Vēlāk es atklāju, ka Banarova nāves nedēļā tuvumā manīts profesionāls slepkava. Nekas tieši neliecināja, ka viņš ir iesaistīts, bet Banarovam bija daudz ienaidnieku, un nekas nebija zināms par viņa pašnāvnieciskajām tieksmēm. Es šur tur apjautājos, bet tas bija iekšlietu jautājums, tādēļ man nebija tiesību kaut ko izmeklēt. Federālo drošības dienestu manas aizdomas neinteresēja.

-    Bet jūs tik un tā izmeklējāt, vai ne?

-    Cik vien spēju. Es uzskatu, ka darbs jāveic rūpīgi.

-    Un izmeklēšanas gaitā jūs sabakstījāt dažus lapseņu pūžņus.

/

-   Tas nozīmēja, ka esmu pietuvojies patiesībai, ko neviens negribēja atklāt. Man jau sen bija aizdomas, ka slepkavu sūtījis kāds no mūsu pašu izlūkošanas dienestiem. Mēs, Federālais drošības dienests vai ari Galvenā izlūkošanas pārvalde. I’retestība, ar ko sastapos izmeklēšanas laikā, to apliecināja.

-    Patiesi, Prudņikovs domīgi noteica. Ja mūsu bijušo ģenerāli noslepkavojis kāds no mūsējiem, tam varētu būt nelāgas sekas. Neviens nevēlas atgriezties vecajos sliktajos laikos, kad visi baidījāmies, ka mūsu tuvākie darbabiedri plāno mūsu nāvi par kaut ko tādu, ko esam izdarījuši vai reiz varētu izdarīt.

-     Protams.

-     Izmeklēšanas gaitā jūs runājāt ar kādu no šī slepkavas senajiem paziņām.

-       Ar vienīgo zināmo paziņu Aleksandru Norimovu, bijušo VDK un pēc tam Federālā drošības dienesta aģentu. Tagad viņš ir noziedznieks un strādā Sanktpēterburgā. Viņš

apgalvoja, ka slepkava ir miris, bet es pieradīju pretējo. Es labprāt viņu aizvestu uz skarbāku nopratināšanu, bet man trūka pilnvaru.

Prudņikovs pamāja. Norimova vārds uzpeldējis atkal.

Aniskovačs bija pārsteigts un ieinteresēts, bet centās saglabāt bezkaislīgo izteiksmi sejā. Kādā lietā?

-     Uz galda ir telefona sarunas pieraksts. Izlasiet.

Piegājis pie lielā melnkoka galda, Aniskovačs paņēma papīra lapu un uzmanīgi izlasīja. Tik tikko izdevās apvaldīt satraukumu. Pēc tam viņš palūkojās uz Prudņikovu. Mute bija izkaltusi. Kas man jādara?

-    Pabeidziet iesākto. Šim stāstam par Banarovu jābeidzas, un tam jānotiek klusi.

-    Kāpēc vēlaties, lai to daru es?

-      Banarovam bija daudz ienaidnieku, bet netrūka arī draugu. Daži no tiem ir ieguvuši varu un spēj ietekmēt valdību. Turklāt viņa jaunākais brālis augstu kāpis Galvenās izlūkošanas pārvaldes rindās.

-     Es par to dzirdēju.

Prudņikovs turpināja: Pēdējā laikā arvien biežāk manā klātbūtnē tiek pieminēts Banarova vārds. Atbildēt uz idiotu jautājumiem, kas tikai likteņa untuma dēļ kļuvuši par maniem priekšniekiem, ir diezgan nogurdinoši. Ta kā tieši jūsu sākotnējās izmeklēšanas dēļ viņiem radās iegansts tādus jautājumus uzdot, viņus ļoti interesēs jūsu viedoklis par šo lietu, ļūs pirmais uzskatījāt, ka Banarovs ir noslepkavots; jūs nelikāties mierā, kaut gan neviens to negribēja zināt. Neviens nevarētu apšaubīt jūsu godīgumu. Prudņikovs iemalkoja dzērienu. Ja paziņosiet, ka šī lieta ir atrisināta, to beidzot aizmirsīs.

Aniskovačs uz brīdi aizdomājās. "Ārējās izlūkošanas dienesta vadītājs lūdz man pakalpojumu. Ja es veiksmīgi to izpildītu, Prudņikovs mani atbalstītu, kamēr vien tas būtu

iespējams. Un pēc tam šie Banarova draugi vai brālis varētu but labāki sabiedrotie."

-       Man vajadzēs resursus, Aniskovačs paziņoja. Viņš centās radīt iespaidu, ka ir ieinteresēts, bet ne pārāk aizrāvies. Komandu, aģentus ar armijas pieredzi.

-    Varat izvēlēties sev vīrus un aprīkojumu.

-    Un pilnvaras. Aniskovačs iztaisnoja muguru.

-    Saņemsiet visas nepieciešamās. Tomēr ir viens noteikums.

-Jā?

-    Sameklējiet tikai Banarova slepkavu. Nopratiniet viņu un nogaliniet, taču līdz ar to jūsu izmeklēšana beigsies.

-     Bet mēs varam noskaidrot, kurš viņu sūtīja, kurš lika noslepkavot Banarovu. Tas taču ir pats galvenais.

Prudņikovs papurināja galvu. Es vēlos šo brūci sadziedēt, nevis uzplēst. Tādi ir mani nosacījumi. Pieņemiet tos, un jūsu vērtība organizācijā strauji celsies. Ja noraidīsiet, varēsiet gaidīt nākamo izdevīgo iespēju.

Aniskovačs bija izmeklējis Banarova nāvi tikai tāpēc, lai iemantotu sev reputāciju, tāpēc nosacījumus pieņemt bija viegli. Tomēr viņš brīdi klusēja un tēloja, ka visu apsver. Beidzot viņš noteica: Es pieņemu nosacījumus.

Prudņikovs pamāja. Ļoti labi.

-    Tikai pasakiet, kāpēc man viss jādara klusi.

-    Tāpēc, Ārējās izlūkošanas dienesta vadītājs atbildēja brīdi pēc tam, kad Aniskovačs pats visu saprata, ka Banarovu nogalināt pavēlēju es.

41 . nodaĻa

"Meridiāna" mežs, Krievija

Svētdiena

Plkst. 07.43 pēc Maskavas laika

Zeme žļakstēja Viktoram zem kājām. Mežs mirka ziemas nokrišņu ūdeņos. Viņš bija piecpadsmit jūdzes uz rietumiem no Maskavas, pavisam netālu no Krasnogorskas, kur pletās "Meridiāna" mežs. Valdīja šim gadalaikam vidēji auksts laiks.

Viktors bija ģērbies biezās kokvilnas biksēs un smagā mētelī virs vairākām drēbju kārtām, un kājās viņam bija zābaki. Galvu un ausis sedza melna vilnas cepure, rokās bija siltināti ādas cimdi. Kreisajā rokā viņš turēja lāpstu, labajā cērti.

Jūdzi uz austrumiem atradās viens no Krievijas slavenākajiem lauku klubiem, tāds pat kā daudzie Rietumu līdzinieki. Tajā bija saunas, restorāni, golfa laukumi, peldbaseins un tenisa korti, turklāt bija pieejama slēpošana un krievu pirts.

Līdz klubam Viktors aizbrauca ar automašīnu un tālāk gāja pa vienu no daudzajām meža takām, kas vasarā bija pilnas cilvēku, bet ziemas krēslā šķita vientulīgas. Šajā gadalaikā klubā bija maz apmeklētāju, un viņš nevienu neredzēja.

Viņam patika staigāt pa mežu vienam, tālu prom no citiem cilvēkiem. Gaiss bija mikls un tīrs, un saldi smaržoja

priežu skujas. Viņš baudīja šo mirkli tālu prom no civilizācijas spriedzes. Sala, bet viņam tas nerūpēja.

Pirms divdesmit pieciem gadiem viņš tupēja starp tādiem pašiem kokiem, iespiedis plecā šautenes laidi, un rokas viņam trīcēja. Nejutīgie pirksti žņaudza ieroci. Rādītājpirksts tik tikko pieskārās mēlītei.

-    Nebaidies, tēvocis mācīja. Tomēr viņš baidījās vairak nekā jebkad. Viņš nevēlējās nošaut lapsu. Mierīgi.

Lapsa iznāca no krūmiem, ostīdama zemi. Tēvocis vēl joprojām runāja, bet Viktors neko nedzirdēja, jo sirdspuksti apslāpēja visas pārējās skaņas. Dzīvnieks virzījās lēnām, ar degunu pārbaudot gaisu. Viktors nezināja, vai tas viņus saož. Viņš domāja par to, ko tēvocis nodarītu, ja viņš ļautu lapsai aizbēgt.

Viņš izšāva.

Parādījās sarkans zibsnis, un lapsa nozuda.

Pasaule šķita sastingstam. Viktors lūkojās uz kokiem, kur pirms brīža atradās lapsa. Viņš nezināja, cik ilgi tā skatījies. Piepeši tēvocis ierēcās tik skaļi, ka šautene izkrita Viktoram no rokām.

-    Nu gan šāviens! Tēvoča balss šķita skaļāka par ieroča troksni. Nespēju noticēt, ka tu trāpīji. Kāpēc nepagaidīji, kamēr lapsa pienāk tuvāk? Tēvocis bija piecēlies un smiedamies mēģināja saskatīt medījumu. Vai es tev iemācīju tā šaut? Tā ir, vai ne? Viņa balsī bija jaušams lepnums.

Viktors nespēja atbildēt. Sirds sitās neticami strauji, un viņš nobijās, ka tā tūlīt uzsprāgs. Tēvocis ar plaukstu uzsita viņam starp lāpstiņām; tā bija pirmā reize, kad viņš tā pieskārās zēnam.

Samiedzis acis, Viktors atvairīja šīs atmiņas. Viņš vairs neatcerējās, kādu šauteni izmantojis un kādā krāsā bija viņa cimdi. Gadu gaitā šie sīkumi pagaisa cits pēc cita. Viņš cerēja reiz aizmirst arī baismīgo sarkano zibsni.

Pēc divdesmit minūtēm viņš šķērsoja šauru tiltiņu un

spēra tieši piecdesmit soļus no pēdējā stabiņa uz ziemeļiem starp kokiem. Ātri atradis kritušo stumbru, viņš gāja desmit soļus uz austrumiem no celma. Papardes sniedzās viņam līdz viduklim. Zem koku zariem valdīja tumsa, un nespodrā rīta saule tik tikko spēja izlauzties starp bērziem un priedēm. Viņš sāka rakt.

Darbs bija grūts, bet lietus dēļ zeme, kas parasti šajā gadalaikā sasala kā krams, bija pārvērtusies par mīkstiem dubļiem. Viktors ar cērti kapāja cieto augsni zem dubļiem, tad ķērās pie lāpstas. Divu pēdu dziļumā viņš raka uzmanīgi un drīz vien trāpīja pa metālu. Notrausis augsni, viņš saskatīja zilu brezentu.

Pamazām viņš attīrīja divas reiz trīs pēdas lielu laukumu. Brezents bija pārsiets ar neilona virvi. Viktors atraisīja mezglu un pacēla brezentu. Alumīnija čemodāns vēl joprojām spīdēja, kaut gan uz tā vīdēja rakšanas atstātās pēdas.

Tas nebija svarīgi. Viktoram rūpēja tikai čemodāna saturs. Viņš to izņēma no bedres un novietoja malā. Sameklējis kabatā nazi un šķiltavas, viņš uzkarsēja asmeni un pārgrieza ūdensdrošo vaska zīmogu nelielajā spraugā, kur savienojās abas čemodāna puses.

Viktors pacēla vāku un atvieglots redzēja, ka iekšā nav iekļuvis mitrums. Ierocis bija vēss, bet to varēja salikt kaut tūlīt, un tas darbotos.

Putuplasta ietvarā gulēja Dragunova sistēmas snaipera šautene. Pirmo modeli oficiāli piešķīra Sarkanajai armijai tūkstoš deviņsimt sešdesmit trešajā gadā, un klīda baumas, ka Speciālo uzdevumu vienība izmēģinājusi ieroci pret Amerikas kareivjiem Vjetnamas kara laikā. Viktors reiz bija pārliecināts, ka tas ir izrunāts, taču kādudien sastapa vienu no snaiperiem.

Šautene bija sadalīta daļās, atsevišķi glabājot laidi, stobru, rokturi un tēmēkli, lai tā ietilptu parasta izmēra čemodānā. Klāt bija pielikts ari garš klusinātājs. Viktoram piederēja

jaunākā Dragunova sistēmas snaipera šautene, kuras laide un roku sargi gatavoti no blīva polimēra, lai samazinātu svaru.

Dragunovs nebija tik precīzs lielā attālumā un izsmalcināts kā Rietumu snaiperu šautenes, bet Viktoram patika ieroča uzticamība visos apstākļos un vienkāršais, neizskaistinātais mehānisms. Tā kā Dragunovs bija pusautomātiskais ierocis, tad šāva daudz labāk nekā parastā šautene ar rokas aizslēgu, kaut gan lielais kustīgo daļu skaits, kas padarīja to pusautomātisku, laupīja daļu precizitātes. Toties Dragunova sistēmas ieroci varēja izmantot ari tuvākai cīņai, un tam bija pievienots parastais dzelzs tēmēklis un durkļa turētājs.

Padomju Savienībā ieročus taisīja viegli izmantojamus, un uzticamība bija svarīgāka par precizitāti. Viktors bija atklājis, ka šādai pieejai ir daudz priekšrocību. Ieroči, kas ieguva pasaules slavu sacensību laukumos, nekam nebija derīgi, ja nedarbojās kaujā.

Dragunova sistēmas šautenei bija divas aptveres. Katrā no tām bija desmit lodes septiņi, komats, sešdesmit divi reiz piecdesmit četri milimetri -, kas varēja nodarīt lielus bojājumus jebkuram nelaimīgajam, kurš trāpījies tām ceļā. Viktoram bija divu veidu munīcija parastais svins vara apvalkā un bruņusitējas lodes. Pēdējās bija no blīva tērauda ar tukšu vidu, kur atradās fosfora lādiņš, kas aizdegās, kad lode trāpīja mērķī parasti kadas automašīnas degvielas bākā.

Viktors aizvēra čemodānu un bedres dziļumā sataustīja lielo ādas sporta somu. Sakodis zobus, viņš izcēla to ārā.

Ūdensdrošā apvalkā glabājās dažādi krājumi un aprīkojums. Viktors izņēma tikai Gloka sistēmas pistoli, klusinātāju, biezu Amerikas dolāru žūksni, munīciju šautenei un pistolei, kā ari Krievijas pasi. To visu viņš salika jakas kabatās.

Pēc tam viņš sasēja ūdensdrošo apvalku, aizvēra sporta somu un nolaida to zemē, aizbēra bedri, pieplacināja zemi un pāri izkaisīja sakaltušas papardes. Atgriezies lauku klubā, viņš novietoja čemodānu auto bagāžniekā un aizcirta vāku.

Viņš cerēja, ka nupat velti izšķiedis laiku.

42 . nodaĻa

Milāna, Itālija

Svētdiena

Plkst. 21.33 pēc Centrāleiropas laika

Sebastjens Hoits tērēja naudu ļoti ātri, un viņam bija paveicies, ka firma katru gadu nopelnīja nelielu bagātību. Viņš bija vienīgais mazas, bet ļoti ienesīgas konsultāciju kompānijas īpašnieks un īstenoja savas biznesa intereses daudzveidīgās jomās, gandrīz vienmēr pildot padomnieka vai starpnieka lomu. Hoits tirgoja informāciju, ko ieguva no vieniem un pārdeva citiem. Viņš jau sen bija atklājis, ka informācija ir viena no pasaulē vērtīgākajām precēm, turklāt viegli iemaināma.

Viņš deva padomus mafijai, kā ieguldīt naudu un iegūt no tās lielāko peļņu. Viņš palīdzēja Austrumeiropas pērkamajiem tiesnešiem atvērt kontu bankā, lai saņemtu naudu. Viņš iepazīstināja ieroču tirgoņus ar Āfrikas karotājiem. Viņš sagādāja ceļojošiem Tuvo Austrumu biznesmeņiem eskorta meitenes, alkoholu un narkotikas. Viņš kārtoja algoto slepkavu saziņu ar klientiem. Kamēr Hoitam bija piekļuve tiem, kam vajag informāciju un kas to piegādā, viņa konts bankā nenoplaka.

Piedāvājums, ko viņš lasīja, bija neizturami garlaicīgs, un viņš nolēma atpūsties, tāpēc pievērsās itāliešu avīzei uz rakstāmgalda. Tā bija dažas dienas veca, un nelielā rakstā bija

pieminēta apšaude Parīzē, daži policijai zināmie fakti un vairāku mirušo vārdi. Viens no bojā gājušajiem bija amerikānis Džeimss Stīvensons, algots slepkava, kurš dzīvoja Briselē un ar kuru Hoits vairākas reizes bija sadarbojies.

Nesen Hoits pildīja starpnieka lomu nezināma klienta un Stīvensona darījuma noslēgšanā. Viņš bija sagādājis amerikānim vairākus līgumus, un klienti nekad nesūdzējās par viņa sniegumu. Saņēmis lūgumu nolīgt slepkavu, kas spēj sapulcēt komandu, Hoits vērsās pie zināmā algotņa. Viņš negaidīja, ka tas ies bojā masveida slepkavībā Parīzes centrā un iekļūs virsrakstos pat Itālijā.

Hoits nožēloja Stīvensona nāvi, bet tikai tāpēc, ka bija zaudējis vieglu ienākumu avotu. Gribēdams nodrošināties, viņš lika saviem padotajiem dziļāk painteresēties par notikušo. Viņa labajai slavai kaitētu secinājums, ka Stīvensons veicis savu darbu slikti. Pagaidām netalantīgie vientieši, kam Hoits maksāja nepelnīti daudz, bija noskaidrojuši tikai to pašu, kas rakstīts avīzēs. Šajā gadījumā likās, ka ziņu trūkums pats par sevi ir laba ziņa.

Turklāt Hoits jau vairākas dienas gaidīja vēsti no saniknotā klienta, bet neko nesaņēma. Tas viņu nesatrauca. Šajā darbības jomā bija reizes, kad kaut kas neizdevās, turklāt iekļuva avīzēs. Klients to acīmredzami saprata, vai ari slepkava bija nogalināts pēc darba pabeigšanas, un tad klientam bija vienalga. Hoitu apmierinātu jebkurš no abiem iznākumiem. Viņš nezināja, kāds bijis darbs, un par to priecājās, jo varēja nedomāt par savas nelikumīgās rīcības nelāgajām sekām. Žēl, ka zaudēts ienākumu avots, bet labā slava bija svarīgāka.

Pēdējais darījums bija nepieklājīgi ienesīgs. Klients piedāvāja divsimt tūkstošus dolāru, un Hoits nodeva amerikānim tikai simt divdesmit astoņus tūkstošus. Tātad viņš par dažām vēstulēm un patīkamu pēcpusdienu Briselē saņēma septiņdesmit divus tūkstošus. Ja rēķinātu, ka viņš darbā

pavada septiņas stundas patiesībā gan daudz mazāk tie Initu desmit tūkstoš divsimt astoņdesmit pieci dolāri stundā. I’at Hoits to uzskatīja par īpaši labu likmi. Kaut visi darījumi būtu tik veiksmīgi!

Viņš atrāva zemāko atvilktni, izņēma no tās nelielu melnu koka lādīti un novietoja uz galda. Lādītē bija salocīta papīra aploksne. Viņš izbirdināja kokaīnu uz galda un ar žileti i/veidoja svītru. Kokaīns bija ražots Nikaragvā un ļoti dārgs tik smalks, ka to pat nevajadzēja kapāt. Šņaukšanai viņš izmantoja sudraba caurulīti, kas bija paredzēta tieši tādam mērķim.

Hoits atslīga krēslā, aizvēris acis, un saknieba nāsis. "Jēzus, cik labi!" Viņš pretojās kārdinājumam iešņaukt vēl vienu svītru un nolika lādīti atvilktnē. Ar savu savaldību I loits lepojās. Bija pienācis laiks doties mājās. Birojs bija tukšs, un viņš gāja uz liftu pustumsā. Ienesīgā firma Milānas centrā bija neliela, un tajā strādāja viņš, personiskā asistente, pieci analītiķi un sekretāre.

Itālijā Hoits dzīvoja tik sen, ka varētu uzdoties par vietējo. Vidusjūras saulē pavadītie gadu desmiti piešķīra viņa sejai tumšu iedegumu, un viņš lieliski runāja itāliski. Tumšie mati un acis papildināja maldīgo iespaidu. Ja kāds jautāja, no kurienes viņš ir, Hoits nosauca Milānu. Viņš dievināja Itāliju zemi, kultūru, valodu, cilvēkus. Tā lieliski atbilda viņa gaumei. Itālija nebija pati piemērotākā vieta darījumiem, bet gadu gaitā viņš bija atklājis, ka tai ir daudz priekšrocību. Ja klienti bija gan no Eiropas austrumiem, gan rietumiem, gan no Āfrikas un Tuvajiem Austrumiem, Itālija izrādījās lieliska centrālā bāze.

Brauciens līdz mājai nebija ilgs. Hoits dzīvoja viens un ne reizi nebija precējies. Viņam patika sievietes, bet doma, ka vajadzētu zaudēt pusi no visiem īpašumiem, neatbilda viņa darba principiem. Vispirms Hoits ielēja sev lielā glāzē martini, tad sagatavoja vannu. Gribējās piezvanīt kādai prosti

tūtai, kas prata īpašu triku ar mēli, tomēr viņš jutās pārāk noguris. Pietiks ar pāris glāzēm, vannu un gultu. Nākamā diena atkal būs rosīga.

Dzerot otro martini un kāpjot vannā, viņš plati žāvājās. Mutē bija nelāga garša, bet viņš nosprieda, ka vainojams lielais kokaīna daudzums, ko viņš uzņēmis vakara gaitā. Viņš atbalstīja galvu uz salocīta dvieļa, aizvēra acis un prātoja, kāpēc ir tik noguris. "Protams, es šonedēļ ik vakaru gāju gulēt vēlu, bet labi izgulējos. Droši vien vainojams vecums."

Nomierinošās zāles, ko viņš nezinot bija iedzēris kopā ar martini, ieaijāja viņu miegā jau pēc piecpadsmit minūtēm, un viņš nedzirdēja, kā atveras vannasistabas durvis un tuvojas klusi soļi.

Pār viņa seju krita ēna.

*

Rīds notupās blakus vannai, izvilka no žaketes iekškabatas lielu ādas maku un nolika uz augšstilba, tad attaisīja maka rāvējslēdzēju un izņēma nelielu stikla pudelīti un šļirci. Atskrūvējis vāciņu, viņš novietoja pudelīti uz grīdas un norāva šļircei plastmasas uzgali. Hoits svēra ne vairāk kā simt astoņdesmit mārciņu. Rīds iedūra adatu apvalkā, kas sedza pudeles kaklmu, un iepildīja šļircē astoņus centilitrus kālija hlorīda šķīduma.

Ar brīvo roku saudzīgi satvēris Hoita žokli, Rīds to nedaudz parāva uz leju un iedūra adatu artērijā Hoitam zem mēles. Lēni un vienmērīgi viņš ievadīja šķīdumu Hoitam asinīs.

Pulkstenis rādīja piecas minūtes pēc vienpadsmitiem. Rīds rāmi salika visu atpakaļ tādā pašā secībā un piecēlās. Izmazgājis Hoita kokteiļu maisītāju, viņš nolika pustukšu recepšu zāļu pudelīti blakus glāzei. Pēc tam Rīds aizgāja, neko neaiztiekot un nevienu nesatiekot.

Kālija hlorīds pēc trīs minūtēm izraisīs sirdslēkmi un vēl pēc divām nogalinās Hoitu. Pēc tam ķīmiskā viela sadalīsies

.itsevišķās kālija un hlora molekulās dabiskās vielās, kas atrodamas cilvēka ķermeni pēc nāves -, tāpēc patolog.inatoms neatradīs indes pēdas. Pilnvērtīgas autopsijas gadījumā varēja atrast adatas dūrienu, bet, ja nekas neliecinās par nonāvēšanu, to nemaz tik centīgi nemeklēs.

Ja Hoits izdzīvotu pēc sirdslēkmes tas bija maz ticams, tomēr iespējams, tad tik un tā mirtu. Pēc lēkmes viņš būtu ļoti novājināts un noslīktu vannā. Ņemot vērā Hoita slikto lizisko stāvokli, aizritētu tikai divas minūtes.

Rīds apsēdās īrētajā automašīnā, izņēma viedtālruni no cimdu nodalījuma un uzrakstīja par veiksmīgu operācijas iznākumu. Viņš ielūkojās pulkstenī, pagaidīja, līdz tas rādija divpadsmit minūtes pēc vienpadsmitiem, un nosūtīja ziņu.

Viņam patika precizitāte.

43 . nodaĻa

Sanktpēterburga, Krievija

Pirmdiena

Plkst. 13.57 pēc Maskavas laika

Viktors slīdēja caur krievu pūļiem tirdzniecības centrā, turēdams rokā čemodānu. Visi bija biezi ģērbušies, vairoties no aukstuma, ko pilnīgi nespēja iznīdēt pat centra sildītāji. Viktors uzkāpa uz eskalatora un brauca līdz pēdējam stāvām, uzlicis cimdoto roku uz margas gumijotās lentes. Viņš ar mēli pārvietoja sūkājamo konfekti no viena vaiga uz otru.

Viņš izmantoja maksas telefonu, lai piezvanītu uz Norimova bāru un nosauktu bārmenim vietu un laiku. Pēc tam viņš aizgāja līdz galvenajām kāpnēm un uzkāpa līdz augšējam stāvvietas līmenim. Tas bija gandrīz tukšs; zem klajām debesīm novietotas tikai desmit automašīnas. Viktors ieelpoja tīro gaisu un vēroja, kā elpa veido garaiņus. Viņš bija pārāk pievērsies savam uzdevumam, lai justu aukstumu. Sirds pukstēja rāmi un vienmērīgi.

Darbinieku ieejas durvīm priekšā bija nerūsoša tērauda piekaramā atslēga, kas Viktoru aizkavēja tikai uz mirkli. Viņš izkāpa uz jumta. Debesīs nebija neviena mākoņa, un viņš samiedza acis, vairoties no spožās novembra saules. Uzlicis saulesbrilles, viņš izspraucās garām lielām ventilācijas caurulēm un piegāja pie jumta malas. Ventilatoru dūkoņa gandrīz pārspēja vēja šalkas.

Pāri malai Viktors ieraudzīja ārējo stāvlaukumu sešus stāvus zemāk; šajā dienas laikā tas bija pilns ar automašīnām. Viņš pagriezās, notupās un nolika čemodānu uz jumta. Atsedzis to, viņš pacēla vāku. Vajadzēja tikai minūti, lai saliklu Dragunova sistēmas šauteni un pielāgotu tēmēkli. Viņš ielādēja aptveri ar parastajām lodēm un gaidīdams sūkāja konfekti, atvairot vēlmi to pārkost.

*

Stāvlaukumā iebrauca tas pats melnais BMW, kurā Viktors bija sēdējis pirms divām dienām. Tas virzījās lēni, līdz vadītājs atbilstoši norādījumiem atrada vietu desmit jardu atstatumā no biļešu automāta. Pēc brīža aizmugures durvis atvērās un Norimovs izkāpa. Viktors tēmēklī vēroja, kā viņš pieiet pie biļešu automāta.

Automašīnā bija vismaz viens no Norimova vīriem, šoleris, bet varēja būt arī vairāk cilvēku precīzi saskatīt nebija iespējams. Varbūt tuvumā bija vēl viena automašīna ar papildspēkiem briesmu gadījumam. Lai kāda būtu viņu kopīgā pagātne, Norimovs nekad viņam pilnīgi neuzticētos.

Viktors nopētīja apkārtni. Cilvēki nāca un gāja visu laiku, staigāja apkārt, daži meklēja savu automašīnu, citi izvēlējās taisnako ceļu. Viņš pievērsa uzmanību tikai vīriešiem vecumā no divdesmit pieciem līdz četrdesmit gadiem. Ja Norimova paziņas viņu nodevuši, stāvlaukumā noteikti bija Federālā drošības dienesta vai Ārējās izlūkošanas dienesta darbinieki. Krievi nekad nebija izmantojuši sievietes šādās operācijās, un Viktors nedomāja, ka viņi pēkšņi mainītu desmitiem gadu ilgus paradumus. Viņš tēmēkli nopētīja kaklus, meklējot spirālveida vadiņu, kas nodotu aģentus. Nevienam tadu nebija. Jaunāko tehnoloģiju austiņas bez vadiem Krievijas specdienesti diez vai varēja atļauties.

Ja kāds grasījās Viktoram uzbrukt, tas notiktu no stāvlaukuma brīdī, kad viņš parādītos. Vajadzētu nokļūt skrējiena vai šāviena attālumā no biļešu automāta. Stāv

laukumam trīs pusēs bija ielas ar daudzām malā novietotām automašīnām, un vairākums tur atradās jau ilgi. Novērotāji varētu būt jebkur. Pēdējo trīsdesmit minūšu laikā Viktors jau bija pamanījis trīs furgonus iebraucam stāvlaukumā un apstājamies. Pretiniekiem nebūtu laika izvietot snaiperus, bet Viktors tik un tā ik pēc dažām sekundēm pārlaida skatienu apkārt. Kopš viņa ierašanās bija piebraukuši vairāki desmiti pilsētas džipu un furgonu; katrā no tiem varētu slēpties slepkavu vai nolaupītāju komanda.

"Varbūt arī ne. Varbūt es ļaujos iedomībai, ja pieņemu, ka pēc tik daudziem gadiem tieku meklēts." Lai nu kā, divdesmit jardu attālumā no Norimova viņš pamanīja iespējamu uzbrucēju. Tumšmatis garā mētelī runāja pa mobilo telefonu, staigādams ap savu automašīnu, savukārt gara auguma gaišmatis tobrīd šķērsoja stāvlaukumu. Viņš negāja tuvu Norimovam, tomēr nebija arī tālu. Diemžēl Viktors nevarēja gaidīt. Ja Norimovs tika novērots un tikšanās nenotiktu, sekotāji gaidītu nākamo reizi. Viktors bija pārliecināts, ka plāns izdosies. Izgāšanās gadījumā viņš nebūtu vainīgs.

Viktors nospieda ātrā zvana taustiņu telefonā un caur tēmēkli redzēja, kā Norimovs apjucis groza galvu. Krievam vajadzēja dažas sekundes, lai saprastu, no kurienes plūst skaņa, un viņš palūkojās uz biļešu automātu. Apgājis tam apkārt, viņš iebāza roku zem automāta.

Norimovs atrada pielīmēto telefonu un norāva to.

-    Ļoti labi, Vasilij, viņš paziņoja, atvāzis telefonu un pielicis pie auss.

-    Kā klājas, Alek?

Acīmredzami mēģinādams atrast Viktora slēptuvi, Norimovs lūkojās apkārt, bet neveiksmīgi. Viņš pat pacēla skatienu, bet Viktors bija izvēlējies tādu vietu, kur viņu slēpa spožie saules stari.

-    Kas tālāk? Norimovs painteresējās.

-    Vai tavi paziņas atšifrēja informāciju?

-    Jā, Vasilij. Viss noritēja ideāli.

-    Pateicos, Viktors sacīja.

-    Kam gan paredzēti draugi?

Viktors nezināja atbildi. Vai paņēmi līdzi?

-    Kabatā. Viņš uzsita pa krūtīm.

-    Zem biļešu automāta ir bieza aploksne. Ieliec to iekšā.

-   Skaisti. Norimovs bridi taustījās zem automāta. Pagaidi, nevaru aizsniegt. Es uz brīdi nolikšu telefonu.

-    Tu noveco.

-    Es jau esmu vecs. Tu arī reiz tāds būsi.

-    Ne tad, ja tas būs atkarīgs no manis.

Norimovs atrada aploksni un ievietoja tajā zibatmiņu. Vismaz Viktors cerēja, ka tas notiek. Tēmēklī bija redzams, ka gaišmatis apstājies. Viņš bija desmit jardu attālumā no Norimova, it kā gaidītu kādu. Bet ne īpaši pārliecinoši. No auss līdz apkaklei stiepās spirālveida vads. Viktors sadrūma.

-    Nekusties. Aiz tevis ir vīrietis ar austiņu. Smaidi, smejies, it kā es būtu pajokojis.

-    Ko darīsim? Norimovs smaidīdams jautāja.

-    Viņi gaidīja mani, bet telefons viņus apmulsināja.

-    Kā viņi uzzināja?

-   Tas, kurš atšifrēja zibatmiņu, viņiem paziņoja vai arī tika pieķerts. Tavā bārā un kabinetā droši vien ir noklausīšanās ierīces. Kad aiziesi, viņi tev sekos.

-    Skaidrs. Es izvadāšu viņus pa visu valsti. Redzēsim, kā viņiem patiks.

-    Katra uzvara, pat mazākā…

-    Tieši tā.

-    Ej uz mašīnu un brauc tā, it kā nekas nebūtu noticis, Viktors sacīja. Kad sapratīs, ka es neatnākšu, viņi gribēs tevi nopratināt.

-    Es pateikšu, ka tu neatnāci. Un tā ir patiesība.

-    Viņi tev sarežģīs dzīvi, ja spēs.

-     Lai iet ellē. Es protu par sevi parūpēties. Turklāt… es tik un tā gribēju pārvākties. Varbūt uz Karibu salām. Man patīk tās sievietes.

Viņš runāja bezrūpīgi, pārāk bezrūpīgi.

Viktors sasprindzināja žokļa muskuļus. Piedod, ka tevi iesaistīju, Alek.

Norimovs vēl joprojām tēloti smaidīja. Nekas nav jānožēlo.

*

Furgona aizmugurē bija karsti un šauri, bet neviens nežēlojās. Viņi bija četri, visi vecumā no divdesmit pieciem līdz četrdesmit gadiem. Visi profesionāļi, visi pieredzējuši Ārējās izlūkošanas dienesta operatīvie darbinieki. Viņi vēroja Norimovu un stāvlaukumu lielajā ekrānā. To pētīja arī pulkvedis Aniskovačs. Pret Norimovu bija pavērsts mikrofons, bet lielais attālums un apkārtējie trokšņi traucēja uztvert vārdus.

-    Viņš runā ar mērķi, viens no operatīvajiem darbiniekiem sacīja. Pie velna, kur viņš ir?

-    Tuvumā, Aniskovačs atbildēja. Vēro Norimovu savām acīm, lai pārliecinātos, ka viņš ir viens. Mērķis ir kaut kur tepat. Noskaidrojis, ka viss kārtībā, viņš atnāks paņemt sūtījumu. Aniskovačs paķēra rāciju un sacīja vīriem ārpusē:

-     Palieciet uz vietas, kamēr mērķis būs identificēts un es došu tālākas norādes.

Tā kā viņi par gaidāmo tikšanos bija uzzinājuši tikai stundu iepriekš, Aniskovačs nepaguva izvietot snaiperus vai izdomāt labāku plānu. Un tieši tāpēc slepkava visu bija iecerējis šādi. Aniskovačs atzinīgi novērtēja viņa viltību, bet tuvumā bija pietiekami daudz vīru, lai notvertu slepkavu tūlīt pēc parādīšanās.

Norimovs tobrīd beidza sarunu un ielika telefonu kabatā.

Aniskovačs paziņoja rācijā: Viss, viņi vairs nerunā. Viņš atnāks tikai tad, kad Norimovs aizbrauks. Nogaliniet viņu

tikai nepieciešamības gadījumā, drīkstat ievainot, bet es gribētu viņu dzīvu. Aniskovačs pievērsās saviem vīriem.

Esiet gatavi.

*

Sauli aizsedza mākoņi. Viktors aizvēra telefonu, bet turpināja vērot Norimovu, lai pārliecinātos, ka viņam nekas nekaiš. Neko citu viņš nevarēja izdarīt. Norimovs nevērīgi piesoļoja pie automašīnas pasažiera puses durvīm un tās atvēra. Viktors palūkojās uz gaišmati un redzēja viņu sarunājamies it kā ar sevi. Vīrietis uz mirkli pacēla skatienu tieši uz Viktoru.

Viņam laikam bija vanaga redze. Viktors ievilka elpu līdz brīdim, kad pretinieki noskaidros viņa atrašanās vietu un notvers viņu, vairs nebija daudz laika. Bet pagaidām viņš bija augšā un tie lejā. Turēdams šauteni abās rokās, Viktors pavērsa to pret operatīvo darbinieku. Viņš jau kustējās, jo saprata, ka ir pamanīts, un ar labo roku sniedzās pēc jostas.

Viktors izšāva.

Lode aizlidoja Norimovam pār plecu un trāpīja gaišmatim sejā. Kad līķis atsitās pret zemi, lielākā daļa galvas vairs nebija klāt pie kakla.

Dragunova sistēmas ieroča klusinātājs samazināja skaņu, ko radīja izplūdušās gāzes, bet ātrdarbības lode pārsniedza skaņas barjeru. Viktors uzmanīgi vēroja rezultātu. Cilvēki stāvlaukumā un tam apkārt pieliecās vai sarāvās satriekti, izbiedēti, apjukuši. Visi, tikai ne divi.

Pirmo Viktors nogalināja ar lodi krūtis. Otrs apjauta, kas notiek, un mēģināja bēgt. Tālu viņš netika.

Norimova vīri ierāva viņu automašīnā, un BMW aiztraucās, riepām nošvīkstot. Viktors riskēja piecelties, lai labāk visu saskatītu. Uzbrucēji galu galā jau zināja, kur viņš ir. Viņš palūkojās apkārt. Apakšā cilvēki kliedza un satraukti skraidīja. Kur bija pārējie?

Labajā pusē bija novietots balts furgons. Vadītājs šķita pārbijies, un no viņa kreisās auss stiepās vadiņš. Viktors nekavējoties pieliecās, paķēra šauteni un nomērķēja.

Vadītājs kustināja lūpas. Kaut ko kliedza.

Sānu logā parādījās sīciņš caurums, un stikls kļuva sarkans.

*

Dzirdot stikla šķindoņu un slapju būkšķi, pulkvedis Aniskovačs pārtrauca bērt pavēles un ielūkojās aiz nodalījuma, kas šķīra vadītāja salonu no aizmugures. Ieraudzījis notikušo, viņš pavēra muti.

Vējstiklu klāja koši sarkanas asinis. Vadītājs bija noslīdzis uz sāniem, un viņa galva pāršķelta.

Aniskovačs jau bija kustībā, kad ieaurojās: Visi laukā!

*

Viktors ļāva aptverei izkrist no šautenes un ielika otru. Iebīdījis patrontelpā bruņusitēju lodi, viņš tēmēkli vēroja, kā atveras furgona aizmugures durvis. Viņš pievirzīja tēmēkļa krustpunktu pie benzīna bākas.

Kāds vīrietis izlēca no furgona un bēga. Tam sekoja pārējie. Viktors izšāva. Lode ietriecās korpusā. Fosfors aizdedzināja degvielu. Liesmas traucās pa benzīna pievadu uz bāku.

Furgons uzsprāga.

Tas atrāvās no zemes un tika acumirklī iznīcināts. Milzīgās liesmas vēlās augšup, aprijot operatīvos darbiniekus, kas nepaguva sekot Aniskovačam. Triecienvilnis izsita tuvāko automašīnu stiklus.

Debesīs kāpa melni dūmi.

44 . nodaĻa

Parīze, Francija

Pirmdiena

Plkst. 10.07 pēc Centrāleiropas iaika

Rebeka atgriezās savā dzīvokli, nesot iepirkumu somu. Viņa aizslēdza durvis un iegāja virtuvē, kur nolika somu uz letes, ielēja krūzē pēdējo rūgto, remdeno kafiju un izdzēra. Viesistabā viņa brīdi pastāvēja tumsā, tad atrāva aizkarus, lai ielaistu gaismu. Parīze likās pelēcīga un nomācoša. Lietus bija izmērcējis viņas matus. Pat neielūkojusies spogulī, Rebeka zināja, ka izskatās briesmīgi.

Baiļu mākta, viņa pārbaudīja, vai visi logi ir aizvērti un aizslēgti. Šai vecajā dzīvoklī sienas, grīda un griesti bija biezi. Telpā neiekļuva apkārtējās skaņas, un klusums Rebeku biedēja. Viņa ievilka elpu, cenšoties apspiest nemieru. Neviens nezināja par šo dzīvokli. Tas reiz piederēja viņas tēvocim un tagad kādam no brālēniem. Viņa šeit bija pavadījusi vairākas nedēļas pirms dažiem gadiem, saņēmusi atslēgas un atļauju te dzīvot, kad vien nepieciešams. Brālēns dzīvoja ārpus pilsētas un neizīrēja dzīvokli, bet sentimentālu iemeslu dēļ negribēja to pārdot.

Rebeka nospieda atstarpes taustiņu, lai nozustu klēpjdatora ekrāna saudzētājs. Dators nemitīgi darbojās; ar tā jaudu nepietika, lai uzlauztu Ozola informācijas šifru dažās dienās. Varbūt būs vajadzīgas pat nedēļas. Protams, kods vēl nebija

atrasts. Programma rādija arvien lielāku nederīgo kombināciju skaitu. Miljardi izmēģināti, vēl daži miljardi atlikuši. Varbūt desmiti miljardu. Vai vēl vairāk. Tādā gadījumā viņi to neuzlauztu nekad. Rebeka nomirtu no vecuma, neatradusi paroli.

Viņa apsvēra domu nosūtīt vēstuli draugam Lenglijā. Šis cilvēks strādāja šifrēšanas nodaļā un varēja piekļūt superdatoriem, kas jebkuru kodu uzlauztu dažu stundu vai pat minūšu laikā. Tomēr viņas bezvārda palīgam bija taisnība tādējādi viņi nokļūtu pārāk tuvu saviem ienaidniekiem.

Rebeka bija ievadījusi programmā visus zināmos vārdus, kas varētu kaut ko nozīmēt Ozolam. Piedaloties operācijā, viņa saņēma daudz informācijas par latvieti un to savukārt nodeva slepkavam. Neviens no šiem vārdiem neko nedeva. Kods droši vien bija kaut kas neitrāls, ciparu un burtu sajaukums papildu drošībai.

Uzvārījusi kafiju un piebērusi tai cukuru, Rebeka apsēdās uz maza, čīkstoša klubkrēsla iepretī otram nesen iegādātam datoram. Uz grīdas bija nolikts jauns printeris.

Ekrānā bija redzama Londonas finanšu konsultantu firmas "Hārtmena un Roisa ieguldījumi" tīmekļa vietne. Tā bija vienkārša un eleganta. Galvenais attēls bija mākslinieka zīmēts Londonas siluets, un vidū Kenērivorfa, kur atradās Hārtmena un Roisa birojs.

Rebeka sameklēja uzņēmuma vadītāju sarakstu ar biogrāfijām un attēliem un drīz atrada Eljota Seifa vārdu. Uzklikšķinot uz tā, viņa ieraudzīja aprakstu un lielāku attēlu.

Viņa to saglabāja.

Tad viņa aizgāja līdz tuvākajam taksofonam, nospieda Lielbritānijas zvanu kodu un Seifa biroja numuru.

Atbildēja sieviete, runājot pieklājīgi, bet nopietni.

-    "Hārtmens un Roiss", runā Melānija. Kā varu palīdzēt?

-   Man vajadzētu norunāt tikšanos ar kādu no jūsu finanšu padomdevējiem, lūdzu.

Pēc piecām minūtēm Rcbeka izgāja no taksofona kabīnes, apņēmusies nākamajā dienā tikties ar kādu Braisu un pārrunāt privāto ieguldījumu un vērtspapīru jautājumus. Tā būtu lieliska iespēja tuvāk aplūkot Seifu un viņa kabinetu.

Rebeka atkal ķērās pie meklējumiem. Viņa jau bija saglabājusi vairākas Kenērivorfas kartes dažādos mērogos un attēlus ar biroju ēku, kā ari apkārtējiem namiem. Viņas datorā bija CIP izstrādāta programma, kas nodrošināja piekļuvi gan likumīgu, gan (pārsvarā) nelikumīgu noderīgiem avotiem.

Tā kā viņu ar Lielbritāniju vienoja kopēja valoda, viss bija daudz vienkāršāk nekā vākt informāciju par citu Eiropas valstu pilsoņiem. Viņa pieslēdzās Lielbritānijas vēlēšanu reģistra datubāzei, lai noskaidrotu Seifa adresi. Šim kungam bija mājas gan Sari grāfistē, gan Londonā, un pirmajā adresē bija reģistrēta vēl viena balsotāja, vārdā Samanta Seifa, droši vien viņa sieva.

Pēc vairākām klikšķu un taustiņu spiešanas piesātinātām minūtēm viņai bija telefona numuri un kredītvēsture. Pēc tam viņa piekļuva Seifa CV. Vēl pēc brīža viņa ieguva abu māju tuvākās apkaimes kartes un arvien pieaugošu biogrāfiskās informācijas apjomu.

Uzzināt visu iespējamo par Eljotu Seifu viņa gribēja pirms sava partnera atgriešanās. Viņa palūkojās uz otru datoru.

Programma bija apturējusi skaitīšanu.

45 . nodaĻa

Sanktpēterburga, Krievija

Pirmdiena

Plkst. 17.25 pēc Maskavas laika

Dzintara krāsas šķidrums ielija glāzē, un Aleksandrs Norimovs spēji izdzēra skotu viskiju. Viņš sakoda zobus un atkal piepildīja glāzi. Viskija radītais siltums ieplūda locekļos. Viņš bija pārsteigts, bet priecājās, ka izdzīvojis. Sākoties apšaudei, viņš jutās pārliecināts, ka neizkļūs no stāvlaukuma. Viņš pielika plaukstu pie krūtīm. Sirds vēl joprojām strauji pukstēja. Viņš bija pārāk vecs, pārāk ierūsējis šādiem satraukumiem.

Norimovs sēdēja pie galda un prātoja, kas notiks tālāk, kad izdzirdēja automašīnas piebraucam un ielēja sev trešo glāzi. Viiiš jau dzēra ceturto, kad kabineta durvis atsprāga vaļā un ienāca vīrietis. Viņa gaitā jautās iedomība un klusi draudi. Kreiso vaigu no deguna līdz ausij un no acs dobuma līdz žoklim klāja nesen uzlikts apsējs.

-   Viņš šodien nogalināja piecus mūsējos, Aniskovačs paziņoja. Stāsti, kur viņš ir!

-    Noteikti paliks jauka rēta. Norimovs norādīja uz apsēju.

Aniskovačs uz brīdi sastinga, tad ar roku notrauca no galda viskija pudeli, glāzes un papīru kaudzi.

-    Kur viiiš ir?

Norimovs atgrūda krēslu, pieliecās un pacēla pudeli un abas ieplaisājušās glāzes. Viņš tās nolika uz galda un apsūkāja viskijā samērcētos pirkstus.

-    Kā lai es zinu? Viņš pasniedzās pēc pudeles. Arējās izlūkošanas dienesta strādā tu, nevis es.

-    Ja es kaut mirkli domātu, ka tu viņam pastāstīji par mums…

-   Nemuļķojies. Norimovs papurināja galvu. Un neuzskati mani par muļķi. Tu pats visu sabojāji, iesūtīdams vīrus stāvlaukumā. Es brīdināju, ka viņš ir apķērīgs.

Aniskovačs pameta skatienu apkārt, it kā meklējot piemērotu atbildi, apsēdās pretī Norimovam un nolika cimdotās rokas uz galda, izplešot pirkstus. Jā, brīdināji gan. Viņš pavīpsnāja, bet saviebās un pacēla roku pie sejas.

-    Sāp, vai ne? Norimovs neslēpa uzjautrinājumu.

-   Vajadzēja uzklausīt tavu padomu. Aniskovačs sarauca pieri. Tu neesi tik ierūsējis kā izskaties.

Norimovs izlikās to nedzirdam un paņēma viskija pudeli.

-    Vai iedzersi?

Kādu brīdi Aniskovačs vēroja viņu, tad atbildēja: Pateicos.

-      Viņš neizmantoja lidostu, Norimovs ieminējās, paņēma jaunu glāzi un ielēja Aniskovačam viskiju. Vai tu uz to cerēji? Tā kā Aniskovačs klusēja, Norimovs pasmīnēja. Iekāpt pirmajā lidmašīnā un prom no valsts… tieši to varētu gaidīt. Un tāpēc viņš to nemūžam nedarītu. Viņš ir īsts meistars. Vai tad tu nezināji?

-    Kur viņš ir? Aniskovačs jautāja, saraucis pieri.

-    Jāatzīst, ka tu esi neatlaidīgs. Norimovs papurināja galvu. Kāpēc tu domā, ka viņš man atklātu savu apmešanās vietu vai ceļamērķi? Līdz šim tas nekad nav noticis.

-    Vai tu man pateiktu, ja zinātu?

-    Ja par to piedāvātu pietiekami daudz naudas. Norimovs atlaidās krēslā. Starp citu…

Aniskovačs pamāja Ārējās izlūkošanas dienesta darbiniekam, kurš stāvēja durvis un kā pēc pavēles piegāja pie galda, nolika Norimovam pretī portfeli un atvēra. Tas bija pilns ar Amerikas dolāriem.

-    Nebiju pārliecināts, ka samaksāsi, Norimovs atzinās, pētot naudu. Iedomājos, ka esi atnācis mani nogalināt.

Tobrīd Aniskovačs pasmaidīja, cik vien to pieļāva ievainojums. Norimovs palika nopietns un uzmanīgi vēroja pulkvedi.

-    Ja uzzināšu, ka tu esi mani jebkā nodevis, es nekavējoties pavēlēšu tevi nogalināt, Aniskovačs mierīgi noteica.

-     Bet es turu solījumus. Mums bija vienošanās, un es to izpildīšu.

Norimovs pacēla glāzi pie lūpām. Nezināju, ka jums ir godaprāts.

-     Uzskatīsim to par profesionāļa lepnumu. Rezultāts ir viens un tas pats. Aniskovačs brīdi klusēja, saudzīgi pieskaroties brūcei. Vai viņš nojauta, ka tu sadarbojies ar mums?

-    Nē.

-    Varbūt viņam reiz atkal vajadzēs ar tevi sazināties.

-      Nedomāju vis, Norimovs atbildēja. Bet es arī iepriekš neticēju, ka viņš ieradīsies. Tātad es mēdzu maldīties.

-    Un tu bez sirdsapziņas pārmetumiem vērstos pie mums? Aniskovačs pielieca galvu. Kaut gan viņš bija tavs draugs?

Uz brīdi Norimovs iegrima domās. Mēs vēl joprojām esam draugi. Bet darījumi ir kaut kas cits. Viņš to saprastu.

-    Es nemūžam nenodotu draugu.

-    Tad tu savā izvēlētajā profesijā neko nesasniegsi.

Aniskovačs izņēma nokopēto zibatmiņu no kabatas un ilgi pētīja. Vai viņš deva mājienu, kāda informācija te ir?

Norimovs papurināja galvu. Viņam nebija ne jausmas.

l apēc jau vajadzēja manu palīdzību. Tātad tu neesi vēl atšifrējis.

-    Protams, ka esmu. Aniskovačs piecēlās un gāja uz durvju pusi, bet piepeši apstājās. Lai nebūtu nekādu pārpratumu… Tu tiešām nezini, kur viņš varētu būt?

-    Viņš pavisam noteikti ir pametis valsti. Norimovs skaitīja naudu un nepacēla skatienu.

46 . nodaĻa

Uz Austrumiem no Kohtla-Jerves, Igaunija

Pirmdiena

Plkst. 16.45 pēc Centrāleiropas laika

Degvielas uzpildes stacijā bija tikai neliela kafejnīca, bārs un nelīdzens asfaltēts laukums pieturas vieta vieglajām automašīnām un kravas automobiļiem. Malā rindojās uzpildes automāti, ko sedza pussabrucis jumts. Sniga, un stikla tīrītāji virzījās turpu šurpu pa kravas automašīnas vējstiklu. Jukovs sēdēja kabīnē. Amortizatori bija nolietoti, un viņš kratījās sēdeklī, stūrējot pāri stāvvietai. Riepas uzjundīja brūnu, pakusušu sniegu.

jukovs apslāpēja žāvas un apturēja transportlīdzekli. Brauciens no Krievijas bija ilgs, un viņš izmisīgi alka atviegloties un apēst lielu sviestmaizi. Varbūt pat kaut ko iedzert. Vai pagulēt, ja pietiks laika.

Uz robežas nācās aizkavēties, tāpēc viņš par stundu atpalika no grafika. Viņam nebija ne jausmas, kas noticis, bet robežsargi pārbaudīja visu izbraucošo automašīnu vadītāju dokumentus un pat nepapūlējās paskaidrot iemeslu.

"Aizmigt droši vien neizdosies. Pēc dažām stundām jābūt Tallinā, un es saņemtu brāzienu, ja aizgulētos." Jukovs uzģērba mēteli. Kabīnē valdīja tīkams siltums, bet ārpusē noteikti bija auksts. Viņš paķēra vilnas cepuri un norāva to pār ausīm, tad uzvilka cimdus. Kohtla-Jerve bija pilsēta Igauni-

jas ziemeļu krastā, un vējš no Baltijas jūras bija mokošs pat siltā laikā. Tonakt bija sliktāk nekā parasti. Daudz sliktāk.

Atverot durvis, jukovs nodrebinājās. Ātri aizslēdzis automašīnu, viņš steidzās uz kafejnīcu.

Viņam nebija iemesla pirms aiziešanas ielūkoties kravas kastē, un viņš droši vien nebūtu pamanījis plīsumu brezenta kreisaja pusē. Tas bija vertikāls, apmēram trīs pēdas augsts griezums, kuru no iekšpuses kopā saturēja līmlente.

Tās gabali tika nesteidzīgi noplēsti, un aukstumā drebošas rokas pavēra brezenta malas. Trīcošs cilvēks izlīda un nokrita zemē, sabrūkot uz asfalta, jo nosalušās kājas nespēja

vinu noturēt.

/

*

Viktoram ar pūlēm izdevās piecelties uz ceļiem un, balstoties pret automašīnu, uzslieties kājās. Drēbes bija mitras, un viņš zināja, ka ūdens tajās sasals, ja viņš tūlīt pat netiks siltumā.

Viss viņa augums nevaldāmi drebēja. Viņš vairs nejuta ne plaukstas, ne pēdas. No kafejnīcas viņu šķīra piecdesmit jardu. Viņš atgrūdās no automašīnas un grīļodamies steidzās uz priekšu. Vējš pūta no labās puses un dzina viņu uz kreiso, bet viņš pretojās, piespiedis zodu pie pleca un iegrūdis plaukstas biksēs, kur bija vissiltāk. Noiet taisni viņš nespēja un ik pa brīdim atsitās pret kādu no automašīnām.

Kravas automašīnā Viktors bija pavadījis vairākas stundas, un viņu sildīja tikai drēbes. Mugurā viņam bija biezs mētelis, galvā cepure un rokās cimdi, bet ar to nepietika, lai atvairītu aukstumu neparedzēto Baltijas vētru. Izvēloties lidmašīnu vai sēžoties vilcienā, nebūtu tā jāsalst, toties viņš ieskrietu tieši rokās saviem ienaidniekiem. Viņš neuzdrošinājās pats sēsties pie automašīnas stūres, jo to varētu apturēt varas pārstāvji. Slēpšanās kravas transportlīdzeklī šķita laba doma, diemžēl laika apstākļi pasliktinājās. Automašīna bija pilna ar dārzeņiem, un viņš tupēja starp kastēm, vairīda

mies no vēja, kas tomēr nemitīgi pūta iekšā pa iegriezumu, caur kuru viņš iekļuva zem brezenta.

Kad automašīna sasniedza robežu, Viktors vairs nebūtu spējīgs aizstāvēties, ja sargi rūpīgi pārmeklētu kravu. Zinot, cik auksts ir laiks, viņš bija apsvēris ideju uzpirkt vadītāju un sēdēt kabīnē, pārceļoties uz aizmuguri tikai pie robežas. Šādi viņš sasildītos, bet riskētu, ka vaditajs viņu nodos varas pārstāvjiem vai ari radīs aizdomas ar savu uzvedību.

Sasniedzis kafejnīcu, Viktors atgrūda durvis. Igauņi un krievi, kas sēdēja pie galdiem, palūkojās uz viņu. Diemžēl viņš ar savu izskatu un izturēšanos piesaistīja uzmanību, bet tobrīd galvenais bija sasildīties. Nebūtu jēgas mirt no aukstuma tikai tādēļ, lai neviens viņu neieraudzītu.

Viņš piegāja pie letes un pasūtīja kafiju krieviski, jo neprata igauņu valodu. Apmēram ceturtdaļa iedzīvotāju bija dzimuši krievi, un pilsēta bija tik tuvu robežai, ka šo valodu te droši vien zināja. Zobi klabēja, un balss bija aizsmakusi, tāpēc viņam nācās atkārtot lūgumu vēl divas reizes, lai sieviete aiz letes saprastu.

Viktors norija visu kafiju vienā malkā, kaut gan apdedzināja muti. Vajadzēja paaugstināt ķermeņa temperatūru, turklāt ātri. Viņš palūdza vēl vienu kafiju un izdzēra to tikpat strauji, tad pasūtīja maizes zupu un pelmeņus.

Viņš ātri paēda, neraizējoties par nekārtību. Laiks aizritēja, un pirksti atguva jutīgumu. Ķermeņa temperatūra cēlās, asinsrite uzlabojās. Viņš nekad nebija aizmirsis seržanta vārdus: "Sasildi iekšas, un iekšas parūpēsies par ārējo."

Pēc piecpadsmit minūtēm viņš jau varēja sažņaugt pirkstus dūrēs, pēc trīsdesmit sajuta kāju pirkstus. Četrdesmit piecas minūtes pēc ienākšanas kafejnīcā viņš bija gatavs doties prom. Viņš labprāt paliktu ilgāk, noīrētu istabu un atpūstos, bet atradās pārāk tuvu Krievijai, lai zaudētu modrību. Tomēr tādās drēbēs viņš nekur nedrīkstēja doties.

Viktors nopirka degvīna pudeli un sēdēja, gaidot īsto

mirkli. Drīz no galda piecēlās kāds vīrs ar līdzīgu miesasItuvi un gāja uz tualeti. Viņš bija sēdējis viens. Lieliski. Pavilcinājies arī Viktors piecēlās un nozuda tualetē trīsdesmit sekundes pēc viņa.

Telpa bija netīra un smirdēja, bet Viktoram nerūpēja antisanitārie apstākļi. Vīrietis sāka atviegloties pisuārā. Viņam blakus stāvēja vēl viens, un Viktors gaidīja pie izlietnes, tēlojot, ka mazgā rokas. Beidzot otrais aizgāja.

Laika nebija daudz. Jebkurā mirklī kāds varētu ienākt. Viņš nostājās aiz vīrieša un rīkojās zibenīgi. Vīrietis viņu pamanīja par vēlu. Viktors ar labo roku satvēra upuri aiz matiem un trieca viņa galvu pret flīzēm virs pisuāra. Vīrs apdullis iestenējās.

Viktors pavilka viņu atpakaļ, pagrieza un iegrūda kabīnē, tad iesteidzās tajā pats un aizslēdza durvis.

Vaidēdams vīrs tupēja uz ceļiem un mēģināja piecelties. Viktors nostājās viņam aiz muguras, iepletis kājas, palika kreiso roku vīram zem zoda un ar delmu spieda rīkli. Ar labo roku Viktors satvēra vīra pakausi un turēja to nekustīgu.

Vīrietis izmisīgi pretojās, bet bija pārāk vājš. Pēc brīža viņš zaudēja samaņu, un Viktors viņu atlaida. Vel pēc minūtes viņš būtu miris, bet Viktors tikai grasījās atņemt viņam drēbes un nolēma samaksāt vismaz ar to, ka pataupīja vina dzīvību.

Veikli pārģērbies, Viktors uzvilka nemaņā guļošajam savas ilrēbes un uzlēja degvīnu no pudeles. Kad vīrietis atgūsies un sāks runāt par uzbrukumu, visi viņu uzskatīs par piedzērušos. Vismaz pietiekami ilgi, lai Viktors atrautos no vajātājiem.

Viņš izgāja no tualetes un, pieliecis galvu, pameta kafejnīcu. Svešinieka drēbes glāba no aukstuma, bet vējš tik un tā sāpīgi dzēla sejā. Viņš šķērsoja stāvlaukumu un tuvojās šosejai, kur vairāki cilvēki gaidīja pieturā.

-    Atvainojiet, kad gaidāms nākamais autobuss uz pilsētu? Vecā sieviete, pie kuras viņš vērsās, brīdi domāja. Pēc

piecām minūtēm.

