Zāns Timotejs

Zvaigžņu kari-3. Pēdējā pavēle

Timotejs Zāns

Pēdējā pavēle

Zvaigžņu kari trešā grāmata

Romāns

1. nodala

Slīdot izplatījuma melnajās dzīlēs, Impērijas zvaigžņu iznīcinātāja Himēra varenais, bultas uzgalim līdzīgais korpuss virzījās pretim ceļamērķim dūmakā tītajai zvaigznei trīs tūkstošu gaismas gadu attālumā. Zvaigžņu iznīcinātājs gatavojās karam.

Visas sistēmas ir kaujas gatavībā, admirāl, no kreisā borta apkalpes telpas ziņoja sakaru virsnieks. Sevišķu uzdevumu vienības sākušas ziņot par ierašanos.

Ļoti labi, leitnant, dižadmiralis Trouns pamāja. Ziņojiet man, kad to būs izdarījušas visas vienības. Kapteini Pelleon?

Ser? atsaucās Pelleons, meklēdams sava pavēlnieka sejā pazīmes, kas liecinātu par satraukumu, ko dižadmirālim noteikti vajadzēja just.

Viņš pats nenoliedzami bija satraukts. Šis, galu galā, nebija kārtējais taktiskais trieciens dumpiniekiem kaut kāds sīks uzbrukums transportkuģiem vai pat sarežģīts, bet atklāts uzbrukums nelielai bāzei uz kādas planētas. Pēc drudžainas gatavošanās, kas bija ilgusi apmēram mēnesi, vajadzēja sākties Trouna izšķirošajai kampaņai cīņā par Impērijas uzvaru.

Bet, ja dižadmirālis arī juta zināmu sasprindzinājumu, viņš to paturē ja dziļi sevī.

Sāciet atpakaļ skaitīšanu, Trouns sacīja Pellconam tik mierīgā balsī, it kā pasūtītu pusdienas.

Jā, Јer, teica Pelleons, pagriezdamies pret hologrāfisko figūru grupu, kas atradās viņa priekšā uz Himēras pakaļgala komandtiltiņa hologrammu paaugstinājuma.

Kungi: izlidošanas laiks. Kareivīgais: trīs minūtes.

Sapratām, Himēra, kapteinis Ebens pamāja ar galvu.

Viņa nevainojamā militārā stāja nespēja noslēpt kapteiņa dedzīgo vēlēšanos atjaunot karu pret dumpiniekiem.

Veiksmīgas medības.

Hologrāfiskā figūra sakustējās un izgaisa Kareivīgais bija pacēlis novirzītājvairogus un izslēdzis liela attāluma sakaru sistēmas. Pelleons pievērsās nākamajai figūrai.

Nelokāmais: četras komats piecas minūtes.

Sapratām, teica kapteinis Dordžs, un, iesitis labo dūri kreisajā plaukstā tas bija sens miršefu uzvaras žests arī nozuda no hologrammu paaugstinājuma.

Pelleons ieskatījās datorbloknotā.

Augstākais Tiesnesi: sešas minūtes.

Mēs esam gatavi, Himēra, klusā balsi sacīja kapteinis Brandei.

Balss bija skanējusi ne vien klusi, bet arī ar nedaudz aplamu intonāciju… Pelleons, pieri saraucis, palūkojās uz Brandei. Dabisko izmēru ceturtdaļlieluma hologrāfiskajās figūrās nianses diez cik labi saskatīt nevarēja, bet Brandei sejas izteiksme tomēr bija nepārprotama tāda seja ir cilvēkam, kas alkst asiņu.

Tas ir karš, kaptein Brandei, Trouns teica, nedzirdami pienācis pie Pelleona un nostājies viņam blakus. Nevis izdevība personiskai atriebībai.

Es saprotu savus pienākumus, admirāl, Brandei stīvi sacīja.

Trouna zilimelnās uzacis mazliet savilkās uz augšu.

Vai tā ir, kaptein? Vai jūs patiešām tos saprotat?

Gausi un negribīgi atriebības kāre Brandei sejā

mazinājās.

Jā, ser, viņš nomurmināja. Esmu atbildīgs Impērijas, jūsu, man pakļauto kuģu un apkalpju priekšā.

Ļoti labi, teica Trouns. Citiem vārdiem sakot, jūs esat atbildīgs dzīvo priekšā. Nevis mirušo.

Brandei sejā joprojām gruzdēja naids, bet viņš paklausīgi palocīja galvu.

Jā, ser.

Nekad neaizmirstiet to, kaptein, Trouns viņu brīdināja. Veiksme karā ir mainīga parādība, un jūs varat būt drošs, ka dumpiniekiem tiks atmaksāts par to. ka sadursmē pie Katanas flotiles viņi iznīcināja Valdonīgo. Bet šī atmaksa būs mūsu vispārējās stratēģijas sastāvdaļa, nevis personiskas atriebības akts.

Viņa sarkanās, kvēlojošās acis savilkās nedaudz šaurākas.

Un to noteikti uz savu galvu neīstenos kāds man pakļauts flotiles komandieris. Ceru, ka izteicos pietiekami skaidri.

Brandei noraustījās vaigs. Pelleons nekad nebija uzskatījis šo viru par sevišķi gudru, bet viņš bija gana attapīgs, lai saprastu, ka dižadmirālis viņam piedraud.

Ļoti skaidri, admirāl.

Labi.

Trouns vēl kādu brīdi viņu nopētīja, tad pamāja ar galvu.

Jādomā, ka izlidošanas laiks jums jau tika nosaukts?

Jā, ser. Augstākais Tiesnesis izlido.

Trouns paraudzījās uz Pelleonu.

Turpiniet, kaptein, viņš teica un novērsās.

Jā, ser.

Pelleons ieskatījās datorbloknotā.

Atmaksa…

Viņš bez starpgadījumiem tika līdz saraksta beigām. Ap to laiku, kad nozuda pēdējais hologrāfiskais tēls, bija pabeigta arī sevišķo uzdevumu vienību pieteikšanās.

Šķiet, ka viss norit pēc grafika, Trouns sacīja, kad Pelleons atgriezās pie savas pults. Vētras Vanags ziņo, ka vadošās fregates izlidojušas laikā un to sakaru sistēmas darbojas nevainojami. Un tikko esam pārtvēruši vispārējās trauksmes signālu no Endo sistēmas.

Tātad Kareivīgais un tā sevišķo uzdevumu vienība bija tur ieradušies tieši grafikā paredzētajā laikā.

Vai kāds uz šo signālu atsaucies? Pelleons jautāja.

Dumpinieku bāze Ordperdronā, atbildēja Trouns. Būs interesanti redzēt, cik lielus palīgspēkus viņi sūtīs.

Pelleons pamāja ar galvu. Dumpinieki tagad bi ja pietiekami labi iepazinuši Trouna taktiku, lai pieņemtu, ka kuģa ierašanās Endo sistēmā ir māņu kustība, un atbilstoši uz to reaģētu. No otras puses, Impērijas zvaigžņu iznīcinātājs un astoņi Katanas flotiles drednauti nebija kaut kas tāds, pret ko viņi varētu izturēties nevērīgi.

Patiesībā tam nebija nekādas nozīmes. Viņi aizsūtīs uz Endo dažus kuģus cīņai ar Kareivīgo, vēl dažus uz Filvu cīņai ar Augstāko Tiesnesi un vēl dažus uz Krondru cīņai ar Atmaksu un tā tālāk. Ap to laiku, kad Nāves Galva dos triecienu pašai bāzei, Ordperdronā nebūs palikuši tikpat kā nekādi aizsardzības spēki un tā izmisīgi sauks pēc visiem papildspēkiem, ko vien dumpinieki spēs sagrabināt.

Un papildspēki dosies turp. Pametot Impērijas galveno mērķi kā gatavu augli, ko atliks tikai noplūkt.

Pelleons pa kuģa priekšgala skatulūku pavērās uz Ukio sistēmas zvaigzni, kas vīdēja tālu priekšā, un, atkal iedomājoties par visa šī plāna milzīgo nozīmīgumu, kaklā viņam sakāpa kamols. Apstākļos, kad planētu vairogi spēja izturēt visu, izņemot vissmagāko turbolāzeru liegabalu un protonu torpēdu bombardēšanu, vienīgā iespēja pakļaut moderno pasauli bija nosūtīt turp ātri pārvietojošos sauszemes karaspēku un uzdot tam iznīcināt vairogu ģeneratorus. Pēc sauszemes karaspēka apšaudes un tai sekojošā uzbrukuma no orbītas iekarojamā planēta allaž bija smagi sapostīta, kad to beidzot izdevās ieņemt. Alternatīva, iesaistot milzīgas sauszemes karaspēka masas mēnešiem vai pat gadiem ilgā cīņā, arī nebija nekas labāks. Iekarot planētu, to tikpat kā neizpostot un saglabājot neskartus tās vairogu ģeneratorus, lika uzskatīts par neiespējamu.

šī militārā patiesība šodien beigs pastāvēt. Līdz ar pašu Ukio.

Pārtverts trauksmes signāls no Filvas, admirāl, ziņoja sakaru virsnieks. Ordperdrona atkal atsaukusies.

Labi.

Trouns ieskatījās savā hronometrā.

Domāju, ka pēc septiņām minūtēm varēsim sākt kustēties.

Viņš tikko pamanāmi saknieba lūpas.

Bus labāk, ja pārliecināsimies, ka mūsu jūsmīgais džediju skolotājs ir gatavs nospēlēt savu lomu.

Pelleons apslēpa grimasi. Džorass Cēbaots, jukušais sen mirušā džediju skolotāja Džorasa Cēbaota klons, kas pirms mēneša bija pasludinājis sevi par Impērijas patieso mantinieku. Viņam ar šo vīru sarunāties bija tikpat nepatīkami kā Trounam, bet viņš tikpat labi varēja brīvprātīgi pieteikties to darīt. Ja Pelleons nepieteiksies pats, viņam tas gluži vienkārši tiks pavēlēts.

Es aiziešu pie viņa, ser. Pelleons pieceldamies teica.

Pateicos, kaptein, sacīja Trouns.

It kā Pelleonam būtu bijusi izvēle.

To, ka džediju skolotājs viņu aicina, Pelleons sajuta savās domās tajā pašā brīdī, kad spēra kā ju ārpus aizsardzības joslas, ko nodrošināja dažādās vietās uz kuģa izvietotie isalamiri. Satupuši uz saviem barības rāmjiem, tie sargāja viņus no Spēka ietekmes. Bija skaidri jūtams, ka skolotājs Cēbaots ar nepacietību gaida operācijas sākšanos. Sagatavodams sevi, cik labi vien varēdams, cīnīdamies pret Cēbaota ierasto garīgo spiedienu, kas mudināja viņu pasteigties, Pelleons gāja uz Trouna komandtelpu.

Telpa bi ja spoži apgaismota, krasā pretstatā dižadmirāļa iecienītajai pustumsai.

Kaptein Pelleon, sauca Cēbaots, mādams viņam ar roku no displeju dubultloka telpas vidū. Nāciet iekšā. Es jūs gaidīju.

Manu uzmanību pilnībā saistīja pārējās operācijas jomas, Pelleons viņam atturīgi teica, pūlēdamies noslēpt nepatiku, ko juta pret šo cilvēku.

Bet viņš gluži labi zināja, ka tās ir veltas pūles.

Protams, Cēbaots pasmaidīja.

Šis smaids vēl uzskatāmāk par vārdiem atklāja viņa uzjautrināšanos par Pelleona neveiklības sajūtu.

Nav svarīgi. Pieņemu, ka dižadmirālis Trouns beidzot ir gatavs?

Gandrīz, Pelleons atbildēja. Pirms sākam kustēties, gribam, cik vien iespējams, atbrīvot Ordperdronu no militāra spēka.

Cēbaots pavīpsnāja.

Jūs turpināt domāt, ka Jaunā Republika dejos pēc dižadmirāļa meldiņa.

Viņi to darīs, Pelleons apgalvoja. Dižadmirālis ienaidnieku ir pamatīgi izpētījis.

Viņš ir izpētījis viņu mākslu. Cēbaots. vēlreiz pavīpsnājis, atcirta. Tas noderēs, ja pienāks tāds laiks, kad mākslinieki būs vienīgais, ko Jaunā Republika varēs raidīt pret mums.

Signāls no displeju loka glāba Pelleonu no nepieciešamības atbildēt.

Mēs sākam, viņš sacīja Cēbaotam, domās sākdams atpakaļgaitā skaitīt septiņdesmit sešas sekundes, kas paies, kamēr viņi no savas pašreizējās atrašanās vietas sasniegs Ukio sistēmu, un cenzdamies nepieļaut, ka Cēbaota vārdi pārāk cieši iesēžas viņam prātā.

Pelleons pats nesaprata, kā Trouns var tik precīzi izdibināt dažādu rasu visdziļākos noslēpumus, pētīdams to mākslas darbus. Bet viņš pietiekami bieži bija pieredzējis šo zināšanu lietderīgumu, lai nešaubītos par dižadmirāļa intuīciju šādās lietās. Cēbaots to nebija pieredzējis.

Bet Cēbaotu jau patiesībā nemaz neinteresēja godīga domu apmaiņa par šo tematu. Visu pagājušo mēnesi, kopš viņš bija pasludinājis sevi par Impērijas īsteno mantinieku, Cēbaots neatlaidīgi turpināja šo kluso karu pret Trounu, apšaubīdams viņa uzticamību. apgalvodams, ka patiesa izpratne sasniedzama tikai caur Spēku. Tātad caur viņu.

Pelleonu tas nepārliecināja. Ari Impērija bi ja stipri paļāvusies uz Spēku, un Cēbaots nebija varējis paredzēt pats savu nāvi uz Endoras. Bet viņa sētā neticības sēkla bija sākusi dīgt, jo īpaši starp Trouna mazāk pieredzējušajiem virsniekiem.

Tas bi ja vēl viens iemesls, kāpēc Pelleons vēlējās, lai šis uzbrukums vainagotos ar panākumiem. Tā iznākums bi ja vienlīdz atkarīgs kā no Trouna izpratnes par ukiešu kultūras etosu, tā no tiešas militārās taktikas. No tā, cik patiesa izrādīsies Trouna pārliecība, ka savas psiholoģijas pamatlīmeni ukieši baidās no neiespējamā.

Viņam vienmēr nebūs taisnība, Cēbaots ielauzās Pelleona pārdomās.

Pelleons spēcīgi iekoda sev vaigā, un pār muguru viņam pārskrēja tirpas tik nevērīgi iebrukt otra cilvēka domās!

Jums gan cilvēka iekšējās pasaules noslēgtības princips ir svešs jēdziens, viņš norūca.

Es esmu Imperators, kaptein Pelleon. sacīja Cēbaots, un acīs viņam dega tumša, fanātiska uguns. Arī jūsu domas kalpo man.

Es kalpoju dižadmirālim Trounam, Pelleons stīvi atteica.

Cēbaots pasmaidīja.

Ja vēlaties, varat tā uzskatīt. Bet runāsim par lietu par Impērijas patiesajām interesēm. Kad kauja šeit būs galā, kaptein Pelleon, es gribu, lai tiktu nosūtīta ziņa uz Veilendu.

Tas, bez šaubām, būs paziņojums par jūsu nenovēršamo atgriešanos, Pelleons dzēlīgi teica.

Cēbaots jau gandrīz veselu mēnesi neatlaidīgi apgalvoja, ka atgriezīsies savā iepriekšējā dzīvesvietā uz Veilendas un pārņems savā ziņā klonēšanas laboratoriju Imperatora vecaja noliktavā Tantisas kalna iekšienē. Pagaidām viņš bija bijis pārāk aizņemts, lai panāktu, ka Trouns par to ne tikai runā, bet ari maina savu nostāju.

Neraizējieties, kaptein Pelleon, Cēbaots sacīja, atkal uzjautrinādamies. Kad pienāks īstais laiks, es patiešām atgriezīšos uz Veilendas. Un tāpēc jums jāsazinās ar Veilendu pēc tam. kad šī kauja būs beigusies, un jādod viņiem rīkojums radīt priekš manis klonu. Ļoti īpašu klonu.

Būs nepieciešamu dižadmirāļa Trouna piekrišana -tie bija vārdi, kas ienāca Pelleonam prātā.

Kādu klonu jūs vēlaties? tie bi ja vārdi, kas neizprotamā kārtā atskanēja no viņa mutes.

Pelleons samirkšķināja acis, pārbaudīdams savu atmiņu. Jā, tieši šos vārdus viņš patiešām bija pateicis.

Cēbaots atkal pasmaidīja par viņa mēmo apjukumu.

Man nepieciešams tikai kalpotājs, džediju skolotājs teica. Kāds, kas šeit gaidīs mani atgriežamies. Veidots no izcila parauga tam jābūt ar sēri jas numuru B-2332-54, ja atceros pareizi. Jūs, protams, paskaidrosiet turienes garnizona komandierim, ka tas jāpaveic pilnīgā slepenībā.

Neko tamlīdzīgu es nedarīšu.

Jā, Pelleons dzirdēja sevi sakām.

Šī vārda skaņa viņu pārsteidza, bet īstenībā Pelleons tā nemaz nedomāja. Gluži pretēji tiklidz kauja būs beigusies, viņš par šo nelielo starpgadījumu ziņos tieši Trounam.

Jūs paturēsiet noslēpumā ar šo mūsu sarunu, Cēbaots gausi sacīja. Kad būsiet izpildījis manu uzdevumu. jūs aizmirsīsiet, ka jums tāds vispār bija dots.

Protams, Pelleons teica, tikai tāpēc, lai Cēbaots beidzot apklustu.

Jā, viņš ziņos par to Trounam. Dižadmirālis zinās, ko darīt.

Skaitīšana atpakaļgaitā tuvojās nullei, un uz galvena sienas displeja parādījās planēta Ukio.

Mums vajadzētu ieslēgt taktikas displeju, skolotāj Cēbaot, viņš sacīja.

Cēbaots pamāja ar roku.

Kā vēlaties.

Pelleons pasniedzās pāri displeju dubultlokam un pieskārās atbilstošajam taustiņam. Telpas vidū parādījās hologrāfiskais taktiskās stāvokļa atveidojums. Himēra tuvojās augstai orbītai virs ekvatora saules puses, desmit Katanas flotiles drednauti no zvaigžņu iznīcinātāja sevišķo uzdevumu vienības ieņēma ārējās un iekšējās aizsardzības pozīcijas, bet no ekvatora nakts puses viņiem tuvojās Vētras Vanags, kam vajadzēs piesegt aizmuguri. Varēja redzēt, kā caur atverēm, ko Ukio enerģētiskajā vairogā dūmakaini zilā čaulā, kas apjoza planētu apmēram piecdesmit kilometrus virs tās virsmas vēra vaļā kontroldienests, lejā laižas fregates un citi komerckuģi. Divi hologrāfiskie tēli uz mirkli uzliesmoja sarkanā krāsā tās bija Vētras Vanaga fregates, kas izskatījās tikpat nevainīgas kā pārējie kuģi, kas steidzīgi meklēja patvērumu. Fregates un četri neredzamie pavadoņkuģi, ko tās veda sev līdzi.

Neredzami vienīgi tiem, kam nav acu, lai tos saskatītu, nočukstēja Cēbaots.

Tātad tagad jūs redzat ari pašus kuģus, vai ne? norūca Pelleons. Kā džedija prasme pieņemas spēkā.

Siguldas novada 17 Siguldas pagasta bibliotēka

Viņš cerēja Cēbaotu inazliel saniknot ne daudz, tikai tā mazdrusciņ. Bet tās bija veltas pūles.

Es pat varu saskatīt vīrus aiz tiem jūsu bezgaldārgajiem maskēšanās vairogiem, džediju skolotājs miermīlīgi atbildēja. Varu redzēt viņu domas un vadīt viņu gribu. Kāda gan metālam pašam par sevi varētu būt nozīme?

Pelleons juta, ka viņam noraustās lūpas.

Šķiet, ka jūsu acīs daudz kam nav nozīmes, viņš sacīja.

Ar vienu acs kaktiņu Pelleons redzēja Cēbaotu pasmaidām.

Tam, kam nav nozīmes džedi ju skolotāja acīs, nav nozīmes arī priekš Visuma.

Fregates un nomaskētie pavadoņkuģi tagad bija gandrīz pielidojuši pie planētas vairoga.

Tikko viņi būs vairoga iekšpusē, tie laidīs lejā pavadoņkuģus, Pelleons Cēbaotam atgādināja. Vai esat gatavs?

Džediju skolotājs izslējās savā sēdeklī un savilka acis šaurās spraudziņās.

Es gaidu dižadmirāļa pavēli, viņš sardoniski teica.

Pelleons kādu brīdi raudzījās vecā vīra rāmajā sejas izteiksmē un neomulīgi nodrebinājās. Viņš ļoti labi atcerējās pirmo reizi, kad Cēbaots bija izmēģinājis tamlīdzīgu tiešas tālvadības paņēmienu. Atcerējās koncentrēšanās sāpes Cēbaota sejā, mokoši pūloties nezaudēt garīgo kontaktu ar vadāmajiem.

Tikai pirms diviem mēnešiem Trouns, kā noslēpumu uzticot, bija Pelleonam sacījis, ka Cēbaots nekad neapdraudēs Impēriju, jo nespēj uz ilgāku laika posmu sakopot un īstenot savu džedija varu. Bet pa šiem paris mēnešiem Cēbaots nepārprotami bi ja kaut kādā veidā šīs nepieciešamās iemaņas apguvis.

Tas nozīmēja, ka viņš joprojām ir drauds Impērijai. Turklāt ļoti bīstams drauds.

Ievidžinājās iekšējās saziņas aparāts.

Kaptein Pelleon?

Pelleons pasniedzās pāri displeju lokam un pieskārās taustiņam, atvairot bažas par Cēbaotu, cik labi vien varēdams. Vismaz šobrīd Cēbaots bija Impērijas gaisa flotei vajadzīgs. Par laimi, Cēbaotam savukārt bija vajadzīga flote.

Mēs esam gatavi, admirāl, viņš teica.

Nogaidiet, sacīja Trouns. Patlaban tiek laisti lejā pavadoņkuģi.

Tic jau ir nolaisti, teica Cēbaots. Pieslēgti enerģijas avotam… un pārvietojas uz norādīto pozīciju.

Apstipriniet, ka tie atrodas zem planētas vairoga, pavēlēja Trouns.

Pirmo reizi Cēbaota sejā pavīdēja agrākā sasprindzinājuma pazīmes. Un nebija arī brīnums maskēšanās vairogi neļāva no Himēras pavadoņkuģus saskatīt un vienlaikus darīja aklus ari pašu pavadoņkuģu sensorus, tāpēc vienīgais paņēmiens, kā noteikt to atrašanās vietu, bija pieskaršanās cilvēku prātiem.

Visi četri kuģi atrodas zem vairoga, viņš sacīja.

Jums jābūt par to pilnīgi pārliecinātam, džedi ju skolotāj. Ja jūs kļūdāties…

Es nekļūdos, dižadmirāli Troun, Cēbaots viņu asi pārtrauca. Es izpildīšu savu lomu šajā kaujā. Tieciet vien galā ar savējo.

Kādu mirkli saziņas aparāts klusēja. Pelleons sarāvās, iztēlojoties dižadmirāļa sejas izteiksmi.

Ļoti labi, džediju skolotāj, Trouns mierīgi teica. Sagatavojieties savas lomas izpildīšanai.

Noskanēja dubultklikšķis tika atvērts rācijas kanāls.

Ukio Virsvasaļus uzrunā no Impērijas zvaigžņu iznīcinātāja Himēra, sacīja Trouns. Impērijas vārdā es pasludinu, ka Ukio sistēma atkal ir pakļauta Impērijas likumu varai un tai tiek garantēta Impērijas karaspēka aizsardzība. Jums jānolaiž vairogi, jāatsauc atpakaļ uz bāzēm visas militārās vienības un jāsagatavojas mierīgai varas nodošanai.

Atbildes nebija.

Es zinu, ka jūs saņemat šo vēstījumu, Trouns runāja tālāk. Ja jūs neatbildēsiet, būšu spiests pieņemt, ka gribat pretoties Impērijas piedāvājumam. Šādā gadījumā man nebūs izvēles un nāksies pielietot vardarbību.

Atkal klusums.

Viņi raida vēl vienu lūgumu pēc palīdzības, Pelleons dzirdēja sakām sakaru virsnieku. Izklausās mazliet satrauktāks par pirmo.

Esmu pārliecināts, ka trešais lūgums skanēs vēl satrauktāk, Trouns viņam teica. Sagatavojieties šaušanas secībai numur viens. Skolotāj Cēbaot?

Pavadoņkuģi ir gatavi, dižadmirāli Troun, sacīja Cēbaots. Tāpat kā es.

Ceru, ka jūs tāds patiešām esat, Trouns klusā balsi draudīgi teica. Ja laiks nebūs izvēlēts pilnīgi precīzi, visa šī izrāde būs galīgi nelietderīga. Turbolāzeru lielgabalam numur trīs: sagatavojieties šaušanai pēc manas pavēles, secība numur viens. Trīs… divi… viens… uguni.

Taktikas hologrammā no H i mēms turbolāzeru lielgabala stobriem izšāvās tādas kā divas zaļas lentes un traucās lejup uz planētu. Šāviņi trāpīja dūmakaini zilajam planētas vairogam, nedaudz izšķīda uz visām pusēm, jo no trieciena to enerģija sadalījās, un tad aizlidoja atpakaļ kosmosā…

Un tieši tajā pašā laikā izšāva ari divu nomaskēto, zem planētas vairoga uz atgrūdējpacēlajiem mīņājošos pavadoņkuģu turbolāzeru liegabali to šāviņi izlauzās cauri atmosfērai un trāpīja divām lielākajām Ukio pretgaisa aizsardzības bāzēm.

Tā notiekošo redzēja Pelleons. Ukieši. kas neko nezināja par nomaskētajiem pavadoņkuģiem, redzēja, ka Himēra divās vietās cauršauj planētas necaursita1no vairogu.

Trešā pārraide aprāvās pusvārdā, ser, sakaru virsnieks ziņoja melnā humora cienītāja tonī. Domāju, ka mēs viņus pārsteidzām.

Pārliecināsim viņus, ka tā nebija nejaušība, teica Trouns. Sagatavojieties šaušanas secībai numur divi. Skolotāj Cēbaot?

Pavadoņkuģi ir gatavi.

Turbolāzeru lielgabalam numur divi: šaut pēc manas pavēles, secība numur divi. Trīs… divi… viens… uguni.

Atkal no stobriem izvijās zaļā uguns, un atkal, ar nevainojamu laika atbilstību, nomaskētie pavadoņkuģi radīja vajadzīgo ilūziju.

Labi nostrādāts, sacīja Trouns. Skolotāj Cēbaot, pārvietojiet pavadoņkuģus pozīcijā, kas atbilst secībai trīs un četri.

Ka pavēlat, dižadmirāli Troun.

Pelleons neapzināti sarāvās. Secības numur četri mērķis bija divi no trīsdesmit ukie.šu visaptverošā vairoga ģeneratoriem. Šāds uzbrukums nozīmētu, ka Trouns atteicies no sava sākotnējā plāna ieņemt Ukio, atstājot planētas aizsargsistēmu neskartu.

Impērijas zvaigžņu iznīcinātāj Himēra, runā Tols Dosla no ukiešu Virsvasaļiem, saziņas aparāta mikrofonā atskanēja nedaudz trīcoša balss. Mēs lūdzam jūs pārtraukt Ukio bombardēšanu, kamēr tiks pārrunāti padošanās noteikumi.

Mani noteikumi ir pavisam vienkārši, teica Trouns. Jums jāsāk ar planētas vairoga nolaišanu, lai mani kuģi var piezemēties. Kontrolei pār vairoga ģeneratoriem un ieročiem zeme-debesis jāpāriet manu karavīru rokās. Visiem lielākajiem kaujas kuģiem jāierodas noteiktās kara bāzēs, un tie jānodod Impērijas pārziņā. Kaut jūsu augstāka atbildība turpmāk, protams, bus Impērijas priekšā, jūsu politiskā un sabiedriskā sistēma paliks jūsu pašu ziņā. Protams, ja jūsu tauta pratīs pienācīgi uzvesties.

Un kad šis pārmaiņas būs veiktas, kas notiks tālāk?

Tad jūs būsiet kļuvuši par Impērijas sastāvdaļu, ar visām no tā izrietošajām tiesībām un pienākumiem.

Vai nodokļi netiks pieprasīti karalaika apjoma? Dosla aizdomīgi vaicāja. Un mūsu jaunos vīriešus ar varu neiesauks armijā?

Pelleons varēja iedomāties Trouna drūmo smaidu. Nē, Impērijai vairs nekad nevajadzēs sevi apgrūtināt ar piespiedu mobilizāciju. Impērijas rokās taču atradās Spertija klonēšanas cilindru komplekts.

Uz jūsu otro jautājumu atbildu ar noteiktu nē, uz pirmo jautājumu atbilde arī ir nē, tomēr ar zināmu atrunu, Trouns ukietim sacīja. Kā jums tas acīmredzot ir zināms, patlaban Impērijai piederošās pasaules lielākoties maksā nodokļus pēc kara laikam noteiktajiem apjomiem, bet ir arī izņēmumi. Iespējams, ka jūsu devums kara vajadzībām varētu nākt tieši no pārtikas ražošanas un citām rūpniecības nozarēm.

Otrā galā iestājās ilgs klusuma brīdis. Pelleons saprata, ka Dosla nav muļķis ukietis gluži labi zināja, kas Trounam padomā. Vispirms Impērija sāks tieši kontrolēt planētas aizsardzības sistēmas, tad pārtikas sadales sistēmu un citas ražojošās nozares, kā arī plašos zemkopības un lopkopības reģionus, un ļoti drīz visa planēta nebūs nekas vairāk, kā vien Impērijas kara mašīnas apgādes noliktava.

Bet vienīgā alternatīva viņam bija atturēties no sadarbības ar Impēriju un noskatīties, kā planēta tiek pilnīgi un galīgi iznicināta viņa acu priekšā. Un ari to Dosla zināja.

Mēs nolaidīsim planētas vairogu, Himēra, un tas būs labas gribas žests, Dosla beidzot teica izaicinošā toni, kurā tomēr ieskanējās sakāvnieciska nots. Bet, pirms Impērijas karaspēka pārziņā tiek nodoti ģeneratori un ieroči zeme-debesis, mēs prasām noteiktas garanti jas ukiešu tautas un mūsu zemes drošībai.

Protams, Trouns atbildēja, taču bez ļauna prieka, kam šādā mirklī būtu ļāvies vairākums Impērijas karavadoņu.

Neliels pieklājības žests. Pelleons zināja, ka tas ir tikpat precīzi aprēķināts kā pārējie uzbrukuma posmi. Ļaujot ukiešu vadoņiem padoties, nezaudējot cieņu, tiks aizkavēta nenovēršamā pretošanās Impērijas varai līdz brīdim, kad pretoties jau būs par vēlu.

Pēc neilga laika pie jums ieradīsies mūsu pārstāvis, kas ar jūsu valdību visu pārrunās sīkāk, sacīja Trouns. Pieņemu, ka jums nav iebildumu, ja mūsu karaspēks pa to laiku ieņem aizsardzības pozīcijas?

Nopūta, ko drīzāk varēja sajust, nekā sadzirdēt

Mums nav iebildumu, Himēra,'Dosla negribīgi teica. Mēs jau nolaižam vairogu.

Taktikas displejā bijā redzams, kā nozūd zilā dūmaka ap planētu.

-Skolotāj Cēbaot, lieciet pavadoņkuģiem ieņemt diametrāli pretējas pozīcijas, — Trouns pavēlēja. Mēs nevēlamies, lai desanta kuģi, kas tagad laidīsies lejā, ietriektos kādā no tiem. Ģenerāli Kovel, jūs varat sākt sava karaspēka pārvietošanu uz planētu. Ieņemiet parastās aizsardzības pozīcijas ap visiem svarīgākajiem objektiem.

Sapratu, dižadmirāl, bija dzirdama Kovela balss.

Tā skanēja par daudz atturīgi, un Pelleons juta, ka viņa cieši sakniebtajās lūpās iezogas smaids.

Augstākajiem flotes un armijas komandieriem Tantisas kalna klonēšanas projekta noslēpums bija atklāts tikai pirms divām nedēļām, un Kovels bija viens no tiem, kas joprojām nespēja ar šo ideju pilnībā aprast.

Lai gan apstāklim, ka no tām karaspēka vienībām, kas viņa vadībā tūlīt dosies lejā uz planētu, trīs pilnībā sastāvēja no kloniem, vajadzētu viņa skeptisko noskaņojumu mazināt.

Taktiskajā hologrammā bija redzams, kā no Himēras un Vētras Vanaga izlido pirmais desanta un kaujas kuģu vilnis un, vēdekļveidīgi izplešoties, traucas uz norādītajiem objektiem. Kloni, kas lidoja ar desanta kuģiem, bija gatavi izpildīt Impērijas pavēles. Kā to jau tik labi bi ja darījušas klonu apkalpes nomaskētajos pavadoņkuģos.

Pelleons sarauca pieri viņam pēkšņi bi ja iešāvusies galvā savāda un nepatīkama doma. Vai Cēbaots pavadoņkuģus bija spējis tik veiksmīgi vadīt tāpēc, ka ikviena tūkstoš vīru lielā apkalpe sastāvēja tikai no kādiem divdesmit prātiem? Vai un tas bija vēl satraucošāk daļēji šos panākumus nenoteica tas apstāklis, ka Cēbaots pats bija klons?

Lai būtu, kā būdams, vai tas nozīmēja, ka Tantisas kalna projekts nāk par labu Cēbaotam viņa centienos pēc varas? Varbūt. Vēl viens jautājums, uz ko Pelleonam vajadzētu vērst Trouna uzmanību.

Pelleons paraudzījās lejup uz Cēbaotu, ar novēlošanos atcerēdamies, ka džediju skolotāja klātbūtnē tamlīdzīgas domas nav viņa privātīpašums. Bet Cēbaots uz viņu neskatījās. Tīši vai nejauši, bet vecais vīrs lūkojās taisni uz priekšu, viņa acu skatiens bija izklaidīgs, sejas āda stingri nostiepta. Džediju skolotāja lūpās rotājās tikko jaušams smaids.

Skolotāj Cēbaot?

Viņi ir šeit, Cēbaots čukstēja dziļā, piesmakušā krūšu balsi.

Viņi ir šeit, viņš atkārtoja, šoreiz jau skaļāk.