-    Paldies.

Noguruma dēļ Viktors izmisīgi ilgojās atpūsties, bet vēl nedrīkstēja apstāties. No Kohtla-Jerves varēs aizbraukt uz Tallinu, pēc tam aizlidot no valsts.

Pie starpnieces.

Viktors cerēja, ka viņai paveicies vairāk.

47 . nodaĻa

/

Parīze, Francija

Pirmdiena

Pīkst. 19.54 pēc Centrāleiropas i aika

Lietus lāses bungoja pa taksofona kabīnes stiklu. Tajās atspīdēja automašīnu lukturu gaisma. Viktors nocēla klausuli un ar rādītājpirksta kauliņu spieda numura taustiņus. Viņš priecājās, kad pēc trim signāliem atskanēja sievietes balss.

-    Te es, viņš sacīja.

Starpniece atbildēja: Zinu, ka tu.

Šie trīs vārdi priecēja. Tā bija norunātā zīme, ka viss ir labi. Pietiktu ar vienu citu zilbi, lai viņš saprastu, ka Rebeka ir notverta. Balsī nebija spriedzes, kas liecinātu, ka viņu kāds piespiež runāt.

-    Kur tu esi? viņa jautāja.

-    Parīzē. Tiksimies pēc stundas.

Viņš nolika klausuli un izgāja no kabīnes. Pēc divdesmit minūtēm viņš jau piezvanīja pie starpnieces durvīm.

-    Tu atnāci pārāk agri, viņa sacīja.

Viktors neatbildēja. Protams, viņš ieradās pirms noteiktā laika. Uzkāpis līdz dzīvoklim, viņš pieklauvēja. Durvju actiņa uz brīdi satumsa, tad sieviete atslēdza durvis un noņēma ķēdi. Nekas no tā visa neapturētu slepkavu komandu, bet varbūt viņai bija vieglāk aizmigt tā aprīkotā dzīvoklī.

Atvērusi durvis, Rebeka atkāpās un ielaida Viktoru, kurš

ienāca sāniski, lai sieviete nevarētu uzbrukt viņam no muguras. Viņa aizslēdza durvis un atkal uzlika ķēdi.

-    Vai vēlies kaut ko iedzert? viņa jautāja.

Rebekai mugurā bija melni džinsi un pieguļošs tumši sarkans džemperis. Tumšie, garie mati bija izlaisti un ieskāva seju, padarot vaibstus maigākus un trauslākus nekā iepriekš, kaut gan acu skatiens likās skarbāks. Viktors atrāva skatienu no viņas un pārbaudīja dzīvokli.

Vienīgais, kas mainījies, bija jauns dators un printeris, kā arī daži produkti skapīšos un ledusskapī. Viktors pieskārās skrūvēm kontaktligzdās un ventilācijas lūkās. Neviena nešķita aizdomīga. Lampas abažūrs viesistabā vēl joprojām bija pavērsts tā, kā viņš to atstāja, un Viktors jutās apmierināts, ka sieviete nav to grozījusi.

Viņa gatavoja sev kafiju virtuvē. Uz letes bija vēl viena liela krūze, ko viņa piepildīja.

-     Tu neatbildēji uz jautājumu, viņa sacīja. Bet es tik un tā uzvārīju arī tev. Viktors klusēja, un viņa ieminējās:

-    Tu izskaties noguris.

-    Tāds ari esmu.

-    Atpūties.

-    Vēlāk.

Viņš paņēma tasi, iegāja viesistabā un nolika to blakus datoriem, nemaz negrasīdamies pagaršot. Viktors neticēja, ka Rebeka mēģinās viņu nogalināt, bet nebija redzējis, kā viņa to pagatavo, un paradumus lauzt ir grūti. Rebeka sekoja, malkojot savu dzērienu.

-    Kā tev veicās ceļojumā? viņa jautāja.

-     Nelāgi.

-    Man nedaudz paveicās, Rebeka paziņoja.

-    Bankā vai ar šifrēto dokumentu?

-    Abējādi.

Viktors piegāja pie loga, atbalstīja plecu pret sienu, nedaudz pavēra aizkarus un lūkojās laukā. Iela bija tukša. Viņš

pavirzījās uz otru pusi, lai pārbaudītu ielu tālāk, un paraudzījās uz starpnieci.

-    Vai tu mani neapsveiksi?

-    Varbūt pastāsti, ko noskaidroji, un tad sāc sevi slavēt.

Rebeka pasmaidīja. Tu pats mani tūlīt slavēsi. Viņa

piegāja pie datoriem un nolika krūzi. Kafija ir ļoti laba, viņa ieminējās. No Kolumbijas. Dzer, kamēr vēl karsta.

Viktors pamāja.

Sieviete apsēdās pie datora. Viktors atkāpās un vēroja viņu strādājam. Pirksti raiti klabināja tastatūru. Ielādējās programmas. Izpildījās komandas. Viņa divas reizes noklikšķināja uz dokumenta, un parādījās paroles ekrāns. Rebeka ierakstīja desmit simbolus un nospieda "Ievadīt".

-    Lūk, viņa noteica. Esmu iekšā.

Dokuments ekrānā sadalījās vairākos citos dokumentos.

-    Tu teici, ka aizritēs dienas, Viktors ieminējās.

-    Tā arī bija, Rebeka atbildēja. Divas dienas. Mums patiesībā nepaveicās, ka bija jāgaida tik ilgi. Ozols izmantoja vienkāršu šifru. Man to vajadzēja nojaust. Viņš bija atvaļināts jūras speķu virsnieks, nevis izlūks. Viņam nebija pieejama sarežģīta šifrēšanas programma; viņš droši vien pat nezināja atšķirību. Ozols nemaz necentās noslēpt informāciju no īstiem spiegiem. Viņš to grasījās nodot pircējam. Laikam uzlika paroli tikai gadījumam, ja aizmirstu zibatmiņu autobusā.

Viktors klusēja. Sieviete bija guvusi panākumus, bet viņš atgriezies tukšām rokām. Viņš domāja par Norimovu un visu, ko Krievijas drošības dienesti tagad dara, lai istabā bez logiem izvilinātu no viņa informāciju. Norimovu varētu aizturēt uz vairākiem gadiem, neizvirzot apsūdzības. Varbūt viņš jau bija miris, saņēmis šāvienu pakausī kā atriebību par Viktora nogalinātajiem aģentiem.

Viņš zvērēja samaksāt Norimovam par pakalpojumu vai vismaz atrast viņu, ja viņš būtu iejucis Krievijas neredzamo

cilvēku rindās. Ja Norimovs bija miris, Viktors apņēmās parūpēties, lai viņa meitai nekā netrūktu. Viktors iztēlojās stāvlaukumā redzētā vīrieša seju. "Apmēram četrdesmit gadus vecs, gaiša āda, tumšas acis, stūrains žoklis, varas apziņa. Pirms sprādziena viņš paguva aizbēgt no furgona. Viņš noteikti zina Norimova likteni."

Piepeši Viktors attapās, ka starpniece uz viņu skatās, bet izlikās to nemanām un piegāja tuvāk. Rebeka atvēra dokumentu un pavirzījās nostāk, lai Viktors redzētu ekrānu.

-     Man nācās to pētīt veselu mūžību, līdz es sapratu, ko tas nozīmē, viņa noteica.

Ekrānā vīdēja datora veidots attēls, zils laukums ar koordinātu režģi un neskaitāmiem cipariem. Vidū bija neskaidrs apveids. Starpniece uzklikšķināja uz pogas, un parādījās vēl viens. Viktors spēra soli tuvāk, datora gaismai atspīdot acīs.

-    Kas tas ir?

48 . nodaĻa

Maskava, Krievija

Pirmdiena

Plkst. 23.05 pēc Maskavas laika

-    Sonāra attēli, pulkvedis Aniskovačs atbildēja.

Viņš stāvēja pie Prudņikova nejēdzīgi lielā rakstāmgalda. Uz tā pietika vietas vairākiem datoriem, bet nebija nekā cita kā vien fotogrāfijas, neliels monitors, tastatūra un datorpele. Prudņikovs sēdēja uz liela ādas krēsla.

Šis bija Prudņikova kabinets Ārējās izlūkošanas dienesta galvenajā mītnē, moderni aprīkotā namā, kas aizvietoja seno VDK ēku Lubjankā, Dzeržinska laukumā Maskavas centrā. Tagad tur atradās Federālais drošības dienests. Ārējās izlūkošanas dienests bija Jaseņevā pilsētas nomalē, un līdzība ar CIP Lengliju nebija nejauša.

Bezgaumīgā, no CIP nokopētā mītne Jaseņevā Aniskovačam nepatika, un viņš labprātāk uzturētos Dzeržinska laukumā. Vecā ēka bija skaistās krievu arhitektūras meistardarbs, un tur pirms revolūcijas mājojusi apdrošināšanas kompānija.

Ārējās drošības dienesta priekšnieks brīdi pētīja fotogrāfijas. Un ko tās man rāda? viņš jautāja.

Balsi jautās nepacietība. Bija pārāk vēls darbam. Pat spiegiem.

Mugurā Aniskovačam bija labākais uzvalks, kaklasaite

taisna kā miets, kurpes nospodrinātas līdz spīdumam. Katrs matiņš uz galvas bija rūpīgi saķemmēts. Baismīgo brūci sejā nevarēja noslēpt, bet apsējs to vismaz nosedza, un tā pierādīja, ka viņa dzīvība bijusi briesmās, kaut gan tagad Aniskovačam riebās skatīties spogulī. Viņš jau bija runājis ar vienu plastikas ķirurgu un grasījās turpmākajās nedēļās apmeklēt arī citus.

-             Attēlos redzams nogrimis kuģis, Aniskovačs atbildēja.

-     Mani ļaudis apgalvo, ka šie izmēri norāda uz fregati. Uz raķešu iznīcinātāju, ja runājam pilnīgi precīzi.

Prudņikovs pāršķirstīja attēlus, nodūris skatienu. Kāpēc es uz to skatos?

-    Jo fregate ir mūsējā.

Beidzot Prudņikovs pacēla galvu.

Aniskovačs uzskatīja, ka aktiermeistarība ir ārkārtīgi nepieciešams instruments ziņojumu sniegšanai un it īpaši lūgumu izteikšanai. Ar vienkāršu stāstījumu parasti pietika, lai panāktu sarunas mērķi, bet gandrīz vienmēr rezultātu varēja uzlabot, veiksmīgi izvēloties īsto bridi un ietērpjot informāciju piemērotos vārdos. Pulkvedis lieliski apzinājās, ka abas šīs mākas ir vienīgais, kas var glābt viņa karjeru.

Neveiksme Sanktpēterburgā iekļuva vakara avīžu virsrakstos un Krievijas televīzijā, kaut gan Arējās izlūkošanas dienests pūlējās samazināt nodarīto kaitējumu. Līķi un uzsprāgušas automašīnas gaišā dienas laikā kaut ko tādu ir grūti nepamanīt. Aniskovačs vienas dienas laikā bija kļuvis atbildīgs par piecām zaudētām dzīvībām un trīs citu cilvēku nokļūšanu slimnīcā. Viņš jutās netaisnīgi apvainots, jo operācija nebija oficiāli apstiprināta un viņš bija izdarījis personisku pakalpojumu Prudņikovam. Un tas bija vienīgais, kas viņu glāba.

Ārējās izlūkošanas dienesta vadītājs zaudētu vēl vairāk, ja kāds uzzinātu īsto operācijas iemeslu, tāpēc Aniskovačs bija drošs, ka Prudņikovs centīsies viņu glābt. Viņš negribēja do

māt, cik ilgi tas varētu iedarboties, bet nojauta, ka ne uz mūžiem. Pēc tam vilki, kas pieprasīja Aniskovača asinis, viņu ielenks un atņirgs zobus. Pulkvedis bieži bija sapņojis par to, kā reiz vadīs dienestu. Reiz šķita, ka šis sapnis varētu piepildīties, bet tad viņš vēl nebija pieļāvis cilvēku nāvi sabiedriskā vietā. Ja viņš necīnīsies par savu labo slavu, tā būs aptraipīta uz visiem laikiem. Viņam bija nepieciešama uzvara, turklāt ātri.

Vienīgā iespēja mazināt nodarīto ļaunumu bija sadarboties ar Prudņikovu, bet šī saikne bija trausla un strauji izirtu, tiklīdz tuvotos šī priekšnieka atvaļināšanas laiks. "Mana karjera drīz beigsies, ja vien viņš neatzīs savu līdzdalību neveiksmīgajā operācijā un neattaisnos mani," Aniskovačs secināja. "Tiklīdz Prudņikovs mani vairs neaizstāvēs un man nāksies cīnīties pašam, labākais iespējamais iznākums būs sēdēšana pie galda, vienmuļi analizējot datus un rakstot nevienam nevajadzīgus ziņojumus." Aniskovačs pat negribēja domāt par sliktāko iespēju.

-    Fregate "Lauva", pulkvedis pēc piemērotas pauzes iesāka, bija tūkstoš deviņsimt astoņdesmit ceturtajā gadā būvēts iznīcinātājs. Tas nogrima pirms diviem gadiem drīz pēc jūras spēku demonstrācijas sadarbībā ar ķiniešiem. Visi komandas locekļi gāja bojā.

-Un?

-    Uz "Lauvas" bija sešas pretkuģu raķetes "Onikss".

Pēc ilga klusuma brīža Prudņikovs jautāja: Kas notika

ar kuģi?

-    Pirms nogrimšanas tika saņemts briesmu signāls. Kapteinis ziņoja par katastrofālu dzinēja darbības kļūmi.

-    Vai nirēju komanda to apstiprināja?

-    Nirēju komandas nebija.

-    Kāpēc?

-    Tika nosūtīti glābēji, kas ziņoja, ka fregate nogrimusi dzīles, kur nebūtu iespējams kuģi izcelt un atgūt bruņojumu.

Prudņikovs noņēma brilles un rūpīgi nolika tās uz galda.

-    Jūsu tonis liecina, ka neticat šādam secinājumam.

-    Glābēju kuģa kapteinis, kurš atsaucās "Lauvas" raidītajam briesmu signālam, bija kāds Andris Ozols.

-    Man šis vārds neko nenozīmē.

-     Ozols atvaļinājās un pirms nedēļas tika noslepkavots Parīzē. Viņam līdzi bija zibatmiņa ar attēliem, ko patlaban redzat.

Prudņikovs vēroja pulkvedi, tverot katru vārdu. Turpiniet, viņš mudināja.

-    Slepkavam, kurš tikās ar Norimovu un kurvi mēs mēģinājām notvert, šī zibatmiņa bija līdzi. Pie viņa ir oriģināls. Attēli iegūti no kopijas, ko mūsu cilvēki atšifrēja.

-    Ko tas viss nozīmē?

-    Ozols pirms nāves grasījās pārdot šo informāciju.

-    Kāda tai vērtība, ja kuģi nav iespējams izcelt?

-     Nekāda.

-    Kāpēc mēs vispār par to runājam?

-    Savā ziņojumā Ozols meloja. Iznīcinātājs nogrima kontinentālajā šelfā, vismaz tā liecina koordinātas, kas redzamas sonāra attēlos. Netālu no Tanzānijas krasta Indijas okeānā. Ozola mērķis bija panākt, lai mēs nesūtītu nirējus un kaujas raķetes paliktu jūras dzīlēs līdz brīdim, kad viņš butu gatavs pārdot koordinātas tam, kurš solīs vairāk. Daudzas valstis būtu gatavas atdot veselu bagātību par šīm raķetēm un tehnoloģiju. Prudņikovs iepleta acis. Pulkvedis turpināja: Ozola nāves dienā mira vēl astoņi cilvēki. Norimovs apgalvo, ka slepkavam uzbruka citu slepkavu komanda.

-    Kāpēc tas ir būtiski?

-     Manuprāt, slepkavu nolīga šīs informācijas iegūšanai, bet pēc darba paveikšanas viņu centās iznīcināt tie paši, kuri darbiņu pasūtīja. Droši vien vēlējās palikt anonīmi. Tas būtu vajadzīgs, ja klients, piemēram, ir C1P darbinieks. Pulkvedis apklusa, kāpinot spriedzi. Pēc tam amerikāņi varētu

i/celt "Oniksus" un izmantot tehnoloģiju savās raķetēs, vienlaikus noliedzot jebkādu saistību ar Ozola nāvi, kad mēs par lo uzzinātu. Mani cilvēki Parīzē ziņo, ka ASV vēstniecībā šonedēļ valda liela rosība. Bez zibatmiņas viņi nezina, kur meklēt raķetes, bet, ja atradīs slepkavu pirmie…

-    Man nekavējoties jānodod šī informācija Galvenajai izlukošanas pārvaldei. Prudņikovs atlaidās krēslā. Es noloikti pieminēšu jūsu vārdu. Ejiet. Prudņikovs pasniedzās pēc telefona, bet Aniskovačs nekustējās. Vai nedzirdējāt, C ienādij?

Pulkvedis, vēl joprojām tēlodams, brīdi klusēja. Ir vēl kāda iespēja.

-    Kāda?

-    Mēs paši atgūsim raķetes.

Prudņikovs sarauca pieri un pacēla klausuli. Man šāda slava nav nepieciešama.

-    Toties man ir.

Priekšnieks papurināja galvu. Es jums devu iespēju kļūt par varoni, un jūs to palaidāt vējā. Turklāt gāja bojā labi cilvēki. Kāpēc domājat, ka es došu otru iespēju?

-    Viņi gāja bojā uzdevumā, ko jūs pats lūdzāt izpildīt.

-      Pievaldiet mēli, Genādij. Prudņikova skatiens bija draudīgs. Vai jāatgādina, ka, jūs aizstāvot, es esmu aptraipījis savu reputāciju?

-     To es pieminu vien tāpēc, ka zinu, ar ko jūs riskējat. Aniskovačs noklusēja svarīgo piebildi, ka Prudņikovs to dara arī sevis dēļ.

-    Es tikai cenšos rīkoties pareizi, priekšnieks noteica.

Aniskovačam gribējās pasmaidīt. Viņš bija izvēlējies veiksmīgu metodi, apelējot pie Prudņikova mānīgās pienākuma un goda izjūtas. Un es jums par to visu pateicos.

Prudņikovs bezkaislīgi pieņēma glaimus. Ko jūs vēlaties?

-    Ļaujiet man pašam atgūt kaujas raķetes.

-    Kādēļ?

Patiesībā viņš jautāja, kads no tā labums būs viņam.

-   Ja es atklāšu Ozola ieceri, atgūšu raķetes un nepieļaušu, lai tās nokļūst amerikāņu rokās, mana reputācija šajā lieliskajā dienestā tiks atgūta.

Papurinājis galvu, Prudņikovs sāka spiest telefona taustiņus. Es jūsu vietā mazāk raizētos par savas reputācijas atliekām. Vairāk es priecātos, ka neesmu arestēts un man vēl ir karjera pēc šādas katastrofas.

-    Un es būšu paveicis pietiekami, Aniskovačs turpināja, it kā Prudņikovs neko nebūtu teicis, lai vairs nevajadzētu jūsu aizstāvību. Jūs varēsiet norobežoties no manas neveiksmes, nebaidoties, ka atklāšu jūsu saistību ar to.

Prudņikovs sastinga. Aniskovačs vēroja, kā viņš rūpīgi apsver tādas izredzes un pēc brīža noliek klausuli.

-     Labi, viņš noteica. Es došu jums šo vienu iespēju, bet pēc tam mūsu ceļi šķirsies. Lai kāds būtu iznākums, es jūs vairs nesargāšu, savukārt jūs turēsiet muti ciet līdz mūža beigām.

Pulkvedis jau bija gaidījis šādu piedāvājumu. Viņš tikai nožēloja, ka nevar atklāti palepoties, cik meistarīgi pagriezis savu lūgumu tā, lai Prudņikovs pats to piedāvātu. Viņš klusēja, izliekoties, ka apdomā priekšlikumu, un pēc brīža pamāja.

-    Esam vienojušies.

49 . nodaĻa

Parīze, Francija

Pirmdiena

Plkst. 21:01 pēc Centrāleiropas laika

Viktors novērsa skatienu no fotogrāfijām. Starpniece stāvēja kājās, un viņš bija pārvietojis datoru tā, lai runājot vienlaikus vērotu ekrānu, durvis un sievieti. Rebeka vēl joprojām baidījās no viņa un pulējās to slēpt. Viņa nezināja, ko Viktors nākamajā mirklī darīs, un viņam tas patika.

-    Mūsu klients vēlējās iegūt šo kuģi, Viktors secināja.

Rebeka pamāja. Vai arī tā kravu.

-    Ieročus?

-     Kas to lai zina? Viņa paraustīja plecus. Lai nu kā, tas ir nogalināšanas vērts. Viktors klusēja, un viņa pajautāja: Vai tu grasies par to pārliecināties? Spriežot pēc koordinātām, kuģis nogrimis pie Āfrikas austrumu krasta. Ja nemaldos, netālu no Tanzānijas.

-     Nē. Kuģa krava man nerūp. Turpināsim iecerēto. Iznīcināsim ienaidniekus. Pašsaglabāšanās dēļ. Nekam citam nav nozīmes.

-    Labi, starpniece piekrita. Bet mēs jau esam pavirzījušies uz priekšu. Vismaz pamēģini izlikties priecīgs!

-    Šādi es izskatos, kad priecājos.

-    Tad es negribu zināt, kā tu izskaties saniknots.

-     Nē, Viktors piekrita, negribi.

Rebeka pasmaidīja. Viņai piestāvēja smaids.

Lampa piepeši nodzisa, un istaba iegrima tumsā. Caur ai/kariem iespīdēja pilsētas apgaismojums.

-    Sasodītie vadi, sieviete noņurdēja. Šeit nekas nedarbojas kā nākas.

-    Apklusti.

Lampa nebija vienīgā. Arī klēpjdatora ekrāns kļuva tumšāks, jo pārslēdzās uz akumulatoru. Nekas nebija redzams zem parādes durvīm, tātad arī priekšnamā gaisma izslēgta. Viņš paķēra telefona klausuli. Klusums.

Jau nākamajā mirklī viņš ar kreiso roku bija satvēris Rebekas matus un labajā turēja nazi, iespiedis asmens galu viņas kakla ādā. Miega artērija saspringa.

-    Tu viņus atvedi.

Sieviete iepleta acis. Nē, es zvēru, ka ne.

Bailes bija īstas, tāpat kā pārsteigums.

Viktors viņai ticēja. Tātad viņi tevi vēroja.

-    Tas nav iespējams. Es uzmanījos.

-    Ne pietiekami.

Atlaidis viņu, Viktors piesteidzās pie durvīm un pielika ausi pie tām. Nekas nebija dzirdams. Viņš palūkojās uz starpnieci.

-    Kur ir tavs ierocis?

Viņa bija pacēlusi plaukstu pie kakla. Acīs vīdēja asaras. Kādu bridi viņa vilcinājās. Es jau teicu, ka man tāda nav.

-    Tu vienu paslēpi gadījumam, ja nolemtu mani nogalināt. Kur?

-    Zem dīvāna spilveniem.

-    Paņem. Viņa paklausīja, un Viktors izrīkoja: Dod man.

Rebeka bailīgi pasniedza ieroci, un Viktors to paķēra. Neliela Heklera un Koha sistēmas P2000 modeļa pistole. Viņš izņēma aptveri, pārbaudīja, ka tā ir pilna, ietrieca atpakaļ un iebīdīja patrontelpā lodi, noņēma drošinātāju un ātri pameta

skatienu apkart. Parades durvis bija vienīgais uzbrukuma teļš. Varbūt ienaidnieki jau tobrīd bija koridorā un gatavojas.

Viktors norādīja uz durvīm. Atnes visu, ko vari, un saliec tām priekšā.

Viņš ar vienu roku pievilka dīvānu. Sieviete pacēla klubkrēslu un novietoja to augšā. Viktors pievienoja arī galdu, 11/ kura stāvēja lampa. Šie šķēršļi nevienu neapturētu, bet vismaz aizkavētu.

-    Seko man.

Sieviete vilcinājās. Mans dators…

-    Ja tas neglābs tev dzīvību, atstāj šeit.

-     Man ir izdrukātas kopijas, bet mums vajag dokumentus. Viņa paņēma plecu somu, atvilktnē sameklēja zibatmiņu, ievietoja to datorā un nokopēja datu mapi. Es likšu datoram izdzēst cieto disku.

-     Pasteidzies.

Tiklīdz Rebeka bija pabeigusi, Viktors aizveda viņu uz virtuvi, satvēra aiz pleciem un nostādīja vajadzīgajā vietā.

-    Ko tu dari?

Viktors parāva auklu, pavelkot augšup žalūzijas, un pagrūda Rebeku malā.

Viņa iestenējusies nokrita, bet logs bija vesels, siena ari. Snaipera nebija.

Sieviete saniknota uzlūkoja viņu. Ko tas nozīmē?

Neatbildējis Viktors atvēra balkona durvis, izgāja ārā, palūkojās apkārt. Notekcaurule. Ja tā būtu pietiekami izturīga, pa to varētu tikt lejā minūtes laikā. Viktors satvēra cauruli un spēcīgi parāva. Tā sakustējās, bet tikai mazliet. Pagaidām derēs.

Viņš pagriezās, ieraudzīja sievieti pieceļamies un atskārta, ka viņa nespēs nokāpt lejā. Viņam nepatika doma, ka nāksies mainīt savu plānu, lai pielāgotos cita cilvēka nemākulībai. Vajadzēja atrast kādu citu izeju.

Lūk! Ēkas galā aiz stūra rēgojās melns metāla stienis. Ugunsdzēsēju kāpnes. Starp tām un viņu dzīvokli bija vēl divi balkoni. Viktors pievērsās starpniecei.

-    Noauj kurpes.

-    Kāpēc?

-    Ja gribi dzīvot, klausi man, Viktors nošņāca. Viņa nometa apavus, un Viktors izrāva viņu uz balkona, norādot uz kāpnēm. Es pārlēkšu. Viņš aizbāza pistoli aiz jostas un uzkāpa uz margām, pieturoties pie notekcaurules. Pēc tam pasniegšu tev roku.

Rebeka sparīgi purināja galvu. Ko? Nē, es nevarēšu.

-    Tad paliec te un mirsti. Es aizeju.

Viktors priecājās, ka Rebekas dzīvoklis ir lēts; balkonus šķīra tikai dažas pēdas. Ja nebūtu citas iespējas, viņš varētu aizlēkt no margām līdz nākamajam balkonam. Bet margas bija slapjas. Viņš varētu paslīdēt, un krist vajadzētu ilgi.

Viņš nostājās uz margām ar seju pret sienu, cieši satvēra notekcauruli ar kreiso roku, pacēla labo kāju augšup, izstiepa un ar pēdu pieskārās blakus balkona margām. Ar labo roku viņš pieķērās ķieģeļiem un vienlaikus atspērās ar kreiso kāju, kas tūdaļ pieskārās margām tieši blakus labajai. Tad viņš palūkojās uz starpnieci. Nāc.

Sieviete uzkāpa uz margām tāpat kā Viktors, tikai kustējās mokoši lēni, strauji elpodama. Viktors saprata, ka viņa cenšas neskatīties lejup.

-    Dod. Viņš pasniedzās pretī.

-    Ak Dievs!

-     Viņš tevi nedzird. Dod roku.

Trīcēdama Rebeka paklausīja, un Viktors cieši satvēra viņas plaukstas locītavu.

-    Man sāp.

-    Tātad nenokritīsi. Atstāj kreiso kāju uz margām un cel labo. Es tevi turēšu.

Viņa izstiepās, bet nevarēja aizsniegties. Par tālu.

-    Ne. Kad teikšu, atgrūdies no margam, un es tevi vilkšu. Saprati?

-Jā.

-     Gatava? Viņa pamāja, un Viktors satvēra viņu vēl ciešāk. Nu! Viņš rāva, Rebeka atspērās, bet zaudēja līdzsvaru, un kreisā kāja paslīdēja. Viņa iekliedzās. Viktors iestenējās, bet paguva uzvilkt viņu uz margām. Rebeka pret tām atsitās un ievaidējās, bet viņš parāva sievieti augšup, un viņa nokrita uz balkona.

Cieši aizmiegusi acis, viņa gulēja uz mitrās akmens virsmas. Viktors notupās blakus un satvēra viņu aiz padusēm. Tad viņš uzkāpa uz margām pretējā pusē.

-    Vēlreiz, viņš noteica. Viegli, protams, nebūs.

*

Vīrietis ienāca koridorā, tēmējot ar Heklera un Koha sistēmas mašīnpistoles 5SD modeli. Viņš bija ģērbies melnā kaujas tērpā ar pamatīgu kevlara bruņuvesti un uzkabi, kas pilna ar granātām un papildu aptverēm. Aprīkojumu papildināja nakts redzamības brilles un pie labās kājas piesprādzēta pistole.

Viņam raiti sekoja četri tāpat bruņojušies vīri, nosedzot katrs savu lauku tā, ka netraucēja cits citam.

Visi sasniedza mērķa dzīvokli, ieņēma vietas un gaidīja tarānu. To nesa divsimt četrdesmit mārciņu smags muskuļu un dusmu kamols, kurš skrēja pa gaiteni, turot tarānu abās rokās. Šis sešdesmit mārciņas melnā tērauda rotāja balta galvaskausa attēls.

Vīrs apstājās pie durvīm, pamanīja komandiera žestu un atvēzējās.

*

Viktors dzirdēja būkšķi brīdī, kad kāpa uz otro balkonu. Sieviete satrūkās un piespiedās ciešāk pie sienas, acīmredzami pārbijusies.

-    Kāp uz margām, Viktors pavēlēja.

-     Nevaru.

-    Tūlīt.

Starpniece papurināja galvu. Nevaru!

Viņa jau pirmo reizi tik tikko sasniedza mērķi, un tobrīd dzīvokli vēl nebija uzbrucēju. Tagad būs vēl grūtāk, turklāt trūka laika. Viktors palūkojās uz ugunsdzēsības kāpņu stieni. Viņš varētu tikt līdz tam vai šļūkt pa notekcauruli un sasniegt zemi trīsdesmit sekundēs. Bet aizritēs minūtes, ja viņu kavēs sieviete. Minūtes, kuru viņiem nebija.

Būtu pavisam viegli pamest Rebeku. Instinkti pavēlēja bēgt bez viņas. "Kopā mēs nekur netiksim. Ko gan noderīgu viņa vēl varētu pastāstīt? Daudz. Rebeka ir redzējusi mani sejā, dzirdējusi balsi un vēl pirms mūsu sastapšanās zināja par mani vairāk nekā jebkurš cits no dzīvajiem. Nē, nedrīkst pieļaut, ka viņu notver."

Rebeka bija aizvērusi acis. Viktors izņēma pistoli, notēmēja viņai galvā un dziļi ievilka elpu. Bet neizšāva.

Viņš ar kāju saspēra balkona durvis un metās iekšā, kamēr stikla lauskas vēl bira uz grīdas. Izskrējis caur virtuvi un viesistabu, viņš ievēroja, ka iekārtojums ir tāds pats kā sievietes dzīvoklī. Viņš pieplaka pie durvju actiņas un ielūkojās koridorā. Pie durvīm bija cilvēks melnā, apgādājies ar Heklera un Koha sistēmas mašīnpistoli, bruņuvesti un nakts redzamības brillēm.

Viktors dziļi ievilka elpu. Labi bruņota un aizsargāta uzbrukuma komanda nebija tas pats kā daži slepkavas ar pistolēm. Viņš dzirdēja šņācienus un būkšķus, kamēr pārējie centās izlauzties caur aizbarikādētajām durvīm. "Nabadziņiem nav ne jausmas, ka manis tur nav. Taču… man jārīkojas. Kaut kas jādara tūlīt pat."

Atrāvis vaļā durvis, Viktors satvēra pārsteigto šāvēju aiz rokām un ievilka istabā. Vīrs bija tā izbrīnīts, ka pat neiesaucās. Viktors nogāza viņu zemē un trieca ar pistoles spalu viņam pa žokli. Tad viņš atkal aizvēra un aizslēdza durvis.

*

Pārējie dzirdēja troksni, apcirtās, pamanīja, ka viens no biedriem pazudis.

-    Kas tas bija, pie velna?

-    Sasodīts, sasodīts, viņš sagrābis Ksavjē!

-    Viņš ir citā dzīvoklī.

-    Atkāpties, atkāpties, viņš ir trīssimt piektajā.

Šāvēji iznāca no starpnieces dzīvokļa, nepabeiguši meklešanu, izsteidzās koridorā un ieņēma jaunas vietas, lai uzbruktu kaimiņu dzīvoklim.

-    Nu tā, komandieris nočukstēja, piebeigsim to nelieti.

*

Viktors iestiprināja krēslu zem durvju roktura un izņēma apdullinošās granātas no šāvēja uzkabes. Salicis tās jakas kabatās, viņš paķēra arī dažas aptveres mašīnpistolei ar klusinātāju.

Vīrs nemaņā gulēja uz grīdas. Viktors uzlika viņa nakts redzamības brilles. Apkārtne pārvērtās par neskaidru zaļu miglu. Viņš paņēma pistoli un divas reizes iespēra guļošajam pa galvu, lai tas drīzumā nepamostos. Ja viņš izšautu, komanda uzbruktu nekavējoties. Tagad viņam bija dažas sekundes, kamēr svešie sagatavosies un izdomās plānu savējā glābšanai.

Viņš pazina emblēmu uz vīra formastērpa un atvieglots uzelpoja. "Francijas policijas pretterorisma vienība, nevis CIP. Varbūt viņi novēroja starpnieci vai arī pamanīja mani lidostā un sekoja. Vai arī kāda civiliedzīvotājs mani pazinis un ziņojis varas pārstāvjiem. Protams, par atgriešanos Parīzē ir jāmaksā."

Rokā turēdams ieroci, Viktors skriešus devās uz balkonu un saviebās, ielūkojies tieši ielas laternā; brilles paspilgtināja gaismu. Starpniece bija atspiedusi muguru pret otra balkona sienu un centās elpot lēnāk.

Viktors nostājās uz margām un ar diviem lēcieniem atgriezās uz pirmā balkona. Viņš paslīdēja, bet paguva satvert notekcauruli, nometot mašīnpistoli. Tā nokrita uz balkona, un viņš atvieglots nopūtās.

Jau nākamajā mirkli Viktors pacēla ieroci un steidzās uz virtuvi un viesistabu. Viņš turēja ieroci abās rokās, iespiedis laidi plecā, un lūkojās tēmēkli. Galva un ierocis kustējās vienlaikus.

Dīvāns, galds un krēsls bija salauzti un atbīdīti malā. Viesistabā šāvēju nebija. Viņi gaidīja ārpusē.

Un gatavojās iebrukt tukšā istabā.

Atkal.

50 . nodaĻa

Plkst. 21.13 pēc Centrāleiropas laika

Divi viri stāvēja blakus durvīm, trešais un ceturtais gaidīja otrā pusē, un komandieris turēja rokā pumpja darbības tipa šauteni, lai sadragātu durvju eņģes. Viņi bija atteikušies no tarāna izmantošanas.

Komandieris pacēla piecus pirkstus, četrus, trīs, divus…

Kaut kas ieripoja koridorā no dzīvokļa, kuru viņi nupat pametuši. Kaut kas metālisks.

Nakts redzamības briļļu dēļ pagāja dažas sekundes, kamēr komandieris saprata, ko redz. Viņš ievilka elpu, lai izkliegtu brīdinājumu, bet nokavēja.

Apdullinošā granāta sprāga; atskanēja neizturams troksnis, un parādījās ārkārtīgi spožs zibsnis.

Šāvēji auroja, zaudējuši redzi un spēju orientēties. Viens nosvieda ieroci, otrs kāpās atpakaļ, atsitās pret sienām, mēģināja tikt prom. Komandieris kliegdams pavēlēja vīriem palikt vietā, bet viņam ausis tā zvanīja, ka viņš nedzirdēja savu balsi.

Viktors šajā jucekli iztraucās no starpnieces dzīvokļa un iznira no dūmiem, pacēlis šauteni. Viņš desmit reizes nospieda mēlīti, tēmējot pretiniekiem sejā un vēderā, ko nespēja aizsargāt bruņuveste. Ievainotie noraustījās un saļima. Gaisā virmoja asinis.

Jau pēc trīs sekundēm aptvere bija tukša, visi četri uz-

bruceji sabrukuši gulēja uz grīdas. Viss oda pēc kordīta un asinīm. Zem kājām krakšķēja čaulītes.

Neviens nekustējās, tāpēc viņš pārlādēja ieroci un uzmeta to plecā. Paķēris komandiera šauteni, viņš iznīcināja durvju slēdzeni dzīvoklim, kurā policisti centās iebrukt, un atspēra durvis. Viņš nepievērsa uzmanību pārbiedētajai alžīrietei, kas tupēja stūrī kopā ar diviem bērniem, un devās uz virtuvi. Atvēris balkona durvis, viņš satvēra starpnieces roku. Viņa iekliedzās un tikai tad saprata, kas viņš ir.

-    Nāc šurp, viņš aicināja. Mēs aizejam.

Viktors izvilka Rebeku no dzīvokļa. Viņa spēji ievilka elpu, paklupusi pār četriem līķiem.

-    Šausmas!

-    Savaldies, tie vēl nav visi. Ej man tieši aiz muguras. Viktors aizbāza aiz jostas starpnieces pistoli, aizveda Rebeku garām līķiem līdz liftam un nospieda pogu. Durvis atvērās. Viņš iegāja iekšā, izvēlējās pirmā stāva pogu un jau nākamajā mirklī iznāca ārā. Rebeka palika stāvam kabīnē.

-    Šurp, viņš pavēlēja.

-Ko?

Viņš satvēra Rebekas rokas locītavu un izrāva viņu ārā. Durvis aizvērās. Viktors ātri gāja uz kāpņu pusi, ar plecu skardams sienu.

-    Lifts… Rebeka iesāka.

Viktors neatbildēja un vedināja viņu tālāk. Sasniedzis kāpņu durvis, viņš piegrūda sievieti pie sienas.

-    Paliec te.

Viņš notupās pie durvīm, labajā rokā turot ieroci, un ar kreiso tās pagrūda. Kāpņu telpa bija tukša.

-    Nāc. Viņš skrēja lejā, pacēlis ieroci, un katrā stāvā sastinga ieklausoties. Starpniece sekoja. Otrajā stāvā Viktors atvēra koridora durvis un ieveda viņu tur.

Rebeka pameta skatienu atpakaļ. Šis nav pirmais stāvs.

-    Zinu. Viktors nepalēnināja gaitu. Apklusti.

Kāpnēs rībēja soļi; cilvēki steidzās augšā. Viktors izvilka gredzenu no nākamās granātas, bet turēja sviru nospiestu un iestiprināja granātu aiz durvju roktura tā, lai svira neizkustētos līdz brīdim, kad kāds atvērs durvis.

Viktors šķērsoja koridoru un piesteidzās pie loga otrā ēkas pusē, trieca šautenes laidi pret stiklu, un tas sašķīda lauskās. Izkāpis ārā, viņš lēca, saliecies nokrita sānielā un vēlas, uztverot triecienu ar visu ķermeni. Pēdas svila, tomēr nekas nebija lauzts. Viņš pietrausās kājās, pagriezās, pacēla skatienu. Sieviete izliecās pa logu.

Viņš pamāja. Šurp.

-    Es… es nevaru. Pārāk augstu.

-    Nelec, vienkārši krīti. Kad atsitīsies pret zemi, velies. Uz priekšu!

-    Nevaru.

Viktors pagriezās, pacēla atkritumu tvertnes vāku, izņēma sešus maisus un sasvieda tos zem loga.

-    Krīti!

Rebeka dziļi ievilka elpu. Es salauzīšu kājas.

-    Pēc piecām sekundēm es iešu prom. Uz priekšu!

Viņa krita un neveikli atsitās pret maisiem ar kājām pa priekšu. Maisi pārplīsa, tomēr uztvēra viņas svaru. Sieviete iestenējās, mēģināja pieslieties, bet tas neizdevās, un viņa krita atmuguriski. Viktors pasniedza roku, un viņa to satvēra, lai pieceltos.

-    Es laikam izmežģīju potītes.

-    Tu stāvi kājās, tātad esi vesela. Kusties!

Atskanēja sprādziens, un sieviete satrūkās un pacēla skatienu. Viktors tikmēr aizgāja līdz sānielas galam un klausījās, atspiedis muguru pret sienu. Parastie trokšņi, gājēji un automašīnas. Viņš izņēma no maka melnu metāla caurulīti, kam piestiprināts neliels izliekts spogulis, un izmantoja to, lai nopētītu ielu.

Pie ēkas bija vairākas automašīnas, divi uzbrucēju koman

das furgoni, četri trafareti policijas transportlīdzekļi un tris mašīnas bez raksturīgā krāsojuma. Ap tām klīda vismaz ducis cilvēku daži formastērpos, citi uzvalkos.

Viktors satvēra sievietes plaukstas locītavu un steidzās uz otru ielas galu. Tur viņš atkal izmantoja spoguli, lai palūkotos aiz stūra. Viena policijas automašīna. Divi policisti. Daudz labāk.

-    Klausies. Viņš pierāva starpnieci tuvāk. Viņi ir ārpusē. Tiklīdz iznāksim no sānielas, viņi mūs redzēs.

-    Ko darīsim?

-    Vai tev ir mašīna?

-    īrēta, bet vismaz kvartāla attālumā.

-    Nav svarīgi. Es iziešu pirmais un piesaistīšu uzmanību. Viņi uzbruks man. Pēc trīsdesmit sekundēm skrien pie mašīnas un bēdz.

-    Un tu?

-    Kaut ko izdomāšu. Ņem. Viņš pasniedza Rebekai nesen nopirkto telefonu. Brauc prom no Parīzes centra. Turi telefonu ieslēgtu. Es tev piezvanīšu.

-    Mums nevajadzētu šķirties.

-    Tā ir vienīgā iespēja.

-    Mēs noteikti varam izdomāt kaut ko citu.

-    Ja tu zini kaut ko labāku, saki. Viktors satvēra Rebeku aiz pleciem. Viņa papurināja galvu. Vai saproti, kas tev jādara? Viņa pamāja. Saki!

-    Es saprotu.

Viņš nometa īpašo uzdevumu vienības kaujiniekam atņemto mašīnpistoli. Bija žēl to zaudēt, tomēr galvenais bija aizbēgt, nevis skrienot piedalīties apšaudē. Un kāds noteikti pamanītu cilvēku, kurš staigā apkārt ar tādu ieroci, kas spēj izšaut astoņsimt ložu minūtē.

Viktors atdeva sievietei viņas pistoli. Katram gadījumam. Viņam vēl joprojām bija nazis, deviņu milimetru S1G P-228 pistole ar pilnu aptveri un pēdējā apdullinošā granā

ta. Nekā daudz, ja nāksies sastapties ar bruņotajiem policistiem, bet ar to vajadzēs iztikt.

-    Trīsdesmit sekundes, un bēdz. Skaiti līdzi.

Viņš izgāja no sānielas un metās skriet.

Pirmais kliedziens atskanēja, kad viņš atradās ielas vidū, un šāviena troksnis viņu sasniedza jau otrā pusē. No sienas viņam blakus atšķēlās ķieģeļa drumsla.

Nākamā sāniela bija pārāk šaura, lai pa to brauktu automašīnas, tātad policisti būs spiesti kājām dzīties viņam pakaļ. Garām atkritumu tvertnēm un kastēm viņš nokļuva līdz stūrim, uzreiz apskrēja ap nākamo un nokļuva platā sānielā, kas aizstiepās gar veikaliem. Viktors steidzās un nogriezās sānis, tiklīdz parādījās iespēja.

Ticis līdz lielākai ielai, viņš palēnināja gaitu, lai nepiesaistītu uzmanību. Viens no labākajiem sekošanas veidiem bija meklēt apjukušus gājējus, kas lūkojas pār plecu. Viktors apmeta loku un atgriezās starpnieces ielā. Policisti noteikti domāja, ka viņš bēgs prom.

Vairākas reizes nogriezies ap stūri un izmantojis dažas šķērsielas, viņš nokļuva četrus kvartālus tālāk no starpnieces dzīvokļa un sameklēja kafejnīcu, kas bija pilna ar trokšņainiem klientiem. Viņš apsēdās pie galdiņa, no kura varēja vērot logu, un gaidīja. Neviens viņam nesekoja. Kad atnāca viesmīle, viņš jau elpoja pavisam normāli, un ari sirds pukstēja vienmērīgi.

-     Ledus tēju, viņš palūdza. Ar laimu, ja iespējams.

51 . nodaĻa

/

Plkst. 23.03 pēc Centrāleiropas iaika

Viktors piezvanīja starpniecei. Viņa nosauca bāra adresi pilsētas nomalē, un Viktors ar taksometru devās turp, bet izkāpa dažu kvartālu attālumā. Apkaime līdzinājās jebkurai citai, kurā dzīvo cilvēki ar maziem ienākumiem. Līkumotās ielas šķita saplūstam kopā. Viss bija kluss.

Viņš vairākas reizes apmeta loku ap bāra kvartālu un vēroja, vai kāds neizskatās neiederīgs. Ja starpnieci jau iepriekš izsekojuši, varbūt tas noticis arī tagad. Šajā apkaimē nebūtu ierasts, ka cilvēks ilgi sēž ietves malā novietotā automašīnā. Viņš nevienu tādu neredzēja.

Tā izrādījās parasta dzertuve. Linoleja grīdu segums, izbalojušas tapetes un gara, nospodrināta lete ar skrambām un iedobēm, ko atstājuši vairāki tūkstoši glāžu un pudeļu. Rebeka sēdēja stūrī ar seju pret durvīm. Droši vien viņa gaidīja Viktoru, nevis vēroja pūli, kā vajadzētu darīt.

Viktors apsēdās blakus un iekārtojās tā, lai redzētu ieeju un sievieti, nepagriežot galvu. Viņa bija nomazgājusi seju un atjaunojusi kosmētiku, kā arī pārģērbusies. Pie viņas kājām bija iepirkumu maiss.

-    Es mums pasūtīju degvīnu ar toniku, viņa paskaidroja un nodūra skatienu. Bet abas glāzes izdzēru. Piedod.

-     Nekas.

Viņai priekšā bija noliktas divas glāzes, bet pelnu traukā

sabērti pakusuši ledus gabaliņi. Rebeka pamanīja, uz ko viņš skatās.

-    Bez salmiņa es nevaru dzert no glāzes, kur ir ledus. Te nav salmiņu.

Viktors pamāja, it kā tas būtu svarīgi. Starpniece bija manāmi satraukta. Adrenalīns vairs neplūda, un viņa sāka aptvert, kas noticis.

-    Vai pirmo reizi biji tādā situācijā? Viktors jautāja.

-    Jā. Rebeka dziļi ievilka elpu. Vai iespējams pierast pie tā, ka cilvēki mēģina tevi nogalināt?

-    Viņi to nemēģināja.

-    Tik un tā bija briesmīgi. Un tu zini, par ko es runāju. Nu, vai pie tā var pierast?

-    Jā, viņš atbildēja, kaut gan gribēja samelot. Katru reizi ir vieglāk tikt ar to galā.

-    Tātad es nejutīšos tik slikti, ja tas atkārtosies?

-    Daži tiek galā labāk nekā citi.

-    Un es?

Viktors redzēja viņas acīs bailes no atbildes. īsti nezinādams iemeslu, viņš nolēma sievieti pasaudzēt. Tev noteikti kļūs vieglāk.

Starpniece pastāstīja, ka aizbraukusi bez sarežģījumiem un neviens viņai nav sekojis. Atradu veikalu, kas vēl bija vaļā, un nopirku jaunas drēbes. Es…

-    Mēs turpināsim no vietas, kur pārtraucām.

-    Mums jāiet kaut kur citur.

-    Labi, bet vietu izvēlēšos es. Viktors piecēlās.

*

Neona izkārtne virs durvīm vēstīja, cik stundā jāmaksā par istabu. Vestibils bija šaurs un tumšs, tīšām nespodri apgaismots. īsā auguma vīrs aiz reģistratūras letes alkaini pētīja starpnieci, kamēr Viktors skaitīja banknotes. Pie sienas gaiteni bija piestiprināts prezervatīvu automāts.

Istaba bija maza un vienmuļa; to gandrīz visu aizņēma

divguļamā gulta. Pie galvgaļa bija metāla kastīte. Ja tajā iemeta monētu, gulta vibrēja. Viktors nespēja noticēt, ka šo iespēju kāds vēl izmanto. Pēdējā reizē, kad viņš bija redzējis gultu vibrējam, viņam kļuva nelabi.

Rebeka stāvēja pie loga un lūkojās ārā pa nedaudz pavērto aizkaru spraugu. Viktors grasījās teikt, ka tā nevajadzētu, bet nosprieda, ka viņa jau būtu mirusi, ja ārpusē gaidītu snaiperis.

Sieviete nervozi burzīja audumu. Tas neizskatījās tik biezs, lai aizkariem cauri neko nevarētu saskatīt. Iespējams, tādi piekārti speciāli, lai radītu istabas lietotājiem papildu uzbudinājumu. "Diez vai viņiem būtu svarīgi tas, ka vienīgie vērotāji ir baloži," prātoja Viktors.

-    No šīs istabas man pār muguru skrien šermuļi, Rebeka atzinās, bet nelūkojās uz viņu.

Viktors aizslēdza durvis, un viņa pagriezās. Man vienalga, ka tev šeit nepatīk, viņš bezkaislīgi noteica. Neviens mūs neatradīs, šīs vietas nemēdz izplatīt informāciju par saviem klientiem.

Rebeka neiebilda, jo saprata, ka viņam ir taisnība. Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm. Viktors ieslēdza lampu pie gultas. Plānais, sarkanais abažūrs meta neskaidru, asiņainu gaismu.

Abi mirkli klusēja.

Rebeka ierunājās pirmā. Ja viņi negribēja mūs nogalināt, kāpēc tu nogalināji viņus?

Viktors jau bija gaidījis šo jautājumu. Apdullinošās granātas iedarbojas tikai uz dažām sekundēm.

-     Bet viņiem bija nakts redzamības brilles, Rebeka iebilda. Tajās viņi apžilbtu uz ilgāku laiku.

Atbildot viņš necentās slēpt savu nepatiku par šādu pratināšanu. Brillēm ir mehānisms, kas tās izslēdz spožas gaismas apstākļos.

-    Skaidrs, sieviete noteica.

-Ja es viņus nenogalinātu, mēs neaizbēgtu.

-    Viņi bija policisti, vai ne? Labie.

-    Vai nu viņi, vai mēs, Viktors atcirta. Un viņi zināja, ar ko riskē, kad ķērās pie darba. Bridi ļāvis sievietei atgūties, viņš jautāja: Ko tagad darīsim?

Viņa atvairīja īslaicīgo trauksmes vai sirdsapziņas pārmetumu uzplūdu un iztaisnoja muguru. Eljots Seifs, viņa pārsteidzoši nikni noteica. Viņš ir pirmais, ko apciemosim.

Rebeka izņēma no plecu somas datora izdruku. Tas bija melnbalts zemas izšķirtspējas attēls ar kalsnu, apmēram piecdesmit gadus vecu vīru uzvalkā. Pieri izvagoja dziļas grumbas, lūpas bija plānas, virs tumšajām acīm auga biezas uzacis. Viņš izskatījās pēc grāmatveža.

-    Kas viņš ir? Viktors jautāja.

-    Grāmatvedis. Viktors sarauca pieri, starpniece apjuka un pajautāja: Vai es kaut ko nepareizi pateicu?

-    Nē, turpini.

-   Seifs ir vecākais partneris lielā Londonas finanšu firmā, "Hārtmena un Roisa ieguldījumi". Viņš pārvaldīja kontu, no kura man ieskaitīja naudu, ko es savukārt pārskaitīju tev.

-    Vai esi pārliecināta?

-    Tu proti savu darbu. Es arī.

Rebeka tiešām bija prasmīga; Viktors viņu pazina pietiekami, lai tam ticētu. Sieviete neapšaubāmi saprata, par ko runā. Viktors iebāza roku mēteļa kabatā, meklējot cigaretes un sērkociņus.

-    Lūdzu, nevajag, Rebeka ierunājās.

-    Atvaino? Viņš pacēla skatienu.

-    Nesmēķē, lūdzu.

Viktors brīdi vilcinājās, tad ielika paciņu kabatā. Es tiešām mēģinu atmest.

-    Pēc tam tu jutīsies labāk.

-    Pagaidām tā nav.

Rebeka pasmaidīja un ķērās pie darba. Seifs ir tikai pirmais solis. Starpnieks, nekas cits. Naudas pārvaldnieks, kurš

veido vel vienu drošības kārtu īstajam pasūtītājam. Mums jānoskaidro, kam pieder tas konts, citādi būsim zaudējuši. Viņa ievilka elpu un turpināja: Un, lai to panāktu, man jāpiekļūst viņa dokumentiem.

-    Vai vari to izdarīt attālināti?

-     Man noderētu C1P kriptogrāfu komanda un superdators.

-    Sapratu.

-    Pārskaitījums notika elektroniski. Droši vien no aizsegkompānijas vai fiktīvas korporācijas. Eljota Seifa dokumentos tas būs redzams. Cietajā diskā būs vārds. Tas ir viss, kas man vajadzīgs.

-    Kāpēc neaprunāties ar Seifu?

-     Es ļoti brīnītos, ja viņš zinātu, no kurienes ienākusi nauda un kur tā nokļuvusi pēc iziešanas caur viņa rokām. Un viņš mums tik un tā neko neteiktu.

-    Es protu pārliecināt.

Rebeka lūkojās viņa tumšajās acīs. Tas nav nepieciešams.

-    Pareizāk sakot, tu to nevēlies.

-    Tieši tā, nevēlos. Tas būtu pārāk sarežģīti. Mums nāktos viņu nolaupīt. Un viņš varētu melot, sūtīt mūs pa nepareizajām pēdām. Mums nav laika. Vieglāk būtu nozagt viņa dokumentus.

Viktors padomāja un pamāja. Tātad ielauzīsimies firmā.

-    Iespējams, bet mums ir jāsteidzas, un cerams, ka tas nebūs nepieciešams. Viņam noteikti ir klēpjdators vai planšetdators ar klientu informāciju. Man neko daudz nevajag, lai uztaustītu pavedienu.

-    Cik daudz laika mums ir?

-     Varbūt Seifam jau uzsūtīti slepkavas, tāpēc jāpagūst pirms tam. Mans priekšnieks nomira dažas dienas pēc neveiksmīgās operācijas. Nezinu, cik daudzi vēl ir iesaistīti, bet jāpieņem, ka maz. Eljota Seifa dokumenti mums jādabū rit vai, vēlākais, parit.

-    Maz laika.

-    Es nekā to nevaru ietekmēt.

Viktors sasprindzināja žokli. Rebeka bija konstatējusi laktu, nevis sūdzējusies. Tik īsā laika posmā es nevaru nozagt datoru tā, lai viņš to nepamanītu.

Rebeka pamāja, negribīgi atzīstot, ka viņam taisnība.

-    Mums rit jānorunā tikšanās Seifa firmā, Viktors sacīja.

Un jā noskaidro gan mājas adrese, gan jebkāda cita

pieejamā informācija.

-    Rīt pustrijos es iešu pie viena no viņa darbabiedriem.

-    Atri gan.

Viņa tik tikko jaušami lepni pasmaidīja un piebilda: Jāatzīst, ka es negaidu to ar nepacietību. Man nepatīk slikti zobi.

-    Tas ir amerikāņu izplatīts mīts. Lielbritānijā zobi cilvēkiem nav sliktāki kā jebkuras citas valsts iedzīvotājiem.

Rebeka papurināja galvu. Sasodīts!

-    Kā, lūdzu?

-    Es cerēju, ka tu pateiksi "pie mums".

-    Kāpēc?

-    Tas liecinātu par to, no kurienes tu esi.

-    Vai domā, ka es esmu anglis?

Viņa papurināja galvu. Varbūt tu vārda "amerikāņu" vietā varēji pateikt "mūsu".

-    Tātad es esmu amerikānis?

-      Reizēm tu runā kā amerikānis, reizēm kā anglis, vēl arī kā eiropietis. Tava izruna visu laiku mainās, tāpēc man nav ne jausmas.

-    Es bieži ceļoju.

-     Protams. Bet, kad runājām pa telefonu, es saklausīju kaut kādu Austrumeiropas akcentu. Kad satikāmies, dzirdēju kaut ko francisku. Tavs akcents laikam atspoguļo valsti, kurā tobrīd esi.

-    Labs novērojums.

Viņa kautri pasmaidīja, tomēr sejas izteiksmē jautās arī lepnums. Es nolēmu tevi pārbaudīt. Varbūt tu kļūdītos un kaut ko atklātu.

Viktoram patika šī viltība. Novēlu veiksmi nākamreiz.

-    Paldies, centīšos rīkoties nemanāmāk.

-     Nāksies.

Rebeka vēl joprojām smaidīja, it kā viņi abi būtu ikdienišķi cilvēki, kas sarunājas, iepazīstas, nepiespiesti pļāpā. Viktors sev atgādināja, ka šis ir bīstams ceļš. Iemesli, kāpēc viņa dzīvē nebija neviena tuva cilvēka, bija pamatoti. Šis nebija īstais mirklis, kad atslābināt modrību.

Viņš pamanīja, ka Rebekas sejas izteiksme ir mainījusies. Viņa lūkojās uz Viktoru.

-    Jā? viņš pēc brīža jautāja.

-    Es tev nepateicos. Par to, kas notika manā dzīvoklī.

-    Nevajag.

-    Tu mani izglābi. Ja ne manu dzīvību, tad…

-    Mums nav par to jārunā, viņš skarbi attrauca.

Šķita, ka viņš sievieti sāpinājis. Viktors sev atgādināja, ka

viņam ir vienalga.

Abi kādu brīdi klusēja. Rebeka no plecu somas izņēma mapi un pasniedza Viktoram, neskatoties uz viņu.

-    Seifa dosjē, viņa paskaidroja. Piedod, neko vairāk tik ātri nevarēju sameklēt.

Mape bija pabieza. Divu dienu laikā viņa bija paveikusi daudz. Viktors pārsteigts to pāršķirstīja.

-     Derēs.

52 . nodaĻa

Folsčērča, Virdžīnijas štats, ASV Pirmdiena

Plkst. 16.54 pēc Austrumu zonas laika Saikss izkāpa no Lincoln automašīnas un spēcīgi aizcirta durvis. Viņš samiedza acis, vērojot zemo pēcpusdienas sauli, pavērsa atslēgas piekariņu pret automašīnu un skatījās, kā divas reizes pamirdz signāllampiņas. Tas nebija nepieciešams. Noziedzība šajā valdības un C1P aizņemtajā štata daļā bija pavisam niecīga, kaut gan otrā upes krastā plauka un zēla, bet Saikss bija piesardzīgs. Viņš tikai nožēloja, ka nav bijis tikpat piesardzīgs brīdī, kad Fērgusons viņam veltīja nemirstīgos vārdus: "Vai gribi būt bagāts?"

"Jā, un kā vēl!" Saikss bija iztērējis gandrīz visus trasta fonda līdzekļus, un viņam nepatika doma, ka vajadzēs nolaist zemāk dzīvesveida latiņu. Bet tas bija toreiz; tagad Saikss priecātos, ja izdotos izvairīties no cietuma. Visam vajadzēja būt vienkārši. Atvaļināts Krievijas jūras spēku virsnieks pārdeva CIP informāciju par ļoti vērtīgu kaujas raķešu atrašanās vietu. Rīkojums nogalināt viņu un nozagt zibatmiņu. Nogalināt slepkavu, lai pārējie CIP pārstāvji neuzzinātu, kurš viņu nolīdzis. Izcelt raķetes un pārdot melnajā tirgū. Uz papīra uzdevums šķita viegls, bet patiesībā sagāja grīstē viss, kas vien varēja.

Slepkavas meklējumi pa visu Eiropu, vienlaikus slapsto-

ties no saviem darba devējiem… Saikss nebija tam gatavs, un ne jau tāpēc viņš bija pārdevis savu godaprātu. Vecais, bezbailīgais Fērgusons bija tikpat mierīgs kā vienmēr. Viņam šī bija tikai vēl viena netīra operācija garā netīru operāciju mūžā. Viņš ar šādām nelikumībām nodarbojies bieži, bet Saikss bija zaļš jaunulis.

Vēja nebija, tomēr aukstums neatkāpās. Saikss juta nepatīkamu drebuli. Sāpēja kuņģis. Pēdējās nedēļas laikā viņš nekur negāja bez skābes samazināšanai paredzētajiem līdzekļiem.

Piebraucamā ceļa galā slējās Fērgusona skaistā, plašā māja koloniālisma stila. Tai apkārt pletās četri akri meža, un teritorija bija lieliski sakopta. Saikss tuvodamies dziļi ievilka elpu. "Vakar viss likās slikti, bet šodien es jau esmu tuvu izmisumam."