Pelleons, savilcis uzacis, atskatījās uz taktikas hologrammu.

Par ko jūs runājat? viņš jautāja.

Viņi ir pie Filvas, teica Cēbaots.

Viņš strauji pacēla galvu un paraudzījās uz Pelleonu spožām, neprātīgām acīm.

Mani džediji ir pie Filvas.

Skolotāj Cēbaot, apstipriniet, ka pavadoņkuģi nostājušies diametrāli pretējās pozīcijās, asi noskanēja Trouna balss. Tad ziņojiet par māņu kaujām…

Mani džediji ir pie Filvas, Cēbaots viņu pārtrauca. Kāda man daļa gar jūsu kaujām?

-Cēbaot…

Cēbaots ar rokas mājienu izslēdza iekšējās saziņas aparātu.

Tagad, Lea Orgena Solo, viņš klusi nočukstēja, tu esi mana.

Gadsimtu Vanags stipri sasvērās uz labajiem sāniem, kad tam pāri kā bulta aizšāvās Impērijas kaujas kuģis, lāzerlielgabaliem bez mitas šaujot un veltīgi mēģinot aizkavēt fregates manevru. Kad kuģis sašūpojās, Lea Orgena Solo sakoda zobus. Viņa noskatījās. kā viens no X klases kaujas kuģiem, kas viņus pavadīja, pārvērta Impērijas kaujas kuģi liesmojošu plēņu mākonī. Debesis ap Vanaga caurspīdīgo jumtu sagriezās, kuģim atkal uzņemot virzienu uz sākotnējo ceļamērķi…

Uzmanieties! ievaimanājās Trīpio, kas sēdēja Leai aiz muguras.

No sāniem viņiem rēkdams tuvojās vēl viens Impērijas kaujas kuģis. Brīdinājums bija nevajadzīgs, jo Vanags ar maldinošu neveiklību jau veica spirālveidīgus apgriezienus pretējā virzienā, lai varētu izmantot četrstūrainos lāzerlielgabalus, kas atradās tā vēderdaļā. Pat caur pilota kabīnes durvīm Lea saklausīja vūkija kaujas saucienu, un Impērijas kaujas kuģis sekoja savam bojāgājušajam pāriniekam.

Labs trāpījums, Cūbij, Hens Solo iesaucās Vanaga iekšējās saziņas aparātā, kad bi ja izlīdzinājis kuģa gaitu. Vedž?

Joprojām esmu kopā ar tevi, Vanag, tūlīt pat atskanēja Vedža Antila balss. Pagaidām esam tikuši no visiem ienaidniekiem vaļā, bet nākamais kaujas kuģu vilnis jau ir ceļā.

-Jā.

Hens paskatījās uz Leu.

Tev jāizlemj, mīļā. Tu joprojām vēlies mēģināt nolaisties?

Trīpio izdvesa īsu elektronisko nopūtu.

Kaptein. jūs taču noteikti negrasāties ierosināt …

Aizgriez savu skaņas ventili, Zeltamute, Hens viņu pārtrauca. Lea?

Lea caur pilota kabīnes jumtu lūkojās ārā uz Impērijas zvaigžņu iznīcinātāju un astoņiem drednautiem, kas bija ielenkuši planētu. Sapulcējušies ap to kā putni ap neaizsegtu enerģijas ģeneratoru. Šai vajadzēja būt viņas pēdējai diplomātiskajai misijai, pirms Lea pāries uz mierīgāku dzīvi un gaidīs piedzimstam dvīņus bija iecerēts tāds ašs ceļojums, lai nomierinātu nervozo valdību Filvā un nodemonstrētu Jaunās Republikas apņēmību aizsargāt šī sektora sistēmas.

Paraugdemonstrējums nebija izdevies.

Mums nav iespējas tikt viņiem garām, Lea negribīgi sacīja Henam. Pat ja tas izdotos, šaubos, vai filvieši riskētu atvērt vairogu, lai ielaistu mūs iekšā. Būs labāk, ja dosimies prom.

Izklausās saprātīgi, norūca Hens. Vedž? Mēs lidosim prom. Turies kopā ar mums.

Sekošu tavam paraugam, V;uuig, teica Vcdžs. -Tev jādod mums dažas minūtes laika, lai varam aprēķināt lēcienu atpakaļ.

Nepūlieties, sacīja Hens, pagriezdamies sēdeklī, lai nospiestu navigācijas datora taustiņus. Mēs paziņosim jums atbilstošos skaitļus.

Labi. Mežonīgajam eskadronam: ieņemt aizsega pozīciju.

Zini, es sāku no tā visa nogurt, Hens teica Leai. pagriezdamies atpakaļ pret kuģa priekšgalu. Man šķita tu teici, ka tavi nogriju draugi liks tevi mierā.

Ar nogri jiem tam nav nekāda sakara.

Lea papurināja galvu, bet viņas piere tomēr mazliet saspringti saraucās. Vai tā bi ja viņas iztēle, vai arī Impērijas kuģi ap Filvu sāka mainīt pozīcijas?

Tas ir dižadmirālis Trouns, kas rotaļājas ar saviem jauniegūtajiem Tumšā Spēka drednautiem.

Jā, Hens klusi piekrita, un Lea sarāvās, acumirkli sajutusi sarūgtinājuma uzliesmojumu viņa apziņā.

Par spīti visu pārējo centieniem iegalvot viņam pretējo, Hens joprojām uzskatīja par savu personisko vainu to, ka Trouns bija aizsteidzies Jaunajai Republikai priekšā un dabūjis senlaicīgos Katanas flotiles kuģus tā dēvēto Tumšo Spēku.

Nebiju domājis, ka viņš tik ātri varēs tos savest kārtībā, Hens piemetināja, pagriezdams Vanaga priekšgalu prom no Filvas un pretim kosmosam.

Lea norija siekalas. Savādais sasprindzinājums joprojām nebija izgaisis, it kā tāla ļaunprātība tiektos iespiesties viņas apziņā.

Varbūt viņam ir pietiekoši daudz Spertija cilindru, lai klonētu ne vien karavīrus, bet arī inženierus un tehniķus.

Tā noteikti ir interesanta doma, teica Hens, un Lea, neraugoties uz sasprindzinājumu, sajuta pārmaiņas viņa noskaņojumā, kad viņš nospieda rācijas slēdzi. Vedž, palūkojies atpakaļ uz Filvu un pasaki, vai manas acis rāda pareizi.

Lea caur rāciju dzirdēja, kā Vedžs dziļdomīgi ievelk elpu.

-Tu gribi zināt, vai visi Impērijas spēki nav pārtraukuši uzbrukumu planētai, lai dzītos pakaļ mums?

Jā. Tieši to.

Izskatās, ka tā varētu būt, sacīja Vedžs. Vai tikai nav īstais bridis laisties no šejienes prom?

Jā, Hens gausi noteica. Varbūt.

Lea, uzacis savilkusi, paraudzījās uz vīru. Viņa balsi bija kaut kas tāds…

Hen?

Filvicši pirms vairoga pacelšanas taču būs saukuši pēc palīdzības, vai ne? Hens viņai jautāja, domīgi saraucis pieri.

Jā, Lea piesardzīgi piekrita.

Un tuvākā Jaunās Republikas bāze ir Ordperdrona, vai ne?

Jā.

Labi. Mežonīgais eskadron, mēs mainām kursu un pagriežamies uz labo pusi. Turieties kopā ar mani.

Viņš nospieda taustiņus uz savas pults, un Vanags sāka asu pagriezienu pa labi.

Uzmanies, Vanag tā mēs dosimies taisni pretim Impērijas kaujas kuģu grupai, Vedžs brīdināja.

Tik tālu mēs nelidosim, Hens viņu mierināja. Te būs mūsu vektors.

Viņš izlīdzināja kuģa gaitu saskaņā ar jauno kursu un pameta skatienu aizmugures displejā.

Viss kārtībā viņi turpina dzīties mums pakaļ.

Henam aiz muguras navigācijas dators raidīja signālu, ziņodams, ka lēciena koordinātes ir sagatavotas.

Vedž, esam saņēmuši tavas koordinātes, teica Lea, stiepdama roku pie datu pārraidīšanas taustiņa.

Pagaidi, Vanag. Vedžs viņu pārtrauca. Mums labajā pusē uzradušies ceļabiedri.

Lea paskatījās tajā virzienā un. ieraugot Vedža pieminētos ceļabiedrus, kakls viņai aizžņaudzās. Impērijas kaujas kuģi tuvojās ļoti ātri un jau bija pietiekami tuvu, lai pārtvertu jebkuru ziņojumu, ko Vanags sūtītu saviem sargkuģiem. Ja viņi tagad sūtīs

Vedžam koordinātes, tas būs atklāts uzaicinājums Impērijai otrā galā viņus pienācīgi sagaidīt.

Varbūt es varu palīdzēt, Jūsu Augstība, mundri piedāvāja Trīpio. Kā jūs zināt, es tekoši pārvaldu vairāk nekā sešus miljonus sazināšanās veidu. Koordinātes komandierim Antilam es varētu pārraidīt, piemēram, būrdistu vai vatkriju tirdzniecības valodā…

Un pēc tam tu nosūtītu viņiem tulkojumu? Hens sausi iestarpināja.

Protams…

Robots apklusa.

Ak, vai, viņš pēc mirkļa mulsi sacīja.

Ir jau labi, neraizējies par to, teica Hens. Vedž, tu pirms diviem gadiem biji pie Zikvinas, vai ne?

Jā. Ak tā. Krekena Spirāle ?

-Pareizi. Pārgrupējieties uz divi: viens, divi.

Lea caur pilota kabīnes jumtu redzēja, kā X klases kuģi ieņem jaunu, sarežģītu aizsardzības pozīciju ap Vanagu.

Ko mēs ar to iegūstam? viņa vaicāja.

iespēju no šejienes izkļūt, Hens viņai teica, atkal paskatīdamies uz aizmugures displeju. Pārraidi viņiem koordinātes, par diviem cipariem palielinot katru otro skaitli.

Sapratu.

Pamājusi ar galvu, Lea ķērās pie darba. Katra otrā skaitļa palielināšana nemainīs viņu izlidošanas vektoru tik ļoti, lai Impērijas spēkiem rastos aizdomas, ka viņi tiek apmuļķoti, bet ar to būs gana, lai vajātāji tiktu par pāris gaismas gadiem novirzīti no patiesā mērķa.

Gudri izdomāts. Un tas nelielais manevrs, ko viņi nupat veica, bija tikai tāda acu apmānīšana?

Tieši tā. Jebkuram vērotājam no malas šķiet, ka nekādi pārsteigumi vairs nav gaidāmi. Šo mazo joku Pcšs Krekens izdomāja, kad piedzīvojām neveiksmi pie Zikvinas.

Hens vēlreiz uzmeta ašu skatienu aizmugures displejam.

Domāju, ka esam pietiekami no viņiem atrāvušies, lai varētu aizbēgt, viņš teica. Pamēģināsim.

Mēs nepārlēksim uz gaismas ātrumu? Lea sadrūmusi vaicāja, uzvilnījot senām un diezgan sāpīgām atmiņām.

Tā trakā bēgšana no Hotas, kad viņi sev aiz muguras nemitīgi juta visas Darta Veidera flotiles karsto elpu un atklājās, ka hiperdzinējs ir sabojājies…

Hens iesāņus pavērās sievā.

Neuztraucies, mīļā. Šodien hiperdzinējs darbojas bez traucējumiem.

Cerēsim, ka tā ir, Lea nočukstēja.

Saproti, kamēr viņi vajā mūs, Filvai nekas nedraud. Hens runāja tālāk. Un, jo tālāk mēs viņus aizvilināsim, jo vairāk laika iegūs papildspēki, kas ieradīsies no Ordperdronas.

Lea nepaguva atbildēt nozibsnīja spoža, zaļa liesma, šāviņš bija gandrīz trāpījis viņu kuģim.

Domāju, ka esam devuši viņiem tik daudz laika, cik varējām, viņa Henam sacīja.

Lea juta, kā viņas miesās nemierīgi grozās vēl nedzimušie dvīņi.

Vai mēs, lūdzu, nevarētu doties no šejienes prom?

Otrs šāviņš skāra Vanaga augšējo vairogu.

Jā, domāju, ka tev ir taisnība, piekrita Hens.

Vedž? Vai esi gatavs aiziet no šī sarīkojuma?

Tiklīdz to darīsi tu. Vanag. Vedžs atbildēja. Uz priekšu mēs tev sekosim, kad būsi droši ticis prom.

Labi.

Noliecies uz priekšu, Hens satvēra hiperdzinēja sviras un vieglītēm pavilka tās uz savu pusi. Caur pilota kabīnes jumtu varēja redzēt, kā zvaigznes saplūst līnijās, un tad viņi jau bija drošībā.

Lea dziļi ievilka elpu un lēnām to izpūta. Viņa joprojām sajuta dvīņu nemieru, un kādu brīdi viņas prāts bija aizņemts ar bērnu nomierināšanu. Lea bieži domāja par to, cik neparastas izjūtas rada pieskaršanās apzinām, kurās valda tikai emocijas un jutekliska uztvere, nevis tēli vai vārdi. Tik ļoti mazuļu apziņa atšķīrās no Hena, Lūkasa un citu viņas draugu prātiem.

Un tās arī atšķīrās no tālā prāta, kas vadīja Impērijas uzbrūkošo karaspēku.

Durvis Leai aiz muguras atslīdēja vaļā, un pilota kabīnē ienāca Cūbeka.

Tu labi šāvi, Cūbij, Hens uzslavēja vūkiju, kas iegrozīja savu raženo augumu kreisās puses pasažieru sēdekli blakus Trīpio. Vai tev vēl bija kādi sarežģījumi ar horizontālo kontrolsviru?

Čūbcka noņurdēja noliedzošu atbildi. Vūkija tumšās acis pētīja Leas seju, viņš norūca jautājumu.

Man nekas nekaiš, Lea apgalvoja un samirkšķināja acis, lai apspiestu asaras, kas pēkšņi bija sanesušās viņai acīs. Patiesi.

Viņa paskatījās uz Henu un redzēja, ka ari vīrs noraugās viņā, vaicājoši savilcis uz augšu uzacis.

Tu taču nebiji pārāk nobažījusies, vai ne? viņš vaicāja. Tā bija tikai Impērijas sevišķo uzdevumu vienība. Nekas tāds, par ko vajadzētu uztraukties.

Lea papurināja galvu.

Ne jau tāpēc, Hen. Tur bija vēl kaut kas. Sava veida…

Viņa atkal papurināja galvu.

Es nezinu.

Varbūt tas bi ja kaut kas līdzīgs jūsu nelabsajūtai pie Endoras, izpalīdzīgi ieminējās Trīpio. Atcerieties kad jūs sabrukāt, kamēr mēs abi ar Čūbeku labojām to…

Cūbeka nodārdināja brīdinājumu, un robots apklusa. Bet bija jau par vēlu.

Nē, ļauj viņam runāt, sacīja Hens.

Viņš uzmeta Leai norūpējušos skatienu, un viņa apziņā bija sajūtamas aizdomas.

Kas tā bi ja par nelabsajūtu?

Tas nebija nekas nopietns, Lea vīru mierināja, satverdama viņa roku. Pirmo reizi riņķojot ap Endoru, mēs izlidojām cauri vietai, kur uzsprāga Nāves Zvaigzne. Dažas sekundes sajutu ap sevi tādu kā Imperatora klātbūtni. Tas arī viss.

Ak tas arī viss, Hens sarkastiski atkārtoja, uzmezdams niknu skatienu Čūbekam. Mirušais Imperators mēģina paņemt tevi savā varā, un tev liekas, ka tas nav pieminēšanas vērts?

Tagad tu runā kā aplamnieks, Lea viņu norāja.

Par to patiešām nebija vērts raizēties tas ļoti ātri beidzās, un tam nebija nekādu seku. Nudien. Lai butu, kā būdams, tur, pie Filvas, es jutu kaut ko pavisam citu.

Priecājos to dzirdēt, teica Hens, tomēr vēl nevarēdams nomierināties. Vai tu liki, lai pēc atgriešanās tavu veselības stāvokli pārbauda kāds no medicīnas darbiniekiem?

Patiesību sakot, nebija laika…

Lieliski. Tu to izdarīsi, tiklīdz būsim atgriezušies.

Lea, klusi nopūtusies, pamāja ar galvu. Viņa pazina šo toni, turklāt viņai nelikās, ka Henam nemaz nebūtu taisnība.

Labi. Ja izdosies atrast tam laiku.

Tu atradīsi tam laiku, atcirta Hens. Vai ari likšu, lai Lūkass ieslēdz tevi medicīnas centrā, kad būs atgriezies. Es nejokoju, mīļā.

Lea saspieda viņa roku un, to darot, juta, ka līdzīgi sažņaudzas viņas sirds. Lūkass viens pats atrodas Impērijas teritorijā… bet viņam nekas nekaiš. Tā tam jābūt.

Lai notiek, viņa sacīja Henam. Likšu, lai mani apskata. Apsolu.

Labi, viņš teica, pētoši vērdamies sievas sejā.

Tad ko īsti tu juti pie Filvas?

Nezinu.

Lea vilcinājās.

Varbūt man bija tādas pašas sajūtas kā Lūkasam uz Kutiums. Tu jau zini kad uz kuģa borta tika izsēdināts tas klonu desants.

Jā, Hens šaubīdamies piekrita. Iespējams. Bet tie drednauti bija ļoti tālu no mums.

Bet uz tiem varbūt atradās ļoti daudz klonu.

Jā. Iespējams, Hens atkal teica. Tā… domāju, ka būs labāk, ja mēs abi ar Cūbiju tagad padarbosimies ar to jonu plūsmas stabilizatoru, pirms tas pilnīgi sabojājas. Vai tu šeit liksi galā viena pati, mīļā?

Protams, Lea apgalvoja, priecādamās, ka saruna ievirzījusies citā gultnē. Dariet vien, kas jums jādara.

Viņai bija ienākusi prātā kāda doma, ko šajā bridi negribējās attīstīt tālāk. Jau sen klīda baumas, ka Imperatoram bija piemitušas spējas izmantot Spēku, lai nepastarpināti vadītu savu karaspēku. Ja džediju skolotājam, ar ko Lūkass bi ja saticies uz Jomārkas, bija tādas pašas spējas…

Viņa noglāstīja savu vēderu un koncentrēja uzmanību uz abām mazmazītiņajām apzinām sevī. Nē, tas patiešām nebija nekas tāds, par ko Leai patlaban gribētos domāt.

Es pieņemu, Trouns sacīja savā drausmīgi mierīgajā balsī, ka jūs varēsiet sniegt kādu paskaidrojumu.

Cēbaots ar tīšu gausumu pacēla galvu no komandtelpas displeju dubultloka un paskatījās uz dižadmirāli. Uz dižadmirāli un ar neslēptu nicinājumu uz isalamiru, kas karājās Trounam pār pleciem pārliktajā barības rāmī.

Un vai jums arī ir kāds paskaidrojums, dižadmirāli Troun? viņš noprasīja.

Jūs izjaucāt diversijas uzbrukumu Filvai, Trouns teica, ignorēdams Cčbaota jautājumu. Tā vietā jūs likāt visai sevišķo uzdevumu vienībai nodarboties ar bezjēdzīgu pakaļdzīšanos.

Un jums, dižadmirāli Troun, neizdevās atvest pie manis džedijus, Cēbaots atcirta.

Pelleons satraukti ievēroja, ka vecā vīra balss pamazām kļūst gan skaļāka, gan spalgāka.

Tas neizdevās nedz jums, nedz jūsu pieradinātajiem nogrijiem, nedz visai jūsu Impērijai jūs visi esat piedzīvojuši neveiksmi.

Trouna sarkanās, kvēlojošās acis savilkās šaurākas.

Vai patiesi? Un vai tā arī bija mūsu neveiksme, kad jūs nespējāt paturēt pie sevis Lūkasu Debesbraucēju, kad mēs viņu nogādājam pie jums uz Jomārkas?

Jūs viņu nenogādājāt pie manis, dižadmirāli Troun, neatlaidās Cēbaots. Es atsaucu viņu turp caur Spēku…

Tas bija Impērijas izlūkdienests, kas izplatīja baumas, ka Džorass Cēbaots ir atgriezies un redzēts uz Jomārkas, Trouns viņu vēsi pārtrauca. Tas bija Impērijas kuģis, kas aizveda jūs uz šo planētu, tas bija Impērijas apgādes dienests, kas sameklēja un iekārtoja jums māju, un tie bija Impērijas inženieri, kas uz salas uzbūvēja nomaskētu nolaišanās laukumu jūsu vajadzībām. Impērija izdarīja visu, kas nepieciešams, lai nogādātu Lūkasu Debesbraucēju jūsu rokās. Tas bijāt jūs, kam neizdevās viņu tur noturēt.

Nē! Cēbaots noskaldīja. Debesbraucējs aizlidoja no Jomārkas tāpēc, ka Mara Džeida aizbēga no jums un noskaņoja viņu pret mani. Un viņa par to samaksās. Vai dzirdat mani? Viņa samaksās.

Trouns ilgāku laiku cieta klusu.

Jūs raidījāt pret Gadsimtu Vanagu visu Filvas sevišķo uzdevumu vienību, viņš beidzot sacīja, un viņa balsi atkal nebija saklausāmas nekādas emocijas. Vai jums izdevās notvert Leu Orgenu Solo?

Nē, Cēbaots norūca. Bet ne jau tāpēc, ka viņa negribētu nākt pie manis. Viņa to gribēja. Tāpat kā Debesbraucējs.

Trouns paskatījās uz Pelleonu.

Viņa grib nākt pie jums? viņš Cēbaotam jautāja.

Cēbaots pasmaidīja.

Ļoti grib, džedi ju skolotājs teica.

Visas dusmas no viņa balss piepeši bija pagaisušas, un tā skanēja gandrīz sapņaini…

Viņa vēlas, lai es mācu viņas bērnus, Cēbaots runāja tālāk, un viņa skatiens klīda pa komandtelpu. Lai ievadu viņus džediju gudrībās. Lai veidoju viņus pēc savas līdzības. Jo es esmu skolotājs. Vienīgais, kas palicis.

Viņš paraudzījās uz Trounu.

-Jums jāatved viņa pie manis, dižadmirāli Troun. Cēbaots sacīja, pa daļai svinīgi, pa daļai lūdzoši. Mums jāatbrīvo viņa no tiem, kas baidās no viņas spējām. Ja mēs to nedarīsim, tie viņu iznīcinās.

Protams, ka mums tas jādara, Trouns mierinoši teica. Bet jums jāatstāj šis uzdevums manā ziņā. Man šim nolūkam nepieciešams mazliet vairāk laika, tas ari viss.

Cēbaots domīgi sarauca pieri, viņa roka paslīdēja zem bārdas un taustīja medaljonu, kas karājās ķēdītē viņam ap kaklu, un Pelleons juta pār muguru pārskrienam drebuļus. Lai cik daudz reižu viņš bija to redzējis, kapteinis nekādi nevarēja pierast pie šis pēkšņās ieslīgšanas klona vājprāta mijkrēslī. Pelleons zināja, ka tā bija bijusi vispārēja problēma agrīnajos klonēšanas eksperimentos: nepārvarama garīgā un emocionālā nelīdzsvarotība, apgriezti proporcionāla „dublikāta" augšanas cikla ilgumam. Pēc Klonēto kara bija saglabājušās tikai nedaudzas zinātniskās publikācijas par šo tematu, bet Pelleons bija vienu no tām atradis un izlasījis apgalvojumu, ka neviens klons, sasniedzis briedumu laika posmā, kas mazāks par gadu, nevar būt pietiekami līdzsvarots, lai spētu izdzīvot vidē, kurā tas nav pakļauts totālai kontrolei.

Ņemot vērā postu, ko viņi nodarīja galaktikai, Pelleons bija allaž uzskatījis, ka klonu veidotājiem galu galā izdevies vismaz daļēji šo problēmu atrisināt. Bet tas, vai viņi bija sapratuši šī vājprāta pamatiemeslu, bi ja pavisam cits jautājums.

Ļoti iespējams, ka Trouns bija pirmais, kam izdevās to īsti izprast.

Ļoti labi, dižadmirāli Troun, Cēbaots strupi teica. Dodu jums vēl pēdējo iespēju. Bet es jūs brīdinu: tā patiešām būs pēdējā. Pēc tam ņemšu šo lietu savās rokās.

Viņa acis zem spurainajām uzacīm iegailējās.

Un vēl viens brīdinājums: ja jūs nevarēsiet tikt galā pat ar tik niecīgu uzdevumu, iespējams, ka atzīšu jūs par nederīgu manas Impērijas karaspēka vadīšanai.

Trouna acis uzliesmoja, bet viņš tikai viegli piešķieba galvu.

Es pieņemu jūsu izaicinājumu, skolotāj Cēbaot.

Labi.

Cēbaots uzsvērti mainīja pozu savā sēdeklī un aizvēra acis.

Tagad jūs varat atstāt mani vienu, dižadmirāli Troun. Es vēlos meditēt un plānot savu džediju nākotni.

Trouns mirkli stāvēja klusēdams un, kvēlojošās, sarkanās acis nemirkšķinot, cieši lūkojās Cēbaotā. Tad viņa skatiens pievērsās Pelleonam.

Jūs pavadīsiet mani uz komandtiltiņu, kaptein, viņš sacīja. Gribu, lai jūs uzraugāt Ukio sistēmas aizsardzības pasākumus.

-Jā. ser, Pelleons teica, priecādamies par jebkuru iespēju tikt prom no Cēbaota.

Viņš uz bridi apstājās un sadrūmušu seju paskatījās lejup uz Cēbaotu. Vai nebija kaut kas tāds, uz ko viņš gribēja vērst Trouna uzmanību? Pelleons jutās gandrīz pārliecināts, ka bija. Kaut kas sakarā ar Cēbaotu, kloniem un Tantisas kalna projektu…

Bet doma neizkristalizējās, un, iztēlē paraustījis plecus, viņš nobīdīja šo jautājumu sāņus. Gan pēc kāda laika doma pie viņa atgriezīsies.

Apgājis apkārt displeju lokam, Pelleons, sekodams savam komandierim, izgāja no telpas.

2. nodala

To sauca Kaliasa-sedž-Līlū, šo Berčestas mirdzošā kristāla pilsētu, un tā jau kopš Vecās Republikas pirmsākumiem tika uzskatīta par vienu no skaistākajiem galaktikas brīnumiem. Visa pilsēta bija viens vienīgs milzu kristāls, ko gadsimtu gaitā izveidojušas tumši sarkanoranžās Līfari jūras sāļās šļakatas, kas triecās pret zemo, akmeņaino piekrasti. Sākotnējo pilsētu gadu desmitos bija rūpīgi izkaluši vietējie Berčestas mākslinieki, un viņu sekotāji tagad palēnām papildināja to ar jauniem veidojumiem.

Vecās Republikas ziedu laikos tūristi uz Kaliasu bija plūduši bariem vien, un vietējie iedzīvotāji varēja dzīvot bez rūpēm, pateicoties miljoniem būtņu, ko pievilināja pilsētas un tās apkārtnes žilbinošais skaistums. Bet Klonēto kara haoss un tam sekojusī Impērijas rašanās bija darījusi galu dīkām izpriecām, un Kaliasa bija spiesta meklēt citas izdzīvošanas iespējas.

Par laimi, tūrisma industrija bija atstājusi noderīgu mantojumu labi iekārtotus tirdzniecības ceļus starp Berčestu un vairākumu galaktikas lielāko sistēmu. Berčestieši nolēma veicināt Kaliasas pārtapšanu tirdzniecības centrā, un, kaut šī pilsēta vēl nelīdzinājās Svivrenai vai Ketarisai, arī viņi jau bija guvuši zināmus panākumus.

Vienīgā problēma bija tā, ka šis tirdzniecības centrs atradās Impērijas teritorijā. Trieciennieku vienība soļoja pa ļaužu pilnajām ielām, un viņu baltajās bruņās atstarojās stūraino, sarkanoranžo ēku mirdzums. Paspēris platu soli sāņus, lai nevajadzētu ar viņiem sastapties, Lūkass Debesbraucējs savilka kapuci ap seju mazliet ciešāk. Trieciennieki pagāja viņam garām, ne skatienu neuzmetuši, un Lūkass, atviegloti nopūties, turpināja vērot pilsētu. Padrūmā, nevaļīgā gaisotne, ko radīja trieciennieki, Impērijas gaisa flotes apkalpju locekļi, kas te pavadīja brīvās dienas starp lidojumiem, un kontrabandisti, kas šaudījās šurpu turpu, cerībā noslēgt kādu darījumu, savādi un asi kontrastēja ar pilsētas rāmo skaistumu.

Un kaut kur šajā rāmajā skaistumā slēpās kaut kas daudz bīstamāks par Impērijas triecienniekiem.

Klonu grupa.

Tā vismaz domāja Jaunās Republikas izlūkdienests. Rūpīgi izanalizējuši tūkstošiem pārtverto Impērijas vēstījumu, viņi bija izvirzījuši pieņēmumu, ka šī pilsēta un visa Berčestas sistēma kopumā varētu būt viens no tranzītpunktiem tai jaunajai cilvēku dublikātu straumei, kas jau bija sākusi papildināt dižadmirāļa Trouna kara mašīnas kuģus un sauszemes karaspēka daļas.

Šo straumi vajadzēja apturēt, turklāt ātri. Tas nozīmēja, ka ir jāatrod klonēšanas cisternas un tās jāiznīcina. Un šim nolūkam pirmām kārtām vajadzēja izsekot ceļus, pa kuriem kloni tiek nogādāti Kaliasā. Savukārt šim nolūkam vispirms vajadzēja gūt apstiprinājumu tam, ka te patiešām ir klonu pārsūtīšanas centrs.

Divus kvartālus uz priekšu ap stūri nogriezās bariņš vīriešu, kas bija ģērbušies Svivrenas tirgotāju tērpos, un, tāpat kā viņš to dažās aizvadītajās dienās bija darījis daudzreiz, Lūkass tiecās pie viņiem caur Speķu. Pārbaude noritēja īsi un aši: tirgotājiem nebija tas savādās auras, ko izstaroja klonu desantvieniba uz Katanas.

Bet tajā brīdī, kad viņa apziņa novērsās no tirgotājiem, Lūkasa uzmanību piesaistīja kaut kas cits. Kaut kas, ko viņš bija gandrīz palaidis garām šajā cilvēku un citplanētiešu domu jūklī, kas virpuļoja ap viņu kā krāsaina stikla drupatiņas smilšu vētrā. Vēsa aprēķinātājā prāts Lūkass bi ja pārliecināts, ka ir jau agrāk ar to sastapies, bet domu virpuļi, kas viņus šķīra, neļāva viņam šo personu identificēt.

Un šī prāta īpašnieks, savukārt, skaidri zināja, ka Lūkass atrodas Kaliasā. Un novēroja viņu.

Lūkass saviebās. Viņš bija viens pats ienaidnieka teritorijā, viņa kuģis atradās divus kilometrus tālāk, Kaliasas nolaišanās laukumā, bet vienīgais ierocis gaismas zobens nodotu Lūkasa identitāti tajā pašā brīdi, kad viņš izvilktu to no tunikas. Viņš te nejutās pārāk drošs.

Bet viņam bija Spēks… un viņš zināja, ka sekotājs ir kaut kur tepat. Kopumā tas tomēr deva Lūkasam zināmas priekšrocības.

Pāris metrus pa kreisi atradās garš. velvēts gājēju pārejas tunelis. Ieiedams tajā, Lūkass paātrināja gaitu, pūlēdamies atsaukt atmiņā pilsētas karti un noteikt, kurp šī pāreja ved. Uz pilsētas ledainās upes otru krastu, viņš nosprieda, un uz izsmalcinātākajiem kvartāliem, kas atradās uz kraujas, no kurienes pavērās skats uz jūru. Lūkass juta, kā viņa vajātājs seko viņam tunelī, un, kad bija palielinājies attālums starp viņu un drūzmaino tirdzniecības kvartālu viņam aiz muguras, Lūkass beidzot varēja šo cilvēku identificēt.

Nebija tik slikti, kā viņš bija baidījies. Bet vismaz iespējamība bi ja nelāga diezgan. Nopūties Lūkass apstājās un gaidīja. Tunelis meta nelielu pusloku, tāpēc nedz ieeja tajā, nedz izeja no tā nebija saskatāmas. Viņš ar savu sekotāju varēja sastapties tikpat labi šeit, kā cituviet.

Sekotājs bija ticis gandrīz līdz pusloka galam. Tad, it kā paredzējis, ka medījums viņu tur gaida, viņš apstājās, joprojām palikdams neredzams. Lūkass saasināja jutekļus, dzirdēja, kā tiek izvilkts no maksts spridzekļ šāvējs…

Viss kārtībā, viņš klusi uzsauca. Mēs esam vieni. Nāciet ārā.

Sekotājs mirkli vilcinājās, un Lūkass uztvēra pārsteiguma zibsni viņa apziņā. Tad no aizsega iznāca Talons Kards.

Redzu, ka šajā pasaulē mani vēl aizvien gaida pārsteigumi, kontrabandists piezīmēja, īsi palocīdams galvu pret Lūkasu un likdams spridzekļšāvēju atpakaļ makstī. Novērojot jūsu rīcību, man radās iespaids, ka varbūt spiegojat Jaunās Republikas labā. Bet man jāatzīst negaidīju, ka viņi šādu uzdevumu uzticēs tieši jums.

Lūkass pētīja viņu, pūlēdamies uztver šī vīra apziņu. Pēdējo reizi, kad viņš tikās ar Kardu tūlīt pēc kaujas uz Katanas kontrabandists bija strikti uzsvēris, ka viņš un viņa grupa apņēmušies saglabāt šajā karā neitralitāti.

Un ko jūs gribējāt darīt, kad bijāt pārliecinājies par maniem nolūkiem ?

Negrasījos jūs nodot, ja tas jums bija padomā, Kards teica, pamezdams skatienu atpakaļ. Ja jums nav iebildumu, es vēlētos turpināt ceļu. Berčestieši parasti nemēdz risināt garas sarunas gājēju pārejas tuneļos. Turklāt balsis tajos saklausāmas pārsteidzoši tālu.

Un ja tuneļa otrā gala viņus gaida slēpnis? Bet, ja tas tur būs, Lūkass to sajutis jau labu gabalu iepriekš.

Neiebilstu, viņš sacīja, pakāpdamies sāņus un ar žestu rādīdams, lai Kards iet pirmais.