Fērgusons atvēra durvis. Viņš bija ģērbies polo kreklā un biksēs un nešķita priecājamies par traucējumu. Rokā viņš turēja sviestmaizi. Saikss neatcerējās, kad pēdējo reizi ēdis normālu maltīti bez kuņģa dumpošanās. Fērgusons pabeidza košļāt un rūpīgi noslaucīja mutes kaktiņus ar kabatlakatu, kurā izšūti viņa iniciāļi.

-    Nospriedu, ka gribēsiet zināt uzreiz, Saikss sacīja.

-    Izklausās draudīgi, Saiksa kungs.

-    Teserakts atgriezās Parīzē. Saikss pamīņājās. Satikās ar Samneri. Notika apšaude. Abi pazuda.

Fērgusons ierunājās pēc mokoša klusuma brīža. Viņš runāja tik rāmi, ka Saiksam pār muguru pārskrēja drebuļi.

-     Nāciet iekšā.

Saikss sekoja viņam priekšnamā. Viņš pirmo reizi viesojās pieredzējušā CIP darbinieka namā un nezināma iemesla dēļ domāja, ka iekšā būs auksts, bet patiesībā bija gandrīz nomācoši silts. Viņš atpogāja pelēcīgā uzvalka žaketi.

Nams bija iekārtots vienkārši. īsts vīrieša miteklis. Fērgusons bija šķīries pirms desmit gadiem un, cik Saiksam zi-

nams, nebija atradis kādu savecējušu mīļāko. Pie durvīm bija noliktas golfa nUjas.

-    Kas notiek? Fērgusons jautāja.

Tātad priekšspēles nebūs, uzreiz sāksies neganti varas darbi.

-    Tieši tas, ko teicu. Teseraktu pamanīja Parīzē. Vēl nezinu, kā. Saikss nokremšļojās. Viņš devās uz Samneres ilzīvokli. Protams, neviens sievieti nenovēroja, kopš likāt man sūtīt Rīdu pie Hoita.

Saikss priecājās par iespēju uzvelt vainu vecajam vīram tik drīz pēc sarunas sākuma.

Fērgusons brīdi klusēja. Un pēc tam?

-     Francijas policisti mēģināja viņu notvert. Protams, neveiksmīgi.

-    Nupat es pavadīju pēcpusdienu, mācot valsts izlūkdienesta direktoram golfa sitienus, un tagad mans labais noskaņojums ir sabojāts. Fērgusons nikni saglauda matus. Tie bija tik biezi, ka agrāk Saikss uzskatīja tos par parūku. Piepeši viņš secināja: "Ņemot vērā to, cik daudz matu es katru ritu atstāju dušā, Fērgusona vecumā man droši vien būs kails galvvidus." Fērgusons piebilda: Šādi sarežģījumi mums nav vajadzīgi.

-    Mēs vēl joprojām esam drošībā, Saikss ieminējās, vairāk cenšoties remdēt savas nekā Fērgusona bailes.

Vecais vīrs nicīgi iespurdzās. Pateicos par šo mierinājumu. Laikam jau atkal ir līķi.

Saikss pamāja. Viņš nogalināja trīs, vēl divi ir slimnīcā. Nezinu, vai izdzīvos.

-    Kas varžēdājiem zināms?

-    Nekas. Viņiem nav ne jausmas, kāpēc Teserakts bija Parīzē un kas ir meitene. Dzīvoklis nepieder viņai, un mītni Marseļā viņa īrēja ar pieņemtu vārdu, tāpēc viņu nevarēs sasaistīt ar pārvaldi. Viņas leģenda ir laba. Ar to vajadzētu pietikt.

-    Cerēsim, Fērgusons noteica.

Abi ilgi stāvēja un nebilda ne vārda. Saikss redzēja, ka Fērgusons drudžaini domā. Vairs nespēdams klusēt, viņš sacīja: Nesaprotu, kā Teserakts viņu atrada.

-    Vai esat dzirdējis, ka policija uzgājusi viņas līķi?

-    Nē.

-    Padomājiet vēlreiz.

Saikss nespēja nostāvēt nekustīgi. Viņš sažņaudza pirkstus dūrēs, un kauliņi kļuva balti. Nesaprotu.

-    Viņš meiteni neatrada, Fērgusons paskaidroja.

-    Kā, lūdzu? Saikss jutās apjucis.

-    Vai nu Teserakts sazinājās ar viņu, vai arī meitene sazinājās ar Teseraktu, bet tam nav nozīmes. Viņa saprata, ka kļuvusi par mērķi, un piekrita tikties ar slepkavu.

-    Kāpēc? Un kā Samnere vēl pirms Rīda uzrašanās zināja, ka viņai draud briesmas?

-    Viņa ir gudra. Sakiet, ja maldos, bet man šķiet, ka tieši tāpēc mēs viņu izmantojām.

-    Jā, bet…

-     Varbūt viņa ir vēl gudrāka, nekā mēs uzskatījām. Varbūt Kenards kļūdījās un atklāja savu personību, un pēc viņa nāves Samnere visu saprata. Vai ari kāds no viņiem juta aizdomas un tīši pārkāpa noteikumus. Nezinu.

-    Laikam jau loģiski.

-    Tāpēc viņa aizbēga uz sava brālēna dzīvokli Parīzē, bet nenojauta, ka mēs par to zinām, Fērgusons turpināja.

-     Viņa bija nobijusies, nesaprata, kas darāms, nezināja, pie kā vērsties, un nolēma lūgt palīdzību Teseraktam. Varbūt piedāvāja atklāt pašas rīcībā esošu informāciju, ja viņš atdos zibatmiņu. Vai nu puisis bija izmisis un piekrita, vai arī ieradās meiteni nogalināt un pārdomāja, un abi vienojās darboties kopā. Meitene vairāk zina, viņš ir prasmīgāks, un abi var viens otram palīdzēt. Manuprāt, tā ir diezgan prātīga rīcība.

Saikss rauca pieri. Pēdējā laikā viņš to darīja bieži. Ko mums darīt?

-    Apsēdīsimies un gaidīsim, Fērgusons kaitinoši rāmi atbildēja. Teserakts Samneri nogalinās piesardzības dēļ vai arī atriebsies, kad viņa vairs nebūs noderīga. Tas atrisinās mūsu nelielo problēmu. Pēc tam Teserakts pazudīs ar visu /ibatmiņu un mēs neko par viņu nedzirdēsim. Nedabūsim raķetes un nekļūsim bagāti, bet saglabāsim brīvību. Ņemot vērā visu līdz šim notikušo, es to uzskatītu par uzvaru.

-    Vai ari?

Fērgusons iegāja plašajā virtuvē. Saikss viņam sekoja.

-    Vai kaut ko dzersiet? Fērgusons jautāja.

-    Mazliet alus, Saikss atbildēja, brīdi pa domājis.

-    Es runāju par sulu vai ūdeni, Fērgusons attrauca, saraukdams kuplās uzacis.

-    Tādā gadījumā nē.

-    Lai tā būtu, Fērgusons novilka, atvēra ledusskapi un izņēma vīnogu sulas paku. Viņš ielēja dzērienu augstā glāzē.

-    Vai arī viņi sazināsies ar mums un mēģinās vienoties. Tas man šķiet ticamāk. Viņi piedāvās mums informāciju, ja liksim viņus mierā.

/

Saikss skaļi izelpoja. Labi. Vai mēs piekritīsim?

Fērgusons izbrīnīts iepleta acis. Nekādā ziņā, plānprātiņ! Vai jūs domājat ar galvu? Nē, mēs viņus neliksim mierā. Ja visu izdarīsim pareizi, varēsim sarunāt tikšanos. Mums būs iespēja abus nogalināt un atgūt zibatmiņu. Tad mēs atradīsim kaujas raķetes un tiksim cauri sveikā.

-    Vai tiešām domājat, ka pēc visa notikušā tas būtu iespējams?

Tanī mirklī Fērgusona sejā pavīdēja riebums. Es esmu izracies arī no dziļākām bedrēm, Saiksa kungs, un pamanījies smaržot kā puķīte.

-    Ko darīt ar Alvaresu?

Vecais CIP darbinieks nopūtās, it kā saruna viņu nogur

dinātu. Alvaress ir godīgs skautu puika. Nekad neesmu bijis augstās domās par viņu. Alvaress iet pa mazākās pretestības ceļu. Paklau, notikušais mums patiesībā nāk par labu. Tiem nodaļas ākstiem būs iespēja ķert vēju laukā. Un viņi aizvirzās arvien tālāk no mums. Ja Prokteram, Čembersai un Alvaresam būtu kaut dažas smadzeņu šūnas, viņi mēģinātu saprast, kurš vispār varēja uzzināt par Ozolu. Bet viņi visu dara otrādi. Tā viņi nekur netiks. Saglabājiet mieru, un drīz viss beigsies. Un, ja nedaudz paveiksies, anonīmajā kontā mūs abus gaidīs vairāki desmiti miljonu dolāru. Pieņemu, ka jūs vēl joprojām gribat kļūt bagāts? Es noteikti.

Saikss piekrītot pamāja. Pat nedaudz žēl, ka mums jānogalina Teserakts. Tas, cik tālu viņš aizkļuvis, pierāda, ka viņš ir ārkārtīgi meistarīgs. Mums viņš noderētu komandā, vai ne? Būtu lielisks darbinieks. Varbūt izdosies viņu pievērst mūsu pusei.

-    Es aizmirsīšu šos vārdus.

-    Atvainojiet. Saikss mēģināja norīt siekalas, bet mute izkalta.

Fērgusons bargi lūkojās uz viņu. Vai es neko jums neesmu iemācījis, Saiksa kungs? Nekad neatvainojieties. Nekad. Sliktākajā gadījumā tā ir vainas atzīšana, labākajā… Labākajā jūs uzvedaties ka muļķis.

53 . nodaĻa

Londona, Apvienotā Karaliste

Otrdiena

Plkst. 13.56 pēc Centraleiropas laika

Rcbeka sēdēja uz ērta ādas dīvāna "Hārtmena un Roisa ieguldījumu" uzgaidāmajā telpā. Viņa nervozēja, bet zināja, ka tas nav redzams. Eljota Seifa kompānija bija izvietota Kenērivorfas torņa deviņpadsmitajā stāvā. Skats, kas pavērās aiz loga, lika elpai aizrauties. Rebeka lūkojās uz mirdzošo ūdens strūklu uzgaidāmas telpas vidu un ļāvās hipnotiskajiem gaismas atspīdumiem.

Noklaudzēja papēži, un Rebeka pagrieza galvu. Viņai tuvojās sekretāre Melānija, skaista brunete ar draudzīgām, patīkamām manierēm un pornozvaigznes augumu, kas iespīlēts pievilcīgā kostīmā. Melānija bija laipni sagaidījusi Rebeku, smaidījusi un piedāvājusi kafiju. Viņai bija ļoti grūti atteikt.

Melānija sniedza viņai espresso tasīti uz šķīvīša. Rebeka to pieņēma un secināja, ka Melānija gatavo lielisku kafiju. Stipru un nedaudz rūgtu. Rebeka neatcerējās, ka būtu dzērusi labāku.

-     Brīnišķīgi, pateicos.

-              Nav par ko. Melānija savilka spīdīgās lūpas smaidā.

-    ja vēlaties kaut ko citu, lūdzu, sakiet.

Viņa atgriezās pie galda, augstajiem papēžiem klaudzot.

Rcbeka prātoja, vai šajā piedāvājumā neslēpjas kaut kas vairāk. Nē, noteikti ne.

-     Draudzīga sieviete, sacīja Viktors. Viņa balsi Rebeka dzirdēja rācijas austiņā.

Rebeka pacēla tasi pie lūpām. Ļoti.

-    Tu viņai patic.

-     Vai esi greizsirdīgs? Viņa iemalkoja dzērienu, gaidot atbildi.

-    Par ko? Viktors pēc brīža jautāja.

-    Neko, es pajokoju.

-     Nesaprotu.

Viņa nopūtās. Labi, nekas.

-     Neizturies pārāk draudzīgi. Mums vajag, lai viņa tevi aizmirstu, tiklīdz iziesi pa durvīm.

-    Sapratu.

Rebeka malkoja espresso un vēroja, kā pēc ilgām pusdienām partneri un darbinieki iznāk no lifta. Neviens neuzmeta Rebekai pat paviršu skatienu, ejot garām uzgaidāmajai telpai, bet daži apstājās, lai aprunātos ar Melāniju. Rebeka bija tikai parasta kliente vai viešņa. Viena no desmitiem svešo, kas katru dienu parādās. Nebija nepieciešams maskēties.

Ausī atkal atskanēja vīrieša balss. Viņš vēl nav parādījies.

-    Labi, Rebeka atbildēja, nekustinot lūpas.

Viktors ārpusē gaidīja Seifu. Viņš jau kopš agra rīta novēroja ēku un skatījās, kā Seifs ierodas un aiziet pusdienās. Viņi bija pametuši Parīzi nakts vidū. Teserakts nozaga automašīnu un brauca uz Kalē, un tur viņi uzkāpa uz prāmja, lai šķērsotu Lamanšu. Uz Londonu viņi brauca vilcienā. Rebeka gulēja.

Viņi ceļoja kā pāris, kaut gan viņas partnerim neizdevās to notēlot. Rebeka juta, ka vīrietis radis strādāt viens un viņam ir niecīga pieredze attiecībās ar pretējo dzimumu.

Viņai veicās labāk, un viņa centās palīdzēt, bet manīja, ka Teseraktam nepatīk fiziskā saskarsme. Viņš droši vien reti saņēma paša neapmaksātus pieskārienus. Vīrietis centās neizrādīt savu neveiklību, un Rebeka mēģināja izlikties, ka nav to pamanījusi.

Turklāt viņš Rebekai acīmredzami neuzticējās, kaut gan viņa bija pierādījusi, ka var palīdzēt. Bija grūti tēlot pāri, ja viens no abiem nemitīgi gaidīja kādu nodevības zīmi. Varbūt tas pats attiecās arī uz īstiem pāriem, bet Rebeka domāja, ka vairākums vīriešu satraucas par savas partneres krāpšanu, nevis slepkavības plāniem. Par laimi, šī situācija bija īslaicīga. Arī Rebeka nejūsmoja par Teserakta sabiedrību.

Bija skaidrs, ka slepkavam arī nepatīk tas, ko viņš dara, kaut gan viņš to nepauda vārdos. Visas viņa kustības bija savaldīgas, un Rebeka juta, ka viņš nekad nesasteidz savu darbu. Viņš gribēja rūpīgi izplānot katru soli, jo sen bija sapratis likumsakarību jo ilgāks laiks tiek veltīts plāniem un izmēģinājumiem, jo mazāk pārsteigumu realitātē. Tagad viņam nācās iztikt ar pusi faktu un ceturtdaļu laika.

Teserakts atkal ierunājās: Viņš šķērso vestibilu.

-    Labi.

Divdesmit minūtes pēc diviem, un lifta durvis atvērās. Telpā ienāca liela auguma vīrietis, smagnējais augums iespīlēts cieši pieguļošā, tumši zilā uzvalkā. Viņam bija stūraina seja un pieplacināts, greizs deguns kautiņa sekas. Rebeka pamanīja, ka kreisajā padusē viņš slēpj ieroci. Lielbritānijā to nedrīkstēja nēsāt pat miesassargi. Ak vai.

Viņam sekoja vīrietis, ko Rebeka uzreiz pazina. Eljots Seifs. Viņš bija kalsns un īsa auguma tieši tāds kā fotogrāfijā tīmekļa vietnē. Grumbainā āda liecināja, ka viņš reti iziet saulē. Atlikušie mati bija saķemmēti uz sāniem. Rokā viņš nesa melnu ādas datorsomu.

Eljotam Seifam līdzi nāca otrs miesassargs, tikpat liels kā pirmais un ģērbies līdzīgā uzvalkā. Seifs uzvedās tik nevē-

rigi, it kā būtu viens, un runāja pa mobilo telefonu. Miesassargi pielāgoja gaitu viņam un apstājās, kad viņš pakavējās, lai pārmitu dažus vārdus ar Melāniju, kas nekaunīgi flirtēja.

Rebeka juta sev pievērstos miesassargu skatienus, bet turpināja lasīt jaunāko National Geograpliic izdevumu, it kā pat viņus nepamanītu. Raksts par jūras ziloņu migrācijas paradumiem bija aizraujošs, kaut gan tonis šķita nedaudz nicīgs.

Melānija tēloti iesmējās, un Seifs ar abiem miesassargiem turpināja ceļu. Šķita daiļrunīgi, ka viņš nolīdzis divus, nevis vienu. Acīmredzot Seifs juta nepieciešamību pēc apsardzes vai arī gribēja to kādam parādīt. Rebeka nodomāja, ka miesassargi atstāj iespaidu uz dažiem zemāko aprindu klientiem, kuriem pašiem tādi ir.

Tiklīdz viņi aizgāja, Rebeka piecēlās un pagriezās pret sekretāri.

-     Labierīcības?

-     Trešās durvis pa kreisi. Tur ir zīme. Melānija norādīja virzienu, kurā bija aizgājis Seifs. Tas bija vienīgais gaitenis.

Rebeka pasmaidīja. Pateicos.

Viņa gāja ātri un sasniedza stūri tajā pašā brīdī, kad Seifs kopā ar saviem miesassargiem iegaja pēdējā kabinetā gaiteņa galā. Otrais miesassargs apstājās aiz durvīm un iepleta kājas, saņēmis rokas sev priekšā.

Kamēr vien Seifs uzturējās savā kabinetā, ārpusē noteikti bija šis miesassargs. Viņš palūkojās uz Rebeku, bet viņa jau gaja uz labierīcībām.

Brīdī, kad Rebeka atgriezās vestibilā, Melānija viņu uzrunāja:

-     Osvaldas jaunkundz, nupat piezvanīja Braisa kungs. Diemžēl viņš ir aizkavējies un šodien neatgriezīsies. Viņš ļoti atvainojas par sagādātajām neērtībām.

Rebeka izskatījās vīlusies. Ļoti žēl.

-    Braisa kungs jautāja, vai iespējams sarunāt tikšanos uz kādu citu šis nedēļas dienu.

-    Rīt es lidošu uz Ņujorku, tāpēc tas neizdosies. Viņa bridi klusēja, izliekoties, ka domā. Bet nākammēnes, kad

I atgriezīšos, noteikti piezvanīšu.

-    Labi. Melānija pamāja. Es paziņošu Braisa kungam.

-    Uz redzēšanos.

-    Uz redzēšanos, Osvaldas jaunkundz. Melānijas sejas i/teiksme mainījās, viņa nometa pieklājīgās sekretāres masku. Un varbūt es varēšu jums parādīt pilsētu. Šeit ir

| skaistas ainavas.

Rebeka neveikli pamāja. Ticu.

I * , , ,

Viņa devas uz tikšanas vietu kafejnīcu pie laukuma aiz Seifa firmas ēkas. Ārpusē bija desmit galdiņi un droši vien vēl desmit aiz loga. Visi bija aizņemti, pie tiem sēdēja vīrieši uzvalkos, sievietes kostīmos un daži vienkārši ģērbušies cilvēki, kas izskatījās neiederīgi un to apzinājās.

Tuvojoties Rebeka mēģināja Viktoru pamanīt, bet tas neizdevās. Viņš bija solījis sēdēt pie galdiņa pašā priekšā. Vienu ilgu, baiļpilnu mirkli Rebeka domāja, ka ienaidnieki viņu notvēruši, un drudžaini lūkojās apkārt, jo jutās pārliecināta, ka tūlīt kļūs par nākamo upuri. Tad viņa ieraudzīja Teseraktu ar espresso tasi rokā un Londonas avīzi tai blakus. Viņš Rebeku neredzēja, jo uzmanīgi pētīja avīzi, un viņa priecājās, ka izdevies noslēpt savu panikas lēkmi. Viņa neuzsauca un nepamāja, lai piesaistītu vīrieša uzmanību, un brīdi vēroja viņu, baudot šo reto iespēju slepus skatīties uz viņu.

Vīrietis pāršķīra lapu, iemalkoja kafiju. Rebeka pārsteigta saprata, ka viņš izskatās pavisam normāls, sēžot viens pats ar avīzi rokā, un ne ar ko neatšķiras no banku darbiniekiem blakus. Saules gaismā viņš pat bija pievilcīgs.

Rebeka atgādināja sev, ka viņš vārda tiešā nozīmē ir pavisam pretējs jebkam normālam, izlaipoja starp tuvu salik-

tajiem galdiņiem un apsēdās vīrietim pretī. Viņu jau gaidīja kūpoša espresso tase.

-     Kāpēc tu mani tā vēroji? viņš jautāja, nepacēlis skatienu.

-    Vai, piedod. Negribēju. Tikai nepamanīju tevi uzreiz.

-    Labi. Citādi man nāktos mainīt profesiju.

Bija grūti saprast, vai tas ir joks vai nopietni domāts paziņojums. Viktors pielieca galvu, uzlūkojot viņu. Sejas izteiksme neko neatklāja. Kā vienmēr. Rebeka nekad nebija redzējusi kādu, kurš tā līdzinātos robotam.

-    Seifs nes datoru sev līdzi pusdienās, viņa sacīja.

-    Tātad arī visur citur.

-     Kabinetu vajadzētu izslēgt no iespējamo uzbrukuma vietu saraksta.

-    Kāpēc?

-     Tur ir daudz darbinieku, un viens no miesassargiem stāv pie kabineta durvīm. Viņš tevi iekšā nelaidīs. Tu noteikti varētu tur iekļūt ar varu, bet gaitenī droši vien ienāks kāds cits un redzēs milzīgo miesassargu sakņupušu uz grīdas.

-    Tā es to nedarītu, bet arī mans variants nebūtu vienkāršs. Postenī visu laiku nestāvētu viens un tas pats cilvēks, citādi vienmuļais darbs notrulinātu maņas. Viņi droši vien mainās ik pēc pāris stundām. Ja viņi ir gudri, šie laiki būs neparedzami un tiks mainīti katru dienu. Kā Seifa miesassargi izturējās birojā?

-     Modri, vērīgi, kaut gan apkārt bija daudzas skaistas sekretāres.

Viņš pamāja. Acīmredzot rūpīgi klausījušies lekciju par briesmām, ko sagādā uzmanības zaudēšana pazīstamā vidē. Ja viņi neatslābināja modrību birojā, tas nenotiks nekur.

-    Tātad viņi ir prasmīgi.

Teserakts paraustīja plecus. Jā un nē. Lieli, biedējoši vīri lieliski noder, ja vajag izlauzties cauri pūlim, bet viņi ir smagnēji un lēni. Tomēr, lai gan izskatās pēc dumjiem pērtiķiem,

viņi ir bruņoti un ļoti vērīgi. Seifs viņus nenoliga skata pēc vien.

-    Vai redzēji, ko viņi nēsā? Viņš pamāja, nepaužot ne i/brinu, ne trauksmi, un Rebeka jautāja: Vai pistoles?

-   Jā. Kas viņiem bija mugurā zem lietusmēteļiem?

-    Uzvalks. Rebeka pasmaidīja. Vai tevi interesē ģērbšanās ieteikumi?

-    Kā tie piegulēja?

-    Man bija taisnība!

-    Vaļigi, cieši?

-    Pietiekami cieši, lai tos vajadzētu lāpīt pēc straujas pieliekšanās. Teserakts pamāja, un Rebeka jautāja: Vai tas ir labi?

-    Varētu noderēt.

-    Paklau, man tā šķiet slikta doma. Ja būtu tikai Seifs, tad varētu, bet miesassargi visu maina. Viņi ir kā vanagi lieli, ļauni vanagi ar ieročiem. Tu viņam nepiekļūsi nemanīts.

-    Ja Seifs ir slepkavu sarakstā, man jāizmanto jebkura izdevība. Viņam pieder dzīvoklis Londonā un savrupmāja Sari grāfistē, vai ne?

-    Jā. Mums nāksies šķirties, Rebeka sacīja. Es novērošu viņa dzīvokli, tu māju. Ja viņš parādīsies dzīvoklī, es tev piezvanīšu. Jebkurā gadījumā tu varēsi izvairīties no miesassargiem. Klusā pieeja.

-    Un kā tev padodas ielaušanās?

Viņa nopūtās. Labi, trāpīts. Bet… ko tagad darīt? Mēs nezinājām, ka viņam būs divi bruņoti sargi.

Rebeka iemalkoja espresso. Tas nespēja mēroties ar Melānijas kafiju.

-    Kad būsi pabeigusi, nedaudz pagaidi un pasūti lielu kapučīno vai kaut ko tamlīdzīgu, ko vari dzert lēnām un vērot apkārtni, Teserakts sacīja. Ziņo man, tiklīdz redzēsi viņu aizejam. Ja tas notiek, piezvani uz viņa kabinetu un palūdz viņu pie telefona. Tev droši vien pateiks, vai viņš

grasās atgriezties. Ja ne, mēģini viņam sekot, bet labāk at paliec nekā pieļauj, lai tevi pamana miesassargs.

-    Labi, bet kurp dosies tu?

-     Pēc ieroča.

-    Tu vari tādam piekļūt Londonā?

Viņš palūkojās uz Rebeku. Vai tas ir jautājums?

-              Es tikai zināju, kur tu reiz dzīvoji, viņa atgādināja.

-     Neko vairāk. Ja tu runā par to.

-Jā.

-    Cits jautājums, vai to zina vēl kāds.

-    Seifa miesassargi ir bruņoti, tāpēc man jāriskē.

-    Tik un tā būs divi pret vienu.

Viktora sejas izteiksme nemainījās. Izredzes nerunā viņiem par labu.

-    Kas tev ir padomā?

-    Mēs nezinām, vai viņš būs mājā vai dzīvoklī, un, kā jau teici, birojā iekļūt nevar. Tātad atliek viena iespēja.

-    Kāda?

-    Nāksies viņu notvert kaut kur starp šīm trim vietām.

54 . nodaĻa

Centrālā izlūkošanas pārvalde, Virdžīniias štats, ASV

Otrdiena

Plkst. 08.17 pēc Austrumu zonas laika

Prokters gāja nedaudz ātrāk kā parasti, kaut gan cilvēkam ar viņa svaru un gadiem tas nebija viegli. Viņš kavēja rīta sanāksmi, un tobrīd svarīgākais bija iesēsties šaurajā pārvaldes krēslā trīs, nevis četras minūtes par vēlu. Viņš iegāja liftā un brauca uz augšējo stāvu. Pamājis pārējiem un norūcis sveicienu, viņš aizsteidzās pa gaiteņu labirintu. Kad viņš pagrūda smagās sanāksmju telpas durvis, viņam pievērsās trīs acu pāri.

-    Piedodiet, ka nokavēju. Patrīcija pusi nakts pavadīja tualetē un izskatījās pēc zombija. Man nācās vest bērnus uz skolu.

Čembersa pasmaidīja un pamāja. Šoreiz pat viņa izskatījās sagurusi. Fērgusons un Saikss sēdēja kopā galda otrā pusē kā divi sazvērnieki. Prokters pievilka krēslu starp abām nometnēm.

Viņi apmainījās ar dažām laipnībām, un Alvaress sāka ziņojumu.

-     Naktī Francijas policijas pretterorisma vienības aģenti neveiksmīgi centās arestēt aizdomās turamo, kuru uzskata par vainīgu Andra Ozola un septiņu citu ārzemnieku nāvē. Operācijas laikā sākās apšaude, kas atņēma dzīvību vairākiem policistiem, un pārējie ir slimnīcā.

-    Vai esam pārliecināti, ka šis aizdomās turamais ir Ozola slepkava? Čembersa jautāja.

-     Franči tā domā. Ja pareizi saprotu, kāds aģents Šarla de Golla lidostas pasu kontroles punktā pazina šo cilvēku. Aģents tur bija citās darīšanās. Aizdomās turamo nekavējoties sāka novērot, līdz viņš izgāja no lidostas un iesēdās taksometrā. Pēc tam viņam sekoja ar policijas helikopteru. Nedomāju, ka viņi bija pārliecināti, kad pamanīja šo cilvēku lidostā, bet nemēģinātu viņu aizturēt, ja nebūtu droši. Un viņš aizbēga neskarts, tātad izskatās pēc mūsu meklētā. Manuprāt, šaubu nav.

-    Kāpēc viņš atgriezās Parīzē? Prokters jautāja.

-     Vēl nav noskaidrots, Alvaress atbildēja. Bet viņu redzēja ieejam dzīvoklī pie sievietes. Tieši tur vienība mēģināja viņus arestēt. Šobrīd nav skaidrs, kā viņiem izdevās aizbēgt.

-    Tas droši vien nav svarīgi, Fērgusons noņurdēja.

-             Šobrīd sīkumiem nav nozīmes, Čembersa piebalsoja.

-    Es gribu zināt, kas ir tā sieviete.

-     Franči apgalvo, ka viņa ir nenoskaidrota Parīzes iedzīvotāja un nekas cits, Alvaress sacīja. Bet viņi zina daudz vairāk nekā stāsta. Viņi saprot, ka mēs šo to noklusējām par Ozolu. Ja nepiedāvāsim apmaiņu, viņi neko vairs neteiks. Pagaidām varas pārstāvjiem izdevies apklusināt presi, tāpēc plašākas informācijas ir maz, bet otra liela mēroga apšaude nedēļas laikā tajā pasaules pusē ir kaut kas tiešām ievērojams. Varbūt medijos parādīsies kāda ziņu druska. Tomēr mums paveicies, un Nacionālā drošības aģentūra ir sagādājusi mums noderīgu pārtverto informāciju. Franču Slepenais dienests apgalvo, ka viņa esot amerikāniete.

Prokters, vēl pirms mirkļa lūkojies laukā pa logu, piepeši izslējās. Amerikāniete?

-    Reičela Svonsone. Bet Slepenais dienests uzskata, ka tas ir pieņemts vārds.

-    Ko vēl mēs par viņu zinām? Čcmbersa jautāja.

-    Pagaidām neko.

-    Vai kaut kas norāda uz to, kāpēc viņi satikās? Saikss painteresējās.

-    Tas ir labs jautājums, Alvaress atzina. Varbūt viņa ir slepkavas mīļākā vai draudzene, bet visticamāk, ka darījumu partnere.

-    Kliente? Prokters vaicāja.

-    Iespējams.

Čembersa pamāja Prokteram. Es gribu zināt visu iespējamo par Svonsones jaunkundzi, lai kāds būtu viņas īstais vārds.

Prokters palocīja galvu.

-   Runājot par šo Svonsoni, Alvaress ieminējās, mums vajadzētu pārbaudīt esošos un bijušos C1P darbiniekus.

-    Kā, lūdzu? Čembersa sarauca uzacis.

-    Kaut kas mani jau sen uztrauc, Alvaress sacīja. Mēs pieņēmām, ka Ozola slepkavību pasūtīja cits iespējamais raķešu pircējs vai krievi. Bet mēs nedrīkstam noraidīt iespēju, ka to paveica kāds no mūsējiem.

-    Es jau aprunājos ar direktoru, lai pārliecinātos, ka mēs to neizdarījām, Čembersa iebilda.

-   Tik un tā jāparokas. Varbūt kāds darbojas uz savu roku. Iepriekš nebija iemesla apgalvot, ka tā varētu būt.

-    Un kas parādījies tagad? Prokters jautāja.

-    Nojauta.

-    Nojauta?

-    Mana nojauta. Sebastjens Hoits ir miris.

Čembersa izbrīnījās. Kā, lūdzu?

-     Ja nu kāds ir piemirsis, Hoits samaksāja Stīvensonam, pasniedzot portfeli ar naudu par Ozola slepkavas slepkavību. Svētdienas naktī viņš nomira no sirdslēkmes, guļot vannā. Autopsijā neatrada pazīmes, ka viņa nāve bijusi nedabiska, tomēr Hoita klientam tā ir sasodīti veiksmīga sagadīšanās.

Prokters bija vienisprātis. Un kā vēl!

-    Iespējams, Hoitu nogalināja piesardzības dēļ, bet man rada aizdomas izvēlētais brīdis, tas ir, tieši pēc tam, kad uzzinājām par viņa lomu pēdējos notikumos.

Fērgusons papurināja galvu. Tas nav pietiekams iemesls, lai domātu, ka starp mums ir nodevējs.

-    Tā es neteicu. Varbūt kāds nopludina informāciju vai vada slepenu operāciju mums deguna priekšā.

-    Labi, Čembersa piekrita. Nekaitētu noskaidrot, vai šī Svonsone bijusi saistīta ar mums. Es nokārtošu neierobežotu piekļuvi mūsu darbinieku dokumentiem, palīgu sarakstiem un visam pārējam.

-    Vai drīkstu ierosināt, lai šī informācija netiek izpausta nevienam ārpus šīm sienām?

-    Protams.

Saikss ļoti centās negrozīties savā krēsla.

55 . nodaĻa

Londona, Apvienotā Karaliste

Otrdiena

Plkst. 16.46 pēc Centrāleiropas laika

Kad Eljots Seifs un viņa miesassargi nonāca stāvvietā zem biroja ēkas, jau bija tumšs. Viņš turēja automašīnu vietā, kas paredzēta nama varenākajiem iemītniekiem, un blakus bija tikai daži automobiļi.

Tovakar Seifs grasījās pārrasties mājās vēlu. Viņš reti aizkavējas darbā ilgāk nekā paredzēts, bet viņa mīļākā, ļoti jaunā un pievilcīgā Izabella, bieži panāca, ka viņš netika mājās uz vakariņām ar sievu. Pēc gadiem ilgušās laulības pārkāpšanas viņš izturējās tikpat piesardzīgi kā vienmēr, bet neprata melot sievai, kaut gan valdes sanāksmēs meloja un mānījās tikpat labi kā visi citi. Abi laulātie to apzinājās, bet izlikās, ka ir citādi.

Gaisā vējoja izplūdes gāzu aromāts. Pirms dažām dienām bija radušies sarežģījumi ar ventilāciju, un tā vēl nebija salabota. Seifs jau bija iesniedzis vairākas sūdzības. Sliktais gaiss pastiprināja viņa astmu, un šajā vecumā viņam vajadzēja katru izturības kripatu, lai apmierinātu Izabellas apetīti.

Viņš zināja, ka meitene ir ar viņu kopā tikai nebeidzamās dāvanu straumes dēļ, bet Seifam tas nerūpēja. Viņš lieliski saprata, ka ir trausls, vecišķs un nepievilcīgs, bet dažām sievietēm viņa biezais maks šķita nepārvarami

vilinošs. Seifs jau sen bija sapratis, ka nauda ir labākais afrodīzijs. Likās pavisam taisnīgi, ka Izabella viņu iekāro naudas dēļ, jo viņš gribēja tikai meitenes tvirto, jauno miesu. Seifs bija darījumu cilvēks un uzskatīja šo vienošanos par ļoti veiksmīgu.

Klusumu pārtrauca soļi; no lifta iznāca viņa miesassargi. Tie izvēlējās taisnāko ceļu. Parasti viņi to mēroja četrdesmit piecas sekundes. Seifs nekad negāja ātri.

Miesassargi modri raudzījās apkārt un nemitīgi vēroja vietas, kur varētu izveidot slēpni. Pazemes stāvvieta bija bīstama, tomēr viņi to labi pārzināja un nekad nepiemirsa savu darbu, kaut gan bija darījuši to neskaitāmas reizes.

Abi pētīja katru svešinieku vai automašīnu, ko nepazina. Seifam ne reizi vien bija nācies atvainoties, kad sargi uzbruka kādam cilvēkam, kurš izdarījis šķietami draudīgu kustību. Viens no viņiem teica: "Šoreiz svešinieks izvilcis pildspalvu, bet nākamreiz tā varētu būt pistole. Vai tiešām jūs gribat pagaidīt, lai pārliecinātos? Labāk atvainoties par kļūdu nekā mirt." Seifs bija vienisprātis.

Seifs nenolīga miesassargus tikai skata dēļ. Viņš sadarbojās ar dažādiem šaubīgiem cilvēkiem, un daži bija pietiekami neaptēsti, lai viņam draudētu. Vismaz gribētu, ja Seifam blakus nestāvētu divi baisi tēvaiņi. Un tam no Eiropas mafijas neģēļiem, kurš atskārstu, ka Seifs zog viņu naudu, nāktos tikt garām šiem muskuļu kalniem.

Stāvvieta miesassargiem nepatika. Tā bija veidota kā jauka vieta, neņemot vērā drošības prasības, tāpēc bija daudz nepārredzamu sturu, kas rūpīgi jāizpēta. Tomēr te bija daudz drošāk nekā ārējā stāvvietā, jo te bija iespējams sargāt klientu.

Vismaz tā viņiem šķita.

Sudrabotais Mercedes pilsētas džips bija novietots tālākajā stāvvietas galā, visdrošākajā vietā. Tas bija iebraukts atmuguriski, lai Seifam priekšā kā siena būtu abi miesassargi.

Turklāt automašīna bija bruņota un visos logos ievietots ložudrošs stikls; to paveica kāda firma Vācijā.

Seifs piespieda pie auss mobilo telefonu un klausījās Izabellas spilgtajos stāstos par to, ko satikšanās brīdī viņa izdarīs ar savu mīļāko. Viņš slikti dzirdēja, tāpēc telefona skaļums bija liels, un miesassargi dzirdēja katru Izabellas vārdu un vaidu. Viņi nekad to neatklāja priekšniekam.

Pirmais miesassargs atslēdza automašīnu ar elektronisko atslēgu, kamēr Seifs kopā ar otru gaidīja dažu jardu attālumā. Sargs pieliecās un pārbaudīja, vai nav sprāgstvielu. Viņš to bija darījis simtiem reižu. Tas bija garlaicīgi, kaitinoši. Un lieki.

Slēgtajā stāvvietā atbalsojās klusināti šāvieni.

Miesassargs kliegdams sabruka uz vēdera.

Viss piepeši sastinga, un tad otrs sargs tvēra pēc ieroča, pūlēdamies to izvilkt no žaketes. Tā bija cieši apspīlēta, lai izceltu muskuļus.

-    Zemē, zemē! Miesassargs uzkliedza Seifam un nometās uz ceļgala, bet nezināja, no kurienes nākuši šāvieni. Paklausot instinktam, viņš palūkojās pār plecu.

Seifs stāvēja, pavēris muti, un neko nespēja darīt, tikai lūkojās uz ievainoto miesassargu. Viņš gulēja uz asfalta, un labā roka un kāja raustījās, bet kreisā roka un kāja, kas bija tuvāk automašīnai, bija savādi stinga. Šķita skaidrs, ka vīrietis ir sašauts rokā un kājā un ir pārak liels un smagnējs, lai varētu piecelties. Viņš mēģināja pabāzt veselo roku aiz šaurās žaketes pēc ieroča, bet delna bija pārāk liela. Sargs centās runāt, bet spēja tikai kliegt. Pa zemi plūda asinis.

Otrs miesassargs cieši turēja savu ieroci un drudžaini lūkojās apkārt, pārmeklējot apkārtni. Neviena nebija, tikai automašīnas. Nebija ne miņas no uzbrucējiem. Kur, pie velna, tie slēpās?

Viņš pamāja Seifam. Ejiet uz liftu. Es tūlīt…

Lodes trāpīja viņam ceļgalā, augšstilbā un potītē, sadra

gājot kaulus un izšļakstot asinis pa betonu. Viņš kliedzot atkrita uz muguras, aizmirsis pistoli, un tvērās pie asiņainas kājas.

Seifs nekustējās. Viņš lūkojās uz abiem vīriešiem, šausmu pārņemts. No automašīnas apakšas izlīda uzvalkā ģērbies cilvēks un piecēlās klājās. Viņa seju sedza melna slēpotāja maska, un rokā viņam bija ierocis. Ar klusinātāju.

Mobilais telefons vēl joprojām bija Seifam pie auss, un mīļākā ne mirkli nepārstāja dūdot savas erotiskās fantāzijas. Viņš lūkojās uz maskēto šāvēju, nespējot ne pakustēties, ne runāt, ne domāt. Viņš nolīga miesassargus, lai tie viņam aiztaupītu šādu mirkli, bet ne reizi nebija nopietni ticējis, ka varētu notikt kaut kas slikts.

Šāvējs pagāja garām pirmajam sargam, kurš vairs necentās izvilkt ieroci un klusēdams gulēja, tikai pagrieza galvu, lai redzētu notiekošo. Otrs gulēja uz muguras, sāpēs saviebies. Bikses mirka asinīs. Viņš ar kreiso roku centās saturēt kopā sadragāto ceļgalu, bet ar labo sniedzās pēc pistoles.

*

Viktors nesteidzīgi tuvojās Seifam, uz brīdi pievēršot ieroci otram sargam, un noteica:

-    Nemuļķojies.

Sargs atrāva roku, un Viktors garāmejot aizspēra pistoli tālāk. Viņš apstājās Seifam pretī, turēdams ieroci izstieptā rokā, un klusinātājs atradās tikai collas attālumā no pārbiedētā grāmatveža sejas.

Viņa prasība bija nepārprotama. Datoru.

Nemirkšķinot acis, Seifs nevilcinājās un pacēla kreiso roku. Ar labo viņš turēja pie auss telefonu. Viktors paņēma datoru.

-    Parole?

-     Izabella.

Seifs svīda. Viņam kaut kā izdevās pateikt: Vai tas ir viss, ko vēlies?

Mīļākā nosprieda, ka šie vārdi domāti viņai, un ievaidējās vel skaļāk. Ne mirkli nenovēršot skatienu no Seifa, Viktors ar brīvo roku paņēma datoru un atbildēja: Kā tev šķiet?

Pārpratis šo jautājumu, Seifs iestenējās un nodrebēja. Telefons izkrita viņam no rokas. Neaiztiec manu ģimeni.

Viktors nevilcinājās. Nemūžam.

Viņš ļāva Seifam pārdomāt atbildi, atkāpās, nolaida ieroci un pagriezās, vērojot Seifa un miesassargu atspulgus automašīnas sānos. Neviens necentās uzbrukt. No Seifa telefona skanēja vaidi. Viktors spēra vēl vienu soli, apstājās, pagriezās un izšāva uz telefonu. Tas sašķīda tūkstoš gabalos.

Viņaprāt, bija vērts tērēt lodi, lai apklusinātu Seifa mīļāko.

56 . nodaĻa

Amsterdama, Nīderlande

Trešdiena

Plkst. 21.37 pēc Centrāleiropas laika

Viesnīcu bija iecienījuši angļu tūristi, un tajā pārsvarā strādāja angļi. Vairākās istabās vienā stāvā apmetās vecpuišu ballītes dalībnieki, kas necienīja citu viesu tiesības uz mieru un klusumu. Viktoram tas patika. Jo vairāk uzmanības pievērsts kam citam, jo mazāk tiek viņam un Rebekai.

Pametot Lielbritāniju, Viktors par galamērķi izvēlējās šo pilsētu. Katru dienu neskaitāmi reisi un prāmji veda pār Ziemeļu jūru angļu tūristus. Nebija grūti pievienoties kādam pūlim. Pirms došanās uz lidostu viņi iztukšoja Eljota Seifa klēpjdatora somu. Tajā bija dators un piederumi, vairākas avīzes un filma "Nerātnās skolnieces pelnījušas sodu".

-    To es esmu redzējusi, Rebeka noteica. Mēsls. Viktors centās nesmaidīt, un viņa piebilda: Es zināju.

-    Ko tad?

-    Tu proti smaidīt.

-     Nepierodi.

-    Nekādā ziņā.

Viņas acis šķelmīgi mirdzēja. Viktoram tas patika.

Dienā abi bija gulējuši, un tagad Viktors viiiu sargāja, kamēr Rebeka pētīja Seifa datoru. Cietajā diskā bija tūkstošiem

dokumentu, desmitiem kompāniju finanšu arhīvu, milzīgs informācijas apjoms. Tas bija kā elektronisks labirints.

-        Mēs meklējam naudu, Rebeka paskaidroja. Naudas pārskaitījumus. Nauda, ko mums atsūtīja Seifs, ņemta no kādas kompānijas. Viņa norādīja uz garo sarakstu ekrānā.

Vienā no tām būs informācija, kas saskanēs ar taviem iepriekšējiem līgumiem. Tev vienmēr maksāja vienādi, pusi pirms un pusi pēc darba.

-    Pareizi.

-    Jāmeklē maksājumu pāri.

-        Aizritēs stundas, kamēr tu pārlūkosi visus dokumentus.

-    Jā, sieviete piekrita. Vai gribi to izdarīt manā vietā?

Viktors papurināja galvu. Es uzticēšos tavām prasmēm.

-    Pateicos.

Viņš nostājās blakus logam un lūkojās tumsā pa spraugu starp aizkaru un sienu. Ārā pavērās skats uz nelielo stāvlaukumu, un viņš vēroja, kā atbrauc automašīnas un no tām izkāpj cilvēki. Vairākums bija pāri, un neviens nešķita bīstams. Viktoram nebija ieroča, un tas viņu darīja nemierīgu. Ja kāds uzbruktu, viņš varētu izmantot tikai rokas.

Amsterdamā kūsāja dzīvība. Šaurajās ielās pastaigājās cilvēki, dzēra, smēķēja un izklaidējās. Tuvumā darbojās kafejnīcas, kur legāli tirgoja marihuānu, un Viktors saoda narkotiku aromātu. Tas atgādināja par naktīm manevru laikā.

-        Pamēģini atslābināties, Rebeka ieteica. Tu mani nervozē, tā tur stāvot.

-    Es nevaru atslābināties.

-         Kāpēc? viņa jautāja. Vai tiešām tu domā, ka šeit mums kāds uzbruks?

Viņš nepagriezās. Es katru dienu gaidu, ka mani nogalinās, viņš sacīja. Dienā, kad tā nebūs, es miršu.

-        Tādā gadījumā es iesaku apsvērt profesijas maiņu. Rebeka skaļi izelpoja.

-    Šobrīd mana profesija glābj tev dzīvību.

Rebeka turpināja darbu.

Ši pilsētas daļa tālu no bēdīgi slavenā sarkano lukturu rajona bija skaista pat ziemā. Kanālu un interesanto namiņu dēļ pilsēta šķita silta un omulīga. Viktors te bija viesojies jau vairākas reizes, bet vienmēr brauca tālāk, nekad nepalika ilgāk. Viņš nolēma vēlāk atgriezties.

Datora taustiņu klabēšana nebija rimusi jau divas stundas. Vecpuiši beidzot devās uz pilsētu, un klusie, vienmērīgie klikšķi Viktoru nomierināja tiktāl, ka uzmācās miegs.

Ik pa brīdim viņš ar acs kaktiņu pamanīja, ka Rebeka uz viņu lūkojas, bet ne tik piesardzīgi kā iepriekš. Viņa daudz vairāk runāja, kaut gan Viktors atbildēja reti. Bailes no sievietes sejas bija nozudušas, lai ari acīs saglabājās vērīgums. Viņa mazāk raizējās un jutās ērtāk Viktora klātbūtnē. Diemžēl viņš nevarēja atbildēt ar to pašu.

Viktors atgādināja sev, ka nepieciešamības gadījumā nogalinās Rebeku iespējami nesāpīgi. Vismaz to viņa bija nopelnījusi.

Cilvēki pūlī šķita saplūstam kopā; krāsas izlīdzinājās. Rebeka klabināja taustiņus klusāk. Viņš apjauta, ka ir pieliecis galvu, un spēji to pacēla.

-    Man vajag svaigu gaisu. Viktors devās uz durvju pusi.

-              Labi, starpniece noteica, atrāvusi skatienu no ekrāna.

-    Es būšu tepat. Piezvani, ja redzi kaut ko aizdomīgu.

Aizejot Viktors uzsvērti nepalukojās atpakaļ.

Ielas bija trokšņainas un cilvēku pilnas. Viņš nedaudz pastaigājās, neaizklīstot tālu. Gribējās ilgāk palikt vienam, bet viņš neuzdrošinājās pārāk ilgi atstāt Rebeku abu drošības dēļ. Atgriežoties viņš piezvanīja un pajautāja, vai viss kārtībā, un pēc tam viesnīcas bārā iztukšoja alus pudeli.

Viktors nespēja pierast pie darba kopā ar pārinieci, ja Rebeku tā varēja nosaukt. Viņš tik ilgi bija strādājis viens, ka jutās kā iežņaugts spīlēs, esot blakus kādam citam. Arī

Kebeka nebija pie tā pieradusi; viņas spējas operatīvajā darbā bija pavisam niecīgas. Viktoram nācās ar vienu aci pieskatīt viņu, un pašam atlika tikai otra. Turklāt arī tas, ka viņa bija pievilcīga, neko neatviegloja.

Viņš izdzēra alu un izgāja no bāra, paraušoties malā, lai izvairītos no trim jaunām, kokteiļus baudījušām sievietēm, kas lieliski izklaidējās. Viņas skaļi ūjināja, un viena vulgāri piedāvājās Viktoram. Viņš uzjautrināts sarauca uzaci, un sievietes smējās.

Viesnīcas vestibilā Viktors ielūkojās pulkstenī un secināja, ka bijis prom daudz ilgāk nekā paredzēts. Viņš uzkāpa līdz otrajam stāvam un tuvojās istabai. Abiem bija elektroniskā atslēga, un viņi vienojās, ka pieklauvēs un pirms ieiešanas brīdi pagaidīs. Viktors tā izdarīja un atvēra durvis. Rebeka pacēla galvu, un viņi saskatījās. Viņa savilka lūpas tik tikko jaušamā smaidā. Viktors jutās neērti.

-    Cik ilgi vēl?

Skarbais jautājums viņai nepatika. Es nelūdzu, lai tu izskaidro man savas metodes. Lūdzu, esi tikpat laipns pret mani.

Viktors devās uz vannasistabu. Redzu, ka tev izveidojies mugurkauls.

Viņa atbildēja tikpat asi: Un tev ir parādījusies humora izjūta.

Zinot, ka viņa to neredz, Viktors ātri pasmaidīja, bet steidzās sev atgādināt, ka sieviete ir tikai instruments. Nekas cits. Tikai izdzīvošanas līdzeklis. Tāpat kā pistole. Noderīga, bet izmetama, tiklīdz kļūst par apgrūtinājumu. Nebūtu labi par viņu domāt kaut kā citādi.

Vannasistabā viņš noskaloja seju ar ūdeni.

-    Tu ilgi biji prom, starpniece sacīja no istabas.

-    Es iedzēru alu. Viktors lūkojās uz savu atspulgu.

-    Tu joko, viņa atsaucās.

Viktors noslaucīja seju ar dvieli. Es nejokoju.

-    Man šķita, ka jūs alkoholu nelietojat.

-    Tu pārāk daudz skaties filmas.

Rebeka teica vēl kaut ko, bet viņš jau aiztaisīja durvis un

sāka gatavot vannu. Viņš ātri nomazgājās un atgriezās istabā sauss un apģērbies.

Starpniece bija atlaidusies krēslā, salikusi rokas aiz pakauša. Viņa smaidīja. Tas viņai piestāvēja.

-              Atradu, viņa bez liekiem izpušķojumiem paziņoja.

-    Seifam naudu izmaksāja kompānija "Olimpa darījumi".

-    Turpini.

-     Pēdējā laikā šī firma veikusi dažus ievērības cienīgus pārskaitījumus. Pēdējais bija nedēļu pirms tam, kad tu nogalināji Ozolu.

-   Un pārējie? Viktors jautāja, gan jau nojaušot, kurp viņa mērķē.

-    Ko tu darīji mēnesi pirms Ozola?

-     Ieroču tirgotājs Zviedrijā.

-    Toreiz Seifs saņēma divus maksājumus vienu summu nedēļu pirms tirgotāja nāves un tieši tikpat nedēļu vēlāk. Vai man turpināt? Viktors papurināja galvu, un Rebeka turpināja: Lai kas būtu šie "Olimpa darījumi", firma darbojas arī kā aizsegs tai CIP daļai, ar kuru mums ir darīšana.

-    Slepenie līdzekļi.

-    Tieši tā. Melnajām operācijām.

-    Varbūt tā eksistē tikai uz papīra.

-     Izskatās īsta. Turklāt īsta kompānija naudu var atmazgāt daudz veiksmīgāk nekā papīra firma.

Viktors juta, ka spriedze mazinās. Viņi bija spēruši soli tuvāk atrisinājumam. Tomēr ārēji viņš neko neizrādīja.

-    Rīt dosimies prom, viņš solīja. Uz kurieni?

-    Teiksim tā, starpniece smaidot sacīja. Iedegums tev piestāvēs.

57 . NODAĻA

Vašingtona, Kolumbijas apgabals, ASV Trešdiena

Plkst. 19.40 pēc Austrumu zonas laika Vairākums Fērgusona paziņu šajā vecumā sāka izjust gadu nastu, bet viņš bija tikpat vesels un spēcīgs kā četrdesmit gadu vecumā. Laika gaitā viņš bija zaudējis nedaudz svara, bet nekas neliecināja, ka miesa tuvākajā laikā varētu sabrukt. Viņš grasījās izbaudīt ilgas, mierīgas vecumdienas, turklāt, ja nedaudz paveiktos, arī bagātību. Fērgusons iztēlojās sevi kādā Seišelu salu pludmalē, kur jāraizējas tikai par iedeguma intensitāti.

Protams, tas viss bija atkarīgs no sarežģīta uzdevuma satīrīt neveiksmīgas nelikumīgās operācijas pēdas. Pēdējās nedēļas notikumi vēl nebija iedvesuši Fērgusonam paniku. Viņš savā mūžā bija stājies pretī gan īstām, gan iedomātām lodēm un šo problēmu uztvēra tikai kā vēl vienu nepatīkamu mezglu, no kura atraisīties. Viņš tik un tā bija divus soļus visiem priekšā. Un negrasījās to mainīt.

No automašīnas līdz piemiņas vietai bija pavisam īss ceļš. Viņš to jau bija redzējis simtiem reižu, bet vienmēr juta apbrīnu. Milzīgā, grieķu stilā celtā ēka, kurā atradās Linkolna statuja, bija koši apgaismota, un pat astoņos vakarā uz pakāpieniem drūzmējās cilvēki.

Fērgusons kāpa augstāk, meklējot Saiksu, un nosprieda,

ka tas ievēro drošības pasākumus. Beidzot, aizelsies vairāk nekā cerējis, Fērgusons nokļuva pašā augšā. Saiksa nebija. Fērgusons ielūkojās pulksteni. Viņš bija ar mieru gaidīt piecas minūtes, bet pēc tam apņēmās zvanīt uz mobilo telefonu.

Saikss parādījās pēc trim minūtēm, ģērbies biezā mēteli, bet likās, ka viņam aukstais laiks sagādā neērtības. Viņš izskatījās pārbijies. Fērgusons arvien skaidrāk saprata, ka nepareizi novērtējis Saiksa drosmi. Viņam bija ass prāts un izlūkošanai piemērots domu gājiens, bet viņš nebija gatavs operācijām, kas saistītas ar risku.

-Jauks vakars, Fērgusons sacīja, kad Saikss pienāca tuvāk.

-    Vai tiešām?

-    Ir noticis kaut kas tāds, kas jums jāzina, Saiksa kungs. Fērgusons sāka iet, un Saikss neapzināti sekoja.

-    Kas? Saikss saberzēja plaukstas.

-    Šodien tika nogalināts Eljots Seifs.

-    Un? Tas ir labi, vai ne? Velns, vai Rlds kaut ko sajauca?

-    Nē, protams. Policija uzskata, ka Seifs nošāva sievu un pavērsa ieroci pret sevi. Ģimenes strīds ar traģiskām beigām.

Pagāja daži mirkļi, un Saikss ierunājās: Kur ir problēma?

-    Dienu pirms nāves Seifs tika aplaupīts.

-    Aplaupīts?

Fērgusons pamāja. Kāds ievainoja viņa miesassargus un atņēma Seifam datoru.

Saikss pārdomāja dzirdēto. Teserakts?

-    Manuprāt, ticams izskaidrojums.

-     Kas tur, sasodīts, notika?

Fērgusons nesteidzīgi soļoja un lūkojās apkārt, meklējot kādu neiederīgu cilvēku.

-   Policijas ziņojumā lasāms, ka Seifam uzbruka biroja ēkas pazemes stāvvietā. Laupītājam bija maska. Citu liecinieku ne

bija, apsardzes kameras nedarbojās, miesassargi nepaguva pat izšaut. Un Seifs ziņoja, ka viņam atņemts dators. Nekas lits, ne maks, ne pulkstenis, tikai dators. Saikss klusēja. Fērgusons apstājās un pievērsās viņam. Kāda informācija Seifam varēja būt?

-    Nesaprotu, par ko jūs runājat. Saikss šķita apjucis.

-    Teserakts viņu neaplaupīja tāpēc, ka ir nokāvies ar garlaicību, un nepaņēma datoru kā suvenīru. Tam bija kāds iemesls. Ko viņi ar to spēj panākt?

Saikss papurināja galvu. Es nesaprotu. Kāpēc viņš vispār uzbruka Seifam? Jūs teicāt, ka viņi mēģinās sazināties ar mums un atdot zibatmiņu. Noslēgt vienošanos.

-    Nu, acīmredzot viņi tā nerīkojas, Fērgusons sacīja.

-     Kā tad, pie velna? Es neko nesaprotu. Tas viss ir pilnīgi bezjēdzīgi.

Fērgusons nopūtās. Kustiniet smadzenes, Saiksa kungs! Vai tiešām nav skaidrs?

-    Kas? Kas ir skaidrs?

-    Vini mums uzbruks.

/

Pārsteigumā Saikss spēja izmocīt tikai vienu: Ko?

-    Ja viņi gribētu iemainīt zibatmiņu pret dzīvību, tas jau būtu izdarīts. Bet nekā.

-    Tas nenozīmē…

-     Teserakts nevarēja uzzināt par Seifu bez Samneres palīdzības, Fērgusons pārtrauca Saiksu. Un vienīgais saprātīgais iemesls, lai abi kopā vērstos pret Seifu, ir informācijas iegūšana. Kaut kas tāds, ko viņi varētu izmantot, lai tiktu mums klāt. Kaut kas viņa datorā. Tātad… kas tas varētu būt?

-    Velns un elle! Saikss nedomāja; viņš ļāvās panikai.

-     Lūdzu, nomierinieties.

-     Kā lai nomierinos, ja nupat uzzināju, ka esmu pirmais slepkavas sarakstā? Es negribu, lai tas sociopāts man uzbrūk. Vai aizmirsāt, ka viņš nogalinājis duci cilvēku nedēļas laikā, varbūt pat vairāk? Es negribu kļūt par laimīgo trīspadsmito.

Saikss nemitīgi lūkojās apkārt, it kā Teserakts varētu slēpties ēnā. Fērgusons kaunējās par to, ka reiz uzskatījis Saiksu par spējīgu iesaistīties šādā operācijā. Citi būtu daudz drosmīgāki.

Fērgusons pavēra muti, bet garām aizsoļoja divi rokās sadevušies jaunieši. Viņš aizveda Saiksu tālāk, prom no dzirdamības attāluma.

-     Viņi acīmredzot izdomājuši, kā sadzīt mums pēdas, tāpēc paņēma Seifa datoru. Kādu informāciju viņi meklē?

-    Seifs ir grāmatvedis. Viņš veica pārskaitījumus uz kontiem, ko izmantoja Teserakts. Viņš neko nezina.

-    Kaut kam ir jābūt, Fērgusons mudināja.

Pēc brīža Saikss nočukstēja: Ā!

-Kas?

-    Viņi mēģina sekot naudai.

-     Paskaidrojiet!

-     Tās ir vienīgās pēdas, Saikss sacīja, ātri berot vārdus. No viena konta uz citu. Seifam ir pārskaitījumu dokumenti. Viņi varētu noskaidrot, no kurienes atceļojusi nauda.

-    Un no kurienes?

-    No "Olimpa".

Fērgusons sarauca pieri vēl vairāk. Jūs droši vien nerunājat par Zeva mitekli.

-    Tie ir "Olimpa darījumi", Saikss izlaboja. Viena no mūsu aizsegu kompānijām.

-    Un kas tas ir?

-     Importa un eksporta kompānija Kiprā. Pavisam vienkārša firma ar dažiem darbiniekiem, ēku, noliktavām. Nauda pirms nosūtīšanas Saiksam izgāja cauri tās grāmatvedībai.

Kādu brīdi Fērgusons domāja. Ko viņi no tā var uzzināt? Sliktākajā gadījumā.

-     Neko.

-    Vai esat pārliecināts?

-    Jā. Tur nekas neliecina par mūsu iesaisti. "Olimpam" ir vismaz simt klientu un pircēju. Būtu neiespējami kaut ko uzzināt no viņu grāmatvedības.

-    Vai tas ir pilnīgi droši?