Otrs vīrietis apveltīja viņu ar sardonisku smaidu.

Jūs man neuzticaties, vai ne? Kards teica, un. pagājis viņam garām, devās pa tuneli uz priekšu.

Tā noteikti ir Hena ietekme, Lūkass atvainodamies sacīja. Viņa vai jūsu. Vai varbūt Maras.

Viņš uztvēra kustību Karda apziņā: ātri parādījās un atkal tika aprakts raižu zibsnis.

Runājot par Maru kā viņa jūtas?

Viņa ir gandrīz atlabusi, Lūkass Kardu nomierināja. Medicīnas darbinieki man teica, ka šāda veida nervu traucējumus izārstēt nav grūti, tikai tam vajag daudz laika.

Kards pamāja ar galvu, bet viņa acis bija pievērstas tunelim viņiem priekšā.

Es augstu vērtēju to, ka jūs par viņu rūpējaties, viņš gandrīz negribīgi sacīja. Mūsu pašu medicīnas iestādes ar to galā netiktu.

Lūkass ar rokas mājienu atvairīja pateicību.

Tas ir mazākais, ko varam jūsu labā darīt, ņemot vērā palīdzību, ko sniedzāt mums pie Katanas.

Iespējams.

Abi vīrieši bija nonākuši līdz tuneļa galam un izgāja uz ielas, kas nebija ne tuvu tik ļaužu pilna, kā tā, no kuras viņi nāca. Viņiem priekšā pāri apkārtējām ēkām slējās trīs sarežģītiem kalumiem rotāti valdības mītnes torņi, kuru fasādes bija pavērstas pret jūru. Lūkass caur Spēku ātri pārbaudīja garāmejošos ļaudis. Nekā. Klonu starp viņiem nebija.

Vai jums ir kāds noteikts ceļamērķis? viņš jautāja Kardam.

Kontrabandists papurināja galvu.

Tāpat vien klaiņoju pa pilsētu, Kards nevērīgi atteica. Un jūs?

Tāpat, atbildēja Lūkass, cenzdamies runāt tādā pašā tonī.

Un cerat ieraudzīt kādu pazīstamu seju, vai varbūt divas? Vai trīs, vai četras, vai piecas?

Tātad Kards zināja vai arī bija uzminējis, kāpēc viņš te ieradies. Nezin kādēļ tas Lūkasu diez ko nepārsteidza.

Ja viņi šeit ir sastopami, es viņus atradīšu, viņš sacīja. Jūsu rīcībā laikam gan nav ziņu, kas varētu man noderēt?

Varētu būt, ka ir, teica Kards. Vai jums pietiks naudas, lai par tām samaksātu?

Zinot jūsu cenas iespējams, ka ne, Lūkass atbildēja. Bet es varu nodrošināt jums kredītu, kad tikšu atpakaļ.

Ja jūs tiksiet atpakaļ, atcirta Kards. Ja zinām, cik daudz Impērijas karaspēka vienību atrodas starp jums un drošo teritoriju, nevaru jūs šobrīd uzskatīt par labu naudas ieguldīšanas objektu.

Lūkass savilka uz augšu uzaci.

Ari salīdzinājumā ar kontrabandistu, kas atrodas Impērijas meklējamo un aizturamo personu saraksta pašā augšgalā? viņš uzsvērti vaicāja.

Kards pasmaidīja.

Sagadījies tā, ka šī pilsēta ir viena no nedaudzajām vietām Impērijas teritorijā, kur esmu pilnīgā drošībā. Mēs abi ar berčestiešu gubernatoru esam pazīstami jau daudzus gadus. Precīzāk izsakoties, pastāv noteikts preču klāsts, ko viņam varu piegādāt vienīgi es.

Ieroči?

Es nepiedalos jūsu karā, Debesbraucēj, Kards viņam vēsi atgādināja. Esmu neitrāls un vēlos tāds ari palikt. Domāju, ka tiku to skaidri un gaiši pateicis jums un jūsu māsai, kad pēdējoreiz šķīrāmies.

Ak jā jūs to pateicāt pietiekami skaidri, piekrita Lūkass. Es tikai domāju, ka pagājušā mēneša notikumi varbūt ir likuši jums pārdomāt.

Karda sejas izteiksme nemainījās, bet Lūkass uztvēra gandrīz negribētu sakustēšanos kontrabandista apziņā.

Man ne sevišķi patīk tas, ka klonēšanas ražotne atrodas dižadmirāļa Trouna rokās, viņš atzinās. Tas var svaru kausus uz ilgu laiku noliekt viņam par labu, un kaut ko tādu nevēlas piedzīvot neviens no mums. Bet es tomēr domāju, ka jūsējie uztver šo situāciju pārāk slimīgi.

Nesaprotu, kā jūs varat saukt to par pārāk slimīgu reaģēšanu, iebilda Lūkass. Impērijas rīcībā ir vairākums no divsimts Katanas flotiles drednautiem, un tagad viņi tos varēs neierobežotā daudzumā apgādāt ar klonu apkalpēm.

Es gan vārdu ,.neierobežotā" nelietotu, sacīja Kards. Ja grib, lai kloni būtu garīgi tik līdzsvaroti, ka tiem var uzticēt karakuģi, ar viņu audzēšanu steigties nedrīkst. Viens gads katram klonam tas ir kā minimums, ja pareizi atceros veco likumu.

Priekšā, iedami pa šķērsielu, viņiem pagāja garām pieci vātkriji. Līdz šim Impērija bija klonējusi tikai cilvēkus, bet Lūkass tomēr pārbaudīja arī šo grupu. Atkal nekā.

Jūs sakāt gads katram klonam?

Turklāt kā minimums, teica Kards. Man ir gadījies redzēt pirmskara dokumentus, un tajos sacīts, ka ieteicamais periods ir trīs līdz pieci gadi. Tas noteikti ir ātrāk par parasto cilvēka izaugsmes ciklu, bet diez vai to var uzskatīt par iemeslu panikai.

Lūkass paraudzījās augšup uz kalumiem rotātajiem torņiem, saules gaismā to sarkanoranžums veidoja krasu pretstatu baltajiem gubu mākoņiem, kas slīdē ja šurp no jūras puses.

Ko jūs teiksiet, ja pastāstīšu jums. ka tie kloni, kas uzbruka mums uz Katanas, bija audzēti mazāk par gadu?

Kards paraustīja plecus.

Viss atkarīgs no tā, cik mazāk.

Pilns cikls tiem bijis piecpadsmit līdz divdesmit dienas.

Kards strauji apstājās.

Ko? viņš noprasīja, pagriezies pret Lūkasu.

Piecpadsmit līdz divdesmit dienas, Lūkass atkaitoja, apstādamies viņam līdzās.

Viņu skatieni uz ilgāku laiku sastapās. Tad Kards lēnām novērsās un sāka atkal iet.

Tas nav iespējams, viņš teica. Tur noteikti jābūt kādai kļūdai.

Varu sagādāt jums pētījumu kopiju.

Kards domīgi palocīja galvu, bet viņa skatiens bija izklaidīgs.

Tas vismaz izskaidro to, kas notika ar Ukio.

Ukio? sarauca pieri Lūkass.

Kards paskatījās uz viņu.

Tieši tā jums laikam gan kādu laiku nav bi jušas pieejamas ziņas par to, kas notiek Jaunajā Republikā. Pirms divām dienām Impērija uzbruka vairākiem objektiem Abrionas un Datilvienas sektoros. Viņi nodarīja spēcīgus postījumus karabāzei Ordperdronā un iekaroja Ukio sistēmu.

Lūkasam vēderā radās nepatīkama tukšuma sajūta. Ukio bija viena no piecām galvenajām pārtikas ražotājām Jaunajā Republikā. Sekas, ko jutis Abrionas sektors vien…

Cik smagi postījumi nodarīti Ukio?

Acīmredzot tā vispār nav cietusi, teica Kards. Mani avoti ziņoja, ka planēta tikusi ieņemta, nesabojājot tās vairogus un ieroču sistēmas zeme-tlebcsis.

Nepatīkamā sajūta pastiprinājās.

Es domāju, ka tas nav iespējams.

Spējas paveikt neiespējamo tā bija viena no īpašībām, kuras dēļ Trounu savulaik iecēla dižadmirāja kārtā, Kards sausi atbildēja. Visi sīkumi par uzbrukumu joprojām nav zināmi, būtu interesanti uzzināt, kā viņš to dabūja gatavu.

Tātad Trounam bija Katanas drednauti, viņam bija kloni to apkalpēm, un tagad viņam bija radusies arī iespēja sagādāt šiem kloniem pārtiku.

Tā nav tikai priekšspēle vēl vienai sirošanas uzbrukumu sēri jai. Lūkass gausi sacīja. Impērija gatavojas daudz lielākai ofensīvai.

Tā patiešām sāk izskatīties, piekrita Kards. Uzreiz varu teikt, ka darbs, kas jūs gaida, būs jums kā radīts.

Lūkass viņu nopētīja. Karda balss un seja šķita tikpat mierīgas kā vienmēr, bet viņa apziņa vairs nebija ne tuvu tik pašapzinīga kā iepriekš.

Un nekas no tā visa neliek jums mainīt savas domas? Lūkass viņam pamudinoši teica.

Es nepievienojos Jaunajai Republikai, Debesbraucēj, purinādams galvu, teica Kards. Daudzu iemeslu dēļ, no kuriem svarīgākais ir tas, ka es neuzticos dažām personām jūsu valdībā.

Domāju, ka Feilijs savu labo vārdu jau ir zaudējis…

Es nerunāju tikai par Feiliju, Kards viņu pārtrauca. Jūs zināt tikpat labi kā es. cik lielā sajūsmā kalamarieši allaž bijuši par kontrabandistiem. Tagad, kad admirālis Akbars atjaunots virpavēlnieka un Padomes locekļa amatos, mums visiem, kas piekopjam šo amatu, būs jāsāk atkal uzmanīties.

Ak, liecieties mierā, Lūkass pavīpsnāja. Jūs taču no tiesas nedomājat, ka Akbaram pietiks laika raizēties par kontrabandistiem, vai ne?

Kards blēdīgi pasmaidīja.

Tā gluži es nedomāju vis. Bet likt par to savu il/ivibu ķīlā ari nevaru.

Strupceļš.

Labi, sacīja Lūkass. Parunāsim par to tikai no darījumu viedokļa. Mums jāzina Impērijas darbības un nodomi jūs šā vai tā tiem sekojat. Vai mēs varam šo informāciju no jums nopirkt?

Kards apsvēra viņa priekšlikumu.

Tas varētu būt iespējams, viņš piesardzīgi teii a. Bet tikai tādā gadījumā, ja man piederēs pēdēlais vārds par to, ko darīšu jums zināmu. Nevēlos, lai |us pārvērstu manu grupu par neoficiālu Jaunās Republikas izlūkdienesta ieroci.

Piekritu, sacīja Lūkass.

Tas bija mazāk par cerēto, tomēr labāk nekā nekas.

Es atvēršu jums kredītu, tiklīdz būšu atgriezies.

Varbūt mums vajadzētu sākt tiešu darījumu, Kards teica, lūkodamies apkārt uz kristāla ēkām. Pastāstiet man, kāpēc Kaliasa piesaistīja jūsu ļaužu uzmanību.

Es jums pastāstīšu vēl vairāk, sacīja Lūkass.

Tālais pieskāriens viņa apziņai bija tikko sajūtams, taču Lūkass to nemaldīgi pazina.

Ko jūs teiksiet, ja man izdosies dabūt apstiprinājumu, ka kloni atrodas šeit?

Kur? Kards asi jautāja.

Kaut kur šajā apkārtnē, Lūkass atbildēja, norādīdams uz priekšu un mazliet pa labi. Varbūt kādu puskilometru tālāk, to ir grūti pateikt.

Vienā no torņiem, nosprieda Kards. Droša paslēptuve no ziņkārīgām acīm. Diez, vai ir kāda iespēja iekļūt tur iekšā?

Pagaidiet mirkli viņi pārvietojas, Lūkass sacīja, saspringti pūlēdamies nezaudēt kontaktu. Tie nāk… gandrīz uz mūsu pusi, tomēr ne gluži.

Varbūt, ka viņus ved uz nolaišanās laukumu, teica Kards.

Viņš paraudzījās apkārt un norādīja pa labi.

Iespējams, ka viņi dosies turp pa Mevrila ielu, tā atrodas divus kvartālus tālāk tajā virzienā.

Iedami ātrā gaitā, tomēr ne tik ātri, lai piesaistītu sev uzmanību, viņi šo attālumu veica trijās minūtēs.

Iespējams, ka viņi izmanto kravas vai vieglos transporta līdzekļus, sacīja Kards, kad bija atrasta vieta, no kuras viņi varēja novērot ielu, nemaisoties pa kājām gājējiem. Kaut kas acīm redzami militārs uzreiz radītu aizdomas.

Lūkass palocīja galvu. No kartē redzētā viņš atcerējās, ka Mevrila iela ir viena no nedaudzajām ielām, kuru braucamā daļa izcirsta pietiekami plata, lai pa to varētu pārvietoties transporta līdzekļi, tāpēc satiksme te bija diezgan dzīva.

Vēlētos, kaut man būtu līdzi kāds makrobinoklis, Lūkass teica.

Varat man ticēt jūs jau tāpat izskatāties gana aizdomīgs, sacīja Kards, kas, kaklu izstiepis, lūkojās pāri garāmgājēju straumei. Vai jūtama viņu tuvošanās?

Viņi noteikti nāk uz šo pusi, Lūkass atbildēja.

Viņš sasprindzināja jutekļus caur Spēku, pūlēdamies apkārtējo domu un prātu virpuli atšķirt klonu apziņu.

Domāju, ka viņu ir kādi divdesmit līdz trīsdesmit.

Tātad atrodas kravas pārvadātājā, nosprieda Kards. Tur viens patlaban mums tuvojas tūlīt aiz tā pārnesumbraucēja.

Es to redzu.

Lūkass dziļi ievilka elpu, koncentrēdams savu džedija prasmi līdz pēdējai iespējai.

Tie ir viņi, viņš nočukstēja, pār muguru pārskrienot tirpām.

Labi, drūmā balsi noteica Kards. Skatieties uzmanīgi, varbūt viņi būs atstājuši vaļā kādu no ventilācijas paneļiem.

Kravu pārvādātājs, kas pārvietojās uz atgrūdējpacēlājiem, nāca viņiem aizvien tuvāk, līdz piepeši apstājās dažus namus tālāk. Pārnesumbraucēja vadītājs bija attapies, ka viņam jāizdara pagrieziens. Smagnējais transporta līdzeklis piesardzīgi un gausi apgriezās ap stūri, bloķēdams visu satiksmes plūsmu sev aiz muguras.

Pagaidiet šeit, Kards sacīja un ienira gājēju straumē, kas devās tajā virzienā.

Lūkasa acis modri vēroja apkārtni, meklējot kādu pazīmi, ka viņš vai Kards būtu pamanīti un pazīti. Ja viņi bija iekļuvuši spiegiem domātās lamatās, nu tām bija īstais brīdis aizkrist ciet.

Pārnesumbraucējs beidzot tika galā ar pagriezienu, un kravas pārvadātājs atkal sāka virzīties uz priekšu. Tas pabrauca Lūkasam garām un pēc dažām sekundēm nozuda aiz vienas no sarkanoranžajām ēkām. Atkāpies sān ieliņā, kas atradās viņam aiz muguras, Lūkass gaidīja, un pēc kādas minūtes atgriezās Kards.

Divi ventilācijas paneļi bija vaļā, bet es neredzēju pietiekami daudz, lai būtu pārliecināts, viņš Lūkasam teica, smagi elpodams. Un jūs?

Lūkass papurināja galvu.

Es ari neko nevarēju saskatīt. Bet tie bija viņi. Par to esmu pārliecināts.

Kards kādu bridi pētīja viņa seju. Tad viņš strupi palocīja galvu.

Labi. Ko darīsim tālāk?

Pamēģināšu izlidot ar savu kuģi pirms viņiem, Lūkass atbildēja. Ja es varēšu noteikt viņu hiperkosmosa vektoru, varbūt mums izdodas aprēķināt, kurp viņi no šejienes dodas.

Viņš sarauca uzacis.

Lai gan diviem kuģiem, kas darbotos kopā, tas varētu izdoties labāk.

Kards mazliet pasmaidīja.

Jūs man piedosiet, ja es no šī piedāvājuma atteikšos, viņš teica. Lidošana tandēmā ar Jaunās Republikas izlūku nav gluži tas, ko es sauktu par neitralitātes saglabāšanu.

Pāri Lūkasa plecam Kards pameta skatienu uz ielu viņam aiz muguras.

Lai būtu, kā būdams, domāju, ka došu priekšroku viņu izsekošanai tepat, uz šīs planētas. Palūkošu, vai nevaru atrast viņu izcelsmes vietu.

Izklausās labi, Lūkass pamāja ar galvu. Taisni labāk došos uz nolaišanās laukumu un sagatavošu savu kuģi.

Es ar jums sazināšos, Kards apsolīja. Gādāļict, lai man atvēlētais kredīts būtu devīgs.

Stāvēdams pie Centrālā valdības torņa numur v iens visaugstākā loga, gubernators Stafa, apmierinān pavīpsnādams, nolaida uz leju savu makrobinokli.