Saikss pamāja. Es pats nodibināju "Olimpu". Dokumenti viņus aizvedīs līdz mēnesim debesīs un atpakaļ, bet nenorādīs uz mums.

-    Labi. Tātad nav jāuztraucas.

-    Ja nu vienīgi viņi izdomājuši kaut ko tādu, kas mums nav ienācis prātā. Saikss nešķita nomierinājies.

Fērgusons vairs necentās viņu iedrošināt. Viņš devās prom, bet Saikss uzsauca, un Fērgusons pagriezās. Jā?

Saikss viņu panāca. "Olimps" ved strupceļā, bet viņi to nezina, vai ne?

-    īsti nesaprotu.

-    Vai tas nav skaidrs?

Iepriekš Fērgusons bija teicis to pašu un tagad saklausīja ļaunu prieku Saiksa balsī. Šim cilvēkam patika kaut ko zināt, iegūt varu.

-    Nē, Fērgusons attrauca. Nav.

-    Ja viņi uzmeklēja Seifu, tad dosies arī uz "Olimpu", Saikss lepni paskaidroja.

Fērgusons atzinīgi pamāja, beidzot sapratis. Ļoti labi, Saiksa kungs. Lieliski.

58 . nodaĻa

Londona, Apvienotā Karaliste

Ceturtdiena

Plkst. 04.02 pēc Centrāleiropas laika

Rīds stāvēja pie viesnīcas istabas loga un vēroja pilsētu pa spraugu starp sienu un aizkaru. Stiklā viņš redzēja atspīdumu kailu augumu. Meitenes seja bija vērsta pret durvīm, prom no viņa, un zeltainie mati viļņojās pār spilveniem. Nespodrā gaisma notušēja visus sīkos trūkumus. Kopš kids izkāpa no gultas, viiia bija apvēlusies uz muguras un vairs nekustējās, bet bija nomodā. Viņš logā redzēja, kā cilājas meitenes krūtis.

Iemalkojis dzērienu, viņš turpināja meiteni vērot. Abi klusējot turpināja šo spēli, kad meitene izlikās guļam un viņš savukārt tēloja, ka neskatās. Rīds gausi sasprindzināja rokas muskuļus no pleca līdz plaukstas locītavai.

Beidzot meitene klusi iejautājās: Kāpēc tu mani vēro?

Rīds atkal iedzēra malku. Kāpēc tu ļauj, lai es tevi vēroju?

Viņa pagrieza galvu, uzmetot Rīdām skatienu pār plecu.

-    Vai gribi mani vēlreiz?

"Un atnākot viņa bija izturējusies tik eleganti!" Rīds strauji pagriezās un atbalstījās pret sienu pie loga. Tā bija vēsa.

-    Nē, es pieklājīgi atteikšos.

Viņa iesmējās. Man patīk, kā tu runā.

Tiklīdz iedomājās, ka uz meiteni iespaidu atstaj viņa angļa manieres, Rīds izjuta riebumu. Viņa apgalvoja, ka esot divdesmit vienu gadu veca, bet pavisam noteikti bija jaunāka. Austrāliete. Rīds apslēpa savu nicinājumu un tikai viegli pamāja. Pabeidzis darbu Londonā, viņš palika pilsētā, gaidot nākamo ziņu. Meitene palīdzēja kavēt laiku.

Viņa pasniedzās pēc pults un ieslēdza televīziju.

-    Tu neiebilsti, vai ne?

Rīds papurināja galvu. Lūdzu.

Viņa pārslēdza kanālus, katram veltot tikai pussekundi, un kā hipnotizēta lūkojās uz attēlu zibšņiem. Rīds vēroja meiteni, klusi brīnīdamies par viņas vienkāršo izklaidi.

Pustumsā nozibēja zila gaismiņa, nekavējoties piesaistot Rīda uzmanību. Viņš piegāja tuvāk un nocēla viedtālruni no skapja malas, atvēra elektroniskā pasta vēstuli un divas reizes uzmanīgi to izlasīja. Ar pievienotajiem dokumentiem viņš nolēma iepazīties tūlīt pēc meitenes aiziešanas. Viņš sameklēja savas drēbes pa grīdu.

-    Man jāiet, viņš sacīja.

Meitene ar rokām saspieda savas mazās krūtis kopā un uzmeta lūpu. Vai esi pārliecināts?

-    Diemžēl jā.

Viņa izskatījās patiesi vīlusies un piecēlās sēdus, lai vērotu, kā Rīds apģērbjas. Kāpēc?

-     Darbs.

-    Ir vēls. Vai tiešām jāiet?

-    Diemžēl jā.

Viņa nopūtās. Tu man nepateici, ar ko nodarbojies.

Rīds atbildēja godīgi: Atrisinu problēmas.

59 . nodaĻa

/

Rostova, Krievija

Ceturtdiena

Plkst. 17.50 pēc Maskavas laika

Senajos labajos laikos pietika ar augsti stāvoša virsnieka iegribu, lai operācija sāktos. Kad Padomju Savienība bija varena, VDK rīkojās ātri un izlēmīgi, atbildot tikai priekšniekiem pašā virsotnē. Tagad viss notika daudz lēnāk, un Ārējās izlūkošanas dienesta rokās bija tikai atblāzma no tās varas, ko baudīja VDK. Divdesmit pirmajā gadsimtā gan Krievijā, gan līdzīgās organizācijās Rietumos katru pavēli apgrūtināja birokrātijas slāņi.

Aniskovačs saberzēja rokas un gaidīja, kamēr piekrauj lidmašīnu Ijjušin IL-76,padomju armijas un tagad arī Krievijas bruņoto spēku darba zirgu. Drūmi kareivji nesa tilpnē krājumiem pilnas mugursomas niršanas iekārtas, ieročus, izcelšanas aparātus un sprāgstvielas. Šis lidaparāts piederēja Ārējās izlūkošanas dienestam, un to izmantoja tikai organizācija. Zem plānās krāsas kārtiņas vēl bija saskatāmas armijas emblēmas. Āmurs un sirpis vēl eksistēja, bet tik tikko.

Jaunībā Aniskovačs savām acīm bija redzējis, kā pēdējais komunisma elpas vilciens tiek izgrūsts no viņa mīļotās tautas plaušām. Sistēma nedarbojās, kā bija iecerēts, bet tā vismaz dāvāja valstij savu ideoloģiju un ārkārtīgi spēcīgu nacionālo pašapziņu. Tagad Krievija bija nabaga adoptētais kapitālis-

ma bērns, kas mēģina spert pirmo soli bez citu palīdzības. Ja Krievija būtu koks, tad jau būtu peldējusies vasaras saules gaismā un tagad ciestu ziemas skavās. Pavasara atjaunošanās bija tāls sapnis. Aniskovačs cerēja nodzīvot pietiekami ilgi, lai redzētu, ka Krievija atkaļ ieņem savu vietu pie pasaules stūres.

Viņš vēroja klusēdams. Nebija nekā, ko teikt. Kareivjiem nebija nepieciešami norādījumi. Viņi bija Krievijas armijas specvienibas vīri, bet visi ģērbušies civiliedzīvotāju drānās tāpat kā viņš pats. Katrs no šiem septiņiem bija izvēlēts tāpēc, ka viņam bija lieliska nirēja un spridzinātāja pieredze. Visi bija labi apmācīti un disciplinēti karotāji, kas prata arī plānot un organizēt, ne tikai cīnīties. Kad Aniskovačs bija paskaidrojis misijas mērķi, viņi paši izvēlējās iekārtas un krājumus.

Arējās izlūkošanas dienestam nebija varas pār īpašo uzdevumu vienību, kas ietilpa Krievijas armijā, bet reizēm šos elites karavīrus varēja aizņemties uz kādu misiju. Parasti to neatspoguļoja karavīru dienesta gaitas sarakstā. Galvenā izmeklēšanas pārvalde Ārējās izlūkošanas dienesta sāncense bieži vien zināja par šīm darbībām, bet šoreiz neko nenojauta, pateicoties Prudņikova ietekmei.

Nepieciešamība vairīties no parastajiem informācijas kanāliem palēnināja operāciju. Ja viss būtu atkarīgs no Aniskovača, viņš jau pirms divdesmit četrām stundām būtu lidojis uz Tanzāniju, bet Prudņikovs gribēja nodrošināties, jo nupat bija apdedzinājies un nevēlējās pieliet eļļu ugunij, kaut gan Aniskovačs bija pārliecināts, ka misija vainagosies panākumiem. Vajadzēja trīs dienas, lai aizņemtos īpašās vienības kareivjus bez Galvenās izmeklēšanas pārvaldes ziņas un sagādātu lidmašīnu visu iekārtu aizvešanai. Paies vēl diena, kamēr lidmašīna varēs pacelties gaisā.

Austrumu vējš dzēla Aniskovačam sejā, it īpaši ievainotajā vaigā. Bāzē nebija iespējas izsargāties no vēja. Vienīgais

skrejceļš un trīs angāri, no ka sastāvēja lidosta, bija Padomju Savienības gaisa flotes bāzes atliekas, ko armija jau sen pametusi un ko tagad izmantoja privātie uzņēmēji. Tonakt vienīgie klienti bija Ārējās izlūkošanas dienests.

Drīz lidmašīna bija piekrauta. Iekārtu nebija tik daudz, lai vajadzētu izmantot lidmašīnu ar četrdesmit tonnu kravnesību. Tomēr bez tāda transportlīdzekļa viņiem neizdotos pārvest iekārtas pār vairāku valstu robežām.

Lidmašīna it kā devās humānā misijā, lai nogādātu Tanzānijā medicīnas piederumus dažādām labdarības organizācijām, kas darbojās Ruandā. Nebija svarīgi, ka kravas telpā ir tikai Aniskovača komandas iekārtas un tukšas kastes. Tanzānijas valdības ierēdņiem tiks piedāvāta nauda, lai viņi piedalītos uzvedumā.

Aniskovačs grasījās ceļot uz Tanzāniju kopā ar saviem vīriem, kas sadalīti divās atsevišķās grupās un plānoja satikties galamērķī. Astoņi krievi kopā piesaistītu nevēlamu uzmanību, it īpaši tāpēc, ka tikai trīs prata vēl kādu valodu. Pirmā komanda paņems iekārtas no lidmašīnas un brauks uz ziemeļiem no Tanzānijas pilsētas Dāresalāmas līdz Tangai. Pēc tam viņi savāks iekārtas, noīrēs piemērotu kuģi un dosies meklēt "Lauvu".

Ārējās izlūkošanas dienesta pulkvedis negrasījās izcelt visas raķetes, kaut gan tas butu iespaidīgs panākums; pietiktu ar vadības sistēmām, lai pierādītu Ozola nodevību. Pārējais tiks iznīcināts līdz ar fregati, lai krievu tehnoloģija nenonāktu citās rokās. "Pēc tam es varēšu atklāt Maskavai šo sazvērestību un savu lomu tās novēršanā. Sanktpēterburgas neveiksmes melnais traips tiks nomazgāts" Aniskovačs prātoja.

Viņš izklaidīgi laida pirkstu pār savainoto seju. Sāpes vēl joprojām bija spēcīgas, bet pulkvedis uzmanījās, lai neviens neredzētu viņu dzeram tabletes. Pietika ar sakropļojumu; nedrīkstēja izrādīt vājumu.

Viņam tuvojās spēcīgas miesasbūves kaprālis.

-    Iekārtas ir iekrautas un nostiprinātas, pulkvedi.

-    Lieliski.

Kaprālis atkāpās un devās pie pārējiem.

Kaut gan Aniskovača klātbūtne nebija nepieciešama, viņš grasījās uzņemties vadību. Viņš nesalaužami ticēja īpašās vienības kareivju prasmēm, bet labāk bija parādīt varas pārstāvjiem, ka arī viņš pats ir piedalījies.

Lidmašīna sasniegs Tanzāniju sestdien agri no rīta, un iekārtas nokļūs Tangā dienas vidū. Drīz viņi sameklēs nogrimušo fregati, izcels no tās visu nepieciešamo un atlikušo uzspridzinās.

Sejas kustības sagādāja sāpes, tāpēc Aniskovača izteiksme nepauda viņa prieku. Pēc dažām dienām viņa gods būs atjaunots.

60 . nodaĻa

Nikosiia, Kipra

Ceturtdiena

Plkst. 15.49 pēc Centrāleiropas laika

Pēc Londonas un Amsterdamas aukstuma Kipra šķita kā burvīga pārmaiņa. Pat novembri bija silts. Ari lidojums no ] Amsterdamas līdz Larnakas lidostai bija patīkams un ļ aizņēma tikai četras stundas. Rebeka jutās pavisam mazliet nogurusi.

Viņa brīnījās, kāpēc nejūtas sliktāk. Pēdējās desmit die] nas bija vismokošākās viņas mūžā, un vieglāk nekļuva. Viņa strādāja kopā ar nežēlīgu algotu slepkavu, lai iznīcinātu cilvēkus, kas mēģināja viņu nogalināt, turklāt bija ne vien viņas darba devēji, bet arī nodevēji CIP rindās. Pirms seI šiem mēnešiem tas šķistu neiespējami, pat smieklīgi, bet bija pat pārāk patiesi. Viņa nekad nebija jutusies tik izmisusi un izbiedēta.

Teserakts (vai kā nu viņu sauca) bija gandrīz neizdibināms. Ja viņu notiekošais satrauca, to nevarēja redzēt. Viņš bija pilnīgi pārliecināts par sevi, un šis miers mazināja arī Rebekas spriedzi. "Ja man izdosies darīt savu darbu, Teserakts darīs savējo. Bet… ja mums viss izdotos, kā rīkoties pēc tam?" Pēdējos septiņus gadus Rebeka bija pavadījusi kā CIP izlūkošanas informācijas analītiķe un tika iesaistīta šajā murgainajā operācijā. "Varbūt man izdotos izvairīties no tiesāj

šanas par piedalīšanos nelikumīgajās darbībās, bet es nemūžam neatgūšu iepriekšējo darbu. Neviens man neuzticētos. Un to var saprast."

Rebeka centās par to nedomāt. Tobrīd bija svarīgākas problēmas par karjeru. Piemēram, ka izdzīvot.

Viņi ceļoja atsevišķi. Pirms izlidošanas no Amsterdamas Teserakts paziņoja, ka ienaidnieki varbūt mekle viņus abus kopā, tāpēc drošāk būtu šķirties. Rebeka nezināja, vai tam ticēt, jo uz Londonu viņi ceļoja kopā, uz Amsterdamu ari, turklāt abas reizes apmetās vienā un tajā pašā viesnīcā. Droši vien viņš gribēja palikt viens. Rebeka neko neteica, jo juta, ka vīrietis viņas klātbūtnē jūtas neērti. Vai nevajadzētu būt otrādi?

Viesnīca atradās salas dienvidu pusē. Saulē izbalojusi izkārtne ar grieķisku un anglisku uzrakstu "Olimpa darījumi" bija piestiprināta pie neuzkrītošas noliktavas. Tā bija balsināta, bet ap logiem krājās netīrumi, no slēģiem lobījās krāsa.

Teserakts sakārtoja saulesbrilles. Eleganti.

Viņi stāvēja nabadzīgas apkaimes sānielā pilsētas dienvidaustrumos. Šis rajons bija tālu no lielajām tūristu ielām, pilns ar noliktavām un maziem veikaliņiem. Itin visur bija tirgotāju stendi.

Skaidrajās debesīs peldēja daži balti mākoņi. Rebeka juta, ka viņas pāriniekam nepatīk karstums. Viņš droši vien mēdza gulēt dienā un, vērojot pasauli tikai tumsā, bija ieguvis bālu ādu, kas jau bija paguvusi apdegt. Spriežot pēc tā, kā Viktors elpoja, viņam bija grūti izturēt augstu temperatūru. Viņš bija noklājis seju, kaklu un kailās rokas ar saules aizsargkrēmu, bet tik un tā labprātāk uzturējās ēnā.

Toties Rebeka izbaudīja karstumu. Ada jau bija brūna, un viņa nolika aizsargkrēmu, kad Teserakts pasniedza viņai pudeli. Kailie apakšstilbi, arī rokas un vēders bija atsegts, bet viņa ar plānu šalli bija apsegusi dekoltē daļu. To lūdza Teserakts, paskaidrojot, ka citādi viņa piesaistītu pārāk daudz

uzmanības. Rebeka vīrietim veltīja skatienu, no kura viņš ātri izvairījās, un pasmaidīja.

Šajā pilsētas daļā pārsvarā uzturējās vietējie, un tirgotāji pārdeva augļus vai zivis. Kāds dzērājs balstījās pret sienu, pieplacis pie ruma pudeles kakliņa, un tūrists tikmēr pētīja persikus blakus stendā. Kalsns zēns stūma ķerru ar vecām avīzēm garām vecam bārdainim, kurš cepa garneles uz sarūsējuša grila.

Cepure ar platām malām un saulesbrilles slēpa Rebekas seju, kaut gan pietiktu ar ciešāku skatienu, lai redzētu cauri šai maskai. Viņa bija arī nogriezusi matus īsākus un izbalinājusi, klausot Teserakta norādījumiem. Gaišie mati nepiestāvēja viņas ādai, tomēr pat Rebeka nepazina sevi spogulī.

-     Vai domā, ka tur ir tukšs? viņš jautāja un nogaršoja vaniļas saldējumu. Viņš bija nopircis konusu ar divām bumbiņām.

Rebeka stāvēja viņam blakus. Viņai rokā bija tūristu ceļvedis, un viņa pielieca galvu, it kā to lasītu.

-    "Olimps" nav tikai kompānija uz papīra, tā darbojas, un iekšā ir cilvēki. Droši vien tikai daži. Nedomāju, ka viņi zina, kas patiesībā viņiem maksā algu. Klausīdamās Rebeka virzīja rādītājpirkstu pāri lapai, it kā meklētu informāciju. Viktors atzinīgi to novērtēja: Ļoti labi.

Viņa nenovērsa skatienu no lapas. Es ātri mācos.

Slepkava steidzās ēst, lai saldējums nenokristu. Vai tiešām tu domā, ka mēs tur kaut ko atradīsim?

-    Nerunā ēdot. Viņa pāršķīra lapu. Nezināsim, kamēr nepaskatīsimies.

Viktors paspēra dažus soļus un pacēla roku, it kā uz kaut ko rādītu. Labi, viņš noteica. Vakarā atgriezīšos, kad būšu šo to paņēmis.

Viesnīca bija tikai pusstundas gājiena attālumā. Viņi devās prom pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnākuši, laiski pastaigā

joties pa šaurajām ieliņām. Rebeka satvēra vīrieša roku un juta, ka viņš saspringst, tomēr neatlaida to, un abi izskatījās pēc pārīša, kas bauda ziemas sauli.

Tūrists sekoja viņiem, mielodamies ar sulīgo persiku.

61 . NODAĻA

Plkst. 21.01 pēc Centrālēiropas laika

Bārā skanēja sarunas, smiekli un grieķu tautas mūzika. Rebeka viena pati sēdēja pie maza galdiņa, uz kura bija šķīvis ar fetas siera salātiem. Viņa bija apēdusi tikai dažas melnās olīvas. Bija grūti mieloties brīdī, kad viņa jutās tik saspringta. Ik pēc dažām minūtēm viņa ielūkojās pulkstenī. Teserakts bija prom jau vairākas stundas. Viņam vajadzēja sagādāt "aprīkojumu". Būtu labi zināt, cik ilgi viņš kavēsies.

Rebekai nepatika būt vienai, jo viņa apzinājās, ka ir neaizsargāta un ies bojā, ja kāds viņai uzbruks. Sākumā viņu biedēja uzturēšanās blakus Teseraktam, algotam slepkavam, bet veselais saprāts atgādināja, ka tā tomēr ir drošāk. Viņš bija pārcietis divus C1P uzbrukumus, un Rebeka pati savām acīm redzēja, kā viņš pieveica Francijas policistu vienību. Šobrīd viņš bija labākais un vienīgais draugs. Rebeka izmisīgi alka būt viņam blakus un justies drošībā.

Cilvēku drūzmā viņas nemiers mazinājās. Bārā sēdēja pārīši, kas ēda vakariņas, un jautri tūristi. Šur tur bija manāms arī kāds vietējais. Pie galdiņa blakus Rebekai bija īpaši skaļu vīriešu pulciņš, kas spēlēja dzeršanas spēles. Bārs bija otrā ielas pusē pretī viesnīcai, un Rebeka varēja saskatīt tās ieeju. Teserakts bija licis izvēlēties šādu vietu.

Varbūt tā bija pārbaude. Rebeka juta, ka šis cilvēks neuzticas viņai pilnībā. Viņa nebūtu pārsteigta, ja Teserakts tobrīd

viņu vērotu un būtu to sācis dažas minūtes pēc došanās prom. "Varbūt viņš domā, ka es viņu nodošu. Ja viņš vēl joprojām nespēj man uzticēties, lai iet ellē!"

Kāds vīrietis no blakussēdētājiem ik pa brīdim kaut ko viņai uzsauca. Puiši izskatījās pēc jūras kājniekiem un runāja ar angļu akcentu. Viņi šķita nekaitīgi, parasti izklaides meklētāji. Rebeka neatbildēja, tikai pieklājīgi, vienaldzīgi uzsmaidīja un novērsa skatienu.

Viņa uzdūra uz dakšiņas fetas siera gabalu un tomāta šķēli un iebāza mutē, kaut gan ēst negribējās. Drēbes šķita kļuvušas nedaudz vaļīgākas. Aizritēja ilgs laiks, kamēr viņa beidzot norija kumosu un jutās pārsātinājusies. Viņa palūdza viesmīlim vēl vienu vīna glāzi.

Kad vīrietis piecēlās, draugu uzmundrināts, Rebeka turpināja skatīties uz šķīvi, klusībā cerot, ka viņš pēdējā mirklī zaudēs drosmi un aizies. Tomēr tā nenotika. Dažreiz vīrieši gluži vienkārši nespēj uztvert mājienus.

-    Es esmu Pols, viņš paziņoja un apsēdās Rebekai pretī.

-   Sveiks, viņa noteica, ātri palūkojusies uz vīrieti un uzreiz novērsusies. Viņš bija glīts, bet ne viņas gaumē. Turklāt trūka īstā noskaņojuma flirtam.

-    Vai tev ir vārds, skaistulīt?

Rebeka vilcinājās, jo negribēja atklāt savu īsto vārdu, turklāt nevēlējās ar viņu runāt.

-    Reičela, viņa beidzot atbildēja.

Viņš pasmaidīja. Skaists vārds.

Vīrietis turpināja runāt, uzdeva jautājumus, jokoja. Rebeka vienmēr atbildēja tikai ar dažiem vārdiem un centās atvairīt Pola uzmanību, bet pielūdzējs bija izdzēris pārāk daudz, lai padotos bez cīņas. Draugi viņu ik pa brīdim uzmundrināja.

-             Paklau, viņš ieminējās, beidzot ķerdamies pie galvenā.

-     Mēs ar cienījamajiem kolēģiem pārcelsimies uz citu bāru. Es justos pagodināts, ja tu man pievienotos.

-    Nē, pateicos, viņa atbildēja.

Pols acīmredzami bija pārsteigts. Kāpēc?

-     Mani tas vienkārši neinteresē.

-    Neticu. Viņš patiesi bija neatlaidīgs. Es esmu izskatīgs vīrietis, tu esi glīta meitene. Padomā vien, cik daudz interesanta mēs varam paveikt!

Kad valdzinājums nevainagojas panākumiem, izmisušie vienmēr cenšas pārliecināt.

-    Liec mani mierā, Pol.

Viņš sarauca pieri. Visas jūs, amerikānietes, esat vienādas. Uzskatāt, ka esat pārākas.

-    Droši vien tāpēc, ka tā ir taisnība, Rebeka atcirta, zaudējusi pacietību. Izdari mums abiem pakalpojumu un vācies prom!

Pols saniknots piecēlās, un viņa iedomājās, ka ir pārspīlējusi.

-    Es atnesu mums glāzes, kāds ierunājās.

Rebeka pacēla skatienu. Teserakts. Slepkava.

Rīkodamies apbrīnojami mierīgi, viņš nolika glāzes uz

galda. Degvīns ar toniku, viņš sacīja. Tavējā nav ledus.

-    Kas tu esi? Pols viņu nopētīja. Viņas draudziņš?

-     Mums ir lietišķas attiecības.

-    Tad jau tu neiebildīsi, ja mēs ar Reičelu iepazīsimies tuvāk.

-    Tu aizšķērso man ceļu.

Pols nicīgi pasmējās. Stāvi malā, draugs. Ļauj man strādāt.

-     Es izteikšos pavisam vienkārši, lai tu saprastu. Slepkavas balss bija salta kā ledus. Aizvācies!

Pagriezies Pols pacēla roku, it kā grasītos viņu pagrūst. Kļūda, jau pēc sekundes Pols bija uz grīdas, bet slepkava turēja viņa roku tā, ka varētu to salauzt ar vienu kustību. Pols iekliedzās.

Viņa draugi zibenīgi piecēlās. Teserakts nedaudz saspieda Pola roku, un viņi sastinga, dzirdot sāpju saucienu.

-    Pag, pag! Rebeka pielēca kājās, izstiepusi rokas. Tikai mieru! Vardarbība nav nepieciešama. Viņa palūkojās uz Polu. Vai ne?

-    Nē!

Rebeka pievērsās savam partnerim. Laid viņu vaļā.

Teserakts lūkojās uz četriem pārējiem, bet uzrunāja Polu: Vai apsoli labi uzvesties? Tiklīdz Pols steigšus māja, Teserakts viņu atlaida. Meklējiet citu vietu, kur iedzert.

Vārīgi turēdams samocīto roku, Pols piecēlās un atgriezās pie draugiem, kuri veltīja Rebekai un Teseraktam dažus draudus un apvainojumus, bet pamazām atkāpās. Visi pārējie klusēja un skatījās uz viņiem. Rebeka juta sirdi strauji sitamies. Viņu vienlaikus pārņēma atvieglojums un dusmas.

Slepkava satvēra viņu aiz pleciem un pierāva tuvāk, neveikli apskaujot. Rebeka bridi pretojās, tad apvija rokas viņam apkārt un atbalstīja zodu pret plecu. Dusmas pagaisa, un viņa baudīja sajūtu, ko rada otra cilvēka augums un sargājošās skavas. Viņš oda pēc dūmiem, bet Rebeku tas nesatrauca. Bija labi.

Piepeši viņa pamanīja, ka viņa apskāviens ir ciešāks, un saprata, ka Teserakts tēlo apkārtējo cilvēku labad, lai uzturētu ilūziju, ka viņi ir pāris. Rebeka atrāvās, redzēja izbrīnu un neveiklību vīrieša sejā un nokaunējusies apsēdās. Viņš iekārtojās pretī, paņēma viņas dakšiņu un sāka ēst salātus. Bārā pamazām atgriezās ierastais troksnis.

-    Kas tas, pie velna, bija? Rebeka klusi jautāja.

Viņš atbildēja kaitinoši mierīgi. Kas tieši?

Rebeka sarauca pieri. Vai tu joko?

-    Es jau teicu, ka nemēdzu jokot.

Viņa papurināja galvu. Paklau, tev nekas nebija jādara. Es pati ar visu tiku galā.

Teserakts pacēla skatienu un pārstāja košļāt, bet neko neteica.

-    Es tiku galā, Rebeka atkārtoja.

-     Manuprāt, tas ir nepamatoti glaimojošs novērtējums.

Saniknota viņa palūkojās uz vīrieti. Kad gribēšu tavu

palīdzību, es to palūgšu.

-     Kad uzskatīšu, ka nepieciešams palīdzēt, es to darīšu neatkarīgi no tavas gribas.

Rebeka sajuta kaut ko negaidītu viņa vārdos, kādu neparastu vēlmi aizsargāt. Arī vīrietis pamanīja, ka viņa to sadzirdējusi, un novērsās. Viņš turpināja ēst salātus, lai nevajadzētu lūkoties Rebekai acīs. Viņa iedzēra degvīnu.

-    Paldies, ka paņēmi bez ledus, Rebeka sacīja. Viņš pamāja, bet nepacēla skatienu. Rebeka brīdi vēroja viņu. Vai dabūji visu vajadzīgo? Viņš klusēdams pamāja. Ko tālāk? viņa jautāja.

Teserakts brīdi klusēdams ēda, tad atbildēja: Es ielauzīšos "Olimpā" un nozagšu dokumentus.

-    Tik vienkārši?

-    Tik vienkārši.

Rebeka pamāja. Tātad mēs esam soli tuvāk ļaundarim.

Vīrieša sejā pavīdēja neizprotama izteiksme. Rebeka jautājoši uzlūkoja viņu.

-Jā?

Vīrietis sarauca uzaci.

-    Ļaundaris esmu es.

62 . NODAĻA

Parīze, Francija

Ceturtdiena

Plkst. 21.20 pēc Centrāleiropas laika

Lija, un tas nokaitināja Alvaresu vēl vairāk nekā parasti. Viņam līdzi nebija lietussarga, kā jau vienmēr, un viņš ātri gāja uz priekšu, uzrāvis platos plecus. Lietus lāses kapāja galvvidu, lija pār seju un kaklu, izmērcēja mēteli un kreklu. Viņš bija pavadījis ārpus taksometra tikai trīs minūtes, bet jau bija slapjš kā žurka. Toties lietus piestāvēja viņa noskaņojumam. Izmeklēšana strauji zaudēja tempu. Vienīgais pavediens bija miris līdz ar Hoitu, un Alvaress neko vairs nespēja paveikt. Ozola slepkava un raķešu atrašanās vieta arvien vairāk attālinājās.

Nācās mirkt vēl minūti, iekams viņš pamanīja īsto kafejnīcu ielā, kur tādu bija vairāki desmiti, un iesteidzās iekšā. Šaurajai telpai bija zemi griesti, un pie visiem galdiņiem kāds sēdēja. Alvaress notrauca no matiem un sejas lietus lāses un aplūkoja kafejnīcu. Viņš pamanīja Lefevru, kurš sēdēja viens pats un lasīja avīzi. Rūpīgi koptais mazā auguma francūzis izskatījās tieši tāds pats kā pirms pusotras nedēļas, kad abi tikās pie slepkavas viesnīcas. Tomēr kaut kas viņa uzvedībā šķita mainījies. Toreiz viņš izstaroja augstprātību un pārākumu, tagad izturējās kā parasts cilvēks. Viņš nebija redzējis

kolēģi ienākam un pacēla skatienu tikai tad, kad Alvaress jau atvilka krēslu viņam pretī.

-      Priecājos, ka mani nepievīlāt, Alvaress apsēžoties sacīja. Pēc tādas izmirkšanas man nāktos jums atriebties.

Lefevrs aizvēra avīzi. Vai vēlaties kaut ko dzeramu?

-    jā. Kafiju, lūdzu.

Francūzis pasauca viesmīli un pasūtīja divas kafijas, kā ari šokolādes maizīti sev. Alvaress pasmaidīja. Policisti visā pasaulē bija vienādi. Visi ēda savas valsts tradicionālās smalkmaizītes. Alvaress novilka piemirkušo mēteli un uzlika to uz krēsla atzveltnes.

-    Jūs gribējāt aprunāties.

Lefevrs pamāja. Tieši tā. Pateicos, ka atnācāt.

-    Nekādu problēmu.

-    Domāju, ka mēs varam viens otram palīdzēt.

-    To es centos jums iestāstīt jau vairāk nekā pirms nedēļas.

-    Un man vajadzēja ieklausīties. Lefevrs paraustīja plecus. Bet tobrīd vajadzēja tikt galā ar līķiem pilnu viesnīcu. Lūdzu, piedodiet, ja izturējos nepieklājīgi.

-    Atvainošanās pieņemta.

-    Es centīšos jūs ilgi neaizkavēt.

Alvaress notrauca lietus lāses no galvas. Pateicos.

-    Andris Ozols bija atvaļināts Krievijas un Padomju Savienības jūras spēku virsnieks, Lefevrs sacīja. Vai pareizi? Tā kā Alvaress neatbildēja, franču leitnants pavīpsnājis noteica: Uztveršu jūsu klusēšanu kā piekrišanu. Es nojaušu, ka tā ir patiesība, un arī jums tas nav jaunums. Lai nu kā, mēs abi zinām, ka pirms nedēļas Ozolu nogalināja profesionāls slepkava. Tikai dažas stundas vēlāk šis nelietis pats kļuva par mērķi viesnīcā un nošāva daudz cilvēku. Šis pagaidām neidentificētais slepkava pēc dažām dienām at

griezās Parīzē. Viņu pazina un izsekoja, bet viņš izvairījās no aresta un nogalināja vairākus policistus. Pirms bēgšanas

viņš tikās ar amerikānieti.

/

-    Kāpēc jūs man to visu stāstāt? Alvaress jautāja. Lefevrs atlaidās krēslā. Jus ar šo informāciju panāksiet

vairāk nekā es.

-    Kādā ziņā?

-    Džons Kenards, Lefevrs sacīja.

Alvaresam gara acu priekšā iznira Kenarda tēls. Miris. Nodurts un pamests uz netīras tualetes grīdas. Ko jūs gribat?

-    Viņš strādāja kopā ar jums, vai ne?

-    Paklau, es neatnācu, lai atbildētu uz jūsu jautājumiem. Lefevrs pamāja. Tas atkarīgs no jums. Es tikai pastāstu,

ko zinu, un neko nelūdzu pretī. Bet ceru, ka būsiet atklātāks, kad visu uzklausīsiet.

Viesmīle atnesa pasūtīto. Alvaress iemalkoja kafiju. Turpiniet.

-     Dienu pēc Kenarda slepkavības kāds bezpajumtnieks, sen zināms maniem padotajiem, mēģināja nopirkt alkoholu ar viņa kredītkarti. Policists viņu notvēra un nopratināja. Šim cilvēkam bija ari mobilais telefons, kas piederējis jusu darbabiedram. Pēc ilgas iztaujāšanas bezpajumtnieks apgalvoja, ka izņēmis šīs mantas no atkritumu tvertnes, kur tās iemetis cits vīrietis. Es viņam ticu. Līdz šim viņš nav bijis vardarbīgs, un viņam nebija ne naža, ne asiņu traipu uz drēbēm, ko viņš nemazgā un nekad nenovelk. Cilvēks, kurš aizmeta telefonu un kredītkartes, bija ģērbies uzvalkā un runāja ar angļu akcentu. Protams, man tas neizklausījās pēc parastā Parīzes laupītāja. Slepkavība acīmredzot bija krietni sarežģītāka, nekā uzskatīts līdz šim. Izmeklēšanas gaitā mēs pārbaudījām Kenarda zvanu izrakstus. Viņš sazinājās ar drau

giem, radiem, kolēģiem un tā tālāk. Nekā aizdomīga, izņemot Francijas numuru, no kā zvanīts Kenardam divas reizes jau pēc viņa nāves.

Alvaress ļoti centās neizrādīt emocijas.

-     Šis numurs atbilst dzīvoklim Marseļā, Lefevrs turpināja, kur mēs atradām dārgu saziņas aparatūru. Mans amata brālis Marseļā devās turp, bet dzīvoklis bija tukšs. Noņemtie sievietes pirkstu nospiedumi sakrīt ar tiem, ko atradām kādā Parīzes dzīvoklī. Tajā pašā, no kura aizbēga Ozola slepkava kopā ar amerikānieti. Kā redzat, ir kāda saistība starp jUsu kolēģi, šo amerikānieti un vīru, kurš noslepkavoja Andri Ozolu. Man nav ne jausmas, kas viņus saista, un es ārkārtīgi riskēju, atklājot jums šo informāciju. Galu galā arī jūs varētu būt iesaistīts.

-     Apliecinu, ka tā pavisam noteikti nav. Alvaress satriekts nolika savu kafijas krūzi.

Lefevrs pamāja. Es esmu policists. Mans darbs ir rūpēties, lai noziedzniekus tiesā. Bet es saprotu, kā strādā izlūkošanas dienesti. Zinu, ka šo to man neatklās nekad, bet man tas ir vajadzīgs. Kā lai es kaut ko atklāju, ja man nav pierādījumu?

Policists pacēla brūnu ādas portfeli un izņēma no tā dokumentu mapi.

-    Kas tas ir? Alvaress jautāja.

-     Viss, ko līdz šim esam noskaidrojuši, Lefevrs atbildēja. Visi pierādijumi.

Alvaress paņēma mapi un vienkārši pajautāja: Kāpēc?

-    Tāpēc, ka jūs ar to varat paveikt vairāk nekā es. Manuprāt, labāk vismaz vienam no mums gūt panākumus nekā abiem ciest sakāvi. Taisnīgums man ir svarīgāks par atzinību. Cilvēki ir miruši. Viņi ir pelnījuši, lai viņus atriebj. Šo uzdevumu es uzticu jums. Lūdzu tikai, lai vēlāk jus man privāti pateiktu, vai kaut kas izdevās.

Tā bija niecīga cena. Labi, Alvaress noteica. Viņš grasījās šo solījumu turēt.

Lefevrs norādīja uz mapi. Tur ir amerikānietes pirkstu nospiedumi. Iesaku vispirms noskaidrot, kas viņa ir.

-    Nezinu pat, kā jums pateikties.

-    Tas nav nepieciešams. Lefevrs pasmaidīja.

63 . nodaĻa

/

Nikosija, Kipra

Ceturtdiena

Pīkst. 23.49 pēc Centraleiropas laika

Rebeka sēdēja uz gultas malas un pārslēdza viesnīcas satelīta televīzijas kanālus. Raidījumi angļu un grieķu valodā mijās ar Kipras vietējās televīzijas piedāvājumu. Teserakts kravāja mugursomu. Rebeka ziņkāres dēļ bija pajautājusi, kam paredzēts aprīkojums, un viņš sievieti pārsteidza atbildot. Pārnēsājamais ietilpīgais cietais disks bija paredzēts datoru satura nokopēšanai. Blakus bija raidītājs, radiouztvērējs un skaņu ierakstītājs, ko ielikt telefonā, ja neatradīs meklēto. Paskaidrojumi nebija nepieciešami par skrūvgriežiem, knaiblēm, uzgriežņu atslēgām, zīmuļiem un papīru. Instrumenti atslēgu atvēršanai, stikla griezējs un piesūceknis tas viss bija salikts mazā somiņā, ko Teserakts ievietoja mugursomā.

-    Vai tev to visu vajadzēs? Rebeka jautāja.

Viņš papurināja galvu. Tomēr labāk paņemt to, kas nav nepieciešams, nekā atskārst, ka tev kaut kā pietrūkst.

Kad viss bija sakārtots, viņš ienesa vannasistabā drēbes un aizvēra durvis. Palika sprauga, un Rebeka redzēja vīrieti. Kailā roka bija slaida, ar stingriem muskuļiem. Viņa turpināja skatīties, gribēdama aplūkot pārējo augumu, bet sarāvās.

Teserakta miesu klāja rētas. Uz krūtīm pletās apaļš dūres izmēra zilums. Rebeka redzēja divas rētas, ko droši vien radījušas lodes, un vēl dažas; tās laikam bija asmeņu pēdas. Bija arī citas, bet viņa nepētīja tās pietiekami ilgi, lai noteiktu izcelsmi. Rebeka satriekta novērsās.

-    Tik skaisti?

Rebeka pacēla galvu un ieraudzīja, ka Teserakts lūkojas uz viņu spogulī. Nosarkusi viņa nodūra acis, centās saņemt drosmi un atbildēt, tikmēr vīrietis aizvēra un aizbultēja durvis.

Viņš iznāca pēc vairākām minūtēm, un Rebeka vēroja, ka viņš paņem salokāmo nazi no galdiņa un ieliek to kabatā. Nazi viņš bija nopircis pilsētā. Ja viņš mēģinātu iegādāties šaujamieroci, tad piesaistītu pārāk daudz uzmanības.

-    Tev droši vien šķīstošā kafija riebjas tāpat kā man, Rebeka ieminējās. Tāpēc es pagatavoju mums tēju.

Teserakts pieņēma viņas sniegto krūzi un iedzēra. Tēja acīmredzot bija laba, jo pēc brīža viņš iemalkoja vēlreiz.

-    Man vēl joprojām šķiet, ka vajadzētu iet līdzi, Rebeka sacīja.

Vīrietis uz viņu neskatījās. Es strādāju viens.

-    Tam nav nozīmes. Es…

-    Turklāt, viņš pārtrauca, tev drošāk būtu šeit.

Rebeka nopūtās. Nebija jēgas strīdēties. Teserakts bija kā

bērns ietiepīgs, pieradis visu darīt pēc sava prāta un nespējīgs pieņemt, ka viņam varētu palīdzēt kāds cits.

-               Neizej no šīs istabas līdz pat rītam, viņš brīdināja.

-    Ja es neesmu atgriezies pirms saullēkta, ar mani kaut kas ir noticis, tātad es neatgriezīšos nekad. Tad nekavējoties pamet salu un izgaisti. Brauc ar kuģi, nevis lidmašīnu…

-    Zinu, zinu. Mēs to visu jau pārrunājām.

-    Un runāsim vēl, līdz es būšu pārliecināts, ka tu visu saproti.

-    Būtu jauki, ja tu man kaut nedaudz ticētu.

Viņš brīdi lūkojās uz Rebeku. Tas ir mans darbs.

Rebeka juta, ka ir izlauzusies cauri mūrim, aiz kura slēpās Tescrakts, kaut gan vienīgais veids, kā to panākt, bija laupīt viņam pacietību. Viņa gribēja arī turpmāk skaldīt šo mūri, bet piepeši saprata, ka vēlas pajautāt kaut ko citu.

-    Kāpēc tu to dari?

Teserakts neizpratnē uzlūkoja viņu. Kā, lūdzu?

-     Kāpēc tu izvēlējies tādu nodarbošanos? Rebeka vēroja vīrieti, kamēr viņš apdomāja jautājumu. Viņa bija gaidījusi, ka viņš kaut ko atcirtis, noraidīs vai gluži vienkārši atteiksies atbildēt. Bet viņš likās apjucis, pat sāpināts, un Rebeka nožēloja, ka pavaicājusi kaut ko tādu. Būs jau labi, viņa sacīja, pūlēdamās gaisināt neveiklību. Tev nav jāatzīstas.

-    Tas ir vienīgais, kas man jebkad padevies.

Rebeka atskārta, ka viņš nemēģina attaisnoties. Tā bija atzīšanās. Viņš novērsās un paķēra mugursomu. Rebeka viņu vēroja, beidzot saskatījusi cilvēku aiz slepkavas maskas.

-    Kā tev izdodas naktīs gulēt?

-              Vispirms es aizveru acis, viņš bezkaislīgi paskaidroja.

-     Pārējais notiek dabiski.

-    Tu teici, ka nemēdz jokot. Rebeka saknieba lūpas.

-    Es mācos.

Viņa sejā parādījās tik tikko jaušams lepns smaids. Viņš bija apmierināts ar pateikto, bet Rebeka juta, ka šī atbilde ir vairīšanās no patiesības. Kā tevi sauc?

-Ko?

-    Mēs esam pazīstami gandrīz nedēļu, viņa paskaidroja, bet es nezinu, kā tevi sauc.

Rebeka jau iepriekš bija gribējusi to pajautāt, bet trūka drosmes. Tagad viņa nojauta, ka tas nav vajadzīgs. Viņa saskatīja vājo vietu slepkavas bruņās, bailes, ko viņa bija iedvesusi, liekot vīrietim runāt par sevi.

Teserakts tēloja, ka meklē kaut ko somā Tev nekā nav mani jāsauc.

-    Pasaki.

Viņš palūkojās uz Rebeku. Ja vēlies, sauc mani par Džeku.

-    Tas nav tavs īstais vārds.

-    Es parasti izmantoju vārdu, kas ir manā attiecīgajā pasē.

-    Tātad man tevi jāsauc par Džeku? Viņa sarauca pieri.

-   Vismaz līdz brīdim, kad mainīšu pasi. Teserakts uzmeta mugursomu plecā.

Rebeka piecēlās un uzlūkoja viņu pāri gultai. Ja tu izmanto tik daudz dažādu vārdu, kāpēc nevari pateikt īsto?

-              Es esmu tas, kurš minēts pasē, vīrietis paskaidroja.

-    Izturos pārliecinošāk, ja domāju par sevi kā par šo cilvēku.

-   Tu runā tik uzstājīgi, it kā vairāk censtos pārliecināt sevi nekā mani.

-    Vārds pats par sevi nenozīmē neko. Viņš pacēla balsi, bet centās slēpt dusmas. Neviens nezina manu īsto vārdu. Un tā būs arī turpmāk.

-    Kā tevi sauc ģimene?

Viņš neatbildēja. To jau varēja paredzēt.

-     Un tavi draugi? Vai viņi zina tavu īsto vārdu? Varbūt visi sauc vienā neīstā vārdā, vai arī dažādi draugi zina dažādus vārdus?

Gaidot atbildi, Rebeka ar pulti izslēdza televizora skaņu. Viņš sakārtoja mugursomas siksnu un atkal uzlika to plecā, bet neatbildēja.

-   Ak Dievs, viņa izdvesa, beidzot sapratusi. Kā tu spēj tā dzīvot?

-     Labāk nekā mirt, viņš noteica. Vai arī pieļaut, ka manis dēļ mirst nevainīgais. Viņš tuvojās durvīm. Ir jau vēls. Man jāiet.

*

Kaut gan instrumenti nebija labākie, aizritēja tikai dažas

sekundes, līdz Viktors atslēdza "Olimpa" sētas puses durvis. Nekas neliecināja par ierīkotu drošības sistēmu, tāpēc nebija nepieciešams atvienot elektrības padevi. Tuvumā nebija laternu, un ielas bija tukšas. Viktors ielavījās ēkā un aizvēra durvis. Viņš brīdi stāvēja tumsā un klausījās, līdz pārliecinājās, ka vienīgā skaņa ir viņa elpa.

Ieslēdzis mazu lukturīti, viņš laida gaismas staru apkārt. Noliktava bija tukša, tikai vienā stūrī atradās sakrautas kastes. Aiz tām varēja saskatīt atzveltnes krēslu, televizoru un galdu kāda darbinieka paslēptuvi -, bet tur neviena nebija. Viktors klusi slīdēja tālāk, ne mirkli neatraujoties no sienas. Šauras kāpnes veda uz biroja telpām virs noliktavas. Viņš uzmanīgi devās augšā.

Kabinets nebija aizslēgts. Lukturīša gaismā bija redzami vairāki galdi un divi datori divu vai trīs darbinieku vietas. Pie sienas bija augsts dokumentu skapis, bet ķieģeļu sienā iebūvēts neliels seifs. Monitoram blakus bija nolikta salocīta avīze.

Vispirms Viktors ķērās pie skapja, sākot no apakšējās un beidzot ar augšējo atvilktni, un atrada rēķinus, pasūtījumu lapas, pavadzīmes, licences, vēstules, dažādus ziņojumus. Viņš meklēja konkrētus datumus savus pēdējos līgumus un lielas summas, kas apgrozītas tieši pirms un pēc tiem. Visu, kas šķita noderīgs, viņš paņēma līdzi.

Izskrūvējis no abiem datoriem cietos diskus, viņš pievērsās seifam. Ja šajā vietā vēl bija kaut kas atrodams, tas jāmeklē tur. Mugursomā bija plāns, bet jaudīgs klēpjdators, tajā instalēta īpaša programma elektronisko kodu uzlaušanai. Viktors bija lejupielādējis to no uzņēmuma tīmekļa vietnes, samaksājot daudz naudas, bet programma bija šīs cenas vērta. Toties pilnīgi bezjēdzīga cīņā pret tradicionālo kombinācijas atslēgu ar ciparu skalu, kāda bija pievienota šim seifam.

Tas izskatījās trīsdesmit gadus vecs. Labā vēsts bija tāda,

ka seifs ietilpa otrajā grupā, biežāk sastopamajā no diviem seifu veidiem un visnedrošākajā. Tajā nebūs nekādu papildu nodrošinājumu vai skābes kapsulas, kas pārsprāgtu, lai iznīcinātu saturu. Tomēr bez piemērotiem instrumentiem paietu vairākas stundas, līdz viņš to uzlauztu. Tikai CIP kompānijai varēja būt seifs, kam ir gandrīz tikpat daudz gadu kā Viktoram. Jaudīgais klēpjdators mugursomā būs tikpat noderīgs kā papīra prese.

Tātad Viktoram bija trīs iespējas, kā uzlauzt seifu: sprāgstvielas, urbšana vai manipulācijas ar atslēgu. Viņam nebija ne sprāgstvielu, ne urbja, un atlika vienīgi vecmodīgā metode. Viktors izkārtoja sarežģītos instrumentus, kas nepieciešami darbam, bloknotu ar rūtiņu lapām, zīmuli un stetoskopu.

Visas parastās kombināciju atslēgas darbojās pēc sen pārbaudīta un uzticama principa. Pagriežot skalu, tai pievienotā vārpsta iegrieza izcilni, kas savukārt iegrieza kombinācijas ritentiņus. Katrā no tiem bija ierobs, un visi nevainojami savietojās, tiklīdz bija uzgriezta pareizā kombinācija. Tieši virs ritentiņiem bija neliels metāla stienis. Kad visi ierobi bija savietoti, šis stienis iekrita izveidotajā iedobē un aizbīdnis slīdēja sānis, atverot seifu.

Viktors novilka jaku un salocīja to kā spilvenu. Nāksies daudz laika pavadīt uz ceļgaliem.

Pirmais solis, lai uzlauztu seifu, bija noteikt, cik ritentiņu tajā ir. Katrs no tiem bija piesaistīts konkrētam kombinācijas ciparam. Tāpat kā ritentiņiem, arī izcilnim bija ierobs, kur iekrist stienim. Starp stieni un durvju aizbīdni bija svira; tā klikšķēja, izcilnim griežoties, kad sviras gals pieskārās izciļņa ierobam.

Sagatavojies Viktors paņēma stetoskopu, uzmanīgi klausījās un gaidīja klikšķus; viens no tiem radās, kad sviras gals iekrita ierobā, un to sauca par labo klikšķi, bet kreiso klikšķi radīja gala izkļūšana no ieroba. Skalas cipari atbilda šo klikšķu skaitam, un vietu starp tiem dēvēja par kontakta lauku.

Tiklīdz tas bija atrasts, Viktors pagrieza skalu tieši pretēji, uzejot tā dēvēto stāvēšanas pozīciju, un nesteidzīgi grieza to pulksteņa rādītāju virzienā. Ik reizi, kad skala paslīdēja garām stāvēšanas pozīcijai, svira noklikšķēja. Viktors saskaitīja trīs klikšķus, vienu par katru ritentiņu, tātad seifa kombinācijā bija trīs cipari.

Viktors atjaunoja iestatijumus, vairākas reizes pagriežot skalu pulksteņa rādītāju kustības virzienā, atkal iebīdīja to nulles pozīcijā un nesteidzīgi grieza pretējā virzienā. Ik reizi, kad svira noklikšķēja kreisajā un labajā ieroba pusē, viņš atzīmēja šos punktus grafikā, līdz bija izveidots frekvences attēls.

Viņš atkārtoja visu procesu vēlreiz, bet šoreiz sāka no vietas trīs ciparus tālāk pulksteņa rādītājiem pretējā virzienā. Tātad kontakta lauks bija cits. Viņš atkal atzīmēja klikšķu punktus grafikā.

Tā Viktors rīkojās, līdz bija atzīmēti visi skalas punkti. Darbietilpīgais un nogurdinošais process bija pabeigts, un viņam bija divi grafiki viens ar kreiso klikšķu koordinātām, otrs ar labajiem. Viņš savienoja punktus, iegūstot divas zigzaga līnijas.

Abos grafikos atzīmētie punkti saplūda tieši trīs vietās. Katra atbilda citam ritentiņam, un tas bija kombinācijas skaitlis. Viktors pierakstīja šos trīs ciparus un to sešus iespējamos variantus, pēc tam tos izmēģināja. Seifs atvērās pēc ceturtās kombinācijas. Viņš ielūkojās pulkstenī. Septiņdesmit minūtes. Nav slikti.

Seifā bija piecas aplīmētas naudas paciņas, mape un džina pudele. Katrā paciņā bija pieci tūkstoši eiro. Viktors ielika tās mugursomā un atvēra mapi. Tā bija pilna ar dokumentiem un nokļuva turpat, kur nauda. Tad viņš izgāja no kabineta un kāpa lejā.

Pētīt dokumentus viņš nekad nebija pratis, bet starpniece to izdarīs zibenīgi un noskaidros visu nepieciešamo. Viktors

priecājās, ka nolēmis strādāt kopā ar šo sievieti. Vienatnē viņš nebūtu tik tālu ticis, vēl joprojām skraidītu kā akls, neko nepanāktu un gaidītu, līdz CIP viņu atradīs. Rebeka vairākas reizes bija pierādījusi, ka ir neparasti vērtīga palīdze, pat pāriniece, kaut gan bija grūti viņu kā tādu pieņemt.

Viktors nevēlējās to atzīt, tomēr juta, ka viņa ir kaut kas vairāk. Nevis draugs, bet līdzbiedrs, ar kuru viņam tiešām gribējās runāt, kaut gan nebija viegli to darīt. Daļēji vainojama bija sievietes ietekme uz viņu, daļēji Viktora raksturs. Tēlojot lomu, viņš spēja būt apburošs un valdzināt sievietes, bet pats savā ādā bija neveikls. Viņš bija zaudējis iemaņas vai arī nekad nebija tās apguvis.

To, ka Rebeka viņu pievelk, viņš centās noliegt, tomēr nespēja. Slepus vērojot viņas augumu, Viktors juta sirdi iepukstamies straujāk; tādu reakciju nespēja izraisīt neviena prostitūta. Bet Rebeka pamodināja kaut ko citu, ne tikai iekāri. Viņa bija vienīgā sieviete Viktora mūžā, kura zināja, kas viņš ir, bet neuzlūkoja viņu ar pretīguma pilnu skatienu. Pirms aiziešanas Viktors pat bija pamanījis iejūtīgumu viņas acīs, kaut gan žēlums neiederējās viņa vientulīgā izdzīvotāja raksturā.

Viņš nemitīgi atgādināja sev, ka neizjūt nepieciešamību pēc kāda cita cilvēka savā dzīvē. Reiz tas atbilda patiesībai, bet tagad, iespējams, bija mainījies. Varbūt vienmēr bijis vienkāršāk sev iestāstīt, ka nevienu nevajag, nekā atzīt patiesību.

Izgājis no noliktavas, Viktors piepeši apjauta, ka gaida mirkli, kad atgriezīsies viesnīcā un redzēs Rebeku. Viņš sarauca pieri un atgādināja sev, ka tas ir bīstams domu gājiens.

Bet viņš vairs neieklausījās šajā saprāta balsī.

64 . NODAĻA

Plkst. 01.10 pēc Centrāleiropas laika

Rebeka nožāvājās. Acis sūrstēja. Teserakts bija prom jau stundu, un viņai nebija ne jausmas, kad viņš atgriezīsies. Viņš atbildēja, ka būs noliktavā tik ilgi, cik vajadzēs. Rebeka gribēja viņu sagaidīt, tāpēc pacēla klausuli un palūdza numuru apkalpotājiem trīskāršo espresso. Ja pēc tā viņa nepaliks nomodā, tad nelīdzēs nekas.

Viņa bija izvēlējusies ziņu kanālu. Skatoties vismaz varēja turēt acis vaļā, kaut gan sižeti nešķita interesanti. Rebeka domās pavēlēja vīrietim steigties atpakaļ. Viņai nepatika būt vienai pat salīdzinoši drošajā viesnīcas numurā. Teserakts bija piekodinājis, lai viņa nevienam neatver durvis. Šī vajāšanas mānija pamazām kļuva neciešama.

Bet viņa bija redzējusi vīrieša rētas. Tā bija īsta atklāsme. "Es nespēju iztēloties dzīvi, kuras dēļ kādam varētu būt tik daudz ievainojumu. Un, ja tādas ir fiziskās rētas, kas notiek viņa galvā?" Rebeka izbrīnīta saprata, ka viņai ir žēl Teserakta.

"Vai bārā viņš tiešām gribēja palīdzēt, vai arī centās nenokļūt uzmanības centrā?" Tobrīd Rebeka apvainojās, ka viņš neļauj pašai sevi aizstāvēt. "Varbūt pat slepkavām ir kaut kāda savāda bruņnieciskuma izjūta." Pēc tam viņa saprata, ka Teserakts droši vien sargāja sevi, glābjot viņu no nepa-

tikšanām. Tagad viņa domāja, ka vīrietis gluži vienkārši par viņu rūpējies, un tas šķita aizkustinoši. "Viņš jau divas reizes ir mani izglābis." Viņa pasmaidīja. "Kā sargeņģelis. Kaut gan labāks apzīmējums būtu nāves sargeņģelis. Vai viņš grasās mani nogalināt, kad viss būs beidzies?" Pēdējo dienu laikā viņa sev šo jautājumu bija uzdevusi vairāk nekā desmit reižu. Sākumā, kaut gan Teserakts solīja nozust no viņas dzīves uz visiem laikiem, Rebeka bija pārliecināta, ka saņems lodi pakausī, tiklīdz vairs nebūs noderīga. Tad viņa loloja ieceri pavedināt slepkavu, lai neiekļūtu viņa mērķu sarakstā, jo bija pamanījusi sev veltītos skatienus, bet beigu beigās neuzdrošinājās to īstenot.

Tagad, kopš Teserakts bija atteicies atklāt savu vārdu, Rebeka jutās pārliecināta, ka viņai nedraud briesmas. "Ja viņš to pateiktu, es kļūtu vēl bīstamāka, un profesionāļa pieredze liktu viņam šos draudus likvidēt. Viņš to nevēlējās. Varbūt reiz Teserakts bija iecerējis mani nogalināt, bet tagad ir atmetis šo plānu." Rebeka pasmaidīja, jo zināja, ka patīk vīrietim, kaut gan viņš to nekad neatzītu.

Rebekai nebija nekādu ilūziju par to, kas viņš ir un kā pelna iztiku. "Bet varbūt aiz tā visa slēpjas kaut kas cilvēkam līdzīgs. Varbūt, kad tas viss beigsies, man izdosies šo cilvēku saskatīt."

Kad atnesa kafiju, viņa jau bija gandrīz iemigusi. Rebeka atvēra durvis un paņēma vīrieša sniegto krūzi un apakštasīti, miedzot acis spilgtajā gaiteņa gaismā. Viņa iegāja istabā, lai sameklētu dzeramnaudu.

Pagriezusies viņa ieraudzīja, ka vīrietis ir ienācis iekšā. Kaut gan bija grūti kaut ko saskatīt, viņa apjauta, ka šis cilvēks ir pārāk vecs, lai būtu viesmīlis. Viņam bija melni mati, bet āda gaiša, ne ka grieķim. Piepeši nobijusies, Rebeka atkāpās no viņa tālāk.

Sejas izteiksme nemainījās, kad viņš aizvēra durvis un nesteidzīgi tuvojās Rebekai. Viņa redzēja ledaini zilas acis tāda cilvēka acis, kuram nav dvēseles.

Rebeka lūdza Dievu, kaut vīrietis, kura vārdu viņa nezināja, ierastos šajā pašā mirklī, bet no viņa nebija ne miņas.

“Tātad šoreiz viņš mani nepaglābs."

65. NODAĻA

Plkst. 01.49 pēc Centrāleiropas laika

Kad Viktors atgriezās istabā, lielā lampa bija izslēgta. Ļoti labi. Viņš bija piekodinājis Rebekai to neieslēgt un atstāt tikai mazākās lampas. Ari tās bija izslēgtas. Viņš dzirdēja, ka vannasistabā līst ūdens. Viņš nebija brīdinājis Rebeku to neizmantot. Ja kāds viņai uzbruktu, tam vairs nebūtu izšķirošas nozīmes.

-    Es esmu atpakaļ, viņš sacīja.

Klusums. Rebeka dušā viņu nedzirdēja. Starp aizkariem bija sprauga. Istabā iespīdēja mēness stars. Zem vannasistabas durvīm blāvoja gaisma. Tās pietika, lai viņš redzētu, ka viss ir savās vietās. Tomēr viriš uzmanījās, kā jau vienmēr, un tumsā piegāja pie savas gultas, kas bija tālāk no durvīm. Viņš nospieda slēdzi. Istaba joprojām grima tumsā.

Viktors nopūties apgāja apkārt gultai un tuvojās otrajai lampai pie starpnieces gultas. Viņi vienmēr ņēma divvietīgos numurus ar divām gultām. Bija jau pietiekami grūti iemigt, ja Rebeka ir tajā pašā istabā; viņš neizturētu, ja vajadzētu gulēt viņai blakus. Pēc visām vienatnē pavadītajām naktīm Viktors pat nezināja, vai spētu iemigt kopa ar kādu. Viņš negribēja mēģināt un vilties, negribēja atklāt, cik ļoti ir attālinājies no normālas dzīves.

Viņš nospieda slēdzi, bet arī šī lampa nedarbojās. Viktors pagriezās. Vannasistabā spīdēja gaisma, tātad elektrība ne-

bija atslēgta, bet abas lampas nedega. Tā bija pārāk neticama sagadīšanās.

Jau nākamajā mirklī Viktoram roka parādījās nazis. Viņš piegāja pie lielās gaismas slēdža, pacēla roku, ar pirkstu skardams slēdzi, bet nenospieda to. Viņu pārņēma ļaunas nojausmas.

Šķita, ka viņu kāds tīšām vedina pie slēdža. Varbūt viņš kļūdījās, tomēr negribēja riskēt, tādēļ nolaida roku, izņēma lukturīti no kabatas un pavērsa to pret slēdzi. Tas bija parasts gaismas slēdzis, tāds pats kā brīdī, kad viņi ieradās istabā, tikai skrūvju galvas likās nedaudz apskrambātas. Viņš apgaismoja grīdu zem slēdža. Pēc dažām sekundēm viņš pamanīja balto, sīciņo plāksnīti uz paklāja, notupās un pieskārās tai. Apmetums.

Kad viņi ieradās, istaba bija nevainojami tīra.

Pulss paātrinājās. Istabā nebija lielu drēbju skapju, un zem gultām trūka vietas. Atlika vannasistaba.

Viktors ieslēdza televizoru un pastiprināja skaņu, atgriezās pie gultas, kreisajā rokā turot lukturīti un labajā nazi, klusi pieslīdēja pie vannasistabas durvīm un nostājās tām pretī. Viņam bija šausminošas nojautas par to, ko ieraudzīs. Augums saspringa.

Viņš atspēra durvis.

Vannasistaba bija šaura. Tajā neviens neslēpās, neviens negaidīja.

Vismaz neviens, kas būtu dzīvs.

Rebeka vēl joprojām izskatījās skaista, kaut gan seju aizsedza slapjie mati. Galva balstījās pret vannas malu, it kā viņa atpūstos, bet tā bija sagriezta nedabiskā leņķi. Ūdens šļācās uz sejas un plati atvērtajām acīm. Viktors gausi tuvojās viņai un aizgrieza krānu.

Vienmērīgā elpošana nespēja palēnināt viņa sirds ritmu. Viktors notupās pie vannas, un nazis izslīdēja no pirkstiem. Viņš zināja, ka tas ir bezjēdzīgi, tomēr meklēja viņas pulsu.

Ada vēl bija silta. Pacēlis roku, viņš atglauda gaišos matus no sievietes sejas. Viņa bija iebildusi, kad Viktors pavēlēja tos izbalināt. Tagad viņš saudzīgi aizvēra Rebekas plakstiņus. Viņa izskatījās iemigusi un mierpilna. Viktors uz viņu skatījās ilgi daudz ilgāk, nekā to vajadzētu.

Tad viņš satvēra nazi un piecēlās. Pirkstu kauliņi bija balti. Viņu mocīja nelabums. Viktors izgāja no vannasistabas, un viņa acīs vīdēja salts niknums.

Nebija nekādu aizstāvēšanās brūču, asiņu pēdu, ādas zem nagiem; nekas neliecināja, ka viņa pretojusies. Viktors Rebeku pazina pietiekami labi, lai saprastu, ka viņa nemirtu bez cīņas. Bet pret to, kurš viņu nogalināja, šāda cīņa būtu nolemta neveiksmei jau no paša sākuma. Slepkava bija prasmīgs. Un vēl joprojām uzturējās kaut kur tuvumā. Rebeka nebija vienīgais mērķis. Viņš gribēja nogalināt abus. Viktors pagriezās un pievērsa skatienu gaismas slēdzim.

Zem tā droši vien bija fiksēts slēdzis, pievienots detonatoram, kas uzsprāgtu, kad to caurstrāvotu elektrība. Tas savukārt uzspridzinātu plastikas sprāgstvielu lādiņu aiz sienas, un ar to pietiktu, lai neviens no istabā esošajiem neizdzīvotu. Ja Rebeka dotos uz "Olimpu" kopā ar viņu, sprādziens nogalinātu abus. Tā nenotika. Viktors bija licis viņai palikt viesnīcā, jo te bija drošāk.

Slepkava noteikti bija ārpusē. Pēc spridzekļa ievietošanas viņš neaizietu, paļāvies tikai uz cerību, ka viss noritēs veiksmīgi. Tātad viņš bija tepat, vēroja un gaidīja. Un viņš aizietu tikai pēc tam, kad pa logu izšautos liesmas.

Viktors negrasījās likt viņam gaidīt.

Viņš ar nazi izskrūvēja gaismas slēdzi un piesardzīgi noņēma ietvaru. Tiešām, pie vadiem bija piestiprināts detonators, kas iestrādāts lielā amerikāņu C-4 sprāgstvielu gabalā, un tas savukārt bija rūpīgi iemīcīts sienas dobumā. Vairākas mārciņas. Blakus saliktas plastmasas limonādes pudeles ar dīzeļdegvielu, lai sprādziens radītu neapvaldāmu uguni, pār

vēršot līķus pīšļos un neatstājot nekādas liecības par vainīgo. Droši vien citur istabā un arī vannasistabā bija paslēptas vēl dažas pudeles.

"Neapšaubāmi, slepkava bija vērojis mani ieejam viesnīcā. Ja drīz nenograndīs sprādziens, viņš sapratis, kas noticis. To es nedrīkstu pieļaut." Viņš atvienoja televizoru no elektrības, nogrieza gandrīz trīs pēdas garo vadu un noņēma spraudni. Izrāvis telefona kabeli, viņš pienesa aparātu tuvāk durvīm, norāva plastmasas korpusu un piestiprināja vadus televizora vada galam. Otru galu viņš pievienoja detonatoram, iepriekš uzmanīgi noņēmis slepkavas izmantotos vadus. Kad viss bija nostiprināts, viņš iesprauda telefona vadu rozetē blakus televizoram.

Tiklīdz telefons iezvanīsies, elektrība tā vados uzspridzinās detonatora lādiņu. Pēc tam sekos plastikas sprāgstvielas. Viktors ātri savāca mantas un aizgāja. Nedrīkstēja kavēties.

Viņam vajadzēja piezvanīt.

*

Pat nakts vidū bāri un kafejnīcas gar ielas malām bija atvērti un pārpilni. Kipras iedzīvotāji un tūristi izklaidējās. Rīds sēdēja pie galdiņa blakus kādas mazāk trokšņainas kafejnīcas durvīm un klusi dzēra svaigi spiestu apelsīnu sulu no augstas glāzes. Blakus viņš turēja grāmatu, ko nebija lasījis, bet tā palīdzēja izskaidrot viņa vēlēšanos rāmi sēdēt. Rīds zināja, ka viesmīli tas izbrīna, bet nākamajā dienā ap šo laiku viņš jau būs Anglijā un baudīs lielu Hennessy Ellipse konjaka glāzi.

No šīs vietas viņš redzēja tumšo četrstūri, ko veidoja Teserakta istabas logs. Rīda pulss bija par trīs sitieniem minūtē ātrāks nekā parasti, jo viņš gaidīja sprādzienu. Tam jānotiek drīz, jo pirms pāris minūtēm viņš bija redzējis Teseraktu atgriežamies viesnīcā. Rīdu nedaudz aizkaitināja apziņa, ka nav cita vārda, kādā saukt savu medījumu.

Rebeka Samnere to neatklāja par spīti vērā ņemamiem pierunāšanas paņēmieniem. Beigu beigās Rīds noticēja, ka Teserakts nav pateicis viņai savu īsto vārdu. Un tas bija saprotams. Tādiem cilvēkiem kā Teserakts un viņš pats nemaz nav īstā vārda.

Rīds bija uzdevis arī citus jautājumus. Cik viņam gadu? Kāda ir viņa pagātne, kur viņš mācījies, kur uzaudzis? Rīds labprāt noskaidroja šādu informāciju par saviem mērķiem, it īpaši gadījumos, ja mērķis bija profesionāls slepkava ar acīmredzamām prasmēm, ko gan nevarēja salīdzināt ar Rīda paša māku. Darba devēju sagādātais Teserakta dosjē bija nožēlojami plāns, un Rīdām nepatika nogalināt cilvēkus, kurus viņš nebija pienācīgi iepazinis. Diemžēl sieviete varēja viņam pateikt tikai dažus sīkumus, neko svarīgu vai jaunu. Viņa nemeloja. Neviens Rīdām nemeloja, jo viņš prata pārliecināt.

Trieciena vilnis sapurināja viņa kreklu, un ausīs sāka zvanīt. Pār ielu bira stikla lauskas. Ķieģeļi izsita automašīnu vējstiklus. No istabas logiem izšāvās liesmas. Naksnīgajās debesīs kāpa biezi dūmi.

Aizvērtām acīm Rīds iztēlojās aizraujošo mirkli, kad Teserakts nospieda gaismas slēdzi un viņa miesa tika norauta no saspridzinātajiem kauliem. Tas noteikti bija lielisks skats, kaut gan Rīdām nepatika izmantot spridzekļus. Tie neatbilda viņa slepkavas doktrīnai, jo bija pārāk skaļi, pārāk visaptveroši un tiem bija pārāk daudz papildu upuru. Spridzeklis bija terorista, nevis izcila algotā slepkavas ierocis.

Sākotnējo stingo klusumu, kas sekoja sprādzienam, strauji aizpildīja histēriski kliedzieni. Vēl viena nepatīkama spridzekļu blakusparādība. Tie izbiedēja garāmgājējus. Visi pietrūkās kājās, skatījās, rādīja uz liesmām, daudzi nesavaldīgi klaigāja. Rīds apmierināts redzēja, ka krītošās šķembas nav nevienu ievainojušas, kaut gan jebkurš nelaimīgais, kurš sprādziena brīdī gājis garām istabas durvīm, noteikti bija sarauts gabalos. Vismaz mirtu nekavējoties. Bez ciešanām.

Rīdām tas bija svarīgi. Arī blakus istaba bija iznīcināta, bet tajā nemitinājās viesi. Rīds to iepriekš bija pārbaudījis. Viņš nekad nenogalināja nevainīgos, ja vien no tā varēja izvairīties. Viņš bija profesionālis, nevis psihopāts.

Istabā bija pietiekami daudz sprāgstvielas, lai saplosītu Teseraktu neskaitāmos sīkos gabaliņos, un katalizatora veicinātās liesmas pārvērtīs abus līķus pelnos. Tas bija dzelžainais klienta nosacījums. Viņš vēlējās, lai nepaliktu itin nekādas pēdas. Tā kā laiks un resursi bija ierobežoti, turklāt pretinieks nebija amatieris, Rīdām nekas cits neatlika un nācās izmantot sprāgstvielas un uguni, lai līķus nevarētu identificēt.

Rīds iztukšoja glāzi un piecēlās. "Pēc tāda sprādziena Teserakts nevarēja izdzīvot, tātad darbs ir pabeigts un manam iespaidīgajam trofeju skaitam pievienots jauns skalps. Žēl, ka lamatas bija izliktas tik prasmīgi un medījumam nepietika laika apjaust, ka viņš tajās nokļuvis." Anglis paņēma grāmatu un avīzi, atstājot īpaši bagātīgu dzeramnaudu.

Viņš gāja garām satriektajiem cilvēkiem pie viesnīcas, nesteidzīgi baudot silto vakaru skaistajā pilsētā, un nezināja, ka nav vienīgais, kurš nepievērš uzmanību sprādzienam.

66. nodaĻa

/

ĀKLINGTONA, VlRDŽĪNIJAS ŠTATS, ASV Piektdiena

Plkst. 12.30 pēc: Austrumu zonas laika Fērgusons sēdēja pie stūra galdiņa savā klubā un klusi baudīja iecienīto maltīti, liellopa gaļas tartaru, un no lielas glāzes malkoja Burgundijas vīnu. Telefons bija ieslēgts klusuma režīmā, lai viņš varētu netraucēts paēst. Novecojot Fērgusons atskārta, ka viņam arvien biežāk patīk kaut ko darīt vienam. Pārāk liela dzīves daļa bija pavadīta kopā ar stulbeņiem, un viņš nevēlējās šķiest atlikušos gadus. Viņam īpaši patika ēst vienam, kad nevajadzēja vienlaikus runāt par darījumiem vai apmainīties banalitātēm.

Uzzibsnīja telefona ekrāns, bet Fērgusons tam nepievērsa uzmanību. Klubs bija gandrīz tukšs, un greznajā, melnkoka paneļiem apšūtajā telpā uzturējās tikai saujiņa tādu pašu pensijas vecuma vīru. Marmora kamīnā skaļi rūca uguns. Klubs bija Fērgusona patvērums, un viņš to apmeklēja gandrīz divus gadu desmitus, nereti vērojot, kā pārējie noveco, kā izplūst viņu viduklis un sarunas kļūst klusākas.

Pēdējā laikā Fērgusons bija noguris un slikti gulēja. Arēji viņš saglabāja nevainojamu mieru, un parasti šis miers bija patiess, bet reizēm iekšēji viņš nemaz nebija tik vienaldzīgs, kā šķita apkārtējiem. Tas bija saprotams, ņemot vērā, cik daudz likts uz spēles un cik bīstama tā bija.

Šķita grūti noticēt, ka Teseraktam tik ilgi izdevies palikt dzīvam. Tomēr Fērgusons atgādināja sev, ka viņam mūžā bieži uzspīdējusi veiksme operāciju laikā, un dabas likumi noteica, ka reizēm arī nepalaimējas.

Fērgusons sakošļāja vēl vienu jēlas gaļas kumosu. Viņš cerēja, ka drīz Samnere un Teserakts būs miruši un viņš varēs baudīt rožainu pensijas laiku, kad vairs nevajadzēs raizēties par slepkavu, kurš spītīgi atsakās mirt. Ja vien izdosies sameklēt zibatmiņu.

Jūras dibenā gulēja vismaz simt miljonus dolāru vērta tehnoloģija. Fērgusons bija tik tuvu prātam neaptveramai bagātībai, ka jau gandrīz sajuta tās garšu. "Pagaidām man gluži vienkārši nav paveicies, tas arī viss. Noteikti." Bija grūti norīt kumosu.

Telefona ekrāns atkal iespīdējās, un Fērgusons ieraudzīja tajā Saiksa vārdu. "Gļēvais muļķis visu rītu cenšas ar mani sazināties. Acīmredzot noticis kaut kas svarīgs, vismaz pēc Saiksa domām, bet man šobrīd nav noskaņojuma uzklausīt stāstu par vēl vienu neveiksmi."

Ja atkal kaut kas saietu grīstē, Fērgusonam nāktos pārciest nelāgas naktis. Pat tad, ja viss būtu nokopts, vēl vajadzētu tikt galā ar iepriekšējiem notikumiem. "Iespējams, Alvaresa izmeklēšana novedīs strupceļā, bet Čembersa un Prokters tik un tā neliktos mierā. Man abi nepatīk, it īpaši Prokters, bet jāatzīst, ka resnais āzis un kaulainā maita ir ļoti gudri un apņēmīgi cilvēki."

Tā kā Prokters ošņājās apkārt ar savu milzu degunu, Fērgusons zināja, ka nedrīkst atstāt nevienu nenosietu pavedienu. "Citādi Prokters turpinās tos raustīt, kamēr viss izirs. Vienīgā iespēja no tā izvairīties ir panākt, lai kāds cits uzņemas vainu par Teserakta nolīgšanu. Nepieciešams ļaundaris."

Šīs pārdomas pārtrauca saruna, kas bija dažus decibelus skaļāka, nekā pieklājības likumos noteikts. Viņš pacēla ska

tienu un ieraudzīja Saiksu, kurš strīdējās ar zāles pārzini. Fērgusons nopūtās un pamāja, ļaujot ielaist Saiksu telpā.

Viņš uzsvērti ēda un nelūkojās uz padoto, kad tas apsēdās pretī un uzsvieda uz galda mapi.

-    Priecīgus sasodītos Ziemassvētkus.

-    Kā, lūdzu?

Fērgusons pacēla galvu un ieraudzīja, ka Saikss atplaucis smaidā. Viņš izskatījās pēc modeļa, kas reklamē vīriešu skaistumkopšanas produktus ne īpaši jaunajiem un pievilcīgajiem.

-               Ziemassvētki šogad sākušies ātrāk, viņš paziņoja.

-    Viss ir beidzies.

-Ko?

-    Beidzies, Saikss atkārtoja.

Sešdesmit septiņus gadus vecā Fērgusona sirds sāka pukstēt straujāk. Vai viņš ir miris?

Saikss smaidīja vēl platāk. Saraustīts mazos gabaliņos.

-    Un Samnere?

-   Arī mirusi. Rīds novāca abus. No viņiem nav palicis nekā, ko identificēt. Nekas nenorādīs uz mums. Nekad.

Fērgusonam pār muguru pārskrēja tirpas. Paldies Dievam, viņš noteica, atplaukdams smaidā. Tas zēns ir katra penija vērts. Ceru, ka angļi prot novērtēt viņa spējas. Brīdi klusējis, viņš izbaudīja saldo uzvaras garšu. Es gandrīz jau sāku satraukties.

-    Jā gan. Saikss iesmējās. Man jau nedēļu sirds kāpa pa muti ārā.

-    Atvieglojums ir brīnišķīgs, vai ne, Saiksa kungs?

-    Tik tiešām. Bet tas vēl nav viss.

-      Viņš atrada zibatmiņu? Fērgusons dedzīgi jautāja. Saikss pamāja un norādīja uz mapi. Fērgusons sarauca uzacis un pasniedzās pēc tās. Jau?

Saikss palocīja galvu. Es vairākas stundas centos ar jums sazināties. Man pietika laika visu nokārtot.

Fērgusons uzmanīgi atvēra mapi un aplūkoja sonāra attēlus. Kur tas ir?

-Apmēram astoņdesmit jūdžu attālumā no Tanzānijas pilsētas Tangas krasta, Saikss klusi atbildēja.

Pieredzējušais C1P virsnieks kādu bridi to apsvēra.

-     Jums jādodas turp ar nākamo reisu. Es izdomāšu kādu ieganstu, lai jūs manā vārdā apmeklētu vēstniecību.

Saiksa sejā pavīdēja negriblgums. Vai gribat, lai es turp lidoju pats?

-    Mēs esam pārāk bieži kļūdījušies, izmantojot piesaistītus cilvēkus. Man vajag, lai esat tur klāt. Neuzmācīgais, bet glaimojošais lūgums nekavējoties iedarbojās. Fērgusons redzēja, ka Saiksam ši doma iepatīkas, un turpināja: Ņemiet līdzi pāris nirēju. Nebūs grūti atrast bijušos jūras spēku īpašās vienības kareivjus.

-    Es jau pirms kāda laika izveidoju piemērotu kandidātu sarakstu, Saikss tēloti nevērīgi noteica, bet balsī bija jaušams, ka viņš jūtas apmierināts ar sevi.

-    Lieliski, Fērgusons paslavēja. Sarunājiet tikšanos ar viņiem Tanzānijā un atklājiet patiesību tikai tad, kad jau būsiet uz klāja. Pietiekami liela atlīdzība mazinās viņu bažas par piekrišanu misijai, kamēr nav noskaidroti visi fakti.

-    Labi.

-   Un pārliecināsimies, ka zinām par viņiem pietiekami, lai nepieciešamības gadījumā varētu noorganizēt kādu nelaimes gadījumu Rīda gaumē. Saikss pamāja, bet šķita, ka viņš jūtas neērti. Fērgusons piebilda: Kad viss būs noorganizēts, varēsim kontaktēties ar iespējamajiem pircējiem, lai pārdotu preci, cik drīz vien iespējams. Jo ilgāk raķetes būs mūsu rīcībā, jo bīstamāk.

-    Es par visu parūpēšos.

-    Malacis. Starp citu, Fērgusons ieminējās, kad Saikss cēlās kājās, pēc šīs nedēļas neveiksmēm būs prātīgāk, ja mēs izsvītrosim no saraksta visas rietumvalstis.

Saikss atkal apsēdās. Kā, lūdzu?

-    Drošības dēļ, Fērgusons paskaidroja. Labāk būtu pārdot raķetes ārpus Eiropas un Ziemeļamerikas.

-    Bet sāls jau bija tajā, lai pārdotu guvumu Pentagonam. Mūsu valsts maksās daudz vairāk nekā jebkurš cits.

Fērgusons iemalkoja vīnu. Apstākļi ir mainījušies. Šobrīd tas būtu pārāk riskanti. Jebkurā gadījumā būtu ārkārtīgi sarežģīti risināt pārrunas ar mūsu valsti nepamanītiem, un tas attiecas pat uz laiku pirms slaktiņa Parīzē. Alvaress ošņājas ap mums kā asinssuns un sēj aizdomas par nelikumīgu operāciju. Kā jums šķiet, kas notiks, kad nosūtīsim armijai rēķinu? Un, ja pārdosim raķetes Eiropā, mūsu darbinieki ātri par to uzzinās. Labāk uzrunāt tikai citas pasaules daļas.

-     Kuras? Bez Ziemeļamerikas un Eiropas… Krievijai un Ķīnai tās jau ir… Vienīgās valstis, kas gribētu raķetes, ir Tuvie Austrumi vai Ziemeļkoreja. Tiklīdz Fērgusons iedzēra vīnu un pamāja, Saikss iebilda, noliecies virs galda: Pagaidiet mirkli… Jūs runājat par ieroču pārdošanu nepakļāvīgām valstīm vai sasodītiem teroristiem. Mēs tikpat labi varētu uzzīmēt mērķi uz savas valsts muguras. Nemūžam! Es negribu, lai uz manas sirdsapziņas būtu Amerikas kuģu nogremdēšana. Es neesmu nodevējs, es mīlu savu zemi.

Fērgusons sarauca pieri. Saiksa kungs, es jums atgādinu, ka šīs raķetes iespējams dusmās izmantot pret mums jau šobrīd, pat ja mēs tās nepārdotu. Un šī planēta būtu daudz līdzsvarotāka, ja Amerika zaudētu nedaudz muskuļu.

-    Tas nav patriota cienīgs uzskats.

-    Nejauciet savu gļēvumu ar patriotismu, Saiksa kungs. Es visu mūžu cīnījos šīs valsts vārdā un lēju asinis. Neuzdrošinieties sprediķot man par patriotismu!

Saikss nicīgi sarauca lūpas. Aiztaupiet man savas varoņa runas.

Ja viņi tobrīd būtu divatā, Fērgusons triektu dūri pa Saiksa neizteiksmīgo zodu.

-     Varoņa runas? Fērgusons izspļāva. Kā jūs uzdrošināties? Es ziedoju divdesmit piecus gadus un savu laulību, lai cīnītos aukstajā karā, lai jūs varētu te sēdēt ar saviem žilbinošajiem zobiem un dārgo sejas krēmu. Šī valsts vēl ir dzīva, pateicoties tādiem kā man, tiem, kas pūlējās un lāpstoja mēslus, kam neviens cits negribēja tuvoties. Saikss atvēra muti, bet Fērgusons viņu pārtrauca. Tomēr nekad es neesmu uzskatījis sevi par varoni, nekad, vai saprotat? Un es metos tajā cīņā, kaut zināju, ka visas medaļas bUs tikai manā prātā, ka parādes vietā es saņemšu viskiju un man par godu neskanēs divdesmit viens šāviens, mani pametīs sapūstam kādā smirdīgā elles caurumā, par kuru vidusmēra cilvēks pat nenojauš. Es veltīju visu mūžu Amerikas drošībai, un tā mani izsūca sausu, pārņēma katru manu nomoda mirkli, visu manu eksistenci. Bet aukstais karš beidzās, un kas notika? Klau, tev izdevās, tu uzvarēji. Tev paspiež roku un uzsit pa muguru, un pateicības vārdi tiek aizmirsti, tiklīdz izskanējuši. Un pēc brīža tu jau esi pamests novārtā kā nederīga pagātnes atlieka. Tu saglabā darbu, bet neviens īsti nevēlas, lai tu to darītu. Tava pieredze ir nevērtīga, jo tu esi uzvarējis savā cīņā. Un kas tev paliek? Naudas nav. Tev maksāja grašus, bet tas bija vienalga. Tu uzņēmies darbu, jo mīlēji savu valsti. Bet… kas notiek, kad tu saproti, ka valsts tevi nemīl? Kas paliek? Viņš dziļi ievilka elpu. Es varu pateikt. Nekas. Tu esi lieks, izbijis. Vecs. Tu neproti arābu valodu, tu runā krieviski. Kāds no tevis labums?

Saiksa šausmu pilnā sejas izteiksme apstiprināja Fērgusona aizdomas, ka vajadzēja klusēt. Viņš satvēra glāzi un iedzēra lielu malku vīna.

-    Runa nav par naudu, Saikss pēc brīža sacīja. Jūs nemaz negrasījāties pārdot raķetes mūsu armijai, vai ne? Jūs vēlaties atriebties tēvocim Semam, kurš jūs aizmirsis.

Fērgusons nolika glāzi. Jūs maldāties. Man šī valsts vairs nerūp tik ļoti, lai es gribētu atriebties. Runa ir par naudu. Es vēlos atlīdzību par uzticīgas kalpošanas gadiem, kad man nebija vienalga.

-    Es jums nepalīdzēšu, ja vajadzēs pārdot raķetes Ziemeļkorejai vai kaut kam sliktākam.

-     Un jūs atkal maldāties, Saiksa kungs. Jūs visu darīsiet tieši tā, kā es jums pavēlēšu, un pildīsiet uzdevumus atbilstoši savām spējām. Vai zināt, kāpēc? Jo bijāt vairāku slepkavību līdzzinātājs. Jūsu dēļ miruši Amerikas pilsoņi. Vai jau aizmirsāt? Vienīgā izeja ir nāvējoša injekcija. Saikss naidpilni uzlūkoja Fērgusonu, kurš iztukšoja glāzi un teica: Neskatieties uz mani ta, Saiksa kungs. Kad esat pārdevis dvēseli sātanam, nevar pieprasīt to atpakaļ.

67 . nodaĻa

Nikosija, Kipra

Sestdiena

Plkst. 02.59 pēc Centrāleiropas laika

Fiziski vingrinājumi vienmēr palīdzēja apskaidrot prātu un koncentrēt to. Vienkāršais prieks, ko sagādā piepūle, bija kaut kas tāds, no kā cilvēki parasti centās vairīties. Rīds to neizprata, bet viņš vispār neizprata vairākumu cilvēku. Viņš iestenējās. Kāju pirksti balstījās pret augsto gultas malu, lai palielinātu pretestību, atspiežoties ar vienu roku. Viņš skaļi elpoja. No deguna pilēja sviedri.

Iespīdējās viedtālruņa ekrāns, izjaucot ritmu. Rīds aizvēra acis, lai atgūtu koncentrēšanās spējas, apņēmies nepartraukt vingrojumus. Tā bija prāta uzvara pār miesu, un cīņa pret tik labi trenētu augumu nekad nebija viegla.

Viņš turpināja pūliņus izelpoja, atspiedās, ieelpoja, vēl zemāk, atkārtot, atkārtot, atkārtot. Beigu beigās viņš sabruka un minūti gulēja uz paklāja, cenšoties atgūties.

Viesnīcas numurā bija izslēgtas visas gaismas, un Rīds izmantoja tikai savu dabisko redzi tumsā. Telefons šķita smags, bet viņš zināja, ka gurdums drīz pagaisīs. Rīds bija sasniedzis fiziskās sagatavotības virsotni. Ziņu sūtīja nesenākais klients. Viņš apsēdās uz gultas, lai to izlasītu.

Vēl viens līgums. Rīds brīdi domāja. Darbā bija iekļauts nosacījums, ka viņam jādodas uz Āfriku nekavējoties, bet

mērķi drīkstēs nogalināt tikai tad, kad bus saņemta atļauja no klienta, kurš norādīja, ka mērķis nespēs pretoties Rīda apbrīnojamajām prasmēm. Anglis papurināja galvu. Glaimi bija pārsteidzoši atklāti pat tad, ja ņem vērā, ka klients laikam ir amerikānis.

Parasti Rids neuzņemtos darbu tik drīz pēc pieciem citiem. Viņam vajadzēja steigšus atgriezties savā organizācijā. Pazūdot uz tik ilgu laiku, viņš varētu iekļūt nepatikšanās. Turklāt Rīdām nepatika doma, ka nāksies lidot uz Tanzāniju un gaidīt signālu. Tomēr iespēja saņemt vēl vienu apjomīgu iemaksu kontā apklusināja visas šaubas.

Rīds uzrakstīja atbildi un nosūtīja to klientam. Viņš ielūkojās pulkstenī. Bija jau pārāk vēls, lai dotos uz lidostu, tāpēc viņš nolēma vispirms dažas stundas pagulēt. Paņēmis no gultas spilvenu, viņš nolika to uz grīdas un apgūlās, novietojis plaukstas pie gurniem tā, lai varētu ātri satvert nazi.

Viņš pamodās tieši pēc trim stundām un piezvanīja reģistratūrai, lūdzot pasūtīt biļetes. Pēc tam viņš nomazgājās dušā, apģērbās un sakravāja mantas. Samaksājis rēķinu, viņš saņēma no pārziņa nopirktās biļetes.

Iesēdies taksometrā, Rīds lika braukt uz lidostu. Viņš nekad vēl nebija apmeklējis Tanzāniju. Ceļojums vismaz paplašinās viņa apvāršņus.

*

Brīdī, kad Rīda taksometrs sāka braukt, otrā ielas pusē vīrietis nolaida avīzi. Viņš bija ģērbies kā tūrists, īsbiksēs un sporta kreklā, ar saulesbrillēm uz acīm un beisbola cepurīti galvā. Pagaidījis, līdz taksometrs šķērso krustojumu un nozūd tālumā, viņš iemeta avīzi atkritumu tvertnē un tuvojās viesnīcai. Rīts bija silts.

Vīrietis noņēma cepuri, izgāja caur plašo vestibilu un brauca ar liftu kā viesis, kurš nupat atgriezies viesnīcā. Viņš izmantoja atslēgas kartīti, ko iepriekšējā dienā bija nozadzis istabenei, un atvēra numura durvis. Pabāzis roku

zem gultas, viņš pēc brīža sataustīja ierīci un atrāva to no līmlentes. |

Ierīci veidoja divas sastāvdaļas neliels radiouztvērējs un pievienots skaņas ierakstītājs. Apsēdies uz gultas, Viktors noklausījās ierakstu, nepievēršot uzmanību putekļu sūcēja trokšņiem, durvju aizciršanai un vairakām televīzijas pārraidēm. Pēdējo ierakstu viņš atskaņoja divas reizes un pierakstīja informāciju nelielā bloknotā.

Noskrūvējis istabas telefona korpusa uzgaļus, viņš to atvēra. Divi jauni vadi bija cieši aptīti ap vara vada kailajām daļām, kas aizstiepās visa korpusa garumā. Šie vadi veidoja ķēdi, kas noraidīja balss skaņu viļņus kā elektrisko strāvu starp telefona skaļruni un mikrofonu.

Jaunie vadi savukārt bija pievienoti nelielam pudeles vāciņa izmēra raidītājam, kas bija piestiprināts pie telefona ar superlīmi. Tas pārraidīja elektrisko signālu vados kā radioviļņus. Tā kā ierīce bija tik maza, nosūtītais signāls bija vājš un to varēja uztvert tikai no neliela attāluma. Lai iegūtu izcilu ierakstu, Viktors bija novietojis uztvērēju tikai dažu pēdu attālumā zem gultas.

Viņš izņēma raidītāju un vadus no telefona, tad salika to kopā. Pametis istabu, Viktors atgriezās vestibilā un izgāja ārā. Viņš izsvieda atslēgas kartīti, radiouztvērēju un raidītāju atkritumu tvertnē blakus avīzei. J Sprādziena naktī Viktors uzreiz pazina slepkavu. Viņu nepamanīt būtu neiespējami. Tā neuzvedas neviens, kas redz kaut ko uzsprāgstam. Tikai vainīgais. Viņš aizsoļoja pavisam nevērīgi, it kā viņu nekas nesatrauktu. Kājās viņam bija haki krāsas bikses, mugurā balts krekls ar garām piedurknēm. Viņš izskatījās pēc tūrista, nevis slepkavas. Tieši tā, kā vajag.

Viktors redzēja, ka vīrietis piesargās no sekotājiem, kaut gan uzskata darbu par pabeigtu. Viņš nemitīgi palēnināja vai paātrināja gaitu, reizēm bez redzama iemesla šķērsoja ielu, reizēm piepeši atgriezās, bieži apstājās pie veikalu skatlo-

gicm un atspulgā meklēja kādu, kas lavītos viņam pakaļ. Viņš bija prasmīgs, ļoti prasmīgs.

Bet Viktoram izdevās neatpalikt, atkārtot viņa pārvietošanās maršrutu, nerādīties acīs. Viņš gāja tuvu, bet ne pārāk, un iejuka pūli. Slepkava uzmanījās, taču nepārbaudīja visu pietiekami rūpīgi. Diemžēl modrības zaudēšana, kad darbs pabeigts un briesmas pagaisušas, bija kļūda, ko pieļauj visi.

Nē, gandrīz visi.

Noskaidrojis, kur slepkava apmeties, Viktors samaksāja nelaimīga izskata viesnīcas durvju sargam, lai uzzinātu istabas numuru, nozaga atslēgu un ievietoja istabā noklausīšanās ierīci, kamēr slepkava vakariņoja viesnīcas restorānā. Tagad viņš zināja, ka mērķis pamet Kipru, uz kurieni dodas un kāds ir reisa numurs.

Tas apliecināja, ka Viktora ienaidnieki uzskata viņu par mirušu sprādzienā. Viņš vairs nebija mērķis. Pēc tik postoša sprādziena varas pārstāvji nespēs noteikt, ka ugunsgrēka laikā istabā bijis tikai viens no abiem viesiem. Viktoram vajadzētu tikai pamest salu un izgaist. Pat tad, ja ienaidnieki vēlāk apjaustu savu kļūdu, viņš jau būtu desmit tūkstošu jūdžu attālumā ar jaunu seju un jaunu dzīvi. Viņu nekad neatrastu.

Viktors bija iecerējis atrast to, kurš vēl viņam nāvi, iznīcināt apdraudējumu, saglabāt dzīvību. Tagad tas vairs nebija nepieciešams. Viņš varēja dzīvot, negaidot slepkavas lodi.

Viņš bija uzvarējis.

Atlika apturēt taksometru un braukt uz lidostu. Viņš sēdēja aizmugurē, klusējot lūkojās laukā pa logu un domāja, uz kurieni braukt, domāja par valstīm, kur nekad nebija spēris kāju, bet vienmēr vēlējies nonākt. Drošības dēļ prātīgāk būtu doties uz Dienvidameriku. Viņš labi runāja spāniski un ātri apgūtu valodu tekoši. Tur varētu samaksāt par jauniem

dokumentiem, kuros ierakstīts īstais vārds, varbūt kļūt par Argentīnas pilsoni. Un pēc tam… Kas to lai zina, kur viņš varētu nokļūt?

Tomēr viņš negrasījās lidot uz Dienvidameriku, lai cik saprātīgi tas būtu. Vispirms viņam kaut ko vajadzēja. Kaut ko tādu, bez kā viņš nespētu turpināt dzīvi. Kaut ko tādu, ko viņš nekad nebija gribējis.

Atriebību.

68. NODAĻA

Herisonbērga, Virdžīniias štats, ASV

Sestdiena

Plkst. 08.12 pēc Austrumu zonas laika

-   Kad biju jaunāks, es vēlējos jāt, Prokters noteica. Viris bija sakrustojis rokas un atbalstījis tās uz izturīgas koka sētas. Otrā pusē laukā ganījās divi bēri zirgi. Tomēr ne reizi neizdevās. Tagad es esmu pārāk vecs un resns, lai sāktu. Neizskatījās, ka šī atklāsme viņu apbēdinātu. Lieliski dzīvnieki, sparīgi un graciozi.

Alvaress stāvēja Prokteram blakus. Es redzu tikai divus lielus, dumjus lopus, kas ēd zāli.

Prokters iesmējās un palūkojās uz viņu. Vai negribēji kļūt par kovboju?

-   Zirgu gaļa esot diezgan garšīga.

Viņi bija Virdžīnijas laukos. Automašīnas stāvēja uz šaura ceļa ganību ielenkumā. Pagaidām tuvumā nebija parādījies neviens cits automobilis. Spīdēja saule, bet gaiss bija vēss. Prokteram kājās bija džinsi un mugurā vienkāršs krekls zem mēteļa. Alvaresam bija uzvalks. Viņš jau nedēļām ilgi nebija nēsājis neko citu.

-   Kāds bija lidojums? Prokters pagriezās.

-   Ilgs.

-   Redzu. Tu izskaties nomocījies.

-   Es esmu noguris kā suns.

Prokters saberzēja plaukstas. Mēģini pagulēt. Tā esot laba metode ciņā pret nogurumu.

-    Gulēšu vēlāk.

-    Man mašīnā ir termoss. Vai vēlies kafiju?

Alvaress papurināja galvu. Es cenšos samazināt kofeīna devu.

-    Vai tiešām?

-    Tas nenāk par labu organismam.

-    Un kā veicas?

-    Ne īpaši.

Prokters atkal pagriezās un atbalstīja visu ievērojamo svaru pret sētu. Koks kā brīdinot nočīkstēja.

-    Tu to nedzirdēji, viņš noteica.

-    Kas man bija jādzird?

Direktors vietnieks jau sen bija liels vīrs ar 3XL apģērba izmēru, bet bez slaidinošā uzvalka šķita, ka viņš nes divu, nevis viena cilvēka svaru. Alvaress, kura ķermeņa tauku procents nekad nepārsniedza viena cipara atzīmi, saskatīja Prokterā nākamo sirds slimnieku.

-    Ir sestdiena, Prokters sacīja. Nedēļas nogale.

-    Zinu.

-    Vai saproti, kas ir nedēļas nogale?

-    Agrāk sapratu.

-    Kas nevarēja pagaidīt līdz pirmdienai?

-    Sieviete.

Prokters pasmaidīja. Mans tēvs mēdza teikt, ka aiz katras vīrieša drūmās izteiksmes slēpjas kāda daiļā dzimuma pārstāve.

-    Tā droši vien ir, Alvaress piekrita. Bet šī nav parasta sieviete. Viņš izņēma no mēteļa iekškabatas piezīmju grāmatu un atvēra to. Viņu sauc Rebeka Samnere jeb Reičela Svonsone, Amerikas pilsone, reiz strādāja pie mums, Izlūkošanas direktorāta Eiropas nodaļā, bet pārtrauca darbu pirms četriem mēnešiem.

-     Tā sieviete, kas tikās ar Ozola slepkavu? Prokters kļuva nopietns.

Alvaress pamāja. Viņa bija laba analītiķe, cītīgi strādāja, kapa augšup pa karjeras kāpnēm, bija godkārīga un tamlīdzīgi. Viņa pameta darbu, lai pievērstos privātajai uzņēmējdarbībai. No malas šķiet, ka tas ir pavisam parasts gadījums; valdības darbinieks nolemj pelnīt vairāk. Bet viņa nepārgāja ne pie viena no parastajiem aizvilinātājiem. Trīs nedēļas pēc atkāpšanās viņa izlidoja no valsts, izmantojot viltotu pasi. Devās uz Franciju un noīrēja nelielu dzīvokli Marseļā, samaksājot par sešiem mēnešiem uz priekšu. Skaidrā naudā.

Prokters samiedza acis. Par analītiķes algu?

-   Tādā gadījumā es esmu izvēlējies nepareizo profesiju un varat pieņemt manu mutisko atlūgumu, Alvaress sacīja. Tomēr no viņas kontiem netika izņemta nauda kas atbilstu iemaksai. Naudu viņai iedeva kāds cits. Francijā viņai nebija darba, bet katru mēnesi viņas ASV bankas kontā tika iemaksāta summa, līdzvērtīga iepriekšējai algai.

-    Vai tiešām?

Alvaress pāršķīra dažas lapas. Trešdien franču policisti iekļuva viņas dzīvoklī un atrada šo to ievērības cienīgu, piemēram, izlietnē sadedzinātus dokumentus un saziņas aparatūru. Puse viņas drēbju bija pazudusi. Atvilktnes izrautas. Parādes durvis atstātas vaļā.

-    Kas viņu nobiedēja?

-    Kaimiņš apliecināja, ka viņa izgājusi no dzīvokļa piektdien agri no rīta. Pirms tam Samnere vairākas reizes zvanīja Džonam Kenardam uz mobilo tālruni. Viņš tobrīd jau bija miris, un Samnere neatstāja ziņu. Tā bija pirmā reize, kad viņa Kenardam zvanīja. Viņi nekad nestrādāja kopā CIP, un arī apmācības viņiem nenotika vienlaikus. Viņi dzīvoja divdesmit jūdžu attālumā viens no otra, viņiem nebija kopīgu draugu vai radu, un nekas neizskaidro, kāpēc viņai bija

Kenarda telefona numurs. Kad viņš neatbildēja, Samnere sakravāja mantas un aizbēga.

-     Uz Parīzi.

Alvaress pamāja. Viņa izmantoja dzīvokli, kas piederēja brālēnam. Lai nu kā, kamēr viņa bija tur, Francijas varas pārstāvji mēģināja arestēt vīrieti, ko turēja aizdomās par slaktiņu viesnīcā. Viņu pamanīja ieejam ēkā līdz ar Samneri. Mēs zinām, kas notika pēc tam. Slepkava pazīst Samneri, un viņa pazīst Kenardu. Pieņemsim, ka viņi strādāja kopā. Mēs ar Kenardu Parīzē ieradāmies, lai saņemtu koordinātas no Ozola. Viņš varēja piekļūt visām manām piezīmēm un bija klāt, kad Ozols nosauca man tikšanās vietu un laiku. Varbūt viņš nodeva informāciju Samnerei un viņa sazinājās ar slepkavu. Viss ir labi organizēts. Kārtīgi. Samazinot riskus. Bet kaut kas misējās, un Kenardu nogalināja, tāpēc Samnere nobijusies pameta Marseļu. Viņa nosprieda, ka kļūs par nākamo upuri, tāpēc tikās ar Ozola slepkavu, kurš izdzīvoja uzbrukumā. Hoits noslīka vannā.

-    Pēdu novākšana.

-    Tieši tā.

-    Kurš aiz tā visa slēpjas?

-    Neesmu pārliecināts, Alvaress atklāti atzina. Nedomāju, ka Samnere un Kenards, divi jauni CIP darbinieki, kļūtu par algotņiem. Varbūt Kenards. Bet Samnere turpināja saņemt līdzšinējo algu, un tas liecina, ka viņa droši vien piemānīta, radot iespaidu, ka viņa piedalās īstā, bet slepenā operācijā.

-    To varētu paveikt tikai kāds no pārvaldes, Prokters sacīja. Tev ir kāds aizdomās turamais, vai ne?

-    Nav pierādījumu.

-    Runā.

-    Atceraties? Krievu raķetes? Un tikai seši cilvēki zināja par Hoitu. Es esmu viens no tiem, vēl tehniskais darbinieks

Parīzē, un pārējie ir četri cilvēki, kas sēdēja sanāksmju telpā un noklausījās manu ziņojumu.

-     To vidū biju es, Prokters noteica. Alvaress pamāja. Prokters skaļi izelpoja un papurināja galvu. Vecais maitasgabals nākamgad atvaļināsies.

-    Varbūt viņš grib papildināt savu pensijas fondu.

Prokters ilgi, domīgi klusēja.

-   Tu esi labi pastrādājis, Antonio, viņš beigu beigās noteica. Bet, tā kā šī informācija ir tik bīstama, es iesaku tev nekad to vairs ne ar vienu nepārrunāt. Arī ar mani ne.

-    Ko tas nozīmē?

-    Es tev pateikšu, jo tu man patīc, nevis tāpēc, ka tev tas jāzina, Prokters paskaidroja. Man jau sen zināms, ka pārvaldē ir kāds, kurš spēlē pēc saviem noteikumiem. Šī nav pirmā reize, kad noticis kaut kas tamlīdzīgs. Mani cilvēki jau pasen sāka pētīt šīs problēmas no visām pusēm. Viņi vēroja automašīnu pabraucam garām. Drīz tā nozuda tālumā. Bet līdz šim es neesmu pietuvojies vainīgajam. Un es nekad nebūtu iedomājies, ka meklēju Fērgusonu, bet tagad, iespējams, mēs esam sagaidījuši izšķirošo mirkli. Tu jau esi neizsakāmi palīdzējis, bet pārāk pietuvojies. Tu…

Alvaress sarauca pieri un pārnesa svaru uz otru kāju.

-    Prokters kungs, neatbīdiet mani malā brīdī, kad es jau esmu gatavs pienaglot to mēslu pie sienas. Ja Fērgusons tiešām ir vainīgs un mēs viņu pieķersim, pēc tam mums izdosies notvert Ozola slepkavu un to, kurš nogalināja Džonu. Visus.

Prokters uzlika roku Alvaresam uz pleca. Es cienu tavu degsmi, bet tu jau esi paveicis visu, kas ir tavos spēkos. Ja vainīgais ir Fērgusons, viņš zina, ka esi viņam uz pēdām.

Vina cilvēki droši vien novēro visu, ko tu dari.

/ 7

-    Vai jūs tiešām tā uzskatāt?

-    Kāpēc gan ne? Fērgusons tik rūpīgi slēpis pēdas, ka nogalinājis vai centies nogalināt katru, kurš zina kaut vai vie

nu miklas gabaliņu. Tādā gadījumā viņš noteikti paturēs acīs cilvēku, kas cenšas šos gabaliņus savienot.

Alvaress palūkojās apkārt. Viņš centās atcerēties, vai ir pamanījis kādu, kas varētu viņu novērot. Iespējams, viņš gluži vienkārši neko nav redzējis. Alvaress bija labs operatīvais darbinieks, tomēr neloloja ilūzijas par savām spējām. Viņš nevarēja apgalvot, ka neviens viņam nav sekojis.

-    Ko tagad darīsim?

-    Ja turpināsi izmeklēšanu, viņš varētu atteikties no saviem plāniem, un tad mēs nekad vairs nepiekļūsim viņam tik tuvu. To nedrīkst pieļaut. Izliksimies, ka šis stāsts ir beidzies, un iedvesīsim Fērgusonam drošības izjūtu, bet tikmēr meklēsim pierādījumus. Tu nevari tajā iesaistīties. Lūk, kas notika, tiklīdz tu uzzināji par Hoitu. Pēc divdesmit četrām stundām viņš jau bija miris.

-    Es divas nedēļas strādāju vaiga sviedros, zaudēju piecas mārciņas svara, meklējot Ozola slepkavu un to sasodīto zibatmiņu. Alvaress nespēja noslēpt vilšanos. Nemaz nerunājot par mēnešiem, kamēr pierunāju Ozolu sadarboties, lai mēs iegūtu raķetes un nepieļautu, ka tās nonāk naidīgu valstu rokās. Mans pārinieks ir miris, gājis bojā no to pašu cilvēku rokas, kuri nogalināja Ozolu. Šis nelietis strādā Lenglijā. Ja tas ir Fērgusons, es esmu spiedis roku nelietīgam nodevējam. Un jūs gribat, lai es atkāpjos?

Viņam nācās sakopot visu gribasspēku, lai nepaceltu balsi.

Prokters veltīja viņam līdzjūtības pilnu skatienu. Nevis atkāpies, bet nodod grožus citiem. Tu esi paveicis visu, ko spēji.

-    Es tomēr domāju, ka varu iesaistīties, nevienam par to nezinot. Mēs varētu…

Paspēris vairākus soļus prom no sētas, Prokters nospieda automašīnas elektroniskās atslēgas pogu. Es esmu izlēmis, Antonio. Pirmdien atnes uz manu kabinetu visu izdrukāto

informāciju, ko esi ieguvis. Iznicini savus eksemplārus. Tā ir pavēle.

Alvaress dziļi ievilka elpu, pūlēdamies nomierināties.

Zirgi bija sākuši auļot. Prokters tos bridi vēroja, tad pievērsās Alvaresam.

-    Ej mājās, viņš noteica. Ej mājās un izgulies.

*

Stūri Alvaress sažņaudza tik cieši, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Viņš lūkojās uz priekšu un redzēja gan ielu, gan pārējās automašīnas, bet skatiens bija vērsts tālumā. Nāsis iepletās pēc katras dziļās, vienmērīgās izelpas. Sirds dusmās strauji pukstēja. Viņš nezināja, cik ilgi jau brauc; vismaz stundu, varbūt divas. Viņam nebija ne jausmas, kurp viņš dodas, un ceļš nekur neveda. Viņš stūrēja garām vieniem un tiem pašiem namiem, nogriezās vienos un tajos pašos krustojumos, meta lokus gar laukiem, mēģinot atrunāt sevi no kādas muļķības.

Tomēr neizdevās. Jo ilgāk viņš domāja, jo vairāk sadusmojās, tad pagriezās pa labi vietā, kur pirms tam trīs reizes griezās pa kreisi, un pēc divdesmit minūtēm jau samazināja ātrumu, braucot garām koloniālisma stila savrupmājai, kur dzīvoja kāds nodevīgs maitasgabals. Nams bija grezns, un Alvaress prātoja, cik daudz no tajā ieguldītajiem dolāriem iegūti citur, nevis no tēvoča Sema. Piebraucamajā ceļā stāvēja divas automašīnas, tātad Fērgusons bija mājās.

Alvaress apturēja automašīnu pretējā ceļa pusē dažas mājas tālāk, izslēdza dzinēju un pagrieza spoguļus tā, lai redzētu Fērgusona piebraucamo ceļu. Viņš ielūkojās pulkstenī un nosprieda, ka ilgi nebūs jāgaida.

Ja viņš būtu jebkur citur, tad šajā bridi jau gulētu, bet dusmas, adrenalīns un apņēmība atvairīja nogurumu.

Pēc desmit minūtēm parādījās dzeltenbrūns Ford. Tajā sēdēja viens cilvēks, kurš apturēja automašīnu tajā pašā ielas

puse divus namus talak. Alvaress vēroja, ka viņš sakarto spoguļus.

Ļoti labi. Iepriekš Alvaress raizējās, ka Prokters pārāk vilcināsies, bet viņš jau bija piezvanījis un aizsūtījis kādu novērot Fērgusonu. "Lieliski. Tagad es vairs nevarēšu izspert durvis ar kāju un piedraudēt novākt veco neģēli, ja viņš neatzīsies."

Pagaidījis vēl minūti, Alvaress iedarbināja dzinēju. Viņš redzēja, ka vīrietis dzeltenbrūnajā automašīnā viņu pamanījis un droši vien ierakstīs to žurnālā. "Prokters mani izlamās, kad uzzinās, bet šodien es jau esmu saēdies pietiekami daudz mēslu, un šāds rājiens man šķitīs kā saldais ēdiens."

Viņš devās uz Vašingtonu ar nedaudz lielāku ātrumu nekā atļauts un drīz sasniedza galamērķi. Arī šoreiz viņš apturēja automašīnu otrā ielas pusē un spogulī vēroja ēku. Saikss dzīvoja ceturtajā stāvā skaistā smilšakmens namā, daudz dārgākā, nekā viņš varētu atļauties. Alvaress zināja, ka Saiksa vecāki ir bagāti, tāpēc negribēja pārsteidzīgi, tikai dzīvesvietas dēļ, izdarīt secinājumus par viņa pērkamību.

Automašīnas ieradās un aizbrauca, bet Alvaress neredzēja nevienu novērotāju. Tas bija saprotams. Lai sekotu cilvēkiem, it īpaši CIP darbiniekiem, vajadzēja daudz līdzekļu, un aizdomās turētais bija Fērgusons, nevis Saikss. Tomēr Alvaress nojauta ja Fērgusons patiesi vadīja nelikumīgu operāciju, tad nedarīja to viens.

Fērgusons bija pārāk uzmanīgs un apdomīgs, lai pats aptraipītu rokas. "Jābūt kādam starpniekam, kurš viņa vietā sazinās ar operatīvajiem darbiniekiem. Ja tas nav Saikss, nāksies meklēt citur. Ja tas ir Saikss, tad es jau esmu uz pēdām, gluži vienkārši sēžot mašīnā. Prokters bija piekodinājis netuvoties Fērgusonam. Viņš nepieminēja Saiksu."

Pēc stundas Alvaresam neizturami vajadzēja atviegloties, bet vēl pēc desmit minūtēm viņš jau bija aizmirsis par savu pūsli. Saikss iznāca pa ēkas parādes durvīm, rokā turot ce

ļasomu. Alvaress izslējās sēdeklī taisnāk un uzmanīgi vēroja Saiksu, kamēr tas apturēja taksometru. Tiklīdz tas sāka braukt, arī Alvaress iedarbināja dzinēju.

Taksometram sekot bija viegli. Alvaress turējās divu automašīnu atstatumā un drīz vien saprata, ka Saikss brauc uz lidostu. Varbūt viņš devās uz ārzemēm, piemēram, kādu saulainu vietu Indijas okeāna krastā.

Alvaress paņēma telefonu un pārlūkoja numurus, līdz atrada vajadzīgo. Viņš nospieda zvana pogu, ieslēdza skaļruni un novietoja telefonu klēpī, lai ar abām rokām varētu turēt stūri.

Pēc septiņiem signāliem atbildēja vīrietis: Jā?

-    Džo, te Antonio. Man vajag palīdzību. Atri.

-    Paklau, es strādāju FIB tikai darba dienās. Tagad esmu parkā kopā ar bērnu. Vai nevari pagaidīt?

-    Vai tādā gadījumā es tev zvanītu?

Brīdi klusējis, Džo sacīja: Nu labi, kas man jādara?

-   Atrodi informāciju par Kevina Saiksa kredītkartes transakcijām. Viņš nosauca Saiksa adresi.

-    Kas man jāmeklē?

-    Viņš iegādājās lidmašīnas biļeti, un man jāzina, uz kurieni viņš lidos.

-    Cik daudz laika man ir?

-    Viņš jau brauc uz lidostu, tātad maz.

-    Sieva uz mani pārmetoši skatās, šonakt man nekas nespīd.

-    Tikai nevajag sīkumus. Pasteidzies, lūdzu! Tas ir svarīgi.

-    Tūlīt piezvanīšu birojam.

Alvaress pateicās un beidza sarunu. Viņa telefons iezvanījās pēc vienpadsmit minūtēm.

-    Tavs draudziņš Saikss iegādājās biļetes turp un atpakaļ no Dalesa lidostas uz Kilimandžāro Tanzānijā ar pārsēšanos Parīzē un Amsterdamā. Air France reiss izlidos piecpadsmit minūtes pēc vienpadsmitiem. Lidojums ilgs divdesmit čet

ras stundas. Un es nospriedu, ka tu gribēsi zināt ne tikai galamērķi, bet arī vietu, uz kurieni viņš dosies pēc tam.

-    Jā. Kurp?

-    Uz kaut kādu Tanzānijas pilsētu. Tangu. Jūras krastā. Viņš rezervēja sev viesnīcas numuru.

-    Kā tu, pie velna, to uzzināji?

-    Tāpat, kā uzzināju par lidojumu. Kredītkarte.

-    Sasodīts, man tas pat neienāca prātā.

-    Tu izklausies noguris.

-    Tāds ari esmu.

-    Protams. Turklāt tu nekad neesi bijis īpaši gudrs.

Jau pēc dažām sekundēm Alvaress zvanīja uz lidostu. Viņš neuzdrošinājās riskēt un izmantot to pašu lidmašīnu, kurā sēdēs Saikss, kaut gan abi bija tikušies tikai pāris reižu. Alvaress uzzināja, ka nākamais Air France reiss izlidos pēc sešām stundām, un tas piešķirtu Saiksam pārāk daudz laika. Northivest lidmašīna, kas paceltos gaisā stundu pēc Saiksa, nogādātu Alvaresu uz Amsterdamu pietiekami ātri, lai viņš varētu pievienoties lidojumam uz Tanzāniju. Turklāt biļetes uz to bija lētākas.

Alvaress bija pārsteigts, tomēr priecājās un nevilcinoties nosauca operatoram savas kredītkartes datus. Bija tikai viens iemesls, kāpēc lai Saikss dotos uz Tanzāniju.

Acīmredzot Saikss zināja, kur ir kaujas raķetes.

69 . nodaĻa

130 km uz Austrumiem no Tangas, Tanzāniia

Pirmdiena

Plkst. 12.27 pēc Austrumāfrikas laika

Saikss samiedza acis pēcpusdienas saules spilgtajā gaismā. Viņš stāvēja uz glābšanas kuģa klāja, ko bija noīrējis Delvegs un Vihmens. Šie bijušie jūras spēku īpašās vienības kareivji vadīja savu niršanas un glābšanas kompāniju Kenijā. Viņu dienesta gaitu saraksts nebija īpaši iespaidīgs, it īpaši Delvegam, kurš bija padzīts no armijas, jo gandrīz līdz nāvei piekāva prostitūtu. Bet pārvalde abus vīrus jau iepriekš bija izmantojusi operācijās, ko pēc tam noliedza, un viņi prata turēt mēli aiz zobiem.

Abi bija ieradušies Tangā dienu pirms Saiksa, noīrējuši kuģi un iegādājušies aparatūru, ko nevarēja pārvest pāri robežai. Liela daļa naudas jau bija noguldīta Delvega un Vihmena uzņēmuma kontā. Tādu pašu summu viņi saņems pēc misijas pabeigšanas.

Pildīdams Fērgusona norādījumus, Saikss vispirms pastāstīja tikai pašu nepieciešamāko, bet pilnu informāciju sniedza, kad viņi jau bija uz klāja.

-    Honorārs būs par divdesmit pieciem procentiem lielāks, Delvegs brīdināja.

Saikss apliecināja, ka parūpēsies par to pēc darba beigām. Viņš jau bija to paredzējis, tāpēc piedāvāja abiem nirējiem

tikai pusi no tā, cik Fērgusons bija gatavs maksāt. Pat pēc palielinājuma Saikss tik un tā varēs iebāzt kabatā dažus tūkstošus. Viņš bija apmierināts ar savām starpnieka spējām, turklāt viņam patika iespēja apkrāpt nelietīgo Fērgusonu.

Delvegs un Vihmens bija tipiski bijušie armijnieki, ļoti līdzīgi visiem īpašo vienību darbiniekiem. Viņi bija spēcīgas miesasbūves vīri ar grumbām izvagotu, vēju aprautu sejas ādu un draudīgu izteiksmi. Abiem bija apmēram četrdesmit gadu, rētas un stāsti, ar kādiem var lepoties tikai tie, kuri dusmās šāvuši uz cilvēkiem. Kaut gan viņi daudz lietoja lamuvārdus un mēdza nelāgi jokot, Saiksam abi šķita ļoti lietišķi.

Gaisa temperatūra pakāpeniski palielinājās kopš brīža, kad viņi pameta ostu, un Saikss jau gadiem ilgi nebija tā svīdis. Viņam mugurā bija īsbikses un T krekls, un padusēs melnēja tumši traipi. Tāds pats traips rēgojās arī uz krūtīm. Viņš labprāt novilktu kreklu, bet, par spīti iknedēļas iešanai uz sporta zāli, kautrējās blakus abiem bijušajiem karavīriem, kam delmi bija tikpat apjomīgi kā viņa augšstilbi. Saikss zināja, ka, pat neredzot viņa mīlas rokturīšus, abi uzskatīja viņu par ļenganu papīru stumdītāju, kuram nav vietas kaujas laukā.

Pirms divdesmit minūtēm viņi bija ieniruši, apliecinot Saiksam, ka izlūkošanas pelde ilgs ne vairāk kā pusstundu. Izmantojot parastos nirēju balonus, viņi nolaidās līdz gultnei, lai izpētītu fregati un raķetes. Pēc tam viņi solīja iznirt un izstrādāt plānu, kā labāk izcelt raķetes uz klāja, ja paveiktos, viņi varētu atgriezties ostā pirms tumsas iestāšanās un visu, ko nepagūs šodien, izdarīt nākamajā dienā.

Uz klāja bija liela hidrauliskā vinča, tai blakus sakrauta Saiksam nepazīstama aparatūra, un viņš negribēja izrādīt savu neziņu, lūdzot paskaidrojumus. Iekārtas bija paredzētas glābšanai un spridzināšanai. Viņš noskrūvēja korķi no pudeles kakliņa un ilgi dzēra.

Okeāns bija daudz rāmāks, nekā tika prognozēts, bet Saikss bija zvērināts zemes cienītājs un deva priekšroku baseinam un atpūtas krēslam, nevis pludmalei un sērfošanai. Viņš katram gadījumam bija norijis dažas tabletes, kas palīdzēja pret jūrasslimību, un gandrīz jau bija pienācis laiks iedzert vēl.