Jā, Fingal, tas bija viņš, viņš sacīja sīkajam vīrelim, kas mīņājās viņam blakus. Nav nekādu šaubu. Pats Lūkass Debesbraucējs.

Vai domājat, ka viņš redzēja īpašo transportu? l ingals jautāja, nervozi knibinādams savu makrobinokli.

Protams, ka viņš to redzēja, Stafa norūca. Vai tad jums liekas, ka viņš slaistījās pa Mevrila ielu veselības uzlabošanas nolūkā?

Es tikai domāju…

Nedomājiet, Fingal, Stafa viņu pārtrauca. Jums trūkst tā, kas šim procesam nepieciešams.

Gubernators aizslāja līdz savam rakstāmgaldam, iemeta makrobinokli atvilktnē un izsauca uz datorbloknota ekrāna dižadmirāļa Trouna norādījumus. Tie bija diezgan dīvaini norādījumi pēc gubernatora personiskajām un strikti konfidenciālajām domām, pat vēl dīvaināki par šo noslēpumaino karavīru pārvešanu, ko Impērijas virspavēlniecība pēdējā laikā veica caur Kaliasu. Bet šajos apstākļos viņam nebija citas izvēles. Stafam bija jāpieņem, ka Trouns zina, ko dara.

Lai būtu kā būdams, pat ja dižadmirālis to nezināja, par to būs jāatbild viņam, nevis Stafam, un tas bija vissvarīgākais.

Gribu, lai jūs nosūtāt vēstījumu Impērijas zvaigžņu iznīcinātājam Himēra, gubernators teica Fingalam, uzmanīgi nolaizdams savu masīvo augumu krēslā un pastumdams datorbloknotu pāri galdam. Šifrētu, saskaņā ar šeit sniegto instrukciju. Paziņojiet dižadmirālim Trounam, ka Debesbraucējs ir bijis Kaliasā un ka es personiski esmu redzējis viņu īpašā transporta tuvumā. Un. ka viņam, arī saskaņā ar dižadmirāļa rīkojumu, ir atļauts netraucēti aizlidot no Berčestas.

Jā, gubernator, sacīja Fingals, izdarīdams piezīmes personiskajā datorbloknotā.

Ja mazais vīriņš ari saskatīja kaut ko neparastu tajā apstāklī, ka dumpinieku spiegam ļauj brīvi pārvietoties pa Impērijas teritoriju, viņš to nekādi neizrādīja-

Un kā ar to otru vīru, gubernator? To, kas tur bija kopā ar Debesbraucēju?

Stafa savilka lūpas urskulī. Cena par Talona Karda galvu patlaban bija sasniegusi gandrīz piecdesmit tūkstošus tā bija liela nauda pat vīram ar planētas gubernatora algu un blakusieņēmumiem. Viņš vienmēr bija zinājis, ka pienāks diena, kad viņa interesēs būs pārtraukt klusās darījumu attiecības ar Kardu. Iespējams, ka šis laiks beidzot bija pienācis.

Nē. Ne tagad, kad galaktikā joprojām plosījās karš. Varbūt vēlāk, kad uzvara būs tuvu un varēs vairāk paļauties uz privātajām piegādes līnijām. Bet ne tagad.

Tas otrs vīrs nav svarīgs, viņš Fingalam teii a. Tas ir mans īpašo uzdevumu aģents, kas pamudināja dumpinieku spiegu sevi atklāt. Aizmirstiet par viņu. Sāciet darboties aizšifrējiet vēstījumu un nosutiet to.

Jā, ser, Fingals palocīja galvu un gāja uz durvīm.

Panelis atslīdēja vaļā… un tajā mirklī, kad Fin(.•als spēra kāju pāri slieksnim. Statam likās, ka viņš redz mazā vīreļa acīs paspīdam savādu uguntiņu. Tā, protams, bija kabineta priekštelpas apgaismojuma spolīte. Fingals ne vien bija nelokāmi uzticīgs savam gubernatoram, bet viņam arī trūka jebkādas iztēles.

Dziļi ievilcis elpu un izmezdams no galvas Fingalu, Dumpinieku spiegus un pat dižadmirāli, Stata atlaidās pret krēsla atzveltni un sāka apsvērt, kā izlietos preces, ko Karda ļaudis pat vēl tobrīd krāva ārā no kuģa nolaišanās laukumā.

3. nodala

Gausi, it kā kāpdama pa garām, tumšām kāpnēm, Mara Džeida atbrīvojās no dziļā miega. Viņa atvēra acis, pārlaida skatienu liegi apgaismotajai telpai un nevarēja saprast, kādā galaktikas nostūrī nokļuvusi.

Te bija kāda medicīnas iestāde tik daudz varēja noprast pēc biomonitoriem, salocītajiem telpas pārdalīšanas statņiem un pārējām daudzpozīciju gultām, kas atradās visapkārt gultai, kurā gulēja viņa pati. Bet šī nebija viena no Kardam piederošajām medicīniskās aprūpes iestādēm, vismaz Marai tā nebija pazīstama.

Bet pats telpas iekārtojums viņai šķita ļoti pazīstams. Tā bi ja parastā Impērijas medicīnas iestādes atveseļošanās palāta.

Tobrīd Mara bi ja viena, bet viņa zināja, ka ilgi tā nebūs. Mara klusiņām izvēlās no gultas un palika četrrāpus uz grīdas to darot, viņa bija ātri pārbaudījusi savu fizisko stāvokli. Nebija nedz sāpju, nedz reiboņa, nemanīja arī acīm redzamus ievainojumus. Uzvilkusi ritatērpu un čības, kas bija noliktas gultas galā, Mara klusiem soļiem piegāja pie durvīm, domās sagatavodamās apklusināt vai padarīt rīcības nespējīgu jebkuru, kas aiz tām atrastos. Viņa ar rokas mājienu deva zīmi durvju sensoram, un, kad panelis atslīdēja vaļā, Mara ar vienu lēcienu bija palātas priekštelpā…

Un tur viņa mazliet apjukusi sastinga uz vietas.

A, sveika, Mara, Gents izklaidīgi teica, uz mirkli paceldams acis no datora, pie kura sēdēja, kūkumu uzmetis. Kā tu jūties?

Ne pārāk slikti. teica Mara, lūkodamās puisī plaši ieplestām acīm un drudžaini pūlēdamās atrast neskaidrajās atmiņās kādu izskaidrojumu.

Gents viens no Karda algotņiem un, iespējams, vislabākais datorspeciālists galaktikā. Un tas apstāklis, ka viņš sēdēja pie datora, nozīmēja, ka viņi nav cietumnieki ja vien viņu sagūstītājs nav kāds neiedomājams stulbenis, kas ļauj datorspeciālistam atrasties spļāviena attālumā no datora.

Bet vai tad viņa nebija sūtījusi Gentu uz Jaunās Republikas centru uz Karaskentu? Jā, to viņa bija darījusi. Pēc Karda rīkojuma, neilgi pirms tam, kad Mara bija sasaukusi kopā daļu viņu grupas un vedusi to uz kauju, kas norisinājās pie Katanas flotiles.

Kur viņa ar savu Z-95 bija metusies virsū Impērijas zvaigžņu iznīcinātājam… un viņai vajadzēja katapultēties… un viņa bija likusi savam katapultēšanās sēdeklim drāzties cauri jonu lielgabala staram. Un tas bija nosvilinājis viņas izdzīvošanas aprīkojumu… un Mara bija aizpeldējusi starpzvaigžņu izplatījumā, pazudusi uz mūžīgiem laikiem.

Viņa paskatījās apkārt. Acīmredzot, šis „mūžīgi" bi ja beidzies ātrāk, nekā viņa domāja.

Kur mēs atrodamies? Mara jautāja, lai gan viņai pašai jau bi ja radusies nojauta, kāda varētu būt atbilde.

Marai bija taisnība.

Vecajā Imperatora pili Karaskentā, Gents, mazliet sadrūmis, atbildēja. Medicīniskās aprūpes spārnā. Viņiem bija jāatjauno dažas tavu nervu darbības jomas. Vai tu neko neatceries?

Atmiņas ir mazliet neskaidras, atzinās Mara.

Bet viņas smadzenes beidzot bija atbrīvojušās no

neziņas plīvura, un viss pamazām nostājās savās vietās. Viņas katapultēšanās sēdekļa sabojātā dzīvības uzturēšanas sistēma, tas, kā viņas galva kļuva savādi viegla un kā viņa laidās miegā, no visām pusēm tumsas apņemta. Pirms tie viņu atrada un nogādāja uz kuģa, viņai droši vien kādu brīdi jau bija trūcis skābekļa.

Nē. Nekādi tie viņš. Bija tikai viens cilvēks, kas izplatījumā starp kaujas gruvešiem būtu varējis atrast vientuļi peldošu, sabojātu katapultēšanās sēdekli. Lūkass Debesbraucējs, pēdējais no džediju bruņiniekiem.

Cilvēks, ko viņa gatavojās nogalināt.

TU NOGALINĀSI LŪKASU DEBESBRAUCĒJU.

Viņa paspēra soli atpakaļ un atspiedās pret durvju stenderi. Domās atbalsojoties Imperatora vārdiem, viņas ceļgali piepeši bija kļuvuši ļengani. Mara bija atradusies šeit, šajā pasaulē un šajā ēkā, kad viņš bija miris virs Endoras. Caur Imperatora apziņu Mara bija noskatījusies, kā Lūkass Debesbraucējs viņu notriec un sagrauj drupās ari viņas dzīvi.

Redzu, ka esat pamodusies, sacīja kāda cita balss.

Mara atvēra acis. No durvīm telpas tālākajā galā viņai mundriem soļiem tuvojās pusmūža sieviete, tērpusies medicīnas darbinieces tunikā. Viņai pa pēdām sekoja medicīnas dienesta robots.

Kā jūs jūtaties?

Man nekas nekaiš, Mara atbildēja, piepeši sajuzdama vēlēšanos izgāzt uz šo sievieti savas dusmas.

Šie ļaudis šie Impērijas ienaidnieki viņiem nebija tiesību atrasties šeit. Imperatora pilī…

Viņa piesardzīgi ievilka elpu, apspiezdama emociju uzvilnijumu. Medicīnas darbiniece bija apstājusies un raudzījās viņā ar profesionāli bažīgu sejas izteiksmi. Gents, acumirklī aizmirsis savus mīļos datorus, arī lūkojās viņā tāds kā norūpējies un apjucis.

Piedodiet, Mara nomurmināja. Man šķiet, ka joprojām neesmu īsti attapusies.

Tas ir saprotami, medicīnas darbiniece palocīja galvu. Galu galā, jūs nogulējāt tajā gultā veselu mēnesi.

Mara skatījās uz viņu lielām acīm.

Mēnesi?

Mēneša lielāko daļu, sieviete precizēja. Kādu laiku jūs pavadījāt arī reanimācijas cilindrā. Neraizējieties, īslaicīgi atmiņas zudumi pēc nervu darbības atjaunošanās ir raksturīgi, bet pēc ārstēšanas tic gandrīz vienmēr izzūd.

Es saprotu, Mara mehāniski noteica.

Mēnesis. Viņa šeit bija zaudējusi veselu mēnesi.

Un pa šo laiku…

Augšstāvā jums ir iekārtots viens no viesu apartamentiem, varat doties turp, ja jūtat, ka jums vairs nav nepieciešamības palikt šeit, runāja tālāk medicīnas darbiniece. Ja vēlaties, varu noskaidrot, vai tur viss ir sagatavots.

Mara koncentrēja uzmanību uz svešo sievieti.

Tas būtu jauki, viņa sacīja.

Medicīnas darbiniece izņēma rāciju un ar īkšķi ieslēdza to. Kad viņa sāka runāt, Mara pagāja viņai garām un nostājās blakus Gentam.

Kā pēdējā mēneša laikā norisinājusies karadarbība? Mara viņam jautā ja.

Ak, Impērija sagādā parastās nepatikšanas, teica Gents, ar rokas mājienu norādīdams uz debesīm. Lai būtu, kā būdams, šejienieši ir krietni satraukušies. Akbars, Medins un pārējie skraida apkārt kā traki. Mēģina vai nu apspiest nemieru, vai noslēpt informāciju kaut kas tādā garā.

Mara zināja, ka neko vairāk viņa no Genta neizdibinās. Ja neskaita aizraušanos ar kontrabandistu folkloru, vienīgais, kas Gentu patiesi interesēja, bija rakņāšanās datoru datu bāzēs.

Viņa sarauca pieri, ar novēlošanos atcerējusies, kāpēc Kards bija pavēlējis Gentam atrasties šeit.

Pagaidi mirkli, Mara teica. Akbars atkal ir amatā? Tu gribi sacīt, ka jau esi viņu attaisnojis?

Protams, atbildēja Gents. Tas aizdomīgais noguldījums bankā, par ko padomnieks Feilijs sacēla tādu traci, bija visīstākā blēdība tie puiši, kas elektroniski ielauzās bankā, bija vienlaikus papildinājuši Akbara rēķinu. Iespējams, ka to darījis Impērijas izlūkdienests viscaur izmantoti viņu programmēšanas paņēmieni. Ak, jā, to es pierādīju divu dienu laikā.

Varu iedomāties, cik viņi bija iepriecināti. Bet kāpēc tu joprojām esi šeit?

-Nu…

Šķita, ka Gents uz brīdi samulst.

Pirmkārt, neviens nav ieradies man pakaļ.

Viņa seja noskaidrojās.

Turklāt te kāds izmanto varen sarežģītu šifru, lai sūtītu ziņojumus Impērijai. Ģenerālis Bels Ibliss sacīja, ka Impērijā ziņotāju sauc par avotu Delta un ka ziņas tiek sūtītas tieši no šīs pils.

Un viņš lūdza, lai tu tos atšifrē, Mara sacīja, juzdama, ka viņai noraustās lūpas. Kaut ko tev samaksāt viņi droši vien nesolīja?

-Ē… '

Gents paraustīja plecus.

Varbūt, ka solīja. Es, nudien, neatceros.

Medicīnas darbiniece ielika rāciju atpakaļ jostas

somiņā.

Jūsu gids acumirklī būs šeit, viņa Marai teica.

Pateicos, Mara atbildēja, apvaldīdama vēlmi pateikt otrai sievietei, ka viņa Imperatora pili varbūt pat naktī orientējas labāk nekā jebkurš viņu gids gaišā dienas laikā.

Atsaucība un pieklājība tic bija paņēmieni, kas palīdzēs viņai un Gentam tik prom kā no šīs vietas, tā no kara.

Medicīnas darbiniecei aiz muguras atslīdēja vaļā durvis, un telpā līganā gaitā ienāca gara auguma sieviete ar pilnīgi baltiem matiem.

Sveicināta, Mara, viņa sacīja, sērīgi smaidīdama. Mans vārds ir Vintera, esmu princeses Leas Orgenas Solo personiskā palīdze. Priecājos redzēt, ka esat atkal uz kājām.

Priecājos, ka esmu šeit, Mara teica, cenzdamās, lai viņas balss skanētu pieklājīgi.

Vēl viena persona, kas saistīta ar Debesbraucēju. Tieši tas, kas Marai bija vajadzīgs.

Cik noprotu, jūs esat mana gide?

Jūsu gide, palīdze un jebkas cits, kas jums dažās nākamajās dienās varētu būt nepieciešams, sacīja Vintera. Princese Lea lūdza, lai es pārjums parūpējos, kamēr viņa un kapteinis Solo atgriezīsies no Filvas.

Man nav nepieciešama palīdze, un par mani nevajag rūpēties, teica Mara. Vienīgais, kas man patiesi nepieciešams, ir kuģis.

Es pie tā jau esmu sākusi strādāt, sacīja Vintera. Ceru, ka drīzumā varēsim priekš jums kaut ko atrast. Bet pagaidām parādīšu jums jūsu apartamentus.

Mara apslēpa grimasi. Jaunās Republikas uzurpatori laipni piedāvā viņai savu viesmīlību pilī, kas reiz bija viņas mājas.

Tas ir ļoti laipni. viņa teica, cenzdamās atturēties no sarkastiska toņa. Vai nāksi mums līdzi, Gent?

Ejiet vien, izklaidīgi atsaucās Gents, raudzīdamies datora ekrānā. Gribu te vēl šo to papētīt.

Viņš te jūtas labi, Vintera Mani nomierināja. Nāciet, lūdzu, šeit.

Viņas izgāja no palātas priekštelpas, un Vintera gāja Marai pa priekšu uz pils aizmugures daļu.

Gentam ierādīti apartamenti tieši blakus jūsējiem, Vintera ejot piezīmēja, bet es nedomāju, ka aizvadītajā mēnesī viņš tur iegriezies vairāk nekā divas reizes. Viņš iekārtoja sev pagaidu apmešanās vietu atveseļošanās palātas priekštelpā, lai varētu pieskatīt jūs.

Par to Marai bija jāpasmaida. Diez vai Gents, kas deviņdesmit procentus sava nomoda laika pavadīja pilnīgā vienaldzībā pret ārpasauli, varēja būt labs slimnieku kopējs vai miesassargs. Tomēr doma par to bija patīkama.

Es augstu vērtēju to, ka jūsu ļaudis rūpējas par mani, viņa Vinterai sacīja.

-Tas ir mazākais, ko varam darīt, lai pateiktos par jūsu palīdzību kaujā pie Katanas.

Tā bija Karda ideja, Mara strupi atteica. Pateicieties viņam, ne man.

Mēs to darījām, sacīja Vintera. Bet jūs ari riskējāt ar savu dzīvību mūsu labā. To mēs neaizmirsīsim.

Mara iesāņus paskatījās uz baltmataino sievieti. Viņa bija lasījusi Imperatora dokumentus par visiem dumpinieku vadoņiem, tostarp arī par Leu Orgenu, bet Vinteras vārds tajos nebija parādījies.

Cik ilgi jūs jau strādājat pie Orgenas Solo? viņa vaicāja.

Es uzaugu kopā ar viņu Alderānas karaliskajā galmā, Vintera atbildēja, un uz viņas lūpām pavīdēja saldskābs smaids. Bērnībā mēs bijām draudzenes, un, kad viņa spēra pirmos soļus galaktikas politikā, viņas tēvs iecēla mani par viņas palīdzi. Kopš tā laika esmu viņai līdzās.

Neatceros, ka būtu pārjums kaut ko dzirdējusi, kad sākās sacelšanās, Mara uzmanīgi pūlējās izdibināt kaut ko vairāk.

Kara laikā es galvenokārt ceļoju no vienas planētas uz otru, nodarbodamās ar sagādi, Vintera paskaidroja. Ja maniem kolēģiem izdevās ar kādu aizbildinājumu iedabūt mani noliktavā, es uzzīmēju viņiem karti, kurā bija precīzi norādītas viņus interesējošo priekšmetu atrašanās vietas. Tas padarīja sekojošos uzbrukumus ātrākus un drošākus.

Mara palocīja galvu viņa bija sapratusi.

Tātad jūs bijāt tā, ko sauca par Mērķa Noteicēju. Persona ar nevainojamu atmiņu.

Vintera mazliet sarauca pieri.

Jā, tas bija viens no maniem segvārdiem, viņa sacija. Gadu gaitā man bija arī daudzi citi.

Saprotu, — noteica Mara.

Viņa atcerējās, ka pirms Javinas kaujas izlūkdienesta ziņojumos bieži bija pieminēts noslēpumainais dumpinieks ar iesauku Mērķa Noteicējs, un par šīs personas viņa vai viņas identitāti bija izraisījies ne viens vien strīds. Mara prātoja, vai datu salīdzinātajiem vispār bi ja izdevies kaut cik pietuvoties patiesībai.

Tagad viņas bija nonākušas pie turboliftiem tas bija viens no lielākajiem Imperatora jaunievedumiem šajā apzināti senlaicīgajā stilā projektētajā ēkā. Turbolifti aiztaupīja bezgalīgo staigāšanu augšā un lejā pa stāvajām kāpnēm tajās pils daļās, kas bija plašāk pieejamas sabiedrībai… kā ari nomaskēja dažu labu citu uzlabojumu, ko Imperators bija pavēlējis izdarīt pilī tūlīt pēc tās pārņemšanas savās rokās.

Kādi sarežģījumi jums neļauj sagādāt man kuģi? Mara jautāja, kad Vintera izsauca liftu.

Sarežģījumus rada Impērija, Vintera atbildēja. Viņi vērš pret mums masīvus uzbrukumus, un tādēļ kaujā jāraida praktiski visi lidaparāti, kas ir niusu rīcībā, pat vieglās fregates.

Mara sarauca pieri. Masīvi uzbrukumi pārspēkam tas nemaz neizklausījās pēc dižadmirāļa Trouna.

Vai tiešām stāvoklis ir tik smags?

Tas ir diezgan smags, teica Vintera. Nezinu, vai jums tas ir zināms, bet viņi atņēma mums Katliņus flotili. Tajā brīdī, kad ieradāmies mēs, viņi jau bija pārvietojuši simts astoņdesmit drednautus. Kopā ar viņu jauno, neizsmeļamo apkalpes locekļu un karavīru avotu tas licis svaru kausiem nosvērties par labu Impērijai.

Mara palocīja galvu. Mutē viņai bija sāja garša. Nu gan tas izklausījās pēc Trouna.

Tas nozīmē, ka es gandrīz zaudēju dzīvību par neko.

Vintera piespiesti pasmaidīja.

Jums par mierinājumu varu tikai pasacīt, ka līdzīgi tas notika arī ar daudziem citiem cilvēkiem.

Turbolifta kabīne bija klāt. Abas sievietes iegāja tajā, un Vintera nospieda taustiņus, dodot liftam rīkojumu aizvest viņas uz pils dzīvojamo daļu.

Gents ieminējās, ka Impērija sagādā nepatikšanas, Mara piezīmēja, kad kabīne sāka virzīties uz augšu. Man būtu vajadzējis saprast, ka jebkam, kas spējis izlauzties cauri tai miglai, kurā viņš dzīvo, jābūt kaut kam nopietnam.

„Nopietnam" tas ir pārāk maigi teikts, drūmi sacīja Vintera. Aizvadītajās piecās dienās mēs esam zaudējuši kontroli pār četriem sektoriem, un vēl trīspadsmit sektoros esam tuvu tam, lai to zaudētu. Vislielākais zaudējums bija Ukio pārtikas ražošanas uzņēmumi. Viņiem kaut kādā veidā izdevās ieņemt šo planētu, nesabojājot tās aizsargsistēmu.

Mara juta, ka viņai noraustās lūpa.

Kāds būtu aizmidzis pie pults?

Cik var spriest no saņemtajiem ziņojumiem nē.

Vintera saminstinājās.

Klīst baumas, ka Impērijas karaspēks izmantojis jaunu superieroci, kas spējis raidīt šāviņus cauri ukiešu planētas aizsargvairogam. Mēs joprojām neesam pārbaudījuši, vai tas atbilst patiesībai.

Mara norija siekalas, atcerēdamās par speciālistu aprēķiniem, ko bija lasījusi uz vecās Nāves Zvaigznes. Tāds ierocis tāda stratēģa rokās, kāds ir dižadmirālis Trouns…

Viņa atvairīja šo domu. Šis nebija viņas karš. Kards bija apsolījis, ka viņi saglabās neitralitāti.

Domāju, ka tādā gadījumā būs labāk, ja es sazināšos ar Kardu. Noskaidrošu, vai viņš nevar atsūtīt kādu kuģi mums pakaļ.

Tas varbūt būs ātrāk, nekā gaidot, kad atbrīvosies kāds no mūsu kuģiem, piekrita Vintera. Viņš atstāja datu karti, kurā norādīts tās kontaktpersonas vārds, caur kuru jūs varat nosūtīt viņam ziņu. Viņš sacīja, ka jūs zināšot, kāds šifrs jāizmanto.

Turbolifts apstājās Imperatora viesu stāvā vienā no nedaudzajiem pils nostūriem, kuros Imperators savas valdīšanas laikā neko nebija licis pārveidot. Ejot pa šo stāvu, likās, ka esi nokļuvis tūkstoš gadu senā pagātnē durvis ar eņģēm, eksotiskas koka mēbeles, ko rotāja ar roku darināti kokgriezumi… Šeit Imperators parasti bija ierādījis apartamentus tiem slepenajiem sūtņiem, kas loloja siltas jūtas pret sen pagājušo laiku, vai arī tiem, uz kuriem šīs rūpīgi uzturētās pagātnes paliekas varēja atstāt lielu iespaidu.

Pēc Katanas kaujas kapteinis Kards te atstāja šo to no jūsu drēbēm un personiskajām mantām, Vintera sacīja, atslēgdama vienas no kokgriezumiem rotātajām durvīm un atgrūzdama tās vaļā. Ja jums kaut kā pietrūks, dariet man zināmu, un es varbūt vaiešu trūkstošo lietu jums sadabūt. Te būs tā datu karte, par ko jums jau minēju.

To piebildusi, viņa izņēma datu karti no savas tuu i kas.

Pateicos, Mara teica un, ņemdama karti, dziļi ieelpoja.

Šī apartamenta iekārtojumam bija izmantots galvenokārt fidžisi koks no Kardūnas, un, sajūtot izsmalcināto smaržu, viņa atcerējās dižās Impērijas varas un spožuma dienas…

Vai varu jums sagādāt vēl kaut ko?

Atmiņas izgaisa. Viņas priekšā stāvēja Vintera… un Impēri jas slavas dienas atkal nogrima aizmirstībā.

Nē, man nekā netrūkst, Mara sacīja.

Vintera palocīja galvu.

Ja kaut kas nepieciešams, jums tikai jāpiezvana dežurantam, viņa teica, ar žestu norādīdama uz rakstāmgaldu. Es būšu jūsu rīcībā atkal vēlāk, bet tagad man jādodas uz Padomes apspriedi.

Ejiet vien, teica Mara. Un paldies.

Vintera pasmaidīja un aizgāja. Mara vēlreiz dziļi

ieelpoja fidžisi koka smaržu un ar piepūli atvairīja vēl pēdējās atmiņas, kas kavējās viņas domās. Viņa bija šeit un tagad, un, kā viņai to bieži bija atkārtojuši Imperatora instruktori, pirmām kārtām allaž vajadzēja gādāt, lai tu iederētos savā apkārtnē. Un tas nozīmēja, ka viņa nedrīkst izskatities kā cilvēks, kas tikko izkļuvis no medicīniskās aprūpes centra.

Kards viņai bija atstājis diezgan plašu apģērbu klāstu: tērpu pusoficiāliem gadījumiem, divus nenosakāma veida tērpus, ko viņa varētu valkāt, staigājot pa simtiem pasauļu ielām, neizskatīdamās tur neiederīga, un četrus nopietniem gadījumiem paredzētus tērpus kaut ko vidēju starp tuniku un sporta tērpu, ko viņa parasti valkāja, atrodoties uz kuģa. Izvēlējusies vienu no pēdējiem, Mara pārģērbās, tad ķērās pie pārējo Karda atstāto mantu aplūkošanas. Ja viņai palaimēsies. .. un ja Kardam būs pieticis tālredzības…

Te tā bija: augšdelmam piestiprināmā mazmazītiņā spridzekļšāvēja maksts. Paša spridzekļšāvēja, protams, nebija, to viņai bija atņēmis Nelokāmā kapteinis, un diez vai viņa no Impērijas to tik drīz saņems atpakaļ. Līdzvērtīga ieroča meklēšana Jaunās Republikas arsenālos, visticamāk, būtu tukši pūliņi, kaut Mara juta kārdinājumu palūgt, lai Vintera viņai to sagādā kaut vai tāpēc, lai redzētu baltmatainās sievietes reakciju.

Par laimi, bija vēl cita iespēja.

Katrā no pils dzīvojamajiem stāviem atradās plaša bibliotēka, un katrā no šīm bibliotēkām bija datu karšu kopojums, kas saucās Korvisminoras Vēsture. Ņemot vērā. ka Korvisminoras vēsture lielākoties ne ar ko neparastu neizcēlās, pastāvēja diezgan niecīga varbūtība, ka to kāds nocels no plaukta. Un labi vien bija jo šis komplekts patiesībā nemaz nesastāvēja no datu kartēm.

Spridzekļ šāvējs nedaudz atšķīrās no Marai atņemtā ieroča, bet tas bija pienācīgi uzlādēts un nevainojami ietilpa makstī, un nekas cits nebija no svara. Lai notiktu, kas notikdams karā vai Jaunās Republikas iekšējās cīņās tagad viņai vismaz būs iespēja aizstāvēties.

Mara uz mirkli palika stāvam ar neīsto datu karšu kārbu rokā, un galvā viņai ar novēlošanos pazibēja kāds jautājums. Ko Vintera bija domājusi, runādama par neizsmeļamo apkalpes locekļu un karavīru avotu? Vai Impērijas pusē būtu pārgājusi viena vai vairākas Jaunās Republikas sistēmas? Vai varbūt Trounam bija izdevies atklāt līdz šim nezināmu koloniju pasauli, kuras iedzīvotāji ir piemēroti iesaukšanai karadienestā?

Par to viņai vajadzētu apjautāties. Tomēr vispirms Marai vajadzēja aizšifrēt vēstījumu un pārraidīt to Karda norādītajai kontaktpersonai. Jo ātrāk viņa tiks no šejienes prom, jo labāk.

Atlikusi vietā tukšo datu karšu kārbu, sajuzdama pie kreisā augšdelma mierinošo spridzekļ.šāvēja pieskārienu, viņa devās atpakaļ uz saviem apartamentiem.

Trouns pacēla sarkanās, kvēlojošās acis no pretīga izskata citplanētiešu mākslas darba, kas bija redzams dubultajā displeju lokā ap viņa, virspavēlnieka, krēslu.

Nē, viņš teica. Par to nevar būt ne runas.

Cēbaots apzināti gausi novērsās no hologrāfiskās

vūstroidu statuetes, ko bija aplūkojis.

Nē? viņš atkārtoja, un viņa balss dārdēja kā tuvāk nākošs pērkona negaiss. Kā man jāsaprot šis „nē"?

Šis vārds ir pašsaprotams, Trouns ledaini atbildēja. Tādai vajadzētu būt ari militārajai loģikai. Mums nav tik liela karaspēka, lai mēs varētu doties tiešā uzbrukumā Karaskentai. Mums nav arī pietiekama daudzuma apgādes līniju un bāzu, lai sāktu tradicionālo aplenkumu. Jebkurš uzbrukums būtu gan veltīgs, gan arī nestu lielus zaudējumus, tāpēc Impērija neko tādu neuzsāks.

Cēbaota seja satumsa.

Piesargieties, dižadmirāli Troun, viņš brīdināja. Es valdu šajā Impērijā, nevis jūs.

Vai paliesi? atcirta Trouns un, pacēlis roku, noglāstīja isalamiru, kas karājās viņam pār plecu, ieķēries savā barības rāmī.

Cēbaots izslējās visā augumā, viņa acīs piepeši bija uzliesmojusi uguns.

Es valdu šajā Impērijā! viņš kliedza, un viņa balss atbalsojās komandtelpā. Jūs man paklausīsiet vai ari mirsiet!

Pelleons piesardzīgi iegāja mazliet dziļāk no Spēka ietekmes brīvajā lokā ap Trouna isalamiru. Tajos brīžos, kad Cēbaots valdīja pār sevi. viņš šķita saprātīgāks kā jebkad, bet vienlaikus biežākas un negantākas bija kļuvušas klona ārprāta lēkmes.

Pagaidām Cēbaots nebija nedz kādu nogalinājis, nedz kaut ko iznīcinājis. Pelleons tomēr uzskatīja, ka tas ir laika jautājums kuru katru brīdi viss varēja mainīties.

Iespējams, ka tāda pati doma bija ienākusi prātā Trounam.

Ja jūs mani nogalināsiet, zaudēsiet karu, viņš džedi ju skolotājam atgādināja. Un, ja jūs zaudēsiet karu, Lea Orgena Solo un viņas dvīņi nekad nepiederēs jums.

Cēbaots paspēra soli uz virspavēlnieka krēsla pusi, un viņa acis liesmoja vēl svelmaināk un tad pēkšņi šķita, ka viņš atkal saraujas mazāks.

Ar Imperatoru jūs tā nemūžam nebūtu runājis, Cēbaots gandrīz gražīgi teica.

Gluži pretēji, Trouns viņam sacīja. Vismaz četras reizes tiku Imperatoram teicis, ka nedzīšu postā viņa karavīrus un kuģus, uzbrūkot ienaidniekam, ko vēl neesmu gatavs sakaut.

Cēbaots pavīpsnāja.

Tikai muļķi tā runā ar Imperatoru, viņš izsmējīgi teica. Muļķi vai tie, kam apnicis dzīvot.

Imperators arī tā domāja, sacīja Trouns. Pirmajā reizē, kad atteicos viņam paklausīt, viņš nosauca mani par nodevēju un atdeva manu karaspēka vienību citam.

Dižadmirālis atkal pacēla roku un noglāstīja savu isalamiru.

Kad tā tika iznicināta, viņš vairs neatļāvās ignorēt manus ieteikumus.

Cēbaots labu brīdi pētīja Trouna seju, paša sejas izteiksmei nemitīgi mainoties, it kā viņa prātam būtu grūti palikt pie vienas domas vai noskaņojuma.

Jūs varat atkārtot tādu pašu blēdību kā pie Ukio, viņš beidzot ierosināja. To triku ar nomaskētajiem pavadoņkuģiem un saskaņotajiem turbolāzera šāvieniem. Es jums palīdzētu.

Tas no jums ir ārkārtīgi laipni, teica Trouns. Par nelaimi, arī tie būtu veltīgi pūliņi. Dumpinieku vadoņi Karaskentā tā nesteigsies ar padošanos kā tie Ukio lauķi. Lai kā mēs saskaņotu šāvienus, viņi galu galā saprastu, ka turbolāzera šāviņi, kas krīt uz planētas, nav tie paši, ko raida Himēra, un izdarīs atbilstošus secinājumus.

Viņš ar žestu norādīja uz hologrāfiskajām statujām.

Turpretim Vūstrijas vadoņi un tauta ir pavisam cits gadījums. Viņi, tāpat kā ukieši, jūt stipras bailes no nezināmā un tā, ko uzskata par neiespējamu. Tikpat svarīgi ir tas, ka viņiem piemīt tieksme uzpūst ļaunu vēstošas baumas. Te kara viltībai ar nomaskētajiem pavadoņkuģiem vajadzētu izdoties itin labi.

Cēbaota seja atkal sāka piesarkt.

Dižadmirāli Troun…

Bet, kas attiecas uz Orgenu Solo un viņas dvīņiem, Trouns viņu veikli pārtrauca, viņus jūs varat dabūt, kad vien vēlaties.