Parasti šāda bezmērķīga gaidīšana Saiksu tracinātu, bet šoreiz viņš bija iegrimis domās. Vēl nesen viņš loloja sapņus par čemodāniem, kas pilni ar dolāru banknotēm, un kontu atlikumiem ar daudzām nullēm. Tagad šie sapņi bija pagaisuši. Pēdējo nedēļu saspringtie notikumi un izglābšanās par mata tiesu apvienojumā ar jauno informāciju par Fērgusona plāniem viesa tikai bailes un nožēlu. Ja Saikss nebūtu iestidzis tik dziļi, viņš nekavējoties dotos pie Proktera un atzītos. Viņam prātā nemitīgi atbalsojās Fērgusona piezīme par nāvējošo injekciju.

Saikss bija pilnīgi pārliecināts tikai par vienu beigas nebūs labas. Fērgusons bija pierādījis savu neģēļa un atriebēja dabu, un Saikss nespēja viņam uzticēties. "Vecais CIP vilks ir aizsūtījis nāvē visus, kas kaut ko zināja par viņa ieceri. Kā es varu zināt, ka nekļūšu par šādu apgrūtinājumu, ko vajag apklusināt?"

Šīs domas dēļ viņš gandrīz nebija gulējis kopš minūtes, kad Fērgusons pavēlēja lidot uz Tanzāniju. Viņš aptaustīja SIC sistēmas pistoli, ko bija iebāzis aiz bikšu jostas. Saikss no tās nešķīrās jau kopš nolaišanās lidostā. Delvegs un Vihmens neizskatījās pēc tādiem, kas gatavi noslepkavot dažu dolāru dēļ, bet viņš negribēja riskēt.

"Bailes droši vien ir nepamatotas," Saikss prātoja. "Es esmu vajadzīgs Fērgusonam. Noderīgs. Noslepkavot mani būtu neracionāli, bet nedrīkst aizmirst, ka Fērgusons ne vienmēr rīkojas racionāli. Nē, pagaidām nedrīkst zaudēt modrību. Ja kāds kaut vai uzmestu man nelāgu skatienu, es padotos varas pārstāvjiem. Varbūt izdotos vienoties, lieci

nāt pret Fērgusonu, lai izvairītos no adatas. Labāk pavadīt dzīvi aiz restēm nekā kļūt par Fērgusona neprāta upuri."

Viņš stingi lūkojās tālumā. Visapkārt virmoja ūdens. Bezgalīgā zilā jūra pie apvāršņa sastapās ar debesīm. Viņš jutās pavisam viens. Prāta tālākajā nostūrī rosījās bažas. "Ja nu haizivis apēdīs Delvegu un Vihmenu? Ja nu viņiem plīsīs skābekļa baloni?" Saikss neprata ne vadīt laivu, ne orientēties jūrā.

Vēlreiz iedzēris malku ūdens, viņš izdzirdēja troksni un pagriezās. Dažu pēdu attālumā no laivas parādījās galva. Vihmens. Viņš noņēma brilles un izvilka no mutes caurulīti, atglauzdams smilškrāsas matus no sejas.

-    Kā tur ir? Saikss uzsauca.

Vihmens papurināja galvu. Vraks.

-    To es zinu.

Bijušais karavīrs aizpeldēja līdz kuģim, pieķērās pie malas un pievilkās, lai tiktu augšā. Izskatās labi, viņš sacīja.

-     Korpuss pāršķēlies, tātad ir brīvs ceļš tieši līdz raķetēm. Uz klāja ir astoņas, no tām četras sadragātas, saspiestas vai citādi bojātas. Vēl divām plīsis apvalks, un tās sālsūdenī sarūsējušas. Divas varam izcelt. Tomēr vajadzēs visu dienu, jo tās apraktas zem citu mēslu kaudzes.

-     Divas derēs, Saikss samiedza acis aiz saulesbrillēm.

-    Mēs nemaz necerējām izcelt visas.

-    Izskatās pēc izmēģinājuma galviņām.

-    Nav svarīgi.

Arī Delvegs iznira un piepeldēja pie kuģa. Vihmens noslaucīja ūdeni no sejas. Tie draņķi tomēr ir lieli. Daudz lielāki, nekā biju domājis. Mēs nemūžam neizcelsim raķetes vienā gabalā. Vispirms nāksies tās izjaukt. Pēc tam izcelsim ar baloniem un uzvilksim uz klāja ar vinču.

-    Dariet, kas jādara.

-     Labi.

Delvegs uzrāpās uz kuģa. Ja nedaudz paveiksies, da

būsim jums divas veselās raķetes vēl pirms došanās krastā. Rit varēsim atgriezties un paskatīties, vai iespējams atgūt vēl kaut ko.

-     Lieliski, Saikss piekrita. Tikai pacentieties neuzsprāgt.

Tas nebija joks, tomēr Delvegs iesmējās.

Saikss apsēdās, kamēr abi nirēji izvēlējās ekipējumu. "Nesaprotu, kā esmu iekļuvis šādās nepatikšanās. Esmu atteicies no sava goda tikai naudas dēļ. Un es neesmu nabags. Man tikai gribējās vairāk." Saikss pielika plaukstu pie krūtīm, sajūtot skābes atvilni. Viņš secināja, ka būs ļoti pārsteigts, ja iekšējie orgāni drīzumā nenosvils.

Par laimi, viss jau bija gandrīz beidzies. Pēc divdesmit četrām stundām viņu rīcībā būs divas neizsakāmi vērtīgas kaujas raķetes, un tad viņi tās pārdos Džihāda kaujiniekiem vai Ziemeļkorejai, vai citiem trakajiem, kas maksās vairāk. Tie izveidos savu pretkuģu kaujas raķešu arsenālu, un Saikss visu atlikušo mūžu lūgs Dievu, kaut neviena no tām nenogremdētu kādu Amerikas kuģi.

"Jā, es esmu alkatīgs, dumjš gļēvulis," Saikss secināja. "Bet vismaz būšu bagāts."

70 . nodaĻa

Tanga, Tanzānija

Pirmdiena

Plkst. 17.03 pēc Austrumāfrikas laika

Mērķis bija acīmredzami noraizējies. Viņa uzvedība liecināja par nemieru un bailēm. Viņš kustējās steidzīgi un saraustīti, un sejā vīdēja bažas. Rīds nezināja, kas viņu nomāc, bet nemaz nesatraucās par to. Viņš atbalstījās pret zemu mūri, sakrustojis rokas uz krūtīm. Medījumu no Rīda šķīra vismaz divdesmit cilvēki. Rīds slēpa acis aiz saulesbrillēm ar spoguļstikliem.

No milzīgas, sakaltušiem dubļiem klātas kravas automašīnas kabīnes izkāpa divi liela auguma vīri viens gaišmatis, otrs tumsnejs. Viņi ceļoja kopā ar mērķi. Abi bija tumši iedeguši un spēcīgi. Viņi ielūkojās kravas kastē. Šķietami apmierināti ar redzēto, viņi šķērsoja ielu un tuvojās viesnīcai. Neviens no trim nepamanīja balto vīrieti, kurš stāvēja vietējo pūli un vēroja viņus.

Viesnīca bija laba, vismaz par tādu to varēja uzskatīt šajā pasaules nostūrī. Tanga bija liela, plaša pilsēta, bet klusa un miegaina, gandrīz tukša centrā, kur reiz iespaidīgās vācu koloniālisma laikmeta ēkas bija kritušas par upuri laikazobam. Rosīgā tirgus apvidū Tanga bija dzīvīgāka, un gar krāsainajām, ļaužu pilnajām ielām slējās mūsdienīgāki, bet ne tik grezni nami.

Ielas klāja asfalts, grants vai cieši sablīvēta zeme. Rīds nekur vēl nebija redzējis ietvi. Gaiss bija karsts un mikls. Viņš saoda ceptas vistas, zivju un marinētas kebaba gaļas aromātu no tuvējā tirgus. Pārdevēji kratīja sēklu grabuļus, slavinot savas preces, un pircēji kaulējās par labāku cenu.

Rīds bija nosvīdis. Kiprā pavadītais laiks piešķīra tipiski bālajai angļa sejai dažus toņus tumšāku nokrāsu. Viņš bija ģērbies kā tūrists vaļīgās biksēs un plānā lina kreklā ar garām piedurknēm. Sandales būtu piemēroti apavi, bet liedza pārvietoties tik ātri, kā dažreiz nepieciešams, tāpēc viņš izvēlējās sporta kurpes.

Mērķis steigšus uzkāpa pa viesnīcas kāpnēm, un abi pavadoņi viņam sekoja. Abiem pār plecu bija pārliktas mugursomas, un viens no viņiem katrā rokā turēja lielu sporta somu. Klienta atsūtītajā dosjē bija brīdinājums, ka abi ir bruņoti. Viņi reiz dienējuši armijā, un ar to pietika, lai Rīds viņus cienītu, tomēr tagad abi piedalījās niršanas ekspedīcijā un nepildīja miesassargu lomu. Rīds negrasījās bijušos karavīrus nogalināt, ja vien viņi neveiksmīgi netrāpīsies ceļā.

Klients bija parūpējies, lai Rīds ierodoties saņemtu ieročus. Armalite AR-15 automāts ar optisko tēmēkli bija paslēpts zem vecām riepām pusjūdzes attālumā. Plecu somā Rīds nēsāja Gloka sistēmas 17. modeļa pistoli ar klusinātāju. Viņš jau bija pārbaudījis, izjaucis un rūpīgi iztīrījis abus ieročus. Klienta pavēle nogalināt mērķi tā, lai tas neizskatītos pēc dabiskas nāves vai nelaimes gadījuma, bija lieka.

Šos ieročus Rīds negrasījās izmantot. Vieta nebija piemērota snaipera darbam, jo šaurajās, rosības pilnajās ielās nevarēja labi notēmēt. Pistole būtu noderīgāka, bet Rīds deva priekšroku tuvībai, ko nodrošināja naža asmens.

Viņš vēl joprojām gaidīja klienta pavēli un jau bija nospriedis, ka uzbrukumu vislabāk īstenot viesnīcā. Varētu arī nogalināt mērķi uz ielas, bet Rīds negribēja izraisīt paniku, ja vien no tā iespējams izvairīties. Klusa slepkavība viesnīcas

numurā būtu daudz tīkamāka. Viņš gribēja pabeigt šo darbu bez lieka trokšņa profesionāļa lepnumu vēl joprojām urdīja atmiņas par Kiprā izmantoto spridzekli.

Mērķis nozuda aiz viesnīcas durvīm, un Rīds ielūkojās pulkstenī. Kāds vietējais, ģērbies eļļas traipiem izraibinātā T kreklā, mēģināja pārdot viņam kokosriekstus. Viņš runāja savā dzimtajā svahili valodā. Rīds tekoši runāja vairākās valodās un saprata vēl dažas, bet ne svahili. Kad viņš papurināja galvu, vietējais mēģināja izmantot lauzītu angļu valodu; kad Vācija zaudēja Tanzāniju, to pārņēma angļi. Rīds noņēma saulesbrilles, un vīrietis nobijies lika viņu mierā.

Rīds atkal uzlika brilles un tuvojās viesnīcai. Spožās saules dēļ nebija iespējams ieskatīties iekšā pa logu vai durvju stiklu. Viņš deva mērķim četras minūtes, lai tas atstātu vestibilu, un šķērsoja ielu. Vestibilā bija par dažiem grādiem vēsāks nekā ārā, un lielais griestu ventilators cītīgi strādāja, lai uzturētu telpā patīkamu temperatūru. Rīds sajuta sviedrus uz ādas.

Gaidas piepildījās; mērķis līdz ar pavadoņiem bija pametis vestibilu. Rīds piegāja pie reģistratūras letes, ar skaidru naudu samaksāja par vienvietīgu numuru un kāpa uz piekto stāvu. Viesnīca izmantoja parastās metāla atslēgas, un Rīdām šķita interesanti, ka vismaz viens pasaules nostūris vēl nav modernizēts. Turklāt būs vieglāk tikt garām slēgtām durvīm, ja vajadzēs rīkoties klusi. Istaba bija vienkārša un tīra, bet iekārtojums vienmuļš. Vienalga. Rīds negrasījās izklaidēties.

Viņš nometa plecu somu un izņēma no tās pistoli, ko pabāza zem spilvena. Nebūtu labi nēsāt līdzi somu, jo tā piesaistīja uzmanību. Viņš desmit minūtes pētīja istabu, tad atvēra balkona durvis. No istabas pavērās skats uz ostu un

mazajām buru laiviņām koši tirkīzzilajā jūrā. Rīds neplānoja apmesties viesnīcā, bet istaba kalpoja par ieganstu viņa klātbūtnei. Būdams baltais, viņš pārāk izcēlās apkārtējo vidū, lai neizskaidrojami klaiņotu apkārt.

Dosjē bija rakstīts, ka mērķis apmeties trīssimt četrpadsmitajā numurā. Abi nirēji dzīvoja trīssimt divdesmitajā. Viesnīcā bija lifts un divas kāpnes. Rīds deva priekšroku kāpnēm. Liftā viņš bija iesprostots un nevarēja paslēpties, kad atvērās durvis. Viņš izgāja no istabas un atgriezās vestibilā.

Viesnīcā bija pieticīgs, bet patīkams bārs. Viņš nopirka minerālūdens pudeli un apsēdās tā, lai redzētu vestibilu un zinātu, vai mērķis aizgājis. Klients apgalvoja, ka mērķis uzturēsies Tangā vismaz divas dienas, bet anglis nevēlējās riskēt. Minerālūdens bija veldzējoši vēss. Viņam kļuva garlaicīgi.

Kaut gan Rīds nedēļas laikā bija nogalinājis piecus cilvēkus un gatavojās noslepkavot vēl vienu, tikai Teserakta nāve viņam sagādāja kaut ko līdzīgu apmierinājumam. Un pat tas bija ierobežots, jo šim uzdevumam nebija nepieciešamas Rīda apbrīnojamās prasmes. Sākuma viņš bija cienījis Teseraktu par sniegumu Parīzē, bet tagad secināja, ka slepkava izdzīvojis tikai uzbrucēju neizdarības, nevis savas meistarības dēļ. īsts profesionālis Kiprā tik ātri nepadotos. Rīds nožēloja, ka potenciāli spējīgs pretinieks izrādījies nevērtīgs. Skumji, bet vēl nebija sastapts neviens, kurš spētu piepildīt viņa cerības. Citiem vārdiem sakot, Teserakts salīdzinājumā ar Rīdu bija amatieris.

Bārs bija gandrīz tukšs. Tikai stūrī sēdēja daži ārzemnieki un smejoties malkoja dzērienus. Rīds pielika pudeli pie lūpām. "Varbūt pienācis laiks uzņemties tikai tādus pasūtījumus, kas būtu kā izaicinājums. Tas vairāk atbilstu manām spējām. Varbūt līdz gada beigām vajadzētu strādāt tikai britu izlūkdienesta labā un noraidīt visus privātos līgumus. Ja vien

tie neuzjunditu manu piedzīvojumu kāri!" Rids apzinājās, ka steidzas notikumiem pa priekšu. Vēl vajadzēja pabeigt darbu. Kaut gan tas bija viegls, viņš nedrīkstēja atslābināties, citādi no kļūdīšanās neizvairīties. Telefons bija Rīda bikšu kabatā. Viņš to izņēma un nolika uz galda.

Un gaidīja.

71 . nodaĻa

Centrālā izlūkošanas pārvalde, Virdžīnijas štats, ASV

Pirmdiena

Plkst. 09.15 pēc: Austrumu zonas laika

Aizritēja dažas sekundes, līdz telefona zvans pamodināja Fērgusonu, un vēl pēc dažām viņš saprata, ko dzird. Jau kopš vairākām desmitgadēm viņam vairs nevajadzēja domāt par darbu arī atpūtas laikā, un reiz tik modrais prāts bija vecuma un bezdarbības notrulināts. Viņš bija gribējis tikai uz pāris minūtēm aizvērt acis.

Ar kalsno roku nocēlis klausuli, viņš čerkstošā balsi jautāja: Jā?

-    Viss kārtībā.

-    Kas runā?

Zvanīja Saikss. Viņš ātri, drudžaini turpināja: Dabūjām raķetes, nu labi, divas no tām, ko vien spējām izcelt. Rīt atgriezīsimies. Varbūt sadabūsim vēl kaut ko. Tomēr viņi tā nedomā.

-     Lēnāk, Fērgusons pavēlēja. Atkārtojiet.

Saikss nedaudz nomierinājās un aprakstīja visu izcelto mantu, kā ari atlikušo raķešu stāvokli. Fērgusons bridi apdomāja dzirdēto un piecēlās sēdus.

-    Jums ir divas raķetes? Pie jums?

-     No visi simt procenti, bet piedziņa, elektronika un tā tālāk. Kravas mašīnā ārpusē.

Fērgusons lūkojās ārā pa kabineta logu. Viņš jutās tik laimīgs, it kā būtu saņēmis neatšķaidītas līksmes injekciju.

-    Lieliska vēsts. Malacis, Saiksa kungs.

-     Paldies. Saiksa balsī nebija ne miņas no Fērgusona prieka. Bet tam nebija nozīmes.

-    Šonakt palieciet viesnīcā un nerādieties nevienam acīs. Rīt mēģiniet izcelt vēl kaut ko.

-    Labi.

Fērgusons nolika klausuli. Viņš jutās fiziski un garīgi noguris, bet viss bija gandrīz beidzies. Vēl viens sarežģīts darbs valstij nepieciešamu, bet apšaubāmu darbu pilnā mūžā. Šī valsts bija pasludinājusi viņu par nevajadzīgu. Pēc tik daudziem uzticamas kalpošanas gadiem būtu taisnīgi saņemt dāsnu pensiju.

"Žēl, ka neizdevās izcelt vairāk raķešu, bet tās būtu grūtāk droši pārvadāt un glabāt. Ar divām raķetēm pietiek. Turklāt vajadzēs pārdot tikai vienu, lai noguldītu bankā vairāk naudas, nekā es jebkad spēšu iztērēt. Kad visi putekļi nosēdīsies, es no tiem izniršu mirdzoši balts. Nebūs pat mājiena, ka es kaut kā biju saistīts ar Teseraktu, Ozolu vai raķetēm."

Ieslēdzis datoru, Fērgusons domāja par visiem notikumiem, kuru rezultātā pienācis šis mirklis. "Kā es būtu varējis rīkoties, lai viss noritētu raitāk?" Pat tagad, zinot visu turpmāko, viņš neko daudz nenožēloja. Neviens nevarēja paredzēt, ka Teserakts izdzīvos pēc uzbrukuma Parīzē. Viss sarežģījās tikai pēc tam. Fērgusons zināja, ka pieļāvis kļūdu, izmantojot Saiksu, bet to varēja labot. "Uzticamais vietnieks uzņemsies visu vainu. Saiksam pietika pilnvaru, lai īstenotu operāciju, kā arī godkāres un stulbuma, lai ieskrietu nāvei ķetnās."

Delvegam un Vihmenam jau dienu iepriekš bija paskaidrots, kas notiks un kā jārīkojas pēc tam, tātad Fērgusonam vajadzēja tikai nosūtīt ziņu. Viņš to uzrakstīja dažu sekunžu laikā un apmierināts nosūtīja. Vēstulē bija viens vārds.

"Sāciet."

72 . nodaĻa

Tanga, Tanzāniia Pirmdiena

Plkst. 17.17 pēc Austrumāfrikas iaika Virtuvē bija vēl karstāk nekā ārā, un to pildīja skaļais smaga darba troksnis. Divpadsmit cilvēki drudžaini strādāja, gatavoja ēdienu, mazgāja un tīrīja. Tukls šefpavārs izauroja pavēles kā armijas seržants. Viktors, nesot uz pleca nelielu kasti ar augļiem un laipojot starp pārejiem, nepiesaistīja lieku uzmanību. Radās iespaids, ka viņam ir mērķis un iemesls šeit būt, un aizņemti cilvēki reti pārtrauc darbu, lai uzrunātu kādu citu, kurš ari strādā.

Viktors turēja galvu nedaudz pieliektu, lai neviens neredzētu viņa acis. Nereti skatiena dēļ cilvēki iegaumēja citus. Ejot viņš pētīja darba virsmas un meklēja nazi, ko piesavināties. Viņš neko neieraudzīja un negribēja ilgāk aizkavēties. Ierocis vienmēr noder, bet iecerēto viņš varēja īstenot arī bez tā. Viņš atstāja kasti uz grīdas pie durvīm un iegāja iekšā.

Kad Viktors devās prom, slepkava vēl gaidīja ārā. Viktors bija tajā pašā lidmašīnā ekonomiskajā klasē, kamēr slepkava sēdēja pirmajā klasē, un kopš tā brīža viņš sekoja nelietim. Parastos apstākļos būtu ļoti grūti novērot tik prasmīgu mērķi, bet Viktoram bija ievērojama priekšrocība. Viņu uzskatīja par mirušu.

"Pirms nogalināt, es iegrūdīšu nazi slepkavas miesā pie mugurkaula un caurduršu sirdi vai arī iepriekš pārgriezīšu cīpslas, lai viņš locītos uz zemes," Viktors iztēlojās. "Ne, tā es nerīkotos pat tad, ja spētu." Viņš nemēdza nodurt cilvēkus uz ielas liecinieku priekšā, lai kā viņam to gribētos. Tā darīja amatieri, un amatieri gāja bojā.

Pat tad, ja rastos iespēja, Viktors neuzdrošinātos tagad nogalināt slepkavu. "Viņš ir tāds pats algotnis kā es, kaut gan man riebjas šis salīdzinājums. Viņš nav mans īstais ienaidnieks, viņš ir tikai roka." Viktors vēlējās nocirst galvu.

Viesnīcas sētas puses gaiteņi bija šauri, toties patīkami vēsi. Vietām uz sienām plaisāja apmetums, bet plānās durvis bija slikti krāsotas. Te nebija novērošanas kameru un apsargu.

Viktors apstājās pie durvīm un uz bridi piespieda ausi pie tām. Cilvēki sarunājās. Viņš turpināja iet, pēc brīža apstājās un klausījās pie citām durvīm. Valdīja klusums. Viņš gāja tālāk un mēģināja vēl trīs reizes, līdz beidzot saklausīja kluso elektronikas dūkoņu un pieskārās durvju rokturim. Tās nebija aizslēgtas.

Telpa izrādījās tik šaura, ka līdzinājās skapim. Tajā pietika vietas tikai krēslam, galdam, diviem televizoriem un ierakstīšanas aparatūrai. Katrā ekrānā bija četru viesnīcas novērošanas kameru attēli; tās rādīja parādes durvis, vestibilu, liftu un katru stāvu.

Apsēdies Viktors nospieda attīšanas pogu, līdz laika atskaite rādīja dienas vidu. Pēc tam viņš nospieda atskaņošanas taustiņu un skatījās. Pēc dažām minūtēm viņš pamanīja slepkavas mērķi un abus tā līdzbiedrus ienākam pa parādes durvīm. Viņi nozuda no vienas kameras attēla un parādījās nākamajā, šķērsojot vestibilu. Iekāpuši liftā, viņi brauca līdz trešajam stāvam un iegāja katrs savā istabā.

Attēls bija pārāk graudains, lai varētu saskatīt istabu nu

murus, bet Viktors saskatīja durvis starp kameru un istabu, kurā iegāja mērķis.

Viņš bija atslēgas figūra. Abi pārējie acīmredzot bija nolīgti palīgi. Sākumā Viktoram šķita, ka tie ir miesassargi, bet no šīs domas viņš atteicās, kad redzēja, kā visi trīs kopā darbojas. Viņš bija sekojis slepkavam, kurš savukārt sekoja mērķim līdz ostai, un tur mērķis satikās ar abiem vīriem. Kuģī sakrautais ekipējums liecināja, ka viņi ir nirēji.

Bija skaidrs, ka slepkavas izsekotais nezināmais vīrietis ir nozīmīgs. Pēc gaitas varēja secināt, ka viņš nav pats galvenais, bet tikai padotais, kurš nosūtīts pārraudzīt operācijas beigu posmu. Glābt ārkārtīgi vērtīgo mantu, kas atradās uz nogrimušā kuģa klāja un tagad bija iecelta kravas automašīnā.

Viktors izgāja no istabas, aizvēra durvis un kāpa uz trešo stāvu. Slepkavas mērķis kaut ko zināja kaut ko tādu, kas padarīja viņu par mērķi un apdraudēja operācijas vadītāju. Un Viktors gribēja to dzirdēt.

Tikai jāpiekļūst vīrietim, iekams to pagūst izdarīt slepkava.

*

Rīds aizvēra saņemto elektroniskā pasta vēstuli un piecēlās, iebāza tālruni bikšu kabatā un atstāja ūdens pudeli uz galda. Vestibilā valdīja miers. No bāra atplūda jautrības trokšņi, un viņš kāpa uz piekto stāvu. To sasniedzis, viņš iegāja savā istabā.

Pistole bija zem spilvena tajā pašā vietā, kur Rīds to atstājis, un viņš atvilka aizslēgu, iebīdot lodi patrontelpā. Viņš paslēpa ieroci aiz jostas priekšā tā, lai klusinātājs būtu pie kreisā augšstilba. Vaļīgais krekls apslēpa spalu.

Arī bikses bija pietiekami brīvas, lai neviens nepamanītu ieroci, ja vien viņš staigājot uzmanīsies. Tomēr kāpt lejā pa kāpnēm ar lielu metāla stobru biksēs nebija iespējams. Vienalga, divus stāvus varēja braukt arī ar liftu.

No somas Rlds izņēma papildu aptveres un ielika bikšu kabatās divas kreisajā, vienu labaja pusē. Viņš nedomāja, ka nāksies iztukšot kaut vienu aptveri, ja vien visi apstākļi neiegrozīsies viņam par sliktu, bet slepkavu meistarības kalna virsotni viņš bija sasniedzis tāpēc, ka vienmēr bija rūpīgs un gatavojās sliktākajam. Viņš negrasījās savus paradumus mainīt.

Viņš izgāja no istabas un tuvojās liftam. Nospiedis pogu, viņš pacietīgi gaidīja. Rīds prata gaidīt, tomēr daudz labāk viņam padevās nogalināšana.

*

Trešajā stāvā Viktors nonāca gaitenī, kas veidoja taisnstūri pa visu viesnīcas perimetru. Viņš meklēja novērošanas kameru. Stāvā bija apmēram piecpadsmit istabas. Platajā gaitenī uz grīdas bija nevis paklājs, bet tīri, nopulēti dēļi.

Kamera bija netālu no lifta, novietota tā, lai vienlaikus rādītu lifta durvis un gaiteni tām blakus. Viktors saskaitīja durvis un pamanīja vajadzīgo istabu pusceļā starp liftu un tālāko krustojumu. Viņš zināja, ka vīrietis ir viens, tomēr vajadzēja rēķināties ar iespēju, ka viens vai abi sabiedrotie kaut kāda iemesla pēc iegājuši pie viņa.

Ja abiem bija ieroči un Viktors pieņēma, ka tā ir, ātri rastos nepatikšanas. "Tomēr, ja es rīkotos strauji, tad varētu noskaidrot nepieciešamo informāciju, droši vien tikai vārdu vai adresi, varbūt telefona numuru. Pēc tam, cerams, es paspētu tikt prom, pirms kāds nojaustu, ka es te vispār esmu bijis."

Aizritēja tikai dažas sekundes, kamēr Viktors aizgāja līdz istabai. Diemžēl viņš nepaguva neko izdarīt, jo atvērās citas durvis. Viktors turpināja iet, un viens no abiem lielajiem vīriem iznāca no sava numura. Viņš bija nedaudz īsāks par Viktoru, gaišmatis ar izspūrušu bārdu. Viņam kājās bija pagari šorti un vaļīgs T krekls, kas nenoslēpa spēcīgos muskuļus. Ejot garām Viktoram, vīrs nenovērsa skatienu no viņa.

Viktors nemainīja ātrumu un gaiteņa galā nogriezās ap stūri, apvaldot dabisko vēlmi palūkoties pār plecu. Gaišmatis noteikti viņu ilgi vēros. Aiz stūra Viktors apstājās un ieklausījās. Viņš dzirdēja klauvējienu, un durvis atvērās. Divi cilvēki sačukstējās, un durvis aizvērās.

Divi vienā istabā tas visu sarežģīja, bet vismaz nozīmēja, ka abu uzmanība būs novērsta. Tas nozīmēja lielākās izredzes viņus pārsteigt nesagatavotus. Viktors gāja tālāk, jo negribēja, lai kamerā būtu redzama viņa seja.

Viņš soļoja tik ātri, cik vien uzdrošinājās, lai neradītu iespaidu par steigu. Viesnīca bija gandrīz tukša. Droši vien pat tūrisma sezonas vidū tai nebija daudz apmeklētāju. Viņa sirds sitās lēni un vienmērīgi.

Aiz pagrieziena būs lifts. Viktors dzirdēja zvanu, kas apliecināja, ka tas sasniedzis stāvu. "Tikai to vēl vajadzēja kādu viesi vai darbinieku, kas sagādās papildu problēmas!" Viņš palēnināja gaitu, lai šis cilvēks izietu no lifta viņam pa priekšu, nevis aiz muguras. Durvis atvērās.

Vīrietis, kurš iznāca, bija nedaudz vairāk kā četrdesmit gadus vecs, gara auguma, gaišu ādu, ar slāviskiem vaibstiem un čemodānu rokā. Viņu varētu saukt par izskatīgu, ja vien labo vaigu nekropļotu nesena ievainojuma šuves.

Šo seju Viktors bija redzējis caur snaipera šautenes tēmēkli pirms nedēļas Sanktpēterburgā.

Viktors nepalēnināja gaitu un nekā citādi nereaģēja. Viņš cerēja, ka ir kļūdījies, kaut gan zināja, ka tā nav. Viesnīcā bija Ārējās izlūkošanas dienesta darbinieki. Sākumā Viktors nosprieda, ka tiek meklēts viņš, tomēr tas nešķita iespējams. Šī dienesta rīcībā bija tikai niecīga daļa no CIP resursiem un tehnoloģijām, un ārpus bijušajām Padomju Savienības valstīm tam bija ierobežota ietekme. Ja vien Ārējās izlūkošanas dienests viņam nesekoja jau kopš Krievijas, šāds sasniegums nebūtu viņiem pa spēkam. Un tādā gadījumā viņš nupat nebūtu netīšām vienu no šiem cilvēkiem sastapis.

Krievs pagrieza galvu un palūkojās uz Viktoru. Tas bija paviršs skatiens, un brīdi šķita, ka viņš Viktoru neatceras. Viņš novērsās un spēra soli uz priekšu, bet piepeši atkal pagrieza galvu un saspringa, sejas izteiksmei mainoties. Nu viņš pazina pretimnācēju.

Viņus šķīra tikai trīs jardi, kad pulkvedis Genādijs Aniskovačs iegrūda roku žaketes iekškabatā. Viktors aiztraucās uz priekšu. Aniskovačs izņēma pistoli, bet nepaguva izstiept roku, jo Viktors jau bija blakus, satvēra krieva plaukstas locītavu un spēji to pagrieza, vienlaikus triecot brīvo dūri sejā. Viņš trāpīja pa degunu un salauza to. Izšļācās asinis. Aniskovačs iestenējās un nometa ieroci. Viņa acis asaroja. Viktors iespēra ieroci liftā un iegrūda tajā arī apjukušo krievu.

Kabīnē Viktors satvēra Aniskovaču aiz krekla un trieca pret sienas spoguli. No deguna plūda asinis un pilēja pār zodu. Viktors krievu pārmeklēja, atrada otru aptveri un ielika to kabatā.

-    Kā tu mani atradi? viņš krieviski jautāja.

Aniskovačs pēc brīža atbildēja: Es… neatradu.

Viktors satvēra krievu aiz kakla un spēcīgi saspieda. Aniskovačs gārdza. Pēc desmit sekundēm Viktors mazināja spiedienu, lai upuris varētu parunāt. Viņš brīdi klepoja. Es nupat atbraucu…

Pulkvedis atkal klepoja. Viktors visu saprata. Krievi nebija ieradušies viņa dēļ. Zibatmiņa. Ārējās izlūkošanas dienests ir uzzinājis, kas tajā ir, un atbraucis pēc nogrimušā kuģa kravas. Tātad viņi atņēmuši zibatmiņu Norimovam. Lifta durvis aizvērās, un tas brauca augšup.

-    Vai jūs viņu nogalinājāt? Viktors saspieda Aniskovača kaklu ciešāk.

Krievs šķita apjucis. Kuru?

Brīvās rokas pirkstus Viktors piegrūda brūcei Aniskovača vaigā. Pulkvedis iekliedzās, un Viktors spieda viņa kaklu.

Krievs elsa un gārdza, un kļuva arvien sarkanāks, līdz Viktors nedaudz atslābināja tvērienu.

-    Tu zini, kuru.

Aniskovačs izspļāva asinis. Norimovu?

-Jā.

-    Mēs viņu nenogalinājām. Krievs vairākas reizes dziļi ieelpoja un pacēla galvu. Viņš ar mums sadarbojās.

-    Ko tu teici?

-     Norimovs… pārdeva tevi mums. Aniskovačs acīmredzami izbaudīja iespaidu, kādu viņa vārdi atstāja uz Viktoru. Viņš savieba plānās, asiņainās lūpas greizā smaidā un runāja, ik pa brīdim ieklepodamies: Un bija ar mieru… saņemt daudz mazāk… nekā es būtu maksājis.

Viktors atslābināja tvērienu, pats to nemanot. Kādu brīdi viņš nespēja parunāt, nespēja neko izdarīt. Norimovs, vienīgais cilvēks, kuru viņš uzskatīja par kaut ko līdzīgu draugam, bija viņu nodevis. Tikai naudas dēļ. Viktoru pārņēma skumjas.

Lifta durvis atvērās piektajā stāvā, un Viktors spēji atgriezās realitātē, pameta skatienu pār plecu, gatavs uzbrukt jebkuram. Tur stāvēja kalsns, muskuļots tumšmatis ar zilām acīm, ģērbies vieglās drānās.

Rīds.

73 . nodaĻa

Plkst. 17.22 pēc Austrumāfrikas laika

Abi slepkavas ilgi skatījās viens uz otru. Rīdām bija priekšrocība, jo viņa pretinieks stāvēja pagriezies, satvēris citu cilvēku, ko turēja piespiestu pie lifta sienas. Bet Rīds nekustējās.

Viņš reti savā mūžā bija juties pārsteigts, bet tagad bija gandrīz paralizēts. Teserakts taču bija miris! Viņu saplosīja atomos Nikosijas viesnīcas istabā prasmīgi novietots spridzeklis. Teserakts bija miris, bet tagad stāvēja nepilnu četru pēdu attālumā. Rīds stingi un neticīgi lūkojās uz viņu, un prāts centās aptvert acīmredzamo. Viņš nebija paveicis savu darbu.

Rīds reaģēja par vēlu un satvēra pistoli brīdī, kad Teserakts jau rāva otru cilvēku nost no lifta sienas. Viktors pagrieza Aniskovaču par simt astoņdesmit grādiem un izmeta no lifta brīdī, kad Rīds izstiepa roku un šāva; krievs uztvēra Teseraktam domāto lodi krūtīs, sarāvās un uztriecās virsū Rīdām. Abi nogāzās uz grīdas.

Sagatavoties kritienam nebija laika, un sitiens uz brīdi paralizēja ķermeni, bet atdzīvināja prātu. Rīds neredzēja Teseraktu, bet nespēja ātri atbrīvoties no līķa, tāpēc pagrieza pistoli un šāva uz labu laimi.

*

Viktors nospieda lifta pogu un parāvās malā, atspiežot muguru pret koka paneļiem brīdi pirms tam, kad sienā trā-

pīja lodes. Spogulis sašķīda, un Viktors ar pacelto roku sargāja seju no birstošajām lauskām. Durvis aizvērās.

Metālā Viktoram blakus parādījās trīs iespiedumi. Lifts slīdēja lejup, un šāvieni aprima. Vairoties no spoguļa drumslām, Viktors pacēla krieva ieroci. Deviņu milimetru Brauninga sistēmas pistole. Viņš izņēma un pārbaudīja aptveri, ielika to atpakaļ, pavilka aizslēgu un noņēma drošinātāju. Gatavs.

Jau pēc dažām sekundēm lifts sasniedza pirmo stāvu, durvis atvērās. Viktors izgāja ārā, bet pirms tam ar pirkstu kauliņiem nospieda otrā, trešā un ceturtā stāva pogas. Tuvumā neviena nebija.

Viņš bija ielicis pistoli aiz jostas un pavilcis krekla malu tai pāri. Turēdams labo roku pie spala, viņš uzmanīgi spēra soli uz priekšu, vērojot kāpņu ieeju. Slepkava noteikti steidzās lejā. Viņam vajadzēs vairāk laika nekā Viktoram, bet viņš tūlīt būs klāt.

Arī slepkava to noteikti apzinājās un rēķinājās ar to, ka Viktors to saprot. Kāpnes bija ātrākais ceļš lejup, bet tādējādi slepkava riskētu, ka Viktors viņu gaidīs. Bija arī citi, drošāki ceļi uz vestibilu, bet tie bija garāki. Viktors nezināja, kā rīkotos, ja abi būtu mainītās lomās.

Viņam nebija laika ilgi domāt, jo no viesnīcas bāra iznāca vairāki vīrieši visi baltie. Āda viņiem bija apdegusi saulē vai arī spīdēja un šķita nedaudz iedegusi. Visiem mugurā bija parastas drānas, bet viņi kustējās kā armijnieki. Viktors uzreiz saprata, ka tie ir krievi.

Divi palūkojās uz Viktoru, bet pārējie nepievērsa viņam nekādu uzmanību. Dažiem bija mugursomas, un viņi šķita noguruši pēc ilga ceļojuma, savukārt pārējie izskatījās atpūtušies. Acīmredzot viņi ceļojuši atsevišķi, lai nemodinātu aizdomas. Tas bija saprātīgi. Šī viesnīca bija lielākā visā pilsētā, turklāt blakus ostai. Tūristi te apmetās

bieži, un tā bija nevainojama vieta, kur uzturēties nepazītiem.

Vēlme gaidīt slepkavu un uzbrukt no slēpņa nekavējoties pagaisa, jo vestibilā bija septiņi Krievijas armijnieki, visticamāk, apbruņoti. Viņi tuvojās liftam. Viktors vienmērīgā gaitā devās pie parādes durvīm kā viesis, kas steidzas uz pilsētu. Krievi nekā nereaģēja. Tie, kam nebija mugursomu, pulcējās vestibila vidū.

Ejot viņiem garām, Viktors cerēja, ka neviens no šiem septiņiem nav piedalījies Sanktpēterburgas operācijā. Viņi būtu redzējuši Norimova pieminēto fotogrāfiju. Ja viņi pazītu Viktoru, nebūtu nekādu izredžu aizbēgt. Viņš tuvojās vestibila vidum un pavirzījās pa labi, apejot krievus. Bija pagājis pietiekami ilgs laiks, lai slepkava nokāptu lejā. Bet durvis neatvērās.

Acīmredzot slepkavam padomā bija kaut kas cits.

*

Rīds kāpa lejā un ātri, dziļi elpoja, pulēdamies apvaldīt dusmas. "Teserakts ir dzīvs. Es viņu nenogalināja. Viņš izdzīvoja sprādzienā. Nē, Teserakts atrada lamatas un iedarbināja tās, lai piemuļķotu mani un iedvestu domu, ka es esmu veiksmīgi pabeidzis darbu." Anglis sakoda zobus. Viņš atcerējās, ka domās dēvēja Teseraktu par amatieri. “Ja Teserakts ir amatieris, kas esmu es?"

Viņš neatcerējās, kad pēdējo reizi zaudējis savaldīšanos, bet tagad viņu caurstrāvoja mežonīgs niknums. Teserakts viņu pieveicis, padarījis par muļķi. Rīds gribēja atriebties.

Steidzoties pa kāpnēm, viņš nemūžam nenokļūtu vestibilā ātrāk par liftu, un Teserakts viņu noteikti gaidīja pirmajā stāvā. Rīds negrasījās ieskriet lamatās.

Ceturtajā stāvā viņš izgāja gaitenī un aizskrēja līdz logam otrā pusē. Tas bija labs novērošanas punkts, no kura pār

lūkot ielu pie viesnīcas. Te varētu gaidīt Teseraktu iznākam un ietriekt viņam pakausī divas augstākās klases lodes.

Rīds izņēma no pistoles pustukšo aptveri. Žokļu muskuļi ik pa brīdim saspringa. Viņš vēl nekad nebija kaut ko jutis pret mērķi, bet tagad viņu pārplūdināja emocijas. Rīds pagrieza galvu, jo dzirdēja, ka atveras durvis, un ieraudzīja vīrieti, kura dēļ bija atsūtīts uz Tanzāniju. Mērķis gāja uz lifta pusi, bet palūkojās uz Rīdu un pamanīja pistoli viņam rokā.

Saikss iepleta acis, pavēra muti un atmuguriski kāpās atpakaļ istabā.

Izņemto aptveri Rīds ieslidināja kabatā un ielādēja pilnu. Viņš atvēra logu, nostājās, turot pistoli izstieptā rokā, un mērķēja uz vietu, kur vajadzētu parādīties Teseraktam.

Ar acs kaktiņu viņš pamanīja, ka no mērķa istabas iznāk viens no spēcīgajiem vīriem, kurš pārvietojās prasmīgi, ātri, abās plaukstās satvēris pistoli, ko pavērsa lejup. Tā māca turēt ieroci cilvēkiem, lai viņi kādu nenošautu netīšām. Šim ieradumam bija viens trukums nepieciešama lieka sekunde, lai notēmētu.

Rīds nepagrieza galvu, bet divas reizes iešāva vīrietim krūtīs. Trieciena spēks pasvieda viņu atpakaļ. Nirējs streipuļodams atsitās pret sienu un miris nokrita uz grīdas.

Atkal pavērsis ieroci pret ielu, Rīds pacietīgi gaidīja. Vajadzētu tikai dažas sekundes, lai izspertu mērķa istabas durvis un izpildītu pienākumu, bet Teseraktam ar šo laiku pietiktu, lai aizbēgtu. Rīdām vairs nerūpēja darbs. Viņam rūpēja tikai cilvēks, kuru nebija izdevies nogalināt. Cilvēks, kurš viņu pārspējis. Viņam rūpēja tikai uzvara.

Tikai Teserakta nāve.

*

Divus stāvus augstāk Aniskovačs atguva samaņu un ste

nēdams piecēlās kājās. Katrs elpas vilciens sagādāja mokas. Viņš atbalstoties piespieda kreiso plaukstu pie sienas un ar labo pieskārās lodei, kas iestrēgusi bruņuvestē. Lode nebija izurbusies cauri, tādēļ asinis sataustīt nevarēja.

Ārējās izlūkošanas dienesta pulkvedis bija piesardzīgs cilvēks, bet Sanktpēterburgā viņš bija ielūkojies nāvei acīs un nospriedis, ka turpmāk drošība būs pats galvenais. Par spīti sāpēm, bija labi justies dzīvam. Viņš nezināja, cik ilgi gulējis bezsamaņā, bet cerēja, ka vēl ir laiks, un izņēma no kabatas telefonu.

*

Zvans atbalsojās vestibilā. Tā bija vieglprātīga melodija, un citos, ne tik bīstamos apstākļos Viktors sarauktu pieri. Viens no krieviem iebāza roku žaketes kabatā, lai atbildētu uz zvanu. Viktors pagāja garām, cīnīdamies ar vēlmi paātrināt gaitu. Viņš jau bija gandrīz pie durvīm.

Krievs brīdi klausījās un palūkojās uz Viktoru. Viņš redzēja armijnieka sejas atspulgu loga stiklā.

Pagāja vēl sekunde, kamēr krievs ievilka elpu un grasījās uzkliegt, bet Viktors jau skrēja. Divas sekundes līdz durvīm, viena, lai tiktu ārā. Vēl trīs līdz kādam aizsegam. Sešas sekundes. Pārāk ilgi, ja kāds no krieviem sagrābs ieroci. Viņš saņemtu lodi mugurā, nepaguvis nokļūt drošībā. Ceļš līdz bāram bija divreiz īsāks. Viktors joņoja turp.

Pārējie krievi nepaspēja reaģēt uz negaidīto pavērsienu, un Viktors jau bija bārā, iekams sadzirdēja rosību aiz muguras kliedzienus, somu atvēršanu, ieroču izvilkšanu no makstīm.

Viktors laipoja gar galdiem un krēsliem līdz garās telpas tālākajam galam. Viņš dzirdēja, ka viens no krieviem dzenas pakaļ, neveikli atsitas pret galdiem, izlej dzērienus, tomēr ir pietiekami ātrs.

Atgrūdis kalpotāju durvis, Viktors skrēja pa gaiteni otrā pusē uz virtuvi, uztriecās durvīm, pasita tās malā.

Virtuvē valdīja vēl drudžaināka rosība nekā iepriekš; tajā bija daudz trokšņa, tvaika, tveices. Šaurajās ejās starp galdiem drūzmējās cilvēki.

Bija skaidrs, ka viņš nepagūs izlauzt sev ceļu un krievi viņu panāks un piepildīs telpu ar svinu vai ari aizdzīs tālāk. Viktors atgriezās gaitenī un ieraudzīja, ka viņam pretī skrien krievs. Meklējamā ienaidnieka piepešā parādīšanās viņu pārsteidza, un vīrietis brīdi vilcinājās. Atšķirībā no Viktora.

Viņš traucās uz priekšu, aprēķinot uzbrukumu tā, ka kurpes papēdis trāpīja skrienošajam pa vēderu ar vislielāko iespējamo spēku.

Krievs iestenējās un saliecās. Viktors satvēra viņu aiz pleciem un ar galvu iegrūda tuvākajā sienā. Apmetums nokrakšķēja, un krievs sakņupis savicināja rokas. Viktors viņam uzklupa, neļaujot atgūties, un sita ar elkoni pa seju. Krievs klusēdams sabruka.

Pēkšņs troksnis pamudināja izraut ieroci, un Viktors raidīja divas lodes bāra durvīs, bet negaidīja, lai noskaidrotu, vai izvēlējies pareizo virzienu, un devās uz tuvāko gaiteni.

Bāra durvīs ietriecās automātiskā ieroča lodes. Tās ieurbās sienās un grīdā tā, ka visur šķīda koka gabali, apmetums un putekļi, bet Viktors jau bija palēcis malā. Viņš pietrausās kājās un skrēja pa tām pašām kāpnēm, ko izmantoja iepriekš. Nebija prātīgi doties augšup, kad jātiek prom, bet divi pirmie bēgšanas ceļi bija aizšķērsoti, un viņam vajadzēja jaunu.

Viņš pārvietojās ātri, bet piesardzīgi, turot ieroci izstieptā rokā un virzot to līdz ar skatienu. Apakšā_bija krievi, augšā slepkava. Tātad viņš bija iedzīts lamatās.

Saikss sastindzis stāvēja savas istabas vidū, piekalis skatienu durvīm, un nosvīdušajā plaukstā žņaudza S/G sistēmas pistoli. Gaitenī atbalsojās šāvieni. Viņš nekad mūžā nebija jutis tādas bailes.

Vēl nupat viņš devās uz bāru kaut ko iedzert, bet nākamajā mirklī skatījās uz baismīgu vīru ar ieroci. Vihmens kā sasodīts muļķis izskrēja ārā, jo gribēja noskaidrot, kas notiek. Atskanēja slāpēti šāvieni un būkšķis, kad smagnējais augums atsitās pret grīdu.

Pēc tam ilgi valdīja klusums. Saiksam nebija ne jausmas, cik ilgs laiks pagājis. Viņš stāvēja, raudzījās uz durvīm un gaidīja, kad bruņotais vīrs atnāks viņu nogalināt.

Viesnīcā bija sācies kaut kas neizprotams, un Saikss izrādījās nokļuvis pašā vētras vidū. Prātā pamazām nobrieda šausminoša doma. "Bruņotais vīrs mani pazina… Nē, tas nav iespējams!"

Istabā ieskrēja Delvegs, un pārbiedētais Saikss viņu gandrīz nošāva. Delvega seja bija saviebta dusmās.

-     Džeks ir miris, viņš izspļāva. Kas te notiek, velns parāvis?

Saikss jau grasījās atbildēt, ka nezina, bet atkal atskanēja šāvieni.

*

Rīds izdzirdēja troksni vestibilā mirkli pēc tam, kad Teseraktam vajadzētu nokļūt uz ielas. Viņš nolaida roku, pagriezās un devās prom no loga. Lejā skanēja apslāpēti automātiskā ieroča šāvieni. Izklausījās pēc automāta. Droši vien Bizona sistēma.

Anglis ātri novērtēja apstākļus. "Vīrs, kuram Teserakts uzbruka liftā, acīmredzot te uzturējās kopā ar bruņotiem draugiem, kas šobrīd vajā slepkavu." Rīds atcerējās svešzemniekus bārā. Krievi. "Kas to zina, kāpēc viņi ir Tanzāni-

jā, un mani tas neinteresē. Bet… krievi grasās nogalināt Teseraktu un traucē maniem centieniem izdarīt to pašu. Ja tas turpināsies, krievi saņems lodi no mana ieroča." Rīds negrasījās pieļaut, lai kaut kas nostātos starp viņu un pretinieku. "Tikai es nogalināšu Teseraktu. Es esmu vislabākais. Tagad tas jāpierāda. Ja kāds cits nonāvētu Teseraktu, visa mana dzīve turpinātos kā līdzšinējās eksistences ēna."

Krievi aizšķērsoja Teseraktam ceļu ārā pa parādes durvīm. Vienīgais loģiskais atkāpšanās maršruts vestu caur bāru, no turienes uz virtuvi un kalpotājiem paredzētajām kāpnēm.

Rīds skrēja. Viņa medījums bija tuvu.

74 . nodaĻa

Plkst. 17.24 pēc Austrumāfrikas laika

Viktors nokļuva trešajā stāvā un steidzās pa gaiteni, satvēris pistoli abās rokās, izstiepis tās un nedaudz saliecis elkoni, un lūkojās tieši gar ieroča tēmēkli. Iegaudojās trauksmes sirēna. Kaut kur kliedza cilvēki. Viņš nezināja iemeslu, bet balsis vairāk jautās bailes un šausmas, nevis sāpes.

Viņš nogriezās ap stūri, ieraudzīja durvis labajā pusē, atspēra tās, ātri iegāja iekšā, pārlaida skatienu istabai. Viena glīti saklāta gulta, nekādu personisko mantu. Tukša. Viktors pieskrēja pie loga, paķēra krēslu un svieda.

Stikls sašķīda. Viņš uz brīdi izliecās pa logu. Apakšā bija sarindotas automašīnas, kam pa jumtiem mētājās stikla lauskas un sadragātā krēsla šķēpeles. Stāvlaukums bija apmēram divdesmit jardu garš. Viesnīcas teritorijas malu iezīmēja zems mūris. Nebija ne krievu, ne slepkavas.

Logs bija pārāk augstu, lai Viktors uzdrošinātos lēkt, bet blakus tam bija notekcaurule. Viktors iebāza pistoli aiz jostas, uzrāpās uz palodzes un ar pirkstiem pieķērās loga rāmim. Viņš pagriezās ar seju pret istabu un sniedzās pēc notekcaurules.

Aiz atvērtajām durvīm uz sienas parādījās ēna. Vīrietis un pistole.

Viktors nekavējoties atlaida rāmi un krita atmuguriski, redzot slepkavu un pistoles stobra zibsni.

Lode šķēla gaisu viņam virs galvas, un vienu stingu sekundi Viktors krita. Saplēstais logs strauji attālinājās. Viņš atsitās pret sedanu, un tā jumts no trieciena spēka ieliecās. Sānu logi sasprāga gabalos, vējstikls ieplaisāja, un viņam aizcirtās elpa.

Viņš ievilka plaušās gaisu, nepievēršot uzmanību sāpēm, un izņēma pistoli. Locekļi sāpēja, bet darbojās, tātad kauli nebija lauzti.

Tiklīdz Rīds parādījās logā, Viktors nospieda mēlīti, bet nebija atguvies pēc kritiena un netrāpīja. Viņš šāva vēl divas reizes un atkal neveiksmīgi, bet ienaidnieks bija spiests atgriezties istabā neizšāvis.

Viktors notrausās no automašīnas jumta, atsitoties ar kājām pret zemi, spēji pagriezās un pavērsa ieroci pret logu. Viņš nedaudz pietupās, lai netrīcētu roka. Dzīslās virmoja adrenalīns. Viņš vienmērīgi elpoja, veltīgi mēģinot neitralizēt tā iedarbību. Ja viņš bija ievainots, tad nejuta sāpes. Piecas sekundes. Desmit.

Nē. Slepkava meklēja citu pozīciju. Viktors nopētīja pārējos logus trešajā stāvā ar skatu uz laukumu. Nākamais uzbrukums varētu būt no jebkura. Visus vienlaikus Viktors nespēja novērot. Tiklīdz viņš pagrieza galvu, veidojās nepārredzama teritorija, no kuras slepkava varētu raidīt nevainojamu šāvienu.

Vajadzēja sameklēt atkāpšanās ceļu. Stāvlaukums bija pārāk tukšs, lai viņš to šķērsotu nepamanīts. Durvis likās pārāk tālu, lai riskētu skriet pie tām. Rezerves durvis bija tuvāk, bet slēgtas.

Tās piepeši atvērās un atsitās pret sienu; iznāca divi krievi, bruņojušies ar Bizona sistēmas automātiem.

Viktors notupās aiz sadragātās automašīnas, iekārtojoties pie aizmugures sēdekļa vadītāja pusē, un ar muguru sajuta

vibrācijas, kad lodes trāpīja pa korpusu. Viņš negaidīja, ka krievi pārstās šaut, nometās uz vēdera un izstiepa rokas zem automašīnas.

Viņš izšāva divas reizes, un viena lode trāpīja tuvākajam krievam apakšstilbā. Abi atkāpās aiz atvērtajām durvīm, un Viktors pielēca kājās, izšāva vēlreiz un skriešus šķērsoja stāvlaukumu, metot lokus starp automašīnām un virzoties uz ceļa pusi. Viņš cerēja, ka arī slepkava ir aizņemts ar kaut ko citu.

Ap kājām pašķīda asfalta gabaliņi. Viņš paslēpas aiz citas automašīnas, apsviedās un šāva, bet neievainotais krievs jau bija aiz durvīm.

Ēkas augšējā stāvā viņš pamanīja kustību un paguva pieliekties, vairoties no lodēm. Viena no tām ietriecās nelīdzenajā zemē vietā, kur viņš nupat tupējis uz ceļiem, otra sašķaidīja stiklu blakus automašīnai.

Viktors nometās zemē, ieelpoja un ātri apsvēra izredzes. Divi uzbrucēji no divām dažādām pusēm, viens no augšas, un tuvumā arī citi ienaidnieki, kuri pēc mirkļa pievienosies cīņai. "Šajā kaujā es nevaru uzvarēt. Jābēg. Turklāt ātri." Viņš palīda zem apvidus automašīnas, nobrāžot elkoņus uz cietās zemes, tad pārvietojās zem nākamā transportlīdzekļa. Neviens vairs nešāva, jo nezināja, kur viņš ir.

Viņš pielēca kājās, šāva pa logu, kur pirms tam stāvēja slepkava, un ari pa rezerves izejas durvīm, netērējot laiku notēmēšanai. Lode trāpīja neievainotajam krievam, kurš tieši tajā brīdī iznāca no aizsega.

Skriešus aiztraucies pāri stāvlaukumam prom no viesnīcas, Viktors cerēja, ka ātrums viņu paglābs no lodēm. Viņš uzlēca uz zemā mūra, kas atdalīja stāvlaukumu no ielas, un dzirdēja apslāpētu šāvienu; ķieģelis zem viņa kurpes saira gabalos. Viktors zaudēja līdzsvaru, slīdēja uz priekšu un neveikli izklupa uz ielas, lai inerces dēļ nenokristu.

Atskanēja signāltaure, un nošvīkstēja riepas. Buferis trāpīja viņam pa augšstilbiem, un viņš uzlidoja uz motora pār

sega, ietriecās vējstiklā, to iedragājot, pārslīdēja augšup pāri jumtam un tad lejup uz bagāžnieka, nokrita zemē un instinktīvi turpināja velties, lai mazinātu trieciena spēku.

Vadītājs nesavaldīja automašīnu, kas uzbrauca uz ietves un pāri zemajam mūrim uzgāzās apvidus automobilim otrā pusē.

Viss šķita lēns un kluss un ņirbēja. Viktors gausi piecēlās un saviebās, atbalstoties uz kreisās kājas. Augums sāpēja. Mutē bija asiņu garša. Viņš samiedza acis, un redze pamazām atgriezās. Netālu stāvēja četri vai pieci izbrīnīti cilvēki. No sadragātās automašīnas motora pārsega cēlās dūmi. Izrādījās, ka to vadījusi sieviete, kas tagad apjukusi izkāpa ārā. Pa viesnīcas notekcauruli lejup rāpās vīrietis.

Piepeši Viktors aptvēra, ka rokā nav pistoles, un drudžaini lūkojās apkārt. Ierocis mētājās pie avarējušās automašīnas. Viņš steigšus piekliboja pie tās, neveikli pārrāpās pār mūri un juta, ka viss ķermenis kustas lēnāk, nekā viņam gribētos. Satvēris pistoli abās plaukstās, viņš spēji pagriezās virzienā, kur bija redzējis slepkavu, un izšāva, bet rokas drebēja. Lodes trāpīja sienā tālu no mērķa, kurš dažus pēdējos jardus vienkārši krita un nozuda aiz automašīnām. Pēc brīža mērķis atkal parādījās un skrienot šāva, izmantojot transportlīdzekļus kā aizsegu. Viktors atbildēja un paslēpās aiz avarējušās automašīnas. Tajā ietriecās lodes.

Klik!

Pistole bija tukša.

Viktors nekavējoties pārlēca pār mūri un veļoties mazināja triecienu. Pietrausies kājās, viņš aizskrēja, neraugoties uz sāpēm. Tobrīd uz ielas izbrauca liels džips ar saulē izbalējušu krāsojumu un sakaltušiem dubļiem uz riteņiem un sāniem. Lieliski. Viktors uzlēca uz motora pārsega, spēra divus soļus, nolaidās otrā pusē, saudzējot kreiso kāju. Džips spēji bremzēja. Vadītājs jau bēga, iekams Viktors paguva viņu padzīt.

Pār galvu Viktoram aizlidoja lode.

Iekāpis automašīnā, Viktors aizcirta durvis. Salons bija vēl netīrāks par virsbūvi, sēdekļu apšuvums vairākās vietās saplēsts, un varēja redzēt pildījumu. Panelis bija saplaisājis, visu sedza putekļu kārta. Viktors palūkojās pa labi un redzēja slepkavu skrienam pa stāvlaukumu un pārlādējam pistoli.

Viņš pieliecās, ieslēdza pirmo ātrumu, kārbai nočīkstot, un nospieda akseleratora pedāli. Pasažiera puses logs sasprāga, un viņam pār galvu un pleciem nobira lauskas. Nākamās lodes trāpīja virsbūvē.

Viktors braucot ar vienu roku pārlādēja ieroci. Pēdējā aptvere. Brauninga sistēmas pistolē bija trīspadsmit lodes. Ļoti labi.

Neveiksmīgs skaitlis visiem, kas viņam sekotu.

*

Rīds vēroja, kā džips aiztraucas no pistoles darbības rādiusa, nolaida ieroci un meklēja piemērotu automašīnu, ar ko dzīties pakaļ Teseraktam. Tuvumā bija tikai veci sedani, kam trūka zirgspēku, lai panāktu džipu, un kas pa Tangas nelīdzenajiem ceļiem nevarēja pabraukt pietiekami ātri. Rīds juta, ka dusmas tūlīt izvirdīs un sadragās viņa mieru. Teserakts atkal izdzīvojis, un Rīds jutās pazemots. Viņam vajadzēja apliecināt savas spējas, un tas panākams tikai ar asinīm.

Dzirdot tuvumā krievu balsis, viņš pagrieza galvu un ieraudzīja vairākus vīriešus iznākam pa atvērtajām rezerves izejas durvīm. Visiem bija automāti un negants noskaņojums. Viens no viņu biedriem miris gulēja zemē.

Anglis turēja pistoli pie augšstilba un tēloja satriektu garāmgājēju, kad uz ielas izskrēja krievi. Viņi uzkliedza vietējiem, bet tie neko nesaprata, un krievi savukārt nesaprata atbildes.

Visi četri krievi bija tik līdzīgi, ka atgādināja armijas radītus klonus. Droši vien Speciālo uzdevumu vienība. Rīds cienīja šos labi apmācītos un prasmīgos krievu kareivjus un

uzskatīja, ka tie atpaliek tikai no britu un amerikāņu īpašo vienību kaujiniekiem. Parādījās piektais, acīmredzami komandieris, bet ne no armijas; droši vien no Galvenās izmeklēšanas pārvaldes vai Arējās izlūkošanas dienesta. Tas bija vīrietis, ko Teserakts izgrūda no lifta.

Lai krievs viņu nepazītu, Rīds novērsās. Virsnieks pavēlēja kareivjiem steigties pie automašīnām un turpināt vajāšanu. Pats virsnieks viņiem nesekoja un atbalstījās pret sienu, piespiedis plaukstu pie krūtīm. Laikam viņam mugurā bija bruņuveste. Veiksmīga sagadīšanās.

Strauji sperot soļus, Rīds attālinājās un sāka skriet, tiklīdz krievi viņu vairs neredzēja. Viņš laipoja garām gājējiem un traucās apkārt viesnīcai, kamēr sasniedza parādes durvis. Gar piebraucamā ceļa pusloku bija novietotas automašīnas. Tobrīd kads vīrs vēra ciet rūpīgi kopta Land Rover durvis.

Rīds izmeta vadītāju no sēdekļa un ietrausās pie stūres.

75 . nodaĻa

Plkst. 17.26 pēc Austrumāfrikas laika

Saikss skrēja lejā pa kāpnēm, sekojot Delvegam. Bijušais kareivis turēja izstieptā rokā Bērētas sistēmas pistoli un pārvietojās ātri, savaldīgi, kamēr Saikss aizelsies tvērās pie margām, otrā plaukstā nedroši turēdams savu ieroci. Bailes un skābes atvilnis veidoja nāvējošu kokteili.

Dzirdot šāvienus, Saikss apstājās. Tie atdārdēja no viesnīcas sētas puses. Delvegs neapjuka, sasniedza kāpju laukumiņu un nostājās tā, lai varētu ielūkoties gaiteni. Viņš pievērsa skatienu Saiksam.

-     Nāc, viņš aicināja. Neatpaliec, citādi es atstāšu tevi šeit. Man vienalga.

Delvegs gāja pa gaiteni, un Saikss viņam sekoja, cenšoties nesatrūkties pēc katra blīkšķa. Izklausījās, ka sācies īsts karš, bet viņš priecājās, ka šie cilvēki necenšas cits citu nogalināt ēkas sienās. Plauksta, kas turēja ieroci, bija mikla.

Vestibilā bija tikai daži viesnīcas darbinieki, kas slēpās aiz reģistratūras letes. Delvegs paātrināja gaitu un gandrīz skriešus sasniedza parādes durvis, ar plecu atbalstījās pret sienu un pameta skatienu laukā pa logu. Pievirzījies pie nākamā, viņš piesardzības pasākumus atkārtoja.

-    Tīrs. Laikam būs labi.

Saikss norija siekalas un ar krekla piedurkni noslaucīja sviedrus no sejas. Klusi noparkšķēja mašīnpistole, un viņš

sastinga. Pat Delvegs sarāvās. Atskanēja balsis. Izklausījās, ka bārā un gaiteņos sakliedzas krievi.

To dzirdot, Saikss sāka drudžaini domāt. "Krievi laikam uzzinājuši par raķetēm. Bet… pret ko viņi cīnās? Kurš nošāva Vihmenu? Kas te, pie velna, notiek?" Iespējamās atbildes viņu šausmināja. Saikss sajuta Delvega roku uz pleca un pagriezās.

-     Paklau, tu sīkais, nekam nederīgais muļķi, Delvegs sacīja. Ja gribi, lai es tevi izvedu no šejienes laukā, man vajadzēs vairāk naudas. Daudz vairāk.

-               Protams, ko vien vēlies. Saikss pāris reižu pamāja.

-    Tikai aizved mani prom. Lūdzu.

Delvegs veltīja viņam nicinājuma pilnu skatienu un atgrūda parādes durvis. Vestibilā ieplūda saules gaisma, un Saikss samiedza acis. Steigā viņš bija atstājis saulesbrilles istabā līdz ar pārējām mantām.

Izskrējis gaismā, Delvegs notupās aiz automašīnas. Saikss viņam sekoja un pārbijis notupās blakus. Delvegs paskatījās pa labu un pa kreisi. Vietējie pulcējās, šāvienu pievilināti. Viņi šķita ziņkāres, nevis baiļu pārņemti.

-    Es nevienu neredzu, Delvegs sacīja.

Saikss tik un tā necēlās. Kur ir kravas automašīna?

-    Tepat.

-    Vai tuvumā neviena nav?

Delvegs papurināja galvu. Citādi es to pateiktu, stulbeni. Lai kas te notiktu, tas nav saistīts ar raķetēm.

-    Jābūt.

-     Labi, ģēnij. Delvegs sadrūmis uzlūkoja viņu. Bet… kāpēc tie āksti šaudās sētas pusē un nezog mūsu mašīnu? Saikss paraustīja plecus, un Delvegs piebilda: Tieši tā.

-    Ko darīsim?

-     Bēgsim.

Delvegs piecēlās un skrēja uz kravas automašīnas pusi. Viņš apstājās un pamāja, aicinot Saiksu, kurš trīs reizes dziļi

ievilka elpu, noskaitīja lūgšanu, piecēlās un šķērsoja ielu. Delvegs jau sēdās kravas automašīnā.

Tobrīd kāds piebrauca, un Saikss pieplaka pie automašīnas, ieraugot džipu. Viņš satriekts lūkojās uz vadītāju. Džips patraucās garām, un Saikss to vēroja, izbrīnā pavēris muti. Teserakts.

Ar acs kaktiņu Saikss pamanīja kustību. No sānielas iznāca vīrietis. Tam bija īsi apcirpti mati, spēcīgs kakls un pārāk gaiša āda, lai viņš būtu vietējais. Aizritēja dažas sekundes, līdz Saiksa smadzenes aptvēra ieraudzīto, un vīrietis izmantoja šo mirkli, lai viņam uzbruktu.

Saikss pacēla roku, bet nokavēja, un divsimt piecas mārciņas smags saniknots latīņamerikānis ar plecu iesita viņam pa vēderu. Saikss atmuguriski nogāzās uz netīrā asfalta. Ierocis grabēdams nozuda no redzesloka.

Koši piesarcis, Saikss skaļi elpoja un izmisīgi pūlējās ievilkt gaisu plaušās.

*

Jau pēc brīža Alvaress bija pielēcis kājās. Viņš bija liela auguma, bet kustējās daudz straujāk, nekā varētu domāt. Daži vietējie ziņkārīgi vēroja šo ainu, tomēr viņš izlikās tos neredzam un ar skatienu meklēja Saiksa ieroci. Tas nekur nebija manāms, un trūka laika to meklēt.

Viņš spēra soli atpakaļ un pagriezās. Kravas kasti sedza augsts, četrstūrains brezents, un aizmugures panelī bija ierīkotas durvis. Alvaress tās atrāva un ielūkojās iekšā. Garām patraucās divi pikapi. Saodis salkano, spēcīgo jūras ūdens smārdu, viņš saviebās. Kravu sedza biezi brezenta pārklāji. Alvaress pacēla tos malā un ieraudzīja nirēju balonus, regulatorus, deglampu metāla griešanai zem ūdens, štropes, peldspuras, tīkliņus ar vaļēju apakšu, zemūdens laternas, signālraķetes.

Turpat bija saliktas lielas, baltas metāla caurules, tikpat garas kā kravas nodalījums un Alvaresa plecu platumā. Ra-

ķctes bija sadalītas, lai varētu tas izcelt virs ūdens, bet tik un tā daudz lielākas, nekā viņš būtu iztēlojies.

-    Bingo, viņš nočukstēja.

Alvaress dzirdēja vadītāja durvis atveramies, pieplaka pie kravas nodalījuma aizmugures un gaidīja.

*

Saikss mēģināja saukt palīgā, bet nepietika elpas, lai runātu. Viņš pārbijies locījās sāpēs uz nokaitētās zemes. No viesnīcas piebraucamā ceja traucās Land Rover, un Delvegs ierunājās: Kas, pie velna…

Pasaule Saiksam likās pagāzta uz sāniem, jo viņš nespēja pat galvu pacelt. Tuvojās Delvegs. Pagriezis galvu uz otru pusi, Saikss ieraudzīja Alvaresu, kurš gaidīja aiz kravas nodalījuma.

-    Kas ar tevi notika? Delvegs jautāja.

Kliedzieni diemžēl izčākstēja vārgos čukstos, kad Saikss atkal pagrieza galvu un centās brīdināt Delvegu. Arī mēģinājums rādīt zīmes ar pirkstu neizdevās.

Tiklīdz Delvegs nostājās blakus Saiksam, Alvaress viņam uzklupa no aizmugures un notrieca zemē Saiksam kreisajā pusē. Gaisā uzvirmoja oranži putekļi.

Saikss pūlējās parauties malā, kamēr abi vīrieši kāvās. Viņš vēl joprojām sēca, bet sāpes krūtīs arvien mazinājās. Beidzot viņam izdevās pavelties sānis vispirms uz mutes, pēc tam atkal uz muguras. Viņš dzirdēja ņurdienus un būkšķus, juta asins lāses apšļakstām seju.

Viņš lēni pietrausās kājās un streipuļoja atmuguriski, līdz atrada sienu, pret ko atbalstīties. Vietējie uzgavilēja abiem

cīkstoņiem.

/

Alvaress un Delvegs bija spēcīgi un cīnījās uz dzīvību un nāvi. Vienubrīd Alvaresam izdevās uzgulties Delvegam virsū. Viņš ar kreiso roku piespieda Delvega labo pie zemes un sita ar savu labo plaukstu un elkoni. No Delvega vaiga

un mutes tecēja asinis. Saikss redzēja, ka vēl pēc pāris sekundēm viss būs beidzies.

Savu ieroci viņš neatrada, bet Delvega pistole bija nomesta ielas malā, kur to nevarēja aizsniegt neviens no cīkstoņiem. Saikss atgrūdās no sienas un skrēja pie ieroča, cik ātri vien spēja, apmeta loku ap abiem vīriešiem un sagrīļojās, pūloties saglabāt līdzsvaru.

Šo manevru pamanīja Alvaress. Viņš atlaida Delvegu, panāca Saiksu, kurš vēl nebija ticis līdz ierocim, un apķēra viņa augšstilbus. Tad Alvaress pacēla viņu gaisā un trieca pret zemi. Spēcīgi.

Saikss paguva mīkstināt kritienu ar rokām, bet seja tik un tā trāpīja pa asfaltu. Viņš saļima un klusi ievaidējās.

Alvaress piecēlās, pagriezās, lai atkal ķertos pie Delvega, bet redzēja pretinieku atgriežamies pie automašīnas. Durvis jau bija vaļā, un Delvegam rokā parādījās automāts.

Paķēris Bērētas sistēmas pistoli, Alvaress metās skriet, pirms Delvegs pacēla ieroci. Viņš drudžaini meklēja aizsegu, saprata, ka neko nesasniegs laikus, pagriezās un šāva uz Delvegu caur automašīnas brezenta sāniem, cerot uz veiksmi.

Automāts iedārdējās, un brezentā parādījās kūpoši caurumi. Lodes izrāva mūra šķēpeles no sienām Alvaresam abās pusēs. Viņš nometās četrrāpus un zemu pieliecās, ielūkodamies zem automašīnas. Delvegs bija aiz viena no aizmugures riteņiem, un no viņa redzama bija tikai ēna. Alvaresam pār galvu aizsvilpa automāta lodes.

Viņš notēmēja, cik labi vien iespējams, un nospieda mēlīti. Lode caururba riepu un trāpīja Delvegam kājā. Viņš iekaucās un atkāpās. Alvaress šāva vēlreiz, bet Delvegs vairs nebija redzams.

Alvaress piecēlās, virzījās tuvāk automašīnas aizmugurei un paslēpās aiz lielā riteņa tāpat kā Delvegs. Pēc brīža uz viņa pusi atkal tika raidītas automāta kārtas.

Viņš pabāza galvu no aizsega pietiekami ilgi, lai redzētu, ka Delvegs ir aiz zemā mūra otrā ielas pusē, un atkal pieliecās. Lodes trāpīja automašīnai, un Alvaress lūdza Dievu, lai neviena no tām neiedarbina raķeti. Alvaress nezināja, vai tās ir pilnas vai tukšas, tomēr nevēlējās to pārbaudīt.

Lai arī izredzes trāpīt Delvegam bija vēl mazākas nekā iedarbināt raķeti, Alvaress raidīja vēl dažas lodes. Varbūt veiksmīgi, jo automāts uz brīdi pieklusa.

Negribēdams velti izšķiest šo iespeju, Alvaress pieskrēja pie automašīnas kabīnes un paslēpās aiz priekšējā riteņa, zemu noliecās, pabāza galvu no aizsega un šāva. Lode izrāva caurumu mūrī, kur slēpās Delvegs.

Pretī viņš saņēma deviņu milimetru ložu krusu un bija spiests atgriezties aiz riteņa. Šāviņi atsitās pret motora pārsegu, iedragāja logus, kapāja zemi. Alvaress dzirdēja plakšķus un ieraudzīja, ka no bākas izplūst degviela.

Alvaresa zināšanas ķīmijā nebija izcilas, bet viņš saprata, ka dīzeļdegvielai ir augstāka uzliesmošanas temperatūra nekā benzīnam un to ir daudz grūtāk aizdedzināt. To nevarētu panākt pat ar sērkociņu. Bet šī apziņa nebija mierinājums brīdī, kad blakus veidojas dīzeļdegvielas lāma.

Viņš pavirzījās nostāk, gribēdams bēgt, bet zināja, ka tas nav iespējams. Pametot aizsegu, viņš riskētu saņemt svina devu. Alvaress bija drosmīgs, bet ne dumjš.

Uz bridi viņš izliecās no aizsega, lai izšautu uz Delvegu, bet nepaguva nospiest mēlīti, kad sajuta kaut ko svelošu labajā plecā, un viņa kājas saļima.

Jau nākamajā mirklī Alvaress krita uz muguras un saviebās, neciešamu sāpju pārņemts, kad mēģināja pakustināt labo roku. Viņš piespieda pirkstus pie brūces deltveida muskulī un tālāk sataustīja daudz lielāku ievainojumu plecā, kur lode izkļuvusi no miesas. Kauli nebija skarti, bet kreisā plauksta mirka asinīs.

-    Velns!

76 . nodaĻa

Plkst. 17.26 pēc Austrumāfrikas laika

Viktors brauca pa putekļaino ceļu prom no viesnīcas un nonāca uz galvenā ceļa, kas veda iekšā pilsētā. Pa to varētu ātrāk pamest teritoriju. Acīmredzamā izvēle, ko viņš būs spiests izmantot. Viktors nepazina šo apkārtni tik labi, lai brauktu pa sānielām.

Viņš palēnināja gaitu, iekļaujoties satiksmes plūsmā, kas apstājās krustojumā. Atpakaļskata spogulī bija redzams, ka viņam strauji tuvojas divi pikapi Toi/ota un Ford.

Nospiedis akseleratora pedāli, Viktors iebrauca pretējā joslā, ieslēdza nākamo ātrumu, strauji šķērsoja krustojumu, izlavierējot starp transportlīdzekļiem, un atkal iekārtojās pareizajā josla.

Pikapi viņam sekoja un joņoja cauri krustojumam, atstājot aiz sevis apskrambātas un sadragātas automašīnas.

Viktors atlaida sajūgu, spēji nospieda bremžu pedāli; džips ieslīdēja sānielā pa labi. Tad viņš nekavējoties spieda akseleratora pedāli, un automašīnas aizmugure grabēdama saslīdēja uz sāniem. Vēl pēc brīža pikapi jau sekoja, nogriežoties ap stUri nedaudz lēnāk un atsitoties pret ielas malā novietotajām automašīnām.

Tikmēr Viktors bija sasniedzis nākamo krustojumu. Iela vijās garām blīvi saceltām ēkām. Balsinātas mūra savrupmājas mijās ar neciliem namiņiem. Ceļa malā mētājās kaudzēs

sakrautas nodilušas riepas. Viņš pašāvās garām lēnākajiem transportlīdzekļiem, dzirdēja signāltaures un vadītāju dusmu kliedzienus.

Ceļš iztaisnojās un sašķēlās divos atzaros. Viktors brīdi vilcinājās, bet nogriezās pa kreisi platā ielā, kas veda slīpi lejup. Viņš ielūkojās spoguli. Pikapi apsteidza pārējās automašīnas vai nodzina tās no ceļa.

Atkal pievērsis skatienu ielai, Viktors ieraudzīja netīru taksometru, kas izbrauca no sānielas un apstājās tieši viņam pretī. Nebija laika bremzēt, un nepietika vietas, lai izvairītos. Viktors iespieda akseleratora pedāli grīdā un ietriecās taksometra priekšgalā. Smagais džips pasita vieglo automašīnu malā, un tā virpuļodama atsitās pret citu transportlīdzekli. Avārija. Trieciens spēks pasvieda Viktoru uz priekšu, bet drošības josta viņu noturēja un neļāva galvai atsisties pret stūri.

Viņš pūlējās savaldīt džipu, un tas izdevās brīdī, kad Toi/ota pikaps, kas turējās piecdesmit jardu attālumā, uzbrauca uz ietves, lai izvairītos no samīcītās automašīnas un taksometra. Pašķīda dzirksteles, kad pikaps ar sānu noskrāpēja mājas sienu. Sānskata spogulis nolūza. Pikaps atgriezās uz ceļa, riteņiem uzjundot putekļus.

Otrs pikaps jau bija palēninājis gaitu, bez pūlēm apbraucis avarējušās automašīnas, un tagad traucās arvien ātrāk. Viktors atpakaļskata spogulī redzēja drūmo, apņēmības pilno krieva sejas izteiksmi.

Iela nogriezās pa kreisi. Viktors nonāca līdz platai un līdzenai avēnijai, kam abās pusēs auga koki. Tā bija pilna ar automašīnām. Gar malām bija saceltas noplukušas divstāvu mājas ar verandām un pīlāriem. Dažas bija nokrāsotas pasteļtoņos dzeltenā, zilā un krēmigā. Kokos rotaļājās zaļie

mērkaķi.

/

Abām rokām cieši satvēris stūri, Viktors vadīja džipu garām lēni braucošajām automašīnām un ielocīja riteņa arku,

ielaužoties kādā šaurā spraugā. Pikapi viņam nemitīgi sekoja. Valdīja mežonīgs troksnis, jo visi šoferi spieda signāltaures.

Toijota bija tik tuvu, ka Viktors redzēja pasažiera sēdeklī krievu, kurš pacēla mašīnpistoli.

*

Rīds sekoja postažas takai. Land Rover bija tikai dažus gadus vecs, lieliski kopts, un viņš to prasmīgi vadīja pa Tangas ielām, izvairoties no iesaistīšanās kādā negadījumā. Klēpī viņš turēja pielādēto pistoli.

Viņš nemanīja džipu, bet zināja, ka brauc pareizajā virzienā un ar katru sekundi pietuvojas mērķim. Jau drīz Teserakts būs viņa redzeslokā.

*

Krievs izliecās pa logu un mēģināja notēmēt. Viktors nedeva viņam šādu iespēju un nogriezās no ceļa šaurā sānielā, kur pietika vietas tikai vienai automašīnai. Uz auklām, kas stiepās starp namiem, žāvējās košas drēbes un gultasveļa.

Pikaps sekoja, bet nogriezās pārāk strauji un sašūpojās. Šāvējam izdevās apsēsties brīdi pirms tam, kad pikaps ar sānu noskrāpēja stāvošu automašīnu.

Viktors palielināja ātrumu krustojumā, neuzdrošinoties pielaist vajātājus tuvāk. Viņš pašāvās malā, un cita automašīna ietriecās viņam aizmugurē no labās puses. Džips savirpuļoja un apstājās, un sitiena spēks piespieda Viktoru pie durvīm. Otrs automobilis aizslīdēja un ietriecās veikala skatlogā.

Pirmais pikaps izjoņoja no krustojuma, bet piepeši nobremzēja, riepām kūpot. Vadītājs parāva stūri, izvairoties no džipa ceļa vidū. Otrs pikaps brauca vēl ātrāk un sekoja pirmajam, patraucoties garām Viktoram. Vadītājs nospieda bremzes pedāli, un pikaps palēnināja gaitu, bet trāpīja pa Toi/ota aizmuguri un nosvērās sānis, sagāžot tirgotāju stendus, ko niedru jumti sargāja no saules. Visos virzienos lidoja marakujas un kokosrieksti. Tirgotāji bēga.

Ieslēdzis atpakaļgaitu, Viktors sadragāja vēl vienu stendu, tad izvēlējās pirmo ātrumu, pagrieza stūri, nospieda akseleratora pedāli. Viņš pamanīja, ka pirmais pikaps pagriežas, lai viņam sekotu. Pasažieris jau bija izliecies pa logu. Viktors sēdeklī pieliecās, un džipu apbēra deviņu milimetru lodes.

Viņš atkal mainīja ātrumu, pūloties atrauties no pikapa, bet kaut kas bija iestrēdzis zem džipa un kavēja to. Viņš ieslēdza atpakaļgaitu un atmuguriski tuvojās pikapiem. Uz ceļa priekšā parādījās salauzta koka kaste, izslīdējusi no viņa automašīnas apakšas.

Viktors bremzēja, ieslēdza pirmo ātrumu, apbrauca apkārt kastei un ātri atgriezās šaurajā, automašīnām pilnajā ielā, jo zināja, ka pikapiem bus grūti tajā izmanevrēt.

Džipa aizmugures stikls sasprāga. Salonā lija stikla šķembu lietus. Vējstiklā parādījās ložu izrauti caurumi.

Krustojumā Viktors palūkojās uz abām pusēm. Vienā ceļu aizšķērsoja automašīnas, kas apstājušās pakaļdzīšanās dēļ. No otras viņam tuvojās iMitd Rover.

Viņš redzēja vadītāja tumšo siluetu un saprata, kas sēž pie stūres.

Citas iespējas nebija. Viktors pagriezās pret Land Rover, ar vienu roku turēja stūri un ar otru satvēra pistoli. Land Rover traucās pa pretējo joslu. Viktors pacēla ieroci un, sasniedzis piecu jardu attālumu, šāva caur vējstiklu. Tieši tajā pašā mirklī lodes tuvojās viņam.

Uz bridi Viktors saskatīja vadītāja bezkaislīgo seju, kad abas automašīnas pabrauca viena otrai garām. Spogulī bija redzams, ka Land Rover bremzē. Viņš dzirdēja signāltauri, palūkojās uz priekšu un ieraudzīja sarūsējušu autobusu, kas griezās ap stūri. Viņš brauca tieši tam pretī, un likās, ka nav iespējams izvairīties. Viņš nospieda bremžu pedāli un pavilka stāvbremzi. Visas četras riepas iekaucās un dūmoja. Apstājās viņš tik tuvu, ka redzēja pārbiedētos pasažierus.

Vadītājs rādīja viņam vidējo pirkstu. Viktors ieslēdza atpakaļgaitu un steigšus pagriezās. Pikapi izjoņoja no krustojuma, un Ford ietriecās Land Rover sānos, kad tas centās pagriezties par simt astoņdesmit grādiem.

Viktors nogriezās citā krustojumā, negaidījis sadursmes rezultātu. To\/otn pikaps strauji bremzēja, pašāvās ap to pašu stūri un strauji tuvojās. Viņš atkal ātri, asi pagriezās, cerot aizsūtīt pikapu nepareizajā virzienā, bet vadītāju nevarēja tik viegli apmuļķot. Sekotājs tikai nedaudz atpalika. Viktors izbrauca uz putekļaina lielceļa. Automašīnu bija maz, un viņš palielināja ātrumu. Džips manāmi drebēja, nedaudz svērās pa labi, un Viktors centās šo trūkumu kompensēt.

Pikaps pēc brīža sekoja. Tam bija jaunāks, spēcīgāks dzinējs, un tas ātri tuvojās. Viktors spogulī redzēja, ka pasažieris izliecas un paceļ mašīnpistoli.

Daži ložu caurumi iezīmējās pavisam tuvu Viktora galvai. Pārāk tuvu. Viktors bremzēja, un spidometra adata kustējās pretēji pulksteņa rādītāju virzienam.

Arī Toi/ota bija spiesta bremzēt, lai neietriektos viņam aizmugurē, un Speciālo uzdevumu vienības kareivis savicināja rokas, nepaspējis izšaut.

Kad spidometra adata nonāca pie atzīmes četrdesmit, Viktors parāva stūri pa kreisi, noņēma kāju no bremzes pedāļa un vienlaikus norāva stāvbremzi. Džips slīdēja sāniski, un Viktors pacēla stāvbremzi, spēji pagrieza stūri, spieda akseleratora pedāli. Riepas kauca un dūmoja. Džips beidzot bija pagriezts par simt astoņdesmit grādiem.

Pirmais pikaps atkal bremzēja, riteņi bloķējās, bet Viktors bija pretējā joslā un patraucās tam garām. Izstiepis roku caur logu, viņš divas reizes izšāva uz vadītāju. Vēl desmit lodes.

Viņš turpināja palielināt ātrumu, bet nezināja, vai ir kādam trāpījis, un negribēja kavēties, lai to pārbaudītu. Spogulī bija redzams, ka pikaps neveikli pagriežas. Kad tas bija pabeidzis manevru, Viktoru no pikapa jau šķīra pusjūdze.

Lieliski. Viņš atkal spēji pagriezās, iebrauca otrā joslā un nospieda akseleratora pedāli.

Toyota divsimt jardu attālumā iebrauca tajā pašā joslā. Viktors turpināja palielināt ātrumu un redzēja, ka pasažieris izliecas pa logu, pacēlis mašīnpistoli. Stobrs uzzibsnīja. Abas automašīnas brauca pārāk ātri, lai šāvējs varētu notēmēt, bet attālums strauji samazinājās. Krievs pārstāja šaut, gaidot labāku izdevību.

Simts jardu. Piecdesmit.

Kad viņus šķīra divdesmit jardu, atkal bira lodes, un Viktors pagrieza stūri, ietraucās kreisajā joslā un pabrauca garām pikapam šāvēja pusē. Šoreiz Viktors trāpīja.

Uz pikapa vējstikla pašķīda asinis.

Pikaps pasitās malā, zaudējis vadību, un ar sāniem ietriecās kravas automašīnā, saspiežot krieva pasažieri.

Toi/ota atsitās pret kravas automašīnu un aizšļūca garām, pacēlās uz diviem riteņiem, apmeta divus kūleņus un uz jumta aizslīdēja pa lielceļu. Saspiestais šāvēja līķis karājās logā.

Viktors izvairījās no pretī braucošajiem un traucās tālāk. Viņš dziļi elpoja un vēroja ceļu, domājot par turpmāko. Cīņa bija beigusies. Platais, tukšais ceļš veda uz ziemeļiem, uz Keniju; līdz robežai bija tikai divdesmit jūdzes. Viņš vairs nedrīkstēja riskēt un atgriezties, lai atrastu slepkavas mērķi. "Viesnīcā noteikti jau drūzmējas varas pārstāvji un krievi. Turklāt mērķis jau sen ir nozudis. Nāksies izmantot visu, ko atradu "Olimpā", lai turpinātu medības. Rīkoties pēc starpnieces plāna." Viņš brauca ar ātrumu sešdesmit jūdzes stundā.

Atpakaļskata spogulī parādījās automašīna, kas centās izlauzties caur pikapa avārijas radīto sastrēgumu. Land Rover.

Viktors nospieda gāzes pedāli, un jau pēc dažām sekundēm automašīna bija nozudusi tālumā. Vajadzētu tikai turēt pedāli grīdā, un slepkava viņu vairs nepanāktu.

Viņš atcerojas ūdens lāses, kas sitas pret nedzīvam acīm.

Žokļu muskuļi saspringa, skatiens kļuva skarbaks, un viņš nedaudz atlaida akseleratora pedāli. Spidometrs rādīja trīsdesmit jūdzes stundā. Pagāja desmit sekundes, divdesmit, un Viktors redzēja spogulī tumšu punktiņu, kas kļuva arvien lielāks. Ļoti labi.

Viņš pagriezās pa labi, tiklīdz radās iespēja, un atkal palēnināja gaitu, vilinot slepkavu tuvāk. Iela bija plata, un tai gar malām saceltas vienstāva mājas ar skārda vai niedru jumtiem. Zemu virs ceļa stiepās elektrības vadi. Uz sienām bija grafiti zīmējumi.

Land Rover viņam sekoja jau pēc dažām sekundēm. Viktors spogulī ieskatījās Rīdām acīs, redzēja tajās naidu. Slepkava pretī saņēma to pašu.

Viktors palielināja ātrumu un spēji pagrieza automašīnu ap stūri, gandrīz zaudēdams vadību, jo džips bīstami slīdēja pa labi, un šofera puse viegli aizskāra ielas malā novietoto automašīnu rindu. Viņš atgriezās ceļa vidū. Tā bija šaura, putekļaina iela ar neciliem namiem abās pusēs. Tālumā pletās zaļa savanna. Vienā ceļa malā bija sakrautas vecas, saplaisājušas un saulē savērpušās laivas. Land Rover jau bija tik tuvu, ka Viktors redzēja slepkavas pacelto ieroci.

Atskanēja šāvieni. Vējstiklā parādījās jauni caurumi. Lode izrāva gabalu no vadības paneļa, un Viktors rāva stūri pa labi un pa kreisi. Šāvieni pieklusa, un Viktors spogulī redzēja, ka slepkava ar abām rokām tur stūri.

Land Rover ietriecās viņa automašīnas aizmugurē, un Viktors sēdeklī palēcās. Nākamais trieciens nogrūda džipu malā, un Viktors nepaguva atgūties, kad slepkava jau palielināja ātrumu un nokļuva viņam blakus. Viņi aizņēma visu ceļu, un aiz viņiem cēlās dūmu mutuļi.

Rids ar vienu roku turēja stūri, ar otru spieda pistoles mēlīti, pārmaiņus lūkodamies uz Viktoru un ceļu. Viktors raidīja

atbildes šāvienus atlikušas astoņas lodes, sešas, četras. Sliktā leņķa dēļ visi raidījumi bija neveiksmīgi.

Viņš nedrīkstēja izšķiest munīciju, tāpēc nometa pistoli klēpī un rāva stūri pa labi, ietriecoties slepkavas automašīnā. Spalgi nočīkstēja metāls, un džipu kapāja lodes.

Viktors pagriezās pa kreisi un pa labi, spēcīgi trieca automašīnu pret slepkavas automobili un atkārtoja to vēl divas reizes. Šāvieni apklusa. Viktors lūkojās pretinieka stingajās acīs.

Abas automašīnas joņoja pa ceļu, cieši saspiedušās kopā. Viktors ar abām rokām žņaudza stūri, sasprindzinājis muskuļus, sakodis zobus, un pārmaiņus vēroja gan ceļu, gan savu ienaidnieku.

Viņš nogaidīja, līdz slepkava paceļ ieroci, un atlaida akseleratora pedāli, strauji atpaliekot. Džipa durvis skrāpēja slepkavas automašīnu. Lodes ietriecās motora pārsegā. No caurumiem šņācot izplūda tvaiks.

Parāvis stūri pa labi, Viktors nokļuva aiz Land Rover. Viņš turēja stūri ar kreiso roku, labajā satvēra Brauninga sistēmas pistoli un raidīja pēdējos četrus šāvienus caur vējstiklu. Land Rover aizmugures buferī parādījās divi caurumi, uz ceļa uzvirmoja putekļi, bet ceturtā lode trāpīja mērķī.

Aizmugurējā riepa vadītāja pusē sasprāga.

Automašīna zvārojās no vienas puses uz otru, apsviedās, uzjundījot putekļus, kādu brīdi pacēlās uz diviem riteņiem, tad apgāzās un noripoja no ceļa.

Viktors nometa tukšo pistoli un atlaida akseleratora pedāli. Džips nepalēnināja gaitu. Tas drebēja, un no dzinēja plūda tvaiks. Viktors mēģināja bremzēt, bet akseleratora pedālis bija nobloķēts. Bremzes kauca, zem riteņiem virmoja putekļi, bet džips vēl joprojām brauca ar ātrumu piecdesmit jūdzes stundā. No motora pārsega apakšas izplūda dūmi, un parādījās arī liesmas. Priekšā bija krustojums, un viņš nevarēja izgriezt līkumu. Pārsegs atsprāga vaļā, aizsedzot skatu.

Viņš mēģināja uzminēt, kur ir stūris, un grieza pa labi, bet džips iebrauca krūmos. Viktors cīnījās ar stūri, neko neredzot, un garām zibēja augsta zāle un koki. Džips mocījās uz nelīdzenās zemes, un Viktors kratījās sēdeklī. Piepeši automobilis nonāca uz pavisam gludas virsmas, tad džips sasvērās uz priekšu, un Viktors saprata, ka krīt. Nākamajā mirklī pasauli pārņēma tumsa.

77 . nodaĻa

Plkst. 17.34 pēc Austrumāfrikas laika

Alvaress pieķērās pie kravas automašīnas, un viņam izdevās piecelties. Labā roka nevarīgi nokarājās gar sāniem. Krekls mirka asinīs un pielipa pie ādas. Sāpju un nelabuma dēļ Alvaresam trūka spēka paņemt pistoli, kas bija paslīdējusi zem automašīnas, bet viņš redzēja, ka tai tuvojas Saikss, turot plaukstu pie skrambas virs kreisās uzacs.

-    Ko tu šeit dari? Saikss jautāja Alvaresam, nometās ceļos un paņēma ieroci.

-    Grasījos tev vaicāt to pašu.

Saikss neatbildēja, tikai ar kreklu noslaucīja putekļus no pistoles.

Klibodams tuvojās Delvegs. Kreisās kājas stilbu klāja sarkanas asinis vietā, kur lode bija nobrāzusi ādu. Rokā viņš nevērīgi turēja automātu.

-    Tev nepaveicās, viņš uzrunāja Alvaresu. Es trāpīju tev ar pēdējo lodi.

Delvega seja bija asiņaina un pietūkusi. Viņš piegāja pie Alvaresa un ar ieroča spalu iesita pa vēderu. Alvaress noslīga ceļos, un Delvegs pasmīnēja.

-      Esam norēķinājušies, viņš sacīja un palūkojās uz Saiksu. Kas viņš tāds ir, sasodīts?

-    Pārvaldes darbinieks, Saikss paskaidroja. Tas ir garš stāsts.

Beidzot pārtraucis klepot, Alvaress ieraudzīja, ka pret viņu pavērsts pistoles stobrs.

Viņš ielūkojās Saiksam acīs. Tu to negribi darīt, draugs.

-     Nāksies, Saikss atcirta. Un nevaino mani. Tev nevajadzēja šurp doties, nevajadzēja iejaukties.

-     Vajadzēja.

-    Tātad tu neatstāj man izvēles iespējas.

-    Vai jūs zināt, kas ir mašīnā? Alvaress jautāja, pārmaiņus uzlūkodams Delvegu un Saiksu.

Delvegs izspļāva asinis.

-    Protams, ka zinu, Saikss atbildēja.

Alvaress stenēdams piecēlās un ar veselo roku ieķērās automašīnas spogulī, lai nenokristu. Viņš palūkojās uz Delvegu. Vai tu tiešām viņam palīdzēsi?

-    Viņš man par to maksā.

-     Es redzēju jūras kara flotes tetovējumu tev uz rokas. Vai tu teiksi to pašu, kad zaudēsim tūkstoti jūrnieku, jo viena no mūsu transportkuģu flotilēm uzsprāgs?

-     Pie velna jūras kara floti! Delvegs saviebās. Mani izmeta no komandas tikai tāpēc, ka vienai pada.uzai bija daži zilumi, sasodīts. Viņš pasmaidīja. Man pienākas atmaksa.

-     Tās…

-    Aizveries. Delvegs spēra soli viņam tuvāk.

Alvaress atkal pievērsās Saiksam. Man šķita, ka tu esi

patriots, Kevin. Vai tiešām tu pārdosi savu valsti tikai tāpēc, lai papildinātu bankas kontu?

Delvegs trieca automātu Alvaresam vēderā, un viņš elsodams nokrita uz ceļiem. Vai es stostījos? Teicu taču, lai aizveries!

Saikss sarauca pieri un nopūtās. Es esmu iepinies pārāk dziļi, lai izkļūtu ārā.

Uz brīdi Alvaress pārtrauca klepot, lai pateiktu: Vienmēr ir kāda iespēja.

Atkal izspļāvis asinis, Dclvegs atkāpās un pamāja Saiksam. Nošauj to ākstu, lai varam lasīties prom.

Saiksam uz pieres mirdzēja sviedri. Viņš pavērsa ieroci pret Alvaresu. Delvegs mudināja un piegāja tuvāk. Pasteidzies! Saikss tēmēja uz Alvaresa kreiso aci un dziļi ievilka elpu. Šauj, Delvegs sacīja.

Saikss izgrūda elpu un vienlaikus pateica: Nē.

-    Šauj, pie velna!

-    Nē. Saikss nolaida ieroci. Es nepārkāpšu šo robežu.

-     Vai esi prātu zaudējis? Nedrīkst atstāt viņu dzīvu. Jau rīt tev pakaļ dzīsies visa CIP.

-    Man vienalga, Saikss atbildēja, neskatīdamies uz Delvegu. Sēdies mašīnā. Mēs braucam prom.

Delvegs nesakustējās un neatbildēja, tāpēc Saikss pagrieza galvu un paguva saklausīt: Toties man nav vienalga. Nākamajā mirklī milzīga dūre trāpīja viņam pa vaigu. Saikss sabruka. Mīkstais. Jau no paša sākuma es zināju, ka tu esi gļēvulis. Es nepieļaušu, lai šis nelga man dzītos pakaļ ar visiem savējiem. Delvegs pārkāpa Saiksam pāri un pacēla Bērētas sistēmas pistoli. Ja kaut kas jādara, labāk dari to pats. Viņš pagriezās pret Alvaresu, pacēla ieroci. Vai gribi vēl kaut ko lūgt?

Alvaress samiegtām acīm lūkojās uz Delvegu. Viņa sejā nebija ne miņas no bailēm, tajā vīdēja tikai naids.

-    Ej ellē.

-      Dāmām priekšroka. Delvegs pavīpsnāja, atklājot ieplaisājušos, asiņainos zobus.

Saikss izmantoja pēdējo spēka uzplūdu, lai iespertu Delvegam pa ievainoto kāju, un bijušais kareivis iekliedzās. Viņš nenokrita, tikai sagrīļojās Alvaresa virzienā. Alvaress pielēca kājās un trieca pieri pret Delvega neaizsargāto seju. Kauli, audi un zobi padevās, un Delvegs krita atmuguriski, trāpīja pa automašīnas sānu, sabruka dīzeļdegvielas lāmā. Viņš

nezaudēja samaņu, toties šķita apdullis un rokā vēl joprojām turēja pistoli.

-      Tu esi līķis! Delvegs ieaurojās, pacēla roku un nospieda mēlīti. Lode ieurbās sienā Alvaresam labajā pusē, pārāk tālu, bet Alvaress negaidīja, kamēr Delvegs atgūsies un notēmēs labāk. Viņš aizskrēja. Nodunēja vēl trīs šāvieni. Alvaress sarāvās, tomēr nebija ievainots. Piespiedis kreiso plaukstu pie izejas brūces virs lāpstiņas, viņš steidzās pa sānielu. Vairs nebija ne šāvienu, ne soļu, tāpēc Alvaress apstājās, atbalstījās pret sienu un centās atgūt elpu. Viņš izrāva dzerokli, kas bija iestrēdzis ādā starp uzacīm.

Pēc brīža ierūcās kravas automašīnas dzinējs, un viņš atgriezās, lai pamestu skatienu uz ielu. Saikss vēl joprojām nekustīgs gulēja uz ceļa; kreisais vaigs bija nobrāzts, kauls droši vien lauzts. Viņš nekur neaizbēgs.

No izpūtēja cēlās dūmi, un automašīna pamazām virzījās uz priekšu. Abās pusēs bija novietoti automobiļi, tāpēc manevrs bija apgrūtināts. Arī sašautā riepa palēnināja gaitu. No bākas vēl joprojām plūda dīzeļdegviela.

“Kravas automašīna un kaujas raķetes tūlīt nozudīs, ja vien es kaut ko nedarīšu," Alvaress prātoja. Jau pēc dažām dienām tās būtu pārdotas Tuvo Austrumu melnajā tirgū. Viņš dziļi ievilka elpu. Pēdējā iespēja.

Alvaress noslaucīja kreiso roku biksēs un izskrēja uz ceļa, turoties pusē, ko vadītājs neredzēja. Viņš tuvojās kravas automašīnas aizmugurei un ar veselo roku tai pieķērās. Skaļi iestenējies, viņš palēcās un ievēlās kravas nodalījumā.

Viņš jau zināja, ko meklē un kur tas atrodams. Steigšus atvēris kasti, viņš izņēma signālraķeti. Automašīna spēji apstājās, un viņš zaudēja līdzsvaru, atsitot ievainoto plecu pret nirēja balonu. Viņš skaļi ievaidējās un brīdi gulēja nekustīgs, pūlēdamies aizgaiņāt sāpes, kamēr automašīna nesteidzīgi brauca atpakaļgaitā. Jākustas.

Ievilcis elpu, Alvaress sakoda signālraķeti zobos, lai atbrīvotu rokas un varētu attaisīt nodalījuma malu un izvelties ārā.

Ceļi uztvēra triecienu, un viņš sāpēs saviebās. Automašīna brauca viņam pāri, un viņš pagriezās uz muguras. Automobilis apstājās, un viņš gulēja starp abām aizmugurējām riepām. Oda pēc dīzeļdegvielas.

Tad Alvaress satvēra signālraķeti un turēja uzgali zobos, kamēr izvilka raķeti no cilindra. Vadītājs ieslēdza pirmo ātrumu. Alvaress ar zobiem atskrūvēja uzgali un aizspļāva to, pagrieza raķeti tā, ka zobos turēja apakšējo galu, ar rādītājpirkstu aptvēra aizdedzes auklu un parāva to.

Signālraķete iedegās, un trīsdesmit tūkstoši kandelu gaismas un karstuma izsprāga no tā gala, kas bija pavērsts prom no Alvaresa sejas.

Automašīna atkal virzījās uz priekšu, un Alvaress apvēlās uz labajiem sāniem, samierinoties ar mokošajām sāpēm plecā, lai varētu iegrūst raķetes degošo galu dīzeļdegvielas lāmā uz ceļa.

Tā nekavējoties aizdegās, un Alvaresa seju apdvesa tveice. Viņš steidzās attālināties no uguns. Tā ātri uzvijās līdz bākai un projām uz abām pusēm. Degvielā samirkušās riepas dega, atstājot uz zemes izkusušas gumijas pēdas.

Pēc brīža kravas automašīna pārbrauca Alvaresam pāri, un viņš palika guļam uz muguras, kodīgo dūmu ieskauts. Alvaress zināja, ka dīzeļdegviela nesprāgst kā benzīns, toties deg daudz kvēlāk. Jau pēc dažām sekundēm liesmas apņēma visu automašīnas labo sānu, un tā spēji apstājās.

Vēl joprojām gulēdams uz muguras, Alvaress ar kājām atgrūdās pret zemi, rāpjoties tālāk no uguns. Šķita, ka seja apdegusi saulē, un viņš saoda degošu matu smārdu. Vietējie uzmanīgi tuvojās, vērojot kravas automašīnu. Alvaress uzsauca, lai viņi atkāpjas, bet palika nesaprasts. Uzsprāga saspiesta gaisa tvertne, un troksnis līdz ar jaunām liesmām

beidzot pārliecināja vietējos bēgt. Saikss bija pamanījies piecelties un grīļodamies gāja prom.

Vadītāja puses durvis atvērās, un Delvegs izlēca no kabīnes, nolaidās četrrāpus un drudžaini kārpījās prom no degošās automašīnas. Nonācis drošā attālumā, viņš lūkojās uz liesmām, kas cēlas debesīs gar kravas nodalījuma brezentu, un saniknots ieaurojās.

Spēka pārvietoties Alvaresam nebija, bet viņš pacēla galvu un redzēja, ka Delvegs pievēršas viņam.

-    Vai tagad tu esi apmierināts, nelieti?

Alvaresam gribējās atbildēt apstiprinoši, bet viņš tikai ieklepojās. Delvegs draudīgi tuvojās, savilcis pirkstus dūrēs.

-    Es nedabūšu naudu, viņš šņāca. Toties izgriezīšu tev sirdi no krūtīm.

Viņš izņēma no maksts nirēja nazi. Tas mirdzēja liesmu gaismā. Alvaress atkal pacēla skatienu, lai novērtētu leņķi, pacēla kreiso roku un meta signālraķeti.

Tā trāpīja Delvegam tieši virs sirds uz dīzeļdegviela izmērcētā krekla.

78 . NODAĻA

Plkst. 17.38 pēc Austrumāfrikas laika

Viktors atvēra acis un brīdi nesaprata, kas notiek. Viss šķita nepareizi. Krāsas un skaņas likās nejēdzīgas. Pasaule bija brūna, ņirboša, savāda. Sāpēja galva. Viņš ieelpoja, bet nāsīs iekļuva ūdens, nevis gaiss.

Viriš klepodams pieliecās un izbāza degunu un acis no upes. Tverot gaisu, viņš brīdi karājās ar galvu uz leju. Viktors nezināja, cik ilgi bijis bez samaņas, bet droši vien tikai dažas minūtes. Viņš ātri novērtēja ķermeņa stāvokli, sasprindzināja plaukstas, rokas, kājas, pirkstus, pakustināja galvu, jūtot sāpju dzēlienus, bet visi locekļi klausīja. Nekādu būtisku ievainojumu.

Atsprādzējis drošības jostu, Viktors nokrita uz griestiem, kas pārvērtušies par grīdu, pakļuva zem ūdens un izrāpās pa sadragāto vadītāja puses logu. Stikla šķembas sagrieza kājās un rokas. Upe plūda lēni un bija tikai divas pēdas dziļa. Viņš piecēlās kājās, grīļodamies spēra soli prom no apgāztā džipa un juta, ka izmirkušās drēbes pielīp pie ādas. Viņš pacēla roku, sargādams acis no spožās saules.

Galvvidū iedzēla asa sāpe. Viktors izvilka no ādas garu metāla šķēpeli. Asinis sajaucās ar ūdeni un tecēja viņam pār vaigu. Viņš atbalstījās pret džipu un mēģināja atgūties, smagi elpodams. Kreisā kāja sāpēja vietā, kur saņēmusi automašīnas triecienu, un viņš pārnesa svaru uz labās kājas.

Daudzie sīkie savainojumi nesagādāja stipras sāpes, jo to liedza adrenalīns. Ja izdosies sagaidīt nākamo rītu, sāpes būs drausmīgas. Viņš alka tās sagaidīt.

Pametis skatienu apkārt, viņš atskārta, ka upes pretējais krasts ir divdesmit, bet tuvākais desmit jardu attālumā. Viktors pamanīja saspiestus krūmus un mazus, saliektus kokus, kas iezīmēja džipa ceļu pirms nobraukšanas no augstā krasta. Mutē parādījās metāliskā asiņu garša.

Viktors neredzēja slepkavas automašīnu. "Varbūt viņš ir miris. Tomēr es izdzīvoju, tātad varbūt ari ienaidnieks tepat kaut kur ir. Jāpārliecinās, jāredz līķis." Brīdi atpūties, viņš atgrūdās no džipa un devās uz tuvāko krastu, brienot pa ūdeni hdz ceļgaliem. Tas bija biezs un tumšs un kļuva arvien seklāks. Bez ieroča viņš jutās kails.

Spēris divus soļus dubļainajā krastā, viņš ieraudzīja krievu iznākam no koku aizsega. Viņš bija pieliecies, bet kustējās pārliecināti un rokā turēja Bizona sistēmas automātu.

Viktora miesā neieurbās deviņu milimetru lodes, tāpēc viņš apstājās un gaidīja. Krievs uzsmaidīja Viktoram un pamāja, aicinot līdzi. Viņus šķīra pieci jardi.

-     Tev paveicies, ka viņš tevi grib dzīvu, krievs sacīja.

-    Pagaidām.

Viktors klusēja.

Katrā pikapā bija divi krievi. Kur palicis otrs? Viktors gausi tuvojās un tēloja, ka ir ievainots smagāk nekā patiesībā. Viņš palūkojās apkārt. Aiz kokiem un krūmiem nebija redzams ceļš, bet viņš zināja, ka tas ir apmēram simt jardu tālāk. Saule spīdēja spoži, bet koku aizsegā valdīja tumsa. Trīs jardi.

Krievs māja, lai Viktors nāk vēl tuvāk, un viņš turpināja iet, līdz ar katru soli saviebdamies, it kā ciestu mokas. Lai kaut ko mēģinātu, vajadzēja piekļūt blakus, bet viņš zināja, ka uzreiz saņems automāta laides sitienu pa galvaskausu.

Viņš neapvaldīja elpošanu, ļāva adrenalīnam brīvi plūst, saasinot maņas, piešķirot spēku muskuļiem. Divi jardi.

Vēl solis, un Viktors uzbruks, cerot, ka krievs noticējis viņa vājumam; tā bija niecīga iespēja, toties vienīgā.

Krievam aiz muguras kāds salti noteica: Viņu nogalināšu tikai es.

Apslāpēti šāvieni. Divi.

Uz vienu mirkli saviebis seju izbrīna, baiļu un sāpju pilnā izteiksmē, krievs krita uz priekšu. Ķermenis saļima, un viņš sabruka ar seju dubļos. Divas lodes mugurkaulā, tik tuvu viena otrai, ka saskārās.

Desmit jardu attāluma Rīds nekustīgi stāvēja aiz līķa. Viņš turēja Gloka sistēmas pistoli abās rokās un tēmēja Viktoram sirdī. Nerunāja. Un nemirkšķināja acis.

Viktors ievilka elpu, apjautis, ka tūlīt mirs. Šis ienaidnieks negribēja saņemt viņu dzīvu. No tāda attāluma Viktors nemūžam neaizšautu garām, pat būdams ievainots, un viņš zināja, ka arī slepkava nekļūdīsies. "Vienīgo aizsegu varētu sasniegt, pietuvojoties slepkavam, jo viņš stāvēja pie kokiem. Un tas neizdotos arī tad, ja man būtu veselas abas kājas. Vel bezcerīgāk būtu atgriezties upē pie džipa. Pat tad, ja mugurā neieurbtos lode, ko es darītu pēc tam? Neko." Viktors vairs nekā nevarēja glābt savu dzīvību.

Tas bija pareizi mirt no sava amata brāļa rokas. Norimovs reiz bija teicis, ka Viktors ļoti rūpējas par savu dzīvību, bet dažreiz uzvedas kā cilvēks, kurš alkst nāves. Tagad šī vēlēšanās piepildīsies.

Parādot ienaidniekam, ka neslēpsies un nelūgsies, Viktors spēra soli uz priekšu un iztaisnoja muguru. Tas bija nieks, tomēr viss, kas Viktoram atlicis, kamēr viņš gaidīja lodi sirdī vai galvā. Ilgi gaidīt nenācās.

Rīds izšāva.

79 . nodaĻa

/

PlKST. 17.41 pēc Austrumāfrikas iaika

Bet viņš nešāva uz Viktoru.

Nočabēja krūmi. Rlds nekavējoties apsviedās trokšņa virzienā deviņdesmit grādus pa kreisi. Viņš raidīja lodi tumsā zem zariem, nometās uz viena ceļgala, samazinot ķermeņa laukumu un vienlaikus radot stabilāku tvērienu. Izšāva vēlreiz. Pretinieks raidīja apslāpētus mašīnpistoles šāvienus, un lodes kapāja dubļus Rīdām apkārt.

Kamēr Rīda uzmanību novērsa otrs krievs no pikapa, Viktors nevilcinājās un metās skriešus pretī Rīdām, mirušajam krievam un mašīnpistolei, ko tas vēl joprojām turēja rokā.

Rīds atkal izšāva uz neredzamo pretinieku, un no koku pudura atskanēja kliedziens. Viktors virzījās ātri, bet Rīds jau bija pagriezies. Viktors saspringa, gaidot lodi, bet ieraudzīja, ka Rīda pistoles aizslēgs ir atvilkts.

Tukšs.

Mašīnpistoli Viktors satvēra abās rokās, pacēla un grasījās šaut, bet Rīds metās viņam virsū un pagrūda stobru malā. Viņš satvēra Viktora kreklu mirkli pirms tam, kad aizāķēja pēdu aiz kājas.

Viktors krita uz muguras, izstiepis labo roku, bet neatlaida ieroci. Rīds uzgūlās viņam virsū, ar savu svaru aizcērtot elpu.

No mašīnpistoles stobra izšāvās liesmas. Misiņa čaulītes

gūlās dubļos. Atsitiena dēļ Viktora roka pašļuka sānis. Rīds spieda Viktora rādītājpirkstu uz mēlītes. Aptvere bija tukša jau pēc trim sekundēm, un pēdējā lode trāpīja krūmā.

Diemžēl Rīda mati bija pārāk īsi, lai tajos ieķertos, tāpēc Viktors centās izdurt pretiniekam acis, bet Rīds jau vēlās prom. Viņš piecēlās dažu jardu attālumā, un arī Viktors uztrausās kājās.

Abi vīrieši bridi lūkojās viens otram acīs. Novērtēja pretinieku. Slepkavas augums bija kalsns, bet Viktors zināja, ka tas slēpj spēku un ātrumu.

No slepkavas labās auss tecēja asinis. Kreklu klāja sarkani traipi vietās, kur atradās seklas brūces uz torsa un rokām, droši vien avārijas rezultātā. Nosvīdušajā sejā vīdēja stindzinoši bezkaislīga izteiksme, nepaužot dusmas, nepacietību vai pat apņēmību. Šķita, ka prātā nav nevienas domas, dvēselē nav nekādās jūtu atblāzmas.

Kustēdamies lēni un mierīgi, Rīds ievirzīja labās rokas īkšķi un rādītājpirkstu zem kreisās piedurknes, izņēma nazi no locītavas maksts un plūstošām kustībām atlocīja asmeni.

Tas bija četras collas garš, daļēji robots kriss ar gladiatora smaili. Keramikas asmens bija melns un matēts, tikpat izturīgs kā tērauds, bet daudz vieglāks un asāks, turklāt to neuzrādīja metāla detektori. Viktors nekad tādu nebija redzējis. Acīmredzot tas bija darināts ekspertam pēc īpaša pasūtījuma.

Viktors spēra soli atpakaļ.

Viņus šķīra pieci jardi pietiekami daudz, lai Viktors norautu kreklu un aptītu to ap kreiso roku. Viņš cieši satvēra audumu dūrē, lai tas neizkustētos. Rīds pamāja, apliecinot cieņu ienaidniekam.

Krustos Viktoram samilza sāpes avārijā vai iepriekšējā kritienā sadragātais skriemelis. Kļuva arvien sliktāk, bet viņš to slēpa. Ari Rīds stāvēja tik stalts, it kā nebūtu savainots

un neasiņotu. Neviens no abiem neizrādīja vājumu, lai otrs to neizmantotu sev par labu.

Rīds turēja nazi labajā rokā ar smaili uz augšu. īkšķis uzgūla asmens vidum. Viņš pacēla to virs krūtīm un stāvēja, iepletis kājas plecu platumā, nedaudz ieliecies ceļgalos, gatavs nekavējoties mainīt līdzsvaru. Viktors stāvēja tāpat. Viņš bija garāks par ienaidnieku. Tam nebija nozīmes.

Viktors spēra vēl soli atpakaļ, instinktīvi attālinoties no asmens, bet arī virzoties tuvāk upei, kur ūdens palīdzēs balstīt kāju.

Neticami straujā lēcienā Rīds metās uz priekšu un grūda asmeni Viktoram kaklā. Dzirdot, kā nazis šķeļ gaisu, Viktors izvairījās un ar aptīto roku apturēja nākamo dūrienu vēderā, trāpot pa asmeni no augšas ar plaukstas locītavas virspusi. Viktors sita ar labo roku, cerot trāpīt ienaidniekam pa žokli.

Slepkava atkāpās, ar kreiso roku apturēja sitienu un vēzēja nazi augšup. Viktors to redzēja un parāvās sānis, tomēr nazis pārgrieza labās rokas ādu. Tas bija tik ass, ka viņam gandrīz nesāpēja.

Abi vienlaikus spēra soli atpakaļ, jo bija viegli ievainojami un negribēja lieki riskēt. Abu sejas izteiksmes bija stingas, bezkaislīgas.

Viktors apsvēra taktiku un zināja, ka tā dara arī pretinieks. Slepkavam bija nazis, tomēr viņš nebija muļķis un negrasījās akli mesties uzbrukumā pirms īstā mirkļa. Pirmajā sadursmē Viktors bija ievainots, toties slepkava palicis neskarts. Ienaidniekam vajadzēja tikai to atkārtot, ar katru reizi nogurdinot upuri. Taču Viktors domāja, ka viņš izmēģinās kaut ko citu.

Rīds metās uz priekšu, augstu pacēlis nazi, un centās trāpīt Viktoram acīs. Viktors uzminēja šādu manevru un atlēca atpakaļ brīdī, kad slepkava spēji mainīja uzbrukuma virzienu un trieca nazi lejup. Asmens, kam vajadzēja iedurties Viktoram kaklā, šķēla tikai gaisu.

Pasitis uzbrucēja labo roku malā, Viktors spēra viņam pa vēderu. Rīds pacēla kreiso roku un uztvēra sitienu, kas nenodarīja nekādu ļaunumu.

Drīz vien Viktors ar kāju sataustīja ūdeni. Nākamais uzbrukums bija zibenīgs, un tam sekoja nākamie, bet Viktors izvairījās. Rīds neatkāpās un līdz ar katru dūrienu nāca uz priekšu, liekot pretiniekam aizstāvēties. Viktors pūlējās nepieļaut, lai asmens trāpa miesā. Viņš bloķēja sitienus un izvairījās, vienmēr atkāpjoties. Ūdens sniedzās līdz stilbu vidum. Rīds piepeši mainīja uzbrukuma taktiku, un nazis pāršķēla Viktora vēdera ādu, jo viņš nepaguva izlocīties.

Viktors sarāvās un klusībā izlamāja sevi, jo izrādīja sāpes. Ūdens palēnināja viņa gaitu, tomēr tajā bija vieglāk iet ar ievainoto kāju. Arī ienaidnieka ātrums mazinājās, bet refleksi bija apdullinoši strauji. To pierādīja siltās asinis, kas ritēja Viktoram pa vēderu un roku. Brūce vēderā nebija dziļa, bet viņš juta audus plīstam līdz ar katru kustību. Viktors apņēmās nepieļaut, lai ievainojums viņu aizkavē. "Ja nāksies sevi uzšķērst… lai tā būtu."

Viņš atvairīja uzbrukumus, cerot ienaidnieku nogurdināt, un gaidīja iespēju uzbrukt pats. Krekls, kas sargāja roku, bija pārgriezts desmit vietās, bet pagaidām nepielaida naža asmeni tuvāk. Nazis bija ārkārtīgi ass, bet tik un tā nespēja ar vienu griezienu pāršķelt visas auduma kārtas. Tomēr katrs uzbrukums darīja savu, un Viktora vairogs bija nolemts iznīcībai. Ja paveiksies, tas noturēsies vēl dažas minūtes un tad izjuks. Un tad Viktors kā vairogu izmantos kailas rokas.

Piepeši Rīds sastinga, ļaujot Viktoram spert dažus soļus atpakaļ. Ūdens sniedzās gandrīz līdz ceļgaliem. Ienaidnieks negribēja turpināt nerimstošo uzbrukumu un iztērēt enerģijas rezerves. Viņš zināja to pašu, ko zināja Viktors: aizstāvēšanās nogurdina mazāk. Viņš taupīja spēkus, jo saprata, ka divcīņa būs ilga. Līdz ar nogurumu reakcija kļuva lēnāka.

Viktors uzdrošinājās novērst skatienu no ienaidnieka un

atri palūkojās apkārt, meklējot kaut ko noderīgu. Krastā starp kokiem slēpās otrs krievs, kuru sašāvis slepkava. Viņam blakus bija mašīnpistole, bet Viktors nevarēja to sasniegt. Arī atmuguriski nedrīkstēja iet. Otrs krasts bija pārāk tālu. Viņš nepaspētu. Tumsā varbūt varētu aizbēgt, ja izdotos palielināt attālumu, bet, ejot šādā ātrumā, viņš jau būs miris. Vēderu un roku klāja lipīgas asinis. Mugura un kāja sāpēja. "Jādomā. Jādomā."

Rīds atkal tuvojās, vicinādams nazi gar Viktora vidukli un mēģinādams iedurt padusē, kad neizdevās trāpīt virs tās. Viktors neveikli atvairīja asmeni un bija spiests pagriezt roku tā, ka delna pavērsta augšup. Viņš neriskēja izmantot apakšdelma pusi, kur tieši zem ādas bija artērijas.

Atgrūdis nazi, Viktors juta, ka tas iegrimst apakšdelma ādā. Asmens uz brīdi iestrēga starp krekla kārtām, un Viktors izmantoja šo iespēju, lai mestos uz priekšu un ietriektu elkoni pretiniekam krūtīs. Viņš cerēja ielauzt ribas.

Lai pagūtu izvairīties, Rīds upurēja līdzsvaru un pārnesa visu ķermeņa masu uz vienas kājas. Elkonis viegli skāra krūškurvi. Viktors bloķēja nākamo sitienu ar apsaitēto roku. Uz krekla parādījās sarkani traipi.

Nākamo naža dūrienu Viktors atvairīja ar kreiso apakšdelmu, mēģinādams ar labo roku sagrābt pretinieka plaukstas locītavu. Rīds bija ātrāks un pārtvēra Viktora plaukstas locītavu kreisajā rokā. Viktors spēji paliecās uz priekšu un ar pieri sita pretiniekam pa seju, iekams tas paguva reaģēt.

Rīds iestenējās, streipuļodams atkāpās un atlaida Viktora roku. Viņa acis asaroja, un no plīsuma virsdegunē plūda asinis. Viņš drudžaini vicināja nazi, neļaujot Viktoram tuvoties.

Viktors turējās nostāk no nāvējošā asmens, izmantojot iespēju atgūties. Rīdām no zoda lāsoja asinis. Viktors divas reizes dziļi ieelpoja, lai gan pietiktu ar pirmo.

Slepkava uzbruka, pacēlis nazi augstu gaisā. Viktors spēra soli sānis un ar elkoni mērķēja Rīdām pa deniņiem. Rīds

pacēla kreiso roku. Nazis tuvojās Viktora vaigam, bet viņš pieliecās, iztaisnojās un spēra ar labo kāju. Rīds parāvās atpaka], izvairoties no uzbrukuma, bet nesaglabāja līdzsvaru.

Ar kreiso roku Viktors pasita nazi sānis un raidīja labo dūri Rīdām sejā. Pirkstu kauliņi trāpīja pa žokli, bet noslīdēja garām; ienaidnieks bija pārāk straujš.

Rīds atguva līdzsvaru un metās virsū Viktoram, kurš ar abām plaukstām satvēra viņa roku un pavērsa sānis, tomēr bija spiests to atlaist un aizvirpuļot malā, lai izvairītos no Rīda sitiena. Abi atkāpās. Upes gultne bija cieta un akmeņaina.

Pat Viktora ienaidnieks šķita noguris. Viņš bija pavēris muti un kampa gaisu. Divi vienlīdz spēcīgi pretinieki, no kuriem neviens nespēja pabeigt kauju ātri, bija iesaistījušies nogurdināšanas cīņā. Līdz ar katru uzbrukumu un izvairīšanos viņi zaudēja spēkus un tuvojās mirklim, kad nogurums izraisīs neizbēgamo kļūmi. Bet Viktoram asiņoja abas rokas, vēders un krūtis, un viņš zināja, ka sasniegs liktenīgo brīdi pirmais.

Sāpes bija drausmīgas. Viņš ne mirkli vairs nespēja tās slēpt. Rokas šķita smagas. Krekls bija sadriskāts un mirka ūdenī un asinīs; vairogs kļuva par apgrūtinājumu. Viktors to nopurināja un jau gribēja sviest pretiniekam, bet tas butu nožēlojams žests. Viņš negrasījās pazemoties.

Krūtis cilājās, tverot gaisu. Viņš samirkšķināja acis, lai atbrīvotos no sviedriem. Rīds metās uz priekšu. Viktors ar kreiso apakšdelmu uztvēra asmeni un juta, ka tas iegriežas ādā. Arī Rīds to saprata, un viņa acis iedzalkstījās. Viktors atgrūda viņu, mēģināja uzbrukt, bet sagrīļojās un sāpēs saviebās. Viņš tēloja.

Jau sajutis uzvaras garšu, Rīds atkal uzbruka un ļāvās dedzībai. Viņš atmeta protokolu, dūra pārāk tālu. Viktors atkāpās sānis, ar labo apakšdelmu atstūma nazi un trieca kreiso dūri Rīdām sejā.

Atskanēja būkšķis, un sitiens pasvieda Rīdu sāņus. Viņš pārsteigts nolaida rokas. Viktors pagriezās un raidīja vēl vienu sitienu, cenšoties izmantot mirkli, bet Rīds jau notupās, un Viktors atskārta, ka ir piemuļķots un pretinieks izmantojis tādu pašu taktiku.

Rīds pielēca kājās ļoti tuvu Viktoram, un nazis zibenīgi šāvās uz viņa kakla pusi.

Viktors darīja vienīgo, ko spēja. Viņš pacēla kreiso roku tam ceļā.

Naža smaile šķēla ādu, muskuļus un asinsvadus, saskrāpējot elkoņa un spieķakaulu. Tā izdūrās cauri rokai, un melnais, matētais asmens kļuva sarkans. Viktoram sejā iešļācās asins lāses. Viņš iestenējās, centās neiekliegties. Kājas saļima.

Viņš pieķērās ienaidnieka plaukstas locītavai, mēģināja izvilkt nazi, bet spēks bija zudis. Rīds grozīja nazi, palielināja brūci, pielēja eļļu sāpju ugunij. Asinis plūda straumē. Viktors sakopoja visu gribasspēku, lai paliktu stāvam kājās. Viņš bija zaudējis visu. Rīds savilka lūpas ļaunā smaidā.

Tas Viktoru ievainoja daudz sāpīgāk nekā nazis un trāpīja kaut kur ļoti dziļi, atgādinot, ka viņš vēl nav miris. Vēl bija viena iespēja glābt dzīvību.

Viņš gāzās atmuguriski, tīši krita.

Rīds satvēra Viktoru, cenšoties viņu apturēt, bet nepaguva. Lai ļautu Viktoram krist, nāktos atlaist nazi. Ja ari viņš kristu, tad uzgultos Viktoram virsū, mīkstinātu triecienu un vienlaikus iesprostotu pretinieku zem ūdens. Tā būtu pat vieglāk viņu piebeigt.

Tāpēc ari Rīds krita.

Pirms viņi sasniedza ūdeni, Viktors pacēla labo kāju un pabāza ceļgalu zem Rīda krūšu kaula.

Viktors nozuda ūdenī, uztverot abu augumu svara triecienu. Ūdens to mīkstināja, bet akmeņainā gultne pastiprināja. Viss šis spēks izplūda caur Viktora ceļgalu tieši Rīda saules pinumā.

Rīds iekliedzās; viņa diafragma bija paralizēta, un gaiss izplūda no plaušām. Tajā mirklī viņš zaudēja visu spēku.

Viktors nekavējoties grūda augšup kreiso roku. Tā ar visu iedurto nazi iznira no ūdens, un viņš ietrieca naža smaili Rīdām kaklā. Colla asmens iegrima angļa miesā. Rīds iepleta acis.

Lai arī galva bija zem ūdens, Viktors rāva asmeni pa labi un pa kreisi, sāpēs kliedzot, bet vienlaikus plosot Rīda kaklu. Asmens pret kaut ko atdūrās. Miega artērijas biezā sieniņa.

Rīds atrāvās, piespiedis plaukstas pie kakla, bet bija jau par vēlu. No brūces izšļācās asinis.

Tobrīd Viktora ūdeņainās debesis kļuva sarkanas. Rīds iekrita upē, saviļņojot ūdeni.

Spēji izniris, Viktors ievilka plaušās gaisu. Viņš gausi piecēlās, saudzējoši satvēris caurdurto roku. Rīds šūpojās ūdenī, tumši sarkana mākoņa ieskauts, un izmisīgi centās apturēt asinis, paveicot neiespējamo saglabājot dzīvību.

Viktors nepievērsa viņam uzmanību. Nazis bija iedūries rokā līdz spalam, un asinis tecēja gan no augšas, gan apakšas. Izmantojot tikai labo roku, Viktors noņēma jostu un apsēja to ap kreiso bicepsu, cik cieši vien spēja. Viņš iespieda metāla āķīti jostas ādā, lai radītu jaunu caurumu.

Ja izrautu nazi, viņš uzreiz nomirtu, tāpēc nolēma to atstāt brūcē. Josta bija pagaidu risinājums. Spriežot pēc asins plūsmas ātruma, bija pārgriezti gandrīz visi lielie rokas asinsvadi. Viktors aplēsa, ka jau pēc pusstundas noasiņos līdz nāvei. Iet viņš droši vien nevarēs jau pēc piecpadsmit minūtēm, varbūt divdesmit, ja paveiksies.

Rīds iekrācās, un no mutes uzburbuļoja asinis. Viņa seja bija balta, un košās asinis blakus šķita gandrīz melnas. Viņš palūkojās uz Viktoru, nemirkšķinot acis. Tajās nebija ne baiļu, ne naida, tikai samierināšanās ar likteni. Viktors prātoja, kas būs redzams viņa acīs, kad beidzot pienāks nāves brīdis. Vēl pēdējo reizi viņš novērsās no Rīda un domāja par Rebeku.

Viņš grīļodamies izbrida krastā un gāja starp kokiem, sekojot pa džipa pēdām, līdz ieraudzīja krievu pikapu ceļa malā. Viņš streipuļodams tuvojās automašīnai. Atslēgas bija aizdedzē.

Viktors brauca uz pilsētu, ik pa brīdim ielūkodamies paneļa pulkstenī. "Vajadzētu tikt iespējami tālāk no pilsētas un pat valsts, nevis doties uz slimnīcu. Tomēr nepietiek laika, ja es to mēģinātu, tad noasiņotu pie stūres."

Plakstiņi šķita neizturami smagi. Sala arvien vairāk. Viņš žāvājās, apturēja automašīnu pie Tangas slimnīcas un grīļodamies iegāja neatliekamās palīdzības nodaļā, jūtot, ka zaudē samaņu. Viņu sagaidīja kliedziens.

Medmāsa satvēra viņu aiz labās rokas un veda prom pa gaiteni. Viņš mēģināja sekot, bet noslīga uz ceļiem. Sieviete kaut ko sauca un uzdeva jautājumus. Viktors neko nesaprata. Tad kāds ierunājās angliski, un Viktoram izdevās dabūt pār lūpām vismaz dažus vārdus viņš izkliedza savu asinsgrupu, cik skaļi vien spēja. Kāds pierāva viņu kājās, neļaujot nokrist. Redze pamazām zuda. Apkārt drūzmējās cilvēki, medmāsas, varbūt arī ārsti.

Nočīkstēja riteņi.

80 . nodaĻa

Dāresalāma, Tanzānoa

Trešdiena

Plkst. 12.03 pēc Austrumāerikas laika

Saikss centās saglabāt mieru, bet zināja, ka tas neizdodas. Pēdējās divās dienās viņš gandrīz nemaz nebija gulējis, bet jutās pārāk saspringts, lai būtu noguris. Kaut gan ēkā bija lieliski kondicionēts gaiss, Saikss mēģināja nepievērst uzmanību miklumam, kas krājās padusēs.

Pēc traģēdijas viesnīcā Saikss bija steigšus pametis valsti un šķērsojis ziemeļu robežu, iebraucot Kenijā. Viņš pārcilāja visas savas izredzes, vienlaikus rijot skābi samazinošos līdzekļus un vemjot, kad to aptrūkās. Beigu beigās viņš saprata, ka viņam nepietiek drosmes un zināšanu bēgļa dzīvei.

Ja viņš ļoti censtos, varbūt izdotos visu sakārtot pietiekami, lai pārciestu neizbēgamās sekas. Bet viesnīcā bija ieradies Rlds. Viņš par to bija pilnīgi pārliecināts. Cilvēks, kurš nošāva Vihmenu. Un vienīgais izskaidrojums Rīda klātbūtnei bija tāds, ka Fērgusons sūtījis slepkavu nogalināt Saiksu. Ar to pietika, lai Saiksa prioritātes mainītos. Bagātība un karjera ieņēma otro vietu pēc izdzīvošanas.

Viņš ieradās ASV vēstniecībā un kopš tā brīža bija nodots CIP rokās. Pirms desmit minūtēm viņu no istabas aizveda uz pārvaldes kabinetu vēstniecības kompleksa pagrabā.

Klusēdams Saikss lūkojās uz Prokteru, kurš sēdēja pie pārāk maza galda. Desmit sekundes. Divdesmit. Prokters redzēja, ka Saiksam ir grūti sākt runāt.

-    Vai vēlaties apsēsties? viņš jautāja.

-    Ja neiebilstat, es labprāt pastāvēšu.

-    Labi, kājas ir jūsu.

Saikss turēja rokas aiz muguras, apņēmies saglabāt pašcieņu. Tas galu galā bija vienīgais, kas viņam palicis. Saikss runāja trīsdesmit minūtes. Viņš sāka ar svarīgāko. Kā Fērgusons vērsās pie viņa un izskaidroja plānu, kā viņš piekrita, savervēja Kenardu un Samneri, izmantoja Samneri Teserakta nolīgšanai un izdomātu pasūtījumu uzticēšanai, kā lika Hoitam nolīgt Stīvensonu, paslēpa naudas pēdas Eljota Seifa firmā un "Olimpā", sūtīja Maklariju pie Teserakta, kad Stīvensons netika galā ar uzdevumu, kā sūtīja Rīdu pie Kenarda, Hoita, Seifa, Samneres un Teserakta un maldīgi domāja, ka Rīds Kiprā guvis panākumus, kā atšifrēja zibatmiņu, atrada un izcēla raķetes… un kā viss sagāja grīstē.

Kad viņš apklusa, Prokters šķita pārāk mierīgs, ņemot vērā visu dzirdēto.

-    Tik daudzi cilvēki gāja bojā! Un šīs ārkārtīgi nelikumīgās darbības mērķis bija pārdot "Oniksa" raķetes tam, kurš solīs visvairāk? viņš painteresējās.

-    Jā, Saikss atzina. Mēs to darījām naudas dēļ.

-     Ļoti labi. Prokters šķita priecājamies par Saiksa labprātīgo sadarbošanos. Un jūs bijāt iesaistīts šajā operācijā no paša sākuma, vai ne, Saiksa kungs?

Viņš zināja, ka saņems bargu sodu. Un pelnītu.

-    Jā, es tajā strādāju no pirmās dienas.

-    Es augsti vērtēju jūsu atklātību. Saprotu, cik grūti jums ir.

Kas te notika? Vai Proktera balsī jautās līdzjūtība? Viņš

acīmredzami gatavoja Saiksu nāvējošam triecienam.

-    Jūs droši vien izbrīnīs vēsts, ka daudz ko no tā, ko nupat pastāstījāt, es jau zināju, Prokters sacīja.

-    Kādā veidā? Saikss juta kaut ko vēderā uzsprāgstam.

-   Nav svarīgi. Pats galvenais, ka vērsāties pie manis labprātīgi. Ja es butu spiests jūs arestēt, šī saruna būtu daudz nepatīkamāka. Pastāstiet man vairāk par pirmdienas notikumiem!

Saiksam izkalta rīkle. Viņš pavēstīja par Delvegu un Vihmenu, par raķešu izcelšanu no fregates un atgriešanos viesnīcā, par sarunu ar Fērgusonu. Pēc tam viss sabruka. Viņš stāstīja to, ko atcerējās.

Prokters klusējot klausījās un ik pa brīdim pamāja. Kad Saikss visu bija pateicis, Prokters jautāja: Kāpēc viesnīcā bija Teserakts?

Saikss papurināja galvu. Vienīgais izskaidrojums varētu būt tāds, ka viņš meklēja mani.

-    Kā viņš par jums vispār uzzināja?

-    Samnere nojauta, ka kļuvusi par slepkavas mērķi, un aizbēga no Rīda. Viņa sadarbojās ar Teseraktu, meklējot mūs ar Fērgusonu. Laikam jau viņa noskaidroja mūsu vārdus. Nezinu, kā.

Prokters vēl brīdi klusēja, bet pēc tam uzdeva jautājumus. Daudz jautājumu. Saikss atbildēja. Atklāja visus nelāgos sīkumus, bet noklusēja, ka redzējis Rīdu Tangā, jo negribēja atklāt Prokteram, ka izsūdz grēkus tikai bailēs no Fērgusona. Šī informācija droši vien uznirs vēlāk, un lai tā būtu, bet pagaidām Saikss nodevīgo neģēļu hierarhijā gribēja sajusties nedaudz augstāk par Fērgusonu.

-    Jūs esat aizpildījis daudz neizskaidroto vietu šajā ļaunajā un nicināmajā stāstā, Prokters secināja, un es esmu par to pateicīgs. Tomēr jūs apzināti iesaistījāties noziegumā, par ko pienākas likumā noteiktais bargākais sods.

-    Es to saprotu. Un samierināšos ar sekām.

Bija labi justies cienījamam, kaut tikai dažas minūtes.

-    Bet varētu uzskatīt, ka jūs tikai pildījāt pavēles, Prokters turpināja. Fērgusons sāka visu šo dīvaino dēku, un jūs esat viņa neprāta upuris. Saikss nezināja, kā atbildēt,

tāpēc klusēja. Redzu, ka jūs nevēlējāties piedalīties operācijā, bet bijāt nokļuvis spīlēs. Fērgusons bija jūsu priekšnieks, šīs organizācijas varonis. Jums nebija citas iespējas kā vien paklausīt, un es to saprotu. Mēs no pašas pirmās dienas mācām jums pakļauties priekšniekiem, pildīt nesaprotamas pavēles, jo jūs ne vienmēr zināt visus faktus. Un jums tās jāpilda pat tad, ja nepiekrītat, jo pretējā gadījumā varat iznīcināt kaut ko ļoti svarīgu.

Ja vien Saikss nemaldījās, tuneļa galā nupat bija uzspīdējusi gaisma.

-    Jūs esat bijis apbrīnojami padevīgs savam priekšniekam, Prokters turpināja. Bet tagad jums jāizvēlas, kam dāvāt savu uzticību pārvaldei vai savam skolotājam.

Lēmums bija pieņemts acumirklī, bet Saikss noskaitīja līdz desmit, lai radītu iespaidu, ka izvēle ir mokoša. Šī pauze lieliski atspoguļoja iekšējo cīņu, kam bija jā notiek viņa sirdī.

-    Es esmu uzticīgs pārvaldei, Proktera kungs.

Prokters svinīgi pamāja. Ļoti priecājos par šādu atbildi.

Ļoti. Jo man vajag jūsu palīdzību.

-    Es laikam nesaprotu.

-    Lielāko daļu no tā, ko man stāstījāt, nav iespējams pierādīt, vai ne?

Saikss bridi domāja. Nē, Proktera kungs.

-    Un tur slēpjas problēma.

-    Es tomēr nesaprotu.

-    Jūsu vārdi ir pretrunā ar Fērgusona teikto.

-    Tieši tā. Saikss pamāja.

-    Un Fērgusona liecība ir nozīmīgāka.

Iedomājoties, ka Fērgusons izkļūs no šīs ķezas neskarts,

Saikss juta asinis uzvirmojam, bet viņa balss izklausījās žēla, nevis dusmīga: Nav taisnīgi…

-    Protams, bet tā nu tas ir. Tātad jārīkojas gudri, vai ne?

Saikss apjuka. Jā, Proktera kungs.

-     Fērgusons nezina, kas noticis un ko jūs man atklājāt.

Lūk, ko es no jums vēlos. Turpiniet tāpat kā parasti un dariet visu, ko Fērgusons jums liek. Tikai ierakstiet. Prokters piecēlās un ar abām plaukstām atbalstījās pret galdu.

-      Man vajag pierādījumus pietiekami daudz, lai Fērgusonam aizžņaugtu rīkli un pat viņš nespētu atbrīvoties. Pierādījumiem pret Fērgusonu jābūt tik pārliecinošiem un apsūdzībām tik bargām, lai to nevarētu noklusēt. Cilvēkiem jāzina, kas noticis.

Beidzot Saikss saprata. Prokters gribēja pārliecināties, ka šis atgadījums netiks paslēpts kādā skapi.

-   Ja Fērgusons stāsies taisnās tiesas priekšā, es varēšu aizmirst visus jūsu līdzšinējos pārkāpumus, Prokters turpināja. Es neaizmirsīšu tos, kas palīdzēja. Bet negribu arī piespiest jūs darit kaut ko tādu, ko nevēlaties.

Saikss atlieca muguru, jo apzinājās, ka viņam jau pietiek pierādījumu, lai iedzītu naglas Fērgusona zārkā. Tas sagādās prieku. Saikss nemanāmi pasmaidīja. Viņš saprata, kas viltīgajam kūmiņam padomā. "Prokters kļūs par cīnītāju, kurš attīrījis CIP no netīrumiem, kurš pierādījis, ka viens no pārvaldes godinātajiem varoņiem līdzinās sapuvušam ābolam. Šāds panākums nodrošinātu viņam direktora vietu jau pēc dažiem gadiem. Un pēc tam… Kas zina? Prokters kaut ko sasniegs. Un, ja es arī turpmāk rīkotos tikpat gudri kā līdz šim, tad varētu Prokteram sekot." Saiksam bija gatavs plāns.

-     Es vēlos visu vērst par labu, viņš teica. Tā bija balta patiesība.

Prokters pasmaidīja. Lieliski.

81 . NODAĻA

Plkst. 13.13 pēc Austrumāfrikas laika

-    Kā tu jūties, Antonio?

Alvaress izelpoja un pacēla saitē iekārto labo roku, cik augstu vien spēja. Viņam bija iedoti pretsāpju līdzekli, un tic notrulināja.

-     Man teica, ka visam vajadzētu labi sadzīt, Prokters sacīja.

-    Bet es vēl ilgi nevarēšu mest bumbu.

Prokters ienāca viesnīcas istabā, un Alvaress aizvēra durvis. Istaba bija maza, bet tagad šķita vēl šaurāka, jo Prokters aizņēma lielu daļu brīvās vietas.

-    Vai zini, cik daudz asiņu tu zaudēji?

-     Nē. Alvaress papurināja galvu. Bet droši vien es tagad esmu daļēji afrikānis.

Viņš ar vienu roku pavirzīja somu malā un apsēdās uz vienīgās gultas. Nelielajā somā bija tikai netīrā veļa un dažas personiskās mantas. Drēbes viņam mugurā bija nopirktas, kamēr viņš pavadīja nakti slimnīcas gultā. Pārvaldes helikopters pārveda viņu uz Tanzānijas galvaspilsētu, un viņam piešķīra istabu viesnīcā.

-     Bet tev paveicās, ka nenotika nekas sliktāks, Prokters jau daudz nopietnāk teica. Kāpēc tu devies prom, nevienam neziņojot? Kas tev bija padomā?

-    Nebija daudz laika domāt.

Prokters sarauca pieri. C1P virsniekam vajadzētu atbildēt citādi.

-    Man ir sadevuši pretsāpju līdzekļus.

-     Labi, izlikšos, ka to nedzirdēju. Prokters pasmaidīja.

Alvaress klusēja, paņēma minerālūdens pudeli labajā rokā

un mēģināja noskrūvēt korķīti ar kreiso, bet pudele bija norasojusi un pārāk slidena, lai viņš to noturētu.

-    Es palīdzēšu, Prokters sacīja, pienācis tuvāk.

-    Nē, pateicos. Alvaress piespieda pudeli pie krūtīm un beidzot noņēma korķīti. Iedzēris nelielu malku, viņš nolika pudeli.

-     Neesi tik izslāpis, kā biji domājis? Prokters painteresējās.

-    Laikam gan.

-    Zini, Prokters ieminējās, man tiešām gribas uz tevi saaurot par to, ka nepakļāvies pavēlēm.

-    Kāpēc jūs to nedarāt?

-    Jo nezinu, vai mani neurda tikai aizvainotais pašlepnums. Tu galu galā paveici labu, kaut gan neparastu darbu.

-    Mēs nedabūjām raķetes.

Prokters paraustīja plecus. Tiklīdz Ozols nomira un zibatmiņa pazuda, bija skaidrs, ka raķetes nekad nenonāks mūsu rokās. Tā bija neveiksme kopš paša sākuma, kaut gan Čembersa centās tēlot pretējo. Tajā mirklī Alvaress paberzēja plecu, bet Prokters turpināja: Tu panāci, lai raķetes nesaņemtu neviens cits, un tas ir pats svarīgākais.

-    Saglabājam status quo?

-    Tāda nu ir šī mūsu nozare.

-    Kas notiks ar Fērgusonu un Saiksu?

-    Saikss padevās. Viņš vienosies ar mums un palīdzēs savākt pierādījumus pret Fērgusonu.

-    Kad Fērgusons uzzinās labo vēsti?

Prokters brīdi domāja. Vēl vajadzēs pastrādāt. Bet neraizējies, viņš saņems pelnīto. Viņš pasniedzās pēc ūdens.

-    Vai neiebilsti? Alvaress papurināja galvu, un Prokters ilgi dzēra. Tikai nemēģini atkal darboties viens, viņš brīdināja, uzskrūvējot korķīti. Nākamreiz, kad ievārīsi šādas ziepes, es nebūšu tik iecietīgs.

Alvaress atkal pacēla roku. Es to nevarētu pat tad, ja gribētu.

-    Vai gribētu? Prokters nopētīja viņu.

Neilgu bridi Alvaress domāja un papurināja galvu. Pietika ar vienu reizi.

-     Ļoti labi. Tu kādu laiku pavadīsi pie galda. Gan tāpēc, lai atveseļotos, gan tāpēc, ka man tevi kaut kā jāsoda citu priekšā. Pārvalde neatbalsta vientuļos varoņus. Alvaress pamāja. Cikos izlidos tava lidmašīna? Prokters jautāja.

Alvaress ieskatījās pulkstenī. Drīz.

-    Es ceru, ka tu tajā būsi.

-     Protams.

-    Ko darīsi, kad atgriezīsies?

-    Kaut ko normālu. Cepšu gaļu, aiziešu uz beisbola spēli. Satikšu dēlu.

-    Izklausās labi, Prokters noteica.

82 . nodaĻa

Maskava, Krievija

Trešdiena

Plkst. 14.11 pēc Maskavas laika

Pulkvedis Genādijs Aniskovačs gāja pa Ārējās izlūkošanas dienesta gaiteņiem un valdīja dusmas, jo apzinājās, ka viņa seja vairāk uzmanības piesaista tagad, kad ir sakropļota, nekā iepriekš. Prudņikova sekretāre, kas iepriekš veltīja viņam tvīksmīgus iekāres un alku skatienus, tagad novērsās. Aniskovačs gaidīja, kamēr sekretāre pavēstīja priekšniekam par viņa ierašanos, un uzsmaidīja viņai par spīti sāpēm, pirms iegāja Prudņikova kabinetā.

Direktors lasīja ziņojumu un nepacēla galvu. Viņi nesasveicinājās. Aniskovačs zināja, ka ir zaudējis direktora labvēlību. Beidzot Prudņikovs kārtīgi nolika dokumentu uz galda.

Viņš ielēja sev glāzē ūdeni un iedzēra. Man jau kakls izkaltis pēc visiem paskaidrojumiem par tavu rīcību. Kā jau bija gaidāms, Galvenā izlūkošanas pārvalde nepriecājas, ka četri no mūsu īpašās vienības godājamajiem kareivjiem gājuši bojā un vēl trīs ievainoti operācijā, par kuru mēs viņiem neko nestāstījām. Operācijā, ko vispār vajadzēja vadīt viņiem. Prudiiikovs paberzēja pieri un samiedza pelēkās acis. Man nebūt nepatīk, ka es atkal esmu nokļuvis šādā situācijā tevis dēļ. Es izpildīju tavu lūgumu un uzdevu atgūt

raķetes, vienlaikus ļaujot atgūt labo slavu. Un ko tu izdarīji? Tevis dēļ cilvēki ir miruši, bet man atkal radušies sarežģījumi. Un tu neatvedi pat naglu saujiņu.

-     Man jāatgādina par neparedzētajiem apstākļiem, kas traucēja misijas izpildi, Aniskovačs rāmi atbildēja. Tomēr man izdevās veiksmīgi iznīcināt raķetes un nepieļaut, lai Amerika iegūtu mūsu tehnoloģiju. Aniskovačs izslējās.

-     Un es vēlos paust savu patieso līdzjutibu par zaudētajām dzīvībām.

Ārējās izlūkošanas dienesta vadītājs pasmīnēja. Pat tev neizdodas izklausīties patiesam, Genādij. Pārējie neredz cauri tavam valdzinājumam, bet mani nav tik viegli apmānīt. Es runāju ar kareivjiem slimnīcā un zinu, kas patiesībā notika. Tev nebija nekādas saistības ar raķešu iznīcināšanu. Tā bija veiksmīga sagadīšanās, tāpēc necenties piesavināties laurus. Es vienmēr esmu zinājis, ka tu esi nežēlīgs, bet tagad saprotu, ka tev nav sirdsapziņas pat tad, ja krietni vīri mirst tavas godkāres dēļ. Ja viss būtu atkarīgs no manis, es tevi padzītu no organizācijas vai vismaz liktu pavadīt atlikušo darba mūžu pie galda, kur tu nevienam nevarētu kaitēt.

-     Priekšniek, es…

-    Klusē! Prudņikovs pacēla roku. Nebārsti man savus nospodrinātos vārdus. Tas nav nepieciešams. Es runāšu atklāti. Tava spēja izmantot savas kļūdas ir apbrīnas vērta. Nedomāju, ka es pat savos labākajos brīžos spētu tā izlocīties no lamatām.

-    Es nesaprotu.

-    Protams. Bet izskatās, ka Galvenā izlūkošanas pārvalde nebija vienīgā, kas saņēma informāciju par operāciju Tanzānijā. Vēsts, ka Amerika gandrīz ieguva mūsu kaujas raķešu tehnoloģiju, izraisījusi viļņošanos varas ūdeņos augstu virs manas galvas. Tu rīkojies ārkārtīgi gudri, slepus ziņojot par notikušo pārējiem, un tevis radītā ilūzija par veiksmīgu iz

nākumu aizsargās tevi no neveiksmes sekām. Es esmu spiests cienīt tavu viltību.

Sākumā Aniskovačs bija plānojis tēlot izbrīnu par informācijas noplūdi, bet tagad saglabāja bezkaislīgu sejas izteiksmi. Nebūtu jēgas izlikties, ka viņš neko nezina.

-    Daudzi no tiem, kuriem rūp tikai avīžu virsraksti, ir ļoti apmierināti ar tavu rīcību. Viņi jau gatavo preses ziņojumus, lepojoties ar mūsu uzvaru. Prudņikovs nopūtās. Tu esi īsts varonis, vai ne?

-    Cenšos pildīt savus pienākumus, cik labi vien spēju.

Prudņikovs nicīgi iesmējās un atlaidās krēslā. Tavas akcijas ir strauji cēlušās, un tu esi ieguvis jaunus draugus Kremlī. Viņi man pavēstīja, ka tu esi Krievijas lepnums un mūsu nācija daudz zaudētu, ja es samazinātu tavu atbildības nastu. Acīmredzot četru krietnu kareivju un īstu varoņu nāve ir niecīga maksa par mūsu pārākumu kaujas raķešu jomā. Man ieteica tevi apsveikt un pat apbalvot.

Ārējās izlūkošanas dienesta pulkvedis centās slēpt savu pašapmierinātības pilno prieku. Viss noritēja vēl labāk, nekā bija gaidīts.

-     Pateicos, priekšniek.

-    Nevajag man pateikties, Genādij, jo tu visu paveici pats. Tāpēc jebkādu pateicību vajadzētu veltīt sev.

-    Labi, es pateikšos sev.

Prudņikovs naidīgi samiedza acis. Iedomība iegrūdīs tevi kapā.

-     Iespējams, Aniskovačs piekrita, bet pagaidām tā ir attaisnota. Nekas neliecina, ka tā nebūs arī turpmāk. Un tādā gadījumā piemērotāks vārds būtu "pašapziņa".

Prudņikova sejā parādījās riebums, un viņš ilgi vēroja Aniskovaču. Viņš neko neatbildēja, un Aniskovačs šo klusēšanu uztvēra kā piekāpšanos vārdu cīņā. Beigu beigās priekšnieks sakārtoja brilles un nokremšļojās. Tā kā es nevaru tevi pazemināt amatā, man nekas cits neatliek kā iz

mantot tevi savos nolūkos. Tu turpināsi ģenerāļa Banarova slepkavas medības. Cerams, šajā jautājumā tu jau esi pārsniedzis neveiksmju slieksni. Vai mums vēl kaut kas par viņu zināms?

Aniskovačs nebija atklājis Prudņikovam visu, kas noticis Tanzānijā, un noklusēja Banarova slepkavas iesaistīšanos. ŠI informācija bija pārāk vērtīga, lai to izmantotu pirms īstā mirkļa. Pagaidām pietiktu ar kādu sīkumu, lai pielabinātos Prudņikovam.

-     Šajā ziņā, Aniskovačs dramatiski iesāka, ir noticis kaut kas ļoti interesants…

83 . nodaĻa

Tanga, Tanzānija

Trešdiena

Plkst. 16.50 pēc Austrumāfrikas laika

Viktors pamodās un uzreiz juta nelabumu, bet piespieda sevi aplūkot apkārtni, tiklīdz bija nedaudz atguvies. Viņš gulēja slimnīcas gultā zem moskītu tīkla. Acu priekšā viss miglojās, bet bija gaišs, tātad diena. Virs galvas dūca ventilators. Istaba bija neliela. Viņš bija viens.

Šķita, ka sāp katrs miesas sprīdis. Visur bija zilumi. Apsēji sedza brūces uz ķermeņa, arī ap vēderu, bet visbiezākā kārta izveidota ap kreiso apakšdelmu. Nebija ne šinu, ne ģipša, tātad visi kauli veseli, bet Viktors baidījās, ka sarauta kāda cīpsla, un uzmanīgi savilka kreisās plaukstas pirkstus. Viņš saviebās, jūtot sāpes, bet visi pirksti kustējās pareizi. "Cerams, ka nebūs nekādu ilgstošu seku. Ja izdosies atgriezties Eiropā, vajadzēs apmeklēt kādu speciālistu un par to pārliecināties."

Viņš jutās novārdzis; bija grūti pat piecelties sēdus. Acīmredzot tās bija pretsāpju un nomierinošo līdzekļu, kā arī ievainojumu sekas. Viņš parāva malā moskītu tīklu, atmeta segu un nolaida pēdas uz vēsās grīdas.

Nebija ne jausmas, kāpēc viņš ir vienvietīgā palātā, nevis kopējā; varbūt tikai savas ādas krāsas dēļ. Gausi piecēlies, viņš tuvojās logam, palūkojās laukā un secināja, ka ir otrajā

stāvā un no zemes viņu šķir tikai piecpadsmit pēdu. Maz, tomēr šādā fiziskajā stāvokli viņš diezin vai spētu balstīt pats savu svaru, nemaz nerunājot par izkāpšanu pa logu. Tas bija tikai iespējams bēgšanas ceļš, nevis prioritāte.

"Nāksies rūpīgi pārdomāt, kā doties prom. ja es aizlavīšos nepamanīts, sāksies kņada un vēlāk, ja kāds uzdos jautājumus, cilvēku atmiņas būs skaidrākas. Ja es aizkavēšos un izrakstīšos no slimnīcas bez sarežģījumiem, pēc tam visi atcerēsies tikai mānu ādas krāsu un ievainojumus. Es varētu samaksāt kādam internam un nozagt slimības vēsturi."

Viktors izbaudīja siltos saules starus uz ādas. Būt dzīvam tā bija negaidīti laba sajūta. Tomēr viņš nebija drošībā. Viktoru pārsteidza atklājums, ka pie durvīm nav sargu. Varbūt Tanzānijas varas pārstāvji nezināja, ka viņš piedalījies iepriekšējās dienas asiņainajos notikumos. Tomēr viņa laika izjūta bija neprecīza. Viktors nezināja, cik tobrīd rāda pulkstenis un cik ilgs laiks pagājis kopš cīņas upē. Viņš atcerējās, ka reiz jau pamodies, varbūt pat divas reizes, bet neko vairāk. Cerams, bija aizritējusi tikai viena diena.

Durvis atvērās, un viņš spēji pagriezās. Ienāca ārsts. Viktors tik tikko spēja saskatīt viņa seju, jo redze miglojās. Ārsts bija gara auguma un smagnējs. Baltais. Apmēram piecdesmit gadus vecs.

-    Kā jūtaties?

Viņam bija savāda izruna. Viktors nespēja noteikt tās izcelsmi.

-     Miglaini, viņš atbildēja.

Ārsts šķita nemierīgs. Jums vajadzētu atpūsties.

-    Cik ilgi es šeit esmu?

-    Gandrīz divas dienas.

Viktoram bija paveicies, ka īstie cilvēki vēl nezina par viņa uzturēšanos šajā slimnīcā. Bet katra nākamā minūte palielināja izredzes, ka ienaidnieki viņu sameklēs. Vajadzēja do

ties prom uzreiz, par spīti iespējamām sekām. Viktors atvēra skapīti pie gultas un atrada drēbes.

-    Man jāiet, viņš sacīja.

-    Es gribētu vispirms aprunāties.

-    Man nav laika.

-    Vai esat pārliecināts?

Viktors kaut ko sadzirdēja viņa balsī un pacēla skatienu. Seja pamazām kļuva skaidrāk saskatāma. Ārstam bija savāda izteiksme. Baltais virsvalks bija mirdzoši tīrs. Kabatā nebija pildspalvu, ap kaklu nekarājās stetoskops, pie krūtīm nebija piestiprināta identifikācijas kartīte.

Viktors sastinga. Kas jūs esat?

-    Es neesmu ārsts.

-    To es jau pats sapratu.

Vīrietis pasmaidīja. Es justos vīlies, ja tā nebūtu.

-    Ja gribat mani nogalināt, jūs pārāk ilgi vilcinājāties.

-    Vai jūs uzskatāt mani par slepkavu? Viņš iesmējās un pats atbildēja uz savu jautājumu: Ne gluži.

-    Kas jūs esat?

-    Kaut kas līdzīgs administratoram.

Viktors turpināja ģērbties. Vai akcents ir nepieciešams?

-    Vai šādi būtu labāk? Tātad viņš bija amerikānis.

-    Kur ir jūsu papildspēki?

-    Man tādu nav.

Meli.

-    Kas man liedz jūs nogalināt?

-    Šādā stāvoklī, domājams, pat jums būtu pagrūti to paveikt. Bet īstais iemesls ir tas pats, kas neļauj man nogalināt jūs. Administrators norādīja uz durvju lodziņu, aiz kura bija redzami pacienti un slimnīcas darbinieki, apkopējs, medmāsas. Liecinieki. Es vēlos tikai aprunāties.

-    Mēs jau runājam, Viktors sacīja. Jūsu rīcībā ir laiks, ko man vajadzēs, lai apģērbtos.

-    Es pacentīšos gari neizplūst.

Viktors nenovērsa skatienu no administratora. Nekas neliecināja, ka viņš ir bruņots. Jā, ludzu.

-    Es domāju, ka mēs varam viens otram palidzēt.

-Kā?

-    Mēs abi gribam vienu un to pašu.

-Jā?

-    Lai tas viss beigtos.

-Un?

-    Es to varu panākt.

-    Kāpēc? Viktors jautāja, būdams patiesi ieinteresēts.

-     Neticiet manam mīlīgajam izskatam, administrators brīdināja. Es neesmu labs cilvēks.

-     Es tam neticēju, Viktors apliecināja. Un jūs neatbildējāt uz jautājumu.

-     Man ir savi iemesli. Bet visai šai jezgai nemaz nevajadzēja rasties. Es vēlos to satīrīt.

Viktors pamazām saprata. Ko jūs pārstāvat?

-    Amerikas Savienoto Valstu valdību.

-    Par to es ļoti šaubos, Viktors noteica.

-     Es to pārstāvu pats savā veidā, administrators izlaboja.

Abi paklusēja, un administrators kaut ko izņēma no bikšu kabatas un pasvieda to Viktoram. Notvēris to ar labo roku, Viktors ieraudzīja slepkavas nazi un to nesteidzīgi atlocīja. Kreisais apakšdelms iesmeldzās.

-     Neparasts ierocis, administrators sacīja. Gatavots pēc pasūtījuma. Bez metāla. Keramikas asmens, oglekļa šķiedras apdare, gladiatora smaile, krisa mala.

-    Jūs daudz zināt par nažiem, Viktors secināja.

-     Ne jau vienmēr es esmu stumdījis papīrus, administrators bezkaislīgi paskaidroja. Kas notika ar to, kurš jūs sadūra?

-    Es sadūru viņu. Viktors salocīja asmeni.

Administrators sarauca gaļīgās lūpas smaidā. Viktors

sniedza viņam nazi, bet viņš pacēla roku. Paturiet. Jums tas noderēs vairāk nekā man.

Viktors neizlaida nazi no tvēriena. Ja jau esat tik dāsns, varbūt jums ir cigarete?

Diemžēl dministrators papurināja galvu. Droši vien varu jums kādu sagādāt.

-    Nevajag, Viktors pēc brīža attrauca. Es laikam nupat atmetu smēķēšanu.

-    Ļoti labi, administrators noteica. Tātad jūs atbildat "jā"?

-    Varbūt. Tas nav vienīgais iemesls, kāpēc jūs atnācāt, vai ne?

Administrators pasmaidīja. Jūs esat vērīgs. Jā, es tiešām vēlos arī kaut ko citu. Es labprāt izmantotu jūsu pakalpojumus. Laiku pa laikam.

-    Es apsveru iespēju doties pensijā.

-    Ceru, ka pārdomāsiet.

-    Kāpēc jums nepieciešams tāds cilvēks kā es?

-     Mans kolēģis kļūdījās, uztverot jūs kā vienreiz izmantojamu ieroci. Es saprotu, ka esat daudz vērtīgāks.

-Jums nav jāapelē pie manas pašapziņas.

-     Lai nu kā, reizēm rodas nepieciešamība uzdot sarežģītus darbus neatkarīgam izpildītājam. Izmantot parastos kanālus tas ne vienmēr ir efektīvi laika un resursu ziņā. It īpaši, ja šis darbs, burtiski uztverot, ir nelikumīgs.

-    Jums noteikti ir zināms vismaz tūkstotis līdzīgu darboņu. Kāpēc vajag vēl vienu?

-    Jo viņi atšķirībā no jums eksistē. Lai kas būtu noticis šajās divās nedēļās, jūs esat saglabājis ne vien dzīvību, bet arī anonimitāti. Pārvalde un visi pārējie neko par jums nezina. Tas ir ievērojams sasniegums.

-    Jūs mani atradāt.

-     Pēc pirmdienas tas nebija grūti. Tomēr es nezinu, kas esat, un droši vien to nenoskaidrošu nekad. Es uzskatu šīs

divas nedēļas par jūsu darba interviju. Jūs esat apliecinājis savu piemērotību postenim, ko vēlos piedāvāt.

-    Man paveicās.

-    Es neticu veiksmei. Un ari jūs tai neticat.

-    Ko paredz mūsu vienošanās?

-    Jūs neuzņemsieties citus darbus, tikai manējos. Piedāvājumus saņemsiet no manis vai mana kolēģa. Tas arī viss. Pavisam vienkārši.

Viktora sejas izteiksme bija bezkaislīga. Es zinu, ko iegūstat jūs, bet… ko saņemšu es?

-    Naudu.

-Jūs vēl nezināt manu likmi. Domāju, ka es to palielināšu.

Administrators pasmīnēja. Mēs varēsim atļauties jūsu pakalpojumus.

-    Ko vēl es saņemšu?

-    Imunitāti. Palīdzēsim jums izvairīties no liekiem sarežģījumiem ar citām tautām. Franči vēl joprojām meklē jūs pēc Parīzes notikumiem, un ari šveicieši gribētu uzdot dažus jautājumus. Nemaz nerunājot par krieviem.

-    Tas ir vilinošs piedāvājums.

-    Turklāt, ja pildīsiet visus norādījumus un nerādīsieties nevienam acīs, es varu parūpēties, lai jums netraucētu arī neviens manā Atlantijas okeāna krastā, administrators turpināja.

-    Kas notiks, ja es atteikšos?

-    Nedomāju, ka tas notiks.

Viktors lūkojās viņam acīs, lieliski apzinādamies, kādas butu sekas. Apkopējs, kurš gaitenī centās izskatities aizņemts, iebāztu roku savā pārāk tīrajā instrumentu kastē un izvilktu no tās kaut ko citu, nevis skrūvgriezi.

-    Labi, viņš noteica. Piekrītu.

-    Mani tas nepārsteidz.

-    Ar vienu noteikumu, Viktors piebilda.

-    Kādu?

-     Es gribu zināt, kurš to visu sāka. Un tas nav apspriežams.

Administratora sejas izteiksmē nekas nemainījās. Man jau šķita, ka jūs teiksiet kaut ko tamlīdzīgu. Lūdzu. Viņš paņēma no dokumentu paliktņa aploksni un nolika uz gultas kājgaļa. Es sazināšos ar jums pēc pāris nedēļām, kad būsiet atpūties. Tad pārrunāsim turpmāko.

Viņš jau grasījās vērt vaļā durvis, kad Viktors ierunājās:

-    Ir vēl kaut kas.

-    Es jau gaidīju šādu manevru. Administrators pievērsās viņam. Jus gribat zināt, kas bija kuģī, vai ne? Kādēļ viss sākās.

Viktors neskatījās uz viņu. Tas mani neinteresē. Nekad nav interesējis.

Administrators sarauca pieri un sakrustoja rokas uz krūtīm. Kas tad?

-    Bija sieviete. Viktors stāvēja pie loga. Rebeka.

-      Rebeka Samnere, administrators sacīja. Viņa balsī ieskanējās ziņkāre. Viņa gāja bojā Kiprā.

-    Jā, Viktors klusi noteica.

-    Ko vēlaties par viņu zināt?

Viktora seju sildīja spožā saule.

-    Visu.

84 . nodaĻa

Plkst. 17.02 pēc: Austrumāfrikas laika

Administrators aizvēra durvis un gāja pa cilvēkiem pilno gaiteni. Viņš uzsvērti neskatījās uz apkopēju, kurš kavējās pie Teserakta istabas. Pietiktu ar galvas mājienu, lai viņš ieietu iekšā Lin nogalinātu savainoto slepkavu. Rolands Prokters negribēja bezjēdzīgi zaudēt jauno darbinieku.

Bija salīdzinoši viegli sameklēt Teseraktu. Noklausījies Saiksa stāstu, Prokters izmantoja vietējos ziņotājus, un viss notika ātri. Pilsētā nebija daudz ievainotu balto.

Prokters brīdi domāja par Fērgusonu. Viss bija sācies tāpēc, ka vecajam neģēlim trūka uzslavu par labi paveiktu darbu pirms divdesmit gadiem. Tas nebija attaisnojums, lai kļūtu par nodevēju dažu miljonu dēļ. Nožēlojams gals reiz dižena vira karjerai. Prokteru neinteresēja nauda; viņš gribēja varu. Ar to iespējams nopirkt to pašu, ko ar naudu, un arī visu pārējo.

Viņš izgāja no slimnīcas lieliskā noskaņojumā. Pēc dažām dienām būs savākti pierādījumi pret Fērgusonu, un pat Vašingtonas politiķi nevarēs tos paslaucīt zem paklāja. Uzmanīgi nopludinot informāciju presei, Prokters parūpēsies, lai viņa seja būtu visās ziņu pārraidēs. "CIP glābējs" ļoti piesaistošs tituls.

Prokters gaidīja paaugstinājumu pēc sešiem mēnešiem. Čembersa vadīs nodaļu tikai līdz brīdim, kad tiks atrasts

kāds cits, un Prokters būs ideāli piemērots kandidāts. Pēc Fērgusona nāves viņš kāpšana pa karjeras kāpnēm kļūs vēl izteiksmīgāka. Miruša varoņa vārda aptraipīšana bija vēl lielāks sasniegums nekā dzīva varoņa iznīcināšana. Visi ietekmīgie C1P un Vašingtonas ļaudis gribēs apslāpēt tik milzīgu skandālu. Ja viņš nolemtu klusēt, tad gūtu neizmērojamu atbalstu no varenajiem.

Apziņa, ka viņš nupat pasūtījis Fērgusona nāvi, neizraisīja ne mazāko satricinājumu Proktera sirdsapziņas barometrā, kas jau sen bija salauzts. Fērgusons bija nodevējs un slepkava, un būtu tikai taisnīgi, ja viņu par šiem noziegumiem sodītu ar nāvi. Prokters jau bija pavēlējis nogalināt daudz godājamākus cilvēkus un tomēr gulēja kā tukls zīdainis. Turklāt šai slepkavībai bija papildu vērtība ar to viņš nopirka Teseraktu. Tagad Prokteram bija piejaucēts slepkava.

Viņš pasmaidīja. Visam vajadzētu lieliski atrisināties. Tomēr Prokters atgādināja sev, ka nedrīkst grimt pašpārliecībā. Viņš bija prasmīgs, tomēr cilvēki, kas uzskata sevi par neievainojamiem, parasti nesasniedz karjeras virsotnes. Prokters negrasījās pieļaut Fērgusona kļūdas.

Viņš apzinājās, ka ir daudz gudrāks.

Uz ielas pie slimnīcas Prokteram blakus sāka iet kalsns vīrietis. Viņš bija ģērbies baltā lina uzvalkā un šķita mokāmies karstajā Tanzānijas saules gaismā. Uz bālās ādas mirdzēja sviedri.

-    Kā veicās? Prokters jautāja.

-     Neko nevarēs atgūt, vīrietis sacīja. Fregate ir neglābjama, un raķetes uz klāja ir sadragātas, sarūsējušas. Raķetes kravas mašīnā… Nu, tās jau bija sarūsējušas. Uguns visu aprija. To, kas palika pāri, izlaupīja vietējie.

-     Būtu labi glābt vismaz vienu, Prokters atzina. Bet visu jau nevar gribēt.

-    Taisnība.

-    Kas zināms par Teseraktu?

-    Mūsu cilvēki ieradās pārāk vēlu, lai noņemtu pirkstu nospiedumus, kamēr viņš ir nemaņā. Toties mēs sadabūjām asins paraugu no pirmās dienas un fotogrāfijas. Un ir vēl šis tas, ko papētīt, kad atgriezīsimies. Kalsnais vīrietis apgāja apkārt smejošiem bērniem, kas gāja pretējā virzienā. Viss ir šeit.

Viņš pasniedza Prokteram plānu mapi. Prokters to atvēra.

-    Lieliski pastrādāts, Klārka kungs.

Klārks bezkaislīgi uzlūkoja tuklo viru. Jūs taču neticat, ka viņš pildīs vienošanos, vai ne?

-    Viņam nav citas iespējas.

Nešķita, ka Klārks tam ticētu.

-    Ja mājās atved bīstamu suni, nedrīkst gaidīt līdz dienai, kad tas iekožas biksēs, un tikai tad censties parādīt, kurš ir saimnieks, Prokters sacīja. Tad viss jau ir nokavēts. Mēs šim zvēram uzreiz paskaidrosim, ka viņš barā ieņem zemāko vietu. Ja viņš uzvedīsies slikti, risinājums būs pavisam vienkāršs. Mēs viņu iemidzināsim.

-    Pēdējam, kurš to mēģināja, viss nebūt nebeidzās labi, Klārks brīdināja.

-    Taisnība, Prokters pamājis atzina. Bet mums ir kāda priekšrocība salīdzinājumā ar priekštečiem. Līdz ar šo… Prokters uzsita pa Teserakta dosjē, …viņš ir mūsu rokās.

85 . nodaĻa

/

Folsčērča, Virdžīnijas štats, ASV Sestdiena pēc trīs nedēļām Plkst. 22.49 pēc Austrumu zonas laika Aizkari sakustējās. No atvērtā loga ieplūda spirdzinoša vēsma. Viljams Fērgusons gulēja. Viņa mati vēl bija mitri pēc dušas, uz galdiņa pie gultas stāvēja glāze ar skotu viskiju un ūdeni, bet klēpī viņš turēja atvērtu iecienīto laikrakstu. Ja viņš nepaguva to izlasīt dienas laikā, tad vienmēr pabeidza pirms miega.

Mājā valdīja klusums. Fērgusons jau sen dzīvoja viens un deva priekšroku pats savai sabiedrībai. Tomēr retos gadījumos viņam pietrūka citu cilvēku. Viņš pievērsa skatienu zaļajai signāllampiņai. Tā liecināja, ka viss ir kārtībā. Fērgusona mājā bija ierīkota modernākā drošības sistēma, ko piegādāja CIP. Gaismiņa mirgotu sarkana, ja objekta robežās iekļūtu kāds cilvēks vai jebkas cits. Viņam vēl ne reizi nebija nācies nospiest trauksmes pogu.

Šķita, ka aizritējis ļoti ilgs laiks, kopš Saikss nokaunējies atgriezās no Tanzānijas. Vienkārša operācija pārvērtās par milzīgu mēslu bedri; pat Fērgusons bija spiests to atzīt. Tomēr tagad viss beidzies. Viņš nekļūs bagāts, vismaz pagaidām ne. Vēl pietiks laika pēdējai viltībai pirms aiziešanas pensijā. Bet viņam izdevās nepieļaut, lai ASV savās tuklajās,

necienīgajās ķetnās sagrābtu "Oniksa" raķetes. Tā bija kaut neliela atriebība par viņa nenovērtēšanu un ignorēšanu. Fērgusons apņēmās, ka jaus visam noklust un tikai tad domās pār nākamo gājienu.

Saikss bija veiksmīgs maitasgabals, un viņam kaut kā izdevās izbēgt no Rīda. Paldies Dievam, viņš pat nenojauta, ka bijis slepkavas sarakstā. Rīds bija nozudis, un to varēja izskaidrot tikai ar viņa nāvi, kaut gan tam bija grūti noticēt. Fērgusonam nebija iespējas neuzkrītoši kaut ko noskaidrot par Tanzānijā notikušo.

Tomēr Fērgusons zināja, ka viņam nekas nedraud. Alvaress vairs nemeklēja pēdas, un Prokteram un Čembersai bija svarīgākas problēmas. "Kamēr vien turēšos malā, es būšu drošībā," Fērgusons sprieda. "Vajadzēja atbrīvoties no Saiksa. Mīkstpēdiņam trūka prāta un iekšu šādiem darbiem, un tagad viņš bija staigājošs pierādījums, pēdējais posms starp neveiksmīgo operāciju un mani, un viņš nedrikst palikt dzīvs. Nāksies atrast kādu citu, kam uzticēt šo darbu. Varbūt pat paveikt to pašam. Tas droši vien būtu patīkami."

Pieredzējušais CIP virsnieks pāršķīra avīzes lapu un iemalkoja viskiju, bridi izbaudot garšu un tad norijot dzērienu. Viņš nolika glāzi un sarauca pieri, sajutis, ka ir nosalis. Sasodītais atvērtais logs!

Viņš mēģināja nepievērst tam uzmanību, tomēr drīz vien bija spiests rīkoties. Viņš atmeta segu, šķērsoja plašo guļamistabu un iegāja blakus piebūvē. Dusmigi šņākdams, viņš aizcirta logu un centās atcerēties, kad to vispār atvēris. Viņš lūdza Dievu, kam neticēja, kaut viņa prāts nesāktu aptumšoties.

Atgriezies gultā, viņš iztukšoja glāzi un nometa avīzi uz grīdas, iekārtojās zem segas un izslēdza gaismu. Ar vaigu

sameklējis vēsāko spilvendrānas daļu, Fērgusons apmierināts nopūtās.

Pēc brīža viņa deniņiem pieskārās auksts metāls.

Viņš spēji ievilka elpu.

No tumsas atplūda balss. Tā bija pēdējā, ko Fērgusons savā mūžā dzirdēja.

-    Priecājos beidzot ar jums tikties.

Pateicības

Es neuzrakstītu šo grāmatu, ja man nepalīdzētu daudzi cilvēki. Vispirms es vēlos pateiktos savam brālim Maiklam par viņa nerimstošo aizrautību, vienmēr lieliskajiem padomiem un noderīgajiem labojumiem. Bez viņa snieguma "Mednieks" būtu daudz sliktāka grāmata.

Vēl es pateicos redaktoram Denjelam Melorijam un visiem Little, Brorvn apgāda ļaudīm par lielisko darbu. Šie cilvēki ir: Hanna Klārka, Endijs Kouls, Frānsisa Doila, Šons Gerehijs, Hanna Hārgreiva, Liza Heterela, Tālija Proktora, Sāra Tolbota, Toms Vebsters un Mels Vainders.

Es esmu pateicību parādā saviem draugiem un radiem par neskaitāmajiem noderīgajiem padomiem un ieteikumiem, it īpaši piemīlīgajai Emelīnai Noulsai un elegantajai Megai Leihijai par trāpīgajiem novērojumiem un negaidītajām uzslavām. Kriss Raits, Ēdams Bredlijs, Ričards Greiems un Deivs Tomass viņi visi pelnījuši atzinību par to, ka varonīgi pārcieta manu nožēlojamo pirmo mēģinājumu un apbēra mani ar laipnībām, nevis kritiku. Paldies ari Polam Metjūsam, kurš palīdzēja man izvairīties no lielākās kļūmes saistībā ar ļaundariem, Saimonam Ekrigam par palīdzību sarežģītās pirmās lapas pārvarēšanā un Kerolainai Kelvērtai Hērstai par lieliskajiem tulkojumiem.

Beigu beigās es vēlos pateikties savam aģentam Filipam Petersonam par viņa ticību, padomiem un spriedumiem.

Toms Vuds

MEDNIEKS

Redaktore Liene Akmens Korektore Inguna Ozola Maketētā js Igors Iļjenkovs Atbildīgais sekretārs Igors Iļjenkovs

“Apgāds "Kontinents"",

LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "PNB Print", www.pnbprint.eu

T. Vuds

Vu 060 Mednieks/ No angļu vai. tulk. Diāna Smilga. R., "Apgāds "Kontinents"". 496 lpp.

Bijušais militārists Andris Ozols ierodas Parīzē. Viņam ir informācija, kuru grib iegūt daudzi, bet dabūs tikai tas, kurš maksās visvairāk.

Viktors ir slepkava cilvēks bez pagātnes un uzvārda. Bet, kad Parīzē kāds darbs beidzas traģiski, viņš ir spiests bēgt, šķērsojot četrus kontinentus. Viktora vienīgais sabiedrotais ir sieviete, pārāk skaista, lai viņai uzticētos, bet ienaidnieki ir tik vareni, ka no tiem aizbēgt nav iespējams.

ISBN 978-9984-35-794-2

"Apgada "KONTINENTS"" interneta gramatnica

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

Content

Vuds Toms Mednieks

1. NODAĻA

2 . nodaĻa

3.    nodaĻa

4.    nodaĻa

5 . nodaĻa

6. NODAĻA

7 . nodaĻa

8. nodaĻa

9 . nodaĻa

10. nodaĻa

11 . nodaĻa

12 . nodaĻa

13. NODAĻA

14. nodaĻa

15 . nodaĻa

16. nodaĻa

17 . nodaĻa

18 . nodaĻa

19 . nodaĻa

20 . nodaĻa

21 . nodaĻa

22 . nodaĻa

23 . nodaĻa

24 . nodaĻa

25 . nodaĻa

26 . nodaĻa

27 . nodaĻa

28 . nodaĻa

29 . nodaĻa

30 . nodaĻa

31 . nodaĻa

32 . nodaĻa

33 . nodaĻa

34 . nodaĻa

35 . nodaĻa

36 . nodaĻa

37 . nodaĻa

38 . nodaĻa

39 . nodaĻa

40 . nodaĻa

41 . nodaĻa

42 . nodaĻa

43 . nodaĻa

44 . nodaĻa

45 . nodaĻa

46 . nodaĻa

47 . nodaĻa

48 . nodaĻa

49 . nodaĻa

50 . nodaĻa

51 . nodaĻa

52 . nodaĻa

53 . nodaĻa

54 . nodaĻa

55 . nodaĻa

56 . nodaĻa

57 . NODAĻA

58 . nodaĻa

59 . nodaĻa

60 . nodaĻa

61 . NODAĻA

62 . NODAĻA

63 . nodaĻa

64 . NODAĻA

65. NODAĻA

66. nodaĻa

67 . nodaĻa

68. NODAĻA

69 . nodaĻa

70 . nodaĻa

71 . nodaĻa

72 . nodaĻa

73 . nodaĻa

74 . nodaĻa

75 . nodaĻa

76 . nodaĻa

77 . nodaĻa

78 . NODAĻA

79 . nodaĻa

80 . nodaĻa

81 . NODAĻA

82 . nodaĻa

83 . nodaĻa

84 . nodaĻa

85 . nodaĻa