Dusmu aizmetņi izgaisa.

Kā jūs to domājat? Cēbaots piesardzīgi apvaicājās.

Es domāju, ka uzbrukt Karaskentai un aizvest Orgenu Solo ar rupju spēku tas ir nepraktiski, Trouns atbildēja. Turpretim nosūtīt turp nelielu grupu, kas viņu nolaupītu tas mums nesagādātu nekādas grūtības. Jau esmu devis izlūkdienestam pavēli sagatavot šim nolūkam diversijas desanta vienību. Tā būs gatava doties ceļā jau šodien pat.

Diversijas desanta vienība.

Cēbaots nicīgi sašķieba lūpas.

Vai man jums jāatgādina, cik neveiksmīga pēdējā laikā bijusi jūsu nogriju darbošanās?

Piekritu, Trouns sacīja, un viņa balsī ieskanējās savādi skumja nots. Tāpēc nogriji šajā uzdevumā netiks iesaistīti.

Pelleons pārsteigti palūkojās uz dižadmirāli, tad viņa skatiens gluži neviļus pievērsās komandtelpas priekštelpai, kur gaidīja Trouna miesassargs Ruhs. Kopš tā laika, kad lords Darts Veiders bija ar viltu iesaistījis nogrijus mūžīgā kalpošanā Impērijai, šie lētticīgie, pelēkādainie citplanētieši bija uzskatījuši par savu goda lietu piedalīties visās bīstamajās misijās. Ja viņi tiks atstumti no tik svarīga uzdevuma izpildīšanas, tas viņiem būs kā pliķis sejā. Vai pat ļaunāk.

Admirāl? viņš nočukstēja. Neesmu pārliecināts, vai…

Mēs pārrunāsim to vēlāk, kaptein, Trouns teica. Šobrīd man jāzina vienīgi tas, vai skolotājs Cēbaots patiešām ir gatavs saņemt savu jauno džediju.

Viena zili melnā uzacs savilkās uz augšu.

Vai arī viņš gluži vienkārši gribējis par to pastrīdēties.

Cēbaots pasmaidīja ar cieši sakniebtām lūpām.

Vai man tas jāuztver kā izaicinājums, dižadmirāli Troun?

Uztveriet to, kā gribat, sacīja Trouns. Es tikai vēlos uzsvērt, ka gudrs taktiķis pirms operācijas apsver tās cenu. Orgenas Solo dvīņi nāks pasaulē kuru katru dienu, tas nozīmē, ka jums būs jātiek galā ne vien ar pašu Orgenu Solo, bet arī ar diviem zīdaiņiem. Ja neesat pārliecināts, ka to spēsiet, būtu labāk šo operāciju uz kādu laiku atlikt.

Pelleons sagatavoja sevi vēl vienai klona ārprāta lēkmei. Bet, viņam par pārsteigumu, tā izpalika.

Vienīgais jautājums, dižadmirāli Troun, Cēbaots klusi teica, ir sekojošs: vai jaunpiedzimušo nolaupīšana un atvešana šurp nav pārāk grūts uzdevums jūsu diversiju desanta vienībai.

Ļoti labi, Trouns palocīja galvu. Mūsu tikšanās ar pārējiem flotiles komandieriem sāksies pēc trīsdesmit minūtēm. Jūs pa to laiku pārcelsieties uz Nāves Galvu un palīdzēsiet viņiem uzbrukt Vūstrijai. Ap to laiku, kad atgriezīsieties uz Himēras …

Atkal tika savilkta uz augšu uzacs.

… mēs būsim sagādājuši jums to džediju.

Ļoti labi, dižadmirāli Troun, sacīja Cēbaots.

Viņš atkal izslējās un atglauda no tērpa savu garo,

balto bārdu.

Bet es jūs brīdinu ja arī šoreiz mani pievilsiet, sekas jūs neiepriecinās.

Pagriezies viņš šķērsoja komandtelpu un izgāja pa durvīm.

Allaž patīkami ar viņu parunāties, Trouns tikko dzirdami piezīmēja, kad durvis aizslīdēja ciet.

Pelleons sadzina siekalas izkaltušajā mutē.

Visu cieņu, admirāl, bet…

Jūs raizējaties par to, ka apsolīju nolaupīt Orgenu Solo no visdrošākās vietas dumpinieku teritorijā? jautāja Trouns.

Patiesību sakot jā, ser, Pelleons teica. Imperatora pili pieņemts uzskatīt par neieņemamu cietoksni.

Jā, tā ir gan, piekrita Trouns. Bet tas bija Imperators, kas to par tādu padarīja… un, tāpat kā vairakumā citu jomu. dažus mazus noslēpumus par pili Imperators paturēja pie sevis, atklājot tos vienigi nedaudzajiem favorītiem.

Pelleons sarauktu pieri raudzījās lejup uz viņu. Noslēpumi…

Piemēram, slepenās ieejas un izejas? viņš uz labu laimi minēja.

Trouns pavērās augšup un uzsmaidīja viņam.

Tieši tā. Un tagad, kad beidzot varam būt droši, ka Orgena Solo kādu laiku uzturēsies pili, ir jēga nosūtīt turp diversiju desanta vienību.

Bet tā nebūs nogriju vienība.

Trouns nolaida acis un lūkojās uz hologrāfiskajām skulptūrām sev apkārt.

Ar nogrijiem kaut kas nav kārtībā, kaptein, viņš klusi teica. Vēl nezinu, kas īsti. bet kaut kas ir mainījies. Varu to sajust katru reizi, kad sazinos ar Honogras cilšu vecākajiem.

Pelleons atcerējās neveiklo situāciju, kad pirms mēneša uz Himēras borta, līdz nemaņai atvainodamies, ieradās tas nogriju cilšu vecāko sūtnis, lai pavēstītu, ka par nodevību aizdomās turētais Habarahs aizmucis no viņu cietuma. Par spīti visām pūlēm, pagaidām nebija izdevies viņu no jauna sagūstīt.

Varbūt viņi joprojām jūtas nemierīgi tā Habaraha dēļ, viņš ieminējās.

Tā tik vēl trūka, lai viņi tā nejustos, auksti sacīja Trouns. Bet tur ir kaut kas vairāk. Un, kamēr nebūšu to noskaidrojis, turēšu nogrijus aizdomās.

Viņš noliecās uz priekšu un nospieda divus taustiņus uz sava paneļa. Hologrāfiskās skulptūras nozuda.

un to vietā parādījās taktikas kartes, uz kurām bija norādītas gaidāmo lielāko kauju plāni.

Bet mums šobrīd jāapspriež divi steidzamāki jautājumi, Trouns runāja tālāk, atkal atlaizdamies pret sēdekļa atzveltni. Pirmkārt, jāpanāk, lai mūsu džediju skolotājs, kas kļūst aizvien uzpūtīgāks, atteiktos no aplamās iedomas, ka viņam ir tiesības valdīt manā Impērijā. To mums palīdzēs izdarit Orgena Solo un viņas dvīņi.

Pelleons domāja par visiem iepriekšējiem mēģinājumiem sagūstīt Orgenu Solo.

Bet, ja operācija cietīs neveiksmi?

Pastāv arī citas iespējas, Trouns viņu mierināja. Par spīti viņa spējām un pat rīcības neparedzamībai, ar skolotāju Cēbaotu joprojām var manipulēt.

Viņš ar žestu norādīja uz taktikas karti.

Tomēr vēl svarīgāk šobrīd ir nodrošināt mūsu kaujas plāna ātru izdošanos. Līdz šim mūsu kampaņa norit saskaņā ar grafiku, un novirzes ir visai niecīgas. Dumpinieki Farfinas un Dolomaras sektoros pretojās daudz nelokāmāk, nekā bija paredzēts, bet citur sistēmas lielākoties pakļāvušās Impērijas varai.

Es gan neuzskatītu nevienu no mūsu iekarojumiem par pārāk drošu, Pelleons aizrādīja.

Pilnīgi piekritu, Trouns pamāja. Viss atkarīgs no mūsu spējas uzturēt spēcīgu un visiem redzamu Impēri jas klātbūtni. Un šajā nolūkā vitāli svarīga ir nepārtraukta klonu piegāde.

Viņš apklusa. Pelleons skatījās uz taktikas karti, un viņa smadzenes drudžaini meklēja atbildi, ko Trouns no viņa acīm redzami gaidīja. Spertija klonēšanas cilindri, kas gadu desmitiem bijuši paslēpti Imperatora personiskajā noliktavā uz Veilendas, atradās tur lielākā drošībā, nekā jebkurā citā vietā šajā galaktikā. Noglabāti zem kalna, Impērijas karaspēka garnizona aizsargāti, visapkārt Dumpiniekiem naidīgi noskaņoti vietējie iedzīvotāji… Par to eksistenci zināja vienīgi augstākie Impērijas karaspēka komandieri.

Viņš sastinga. Augstākie Impērijas karaspēka komandieri un varbūt ari …

Mara Džeida, Pelleons teica. Viņa Karaskentā atveseļojas. Vai viņa nevarētu zināt par noliktavas esamību?

Tas nudien ir būtisks jautājums, piekrita Trouns. Pastāv diezgan liela iespēja, ka viņa par to nekā nezina man ir zināmi daudzi Imperatora noslēpumi, un tomēr Veilendas atrašana prasīja no manis lielas pūles. Bet tas ir risks, ko nevaram atļauties.

Pelleons pamāja ar galvu, apspiezdams drebuļus. Viņš nebija varējis saprast, kāpēc dižadmirālis izvēlējies šai misijai izlūkdienesta vienību. Atšķirībā no parastajām diversiju desanta vienībām, izlūkdienesta vienību locekļi bija apmācīti ari tik nemilitāram uzdevumam kā pasūtījuma slepkavības…

Vai abus uzdevumus izpildīs viena komanda, ser, vai ari jūs sūtīsiet turp divas komandas?

Pietiks ar vienu komandu, sacīja Trouns. Abi uzdevumi ir savstarpēji pietiekami saistīti, lai tas būtu saprātīgi. Un Džeidu nav noteikti jāneitralizē nogalinot.

Pelleons sadrūma. Bet, pirms viņš paguva pavaicāt, ko Trouns ar to domājis, dižadmirālis pieskārās savai pultij, un taktikas hologrammu nomainīja Orasas sektora karte.

Manuprāt, pagaidām mums jāgādā, lai mūsu ienaidnieku acīs aizvien lielāku nozīmi iegūtu Kaliasasedž-Līlū. Vai esam jau saņēmuši paplašināto ziņojumu no gubernatora Stafas?

Jā, ser, teica Pelleons, izsaukdams pieminēto ziņojumu uz sava datorbloknota ekrāna. Debesbraucējs izlidojis tajā pašā laikā, kad izlidoja pievilināšanas kuģis. Acīmredzot viņš sekojis tā vektoram. Ja tā patiešām ir, apmēram pēc trīsdesmit stundām viņš sasniegs Poderisas sistēmu.

Lieliski, sacīja Trouns. Pirms Poderisas sasniegšanas viņš noteikti nosutis ziņojumu uz Karaskentu. Debesbraucēja pazušana viņus noteikti pārliecinās, ka viņi ir nākuši uz pēdām mūsu klonu pārvadāšanas ceļam.

Jā, ser, teica Pelleons, paturēdams pie sevis šaubas, vai viņiem vispār izdosies panākt, lai Debesbraucējs nozustu.

Bija jāpieņem, ka Trouns zina, ko dara.

Ir vēl kāda lieta, ser. Stafas sākotnējam ziņojumam sekoja papildinājums izlūkdienesta noteiktajā šifrā.

Tas būs no viņa palīga, Fingala, pamāja ar galvu Trouns. Šis gubernatora Stafas uzticības vīrs lūgtin lūdzas, lai ieceļam viņu par slepeno novērotāju. Vai gubernatora ziņojumā bijušas kādas pretrunas?

Tikai viena, ser. Fingals sīki apraksta Debesbraucēja kontaktpersonu vīru, par ko Stafa apgalvoja, ka tas ir viņa aģents. Spriežot pēc Fingala apraksta, ļoti iespējams, ka tas patiesībā bijis Talons Kards.

Trouns dziļdomīgi izpūta elpu.

Ak, tā gan. Vai Fingals devis kādu izskaidrojumu Karda klātbūtnei uz Kaliasas?

Pazīmes liecinot, ka gubernatoram Stafam jau vairākus gadus ir privāti darījumi ar Kardu, Pelleons teica. Fingals ziņo, ka gribējis to vīru saņemt ciet un nopratināt, bet nav varējis to izdarīt tā, lai Debesbraucējs nekļūtu tramīgs.

Jā, nočukstēja Trouns. Nu, ko… kas padarīts, padarīts. Un, ja runa bijusi tikai par kontrabandu, no tā nekāds ļaunums necelsies. Mēs tomēr nevaram pieļaut, ka kontrabandisti nejaušības pēc uziet mūsu viltus klonu audzētavu un varbūt pat iebāž tajā savus degunus. Un Kards jau ir pierādījis, ka var sagādāt pamatīgas nepatikšanas.

Trouns kādu brīdi klusēdams pētīja Orasas sektora karti. Tad viņš paskatījās uz Pelleonu.

Bet patlaban mums ir citas lietas kārtojamas. Sagatavojiet kursu uz Poderisas sistēmu, kaptein. Es vēlos, lai Himēra pēc četrdesmit stundām atrastos tur.

Trouns pasmaidīja ar sakniebtām lūpām.

Un paziņojiet garnizona komandierim, ka līdz mūsu ierašanās brīdim viņam pienācīgi jāsagatavojas viesu uzņemšanai. Varbūt pēc divām vai trim dienām mēs varēsim pasniegt savam mīļajam džediju skolotājam negaidītu dāvanu.

Jā, ser.

Pelleons saminstinājās.

Admirāl… kas notiks, ja mēs nogādāsim Orgenu Solo un viņas dvīņus pie Cēbaota un viņam patiešām izdosies pārveidot viņus pēc sava prāta? Tad mums viena džedija vietā būs jātiek galā ar četriem. Ar pieciem, ja pie Poderisas izdosies sagūstīt Debesbraucēju.

Bažām nav pamata, Trouns, galvu purinādams, atbildēja. Orgenas Solo vai Debesbraucēja pārveidošanai Cēbaotam būs jāziedo daudz laika un pūļu. Paies vēl ilgāks laiks, iekams bērni izaugs gana lieli, lai varētu mūs apdraudēt neatkarīgi no tā, ko viņš ar tiem izdarīs. Jau krietnu laiku pirms tam…

Trouna acis iemirdzējās.

… mums būs jāpanāk pienācīga vienošanās ar mūsu džediju skolotāju par varas sadalīšanu Impērijā.

Pelleons norija siekalas.

Sapratu, ser, viņš nomurmināja.

Labi. Tad varat būt brīvs, kaptein. Atgriezieties uz komandtiltiņa.

Jā, ser.

Pelleons pagriezās un šķērsoja telpu. Kakls viņam bija aizžņaugts. Jā, labi, viņš saprata. Trouns panāks vienošanos ar Cēbaotu… vai ari liks džediju skolotāju nogalināt.

Ja dižadmirālis to varēs. Pelleons nosprieda, ka par to viņš nevar likt galvu ķīlā.

Viņš ari nevēlējās būt kaut kur tuvumā, kad tas notiks.

4. nodaļa

Poderisa piederēja pie to pasauļu grupas, ko uzskaitījumos parasti dēvēja par ..nomalēm": tās bija planētas, kas palika apdzīvotas ne jau vērtīgo resursu vai izdevīgas atrašanās vietas dēļ, bet tikai, pateicoties kolonistu spītīgajam garam. Mulsinošā nakts un dienas nomaiņa ik pēc desmit stundām, zemienes, kas lielākoties sastāvēja no muklājiem, tāpēc kolonisti galvenokārt apdzivoja plašo plakankaļņu arhipelāgu, gandrīz perpendikulārs ass slīpums, kas katru pavasari un rudeni radīja spēcīgus vējus Poderisa nebija tāda vieta, kur mēdz ieklīst bezrūpīgi ceļotāji. Tās ļaudis bija sīksti un neatkarīgi, iecietīgi pret viesiem, bet jau kopš seniem laikiem izcēlās ar to, ka ignorēja galaktikas politiskās norises.

Tas viss padarīja šo planētu par ideālu vietu Impērijas klonu pārsūtīšanai. Tikpat piemērota šī vieta bija Impērijas sagatavotajam slazdam.

Vīrs, kas sekoja Lūkasam, bija mazs un neizteiksmīgs, tā tipa cilvēks, kas saplūda ar apkārtni, lai kur viņš ietu. Viņš bija labs speciālists savā nozarē viņa prasmi bija kaldinājuši daudzie Impērijas izlūkdienestā nostrādātie gadi. Bet ar šo pieredzi, dabiski, bija par maz, lai prastu izsekot džediju bruņinieku. Lūkass bija sajutis viņa klātbūtni gandrīz tajā pašā brīdī, kad vīrs sāka viņu izsekot. Pēc minūtes viņš jau varēja savu sekotāju atšķirt no pārējā pūļa.

Palika tikai viena problēma ko ar viņu iesākt?

Artū? Lūkass klusi pasauca.

Rāciju viņš bija piestiprinājis tērpa kapuces aizdarei.

Mums uzradies pavadonis. Iespējams, ka Impērijas sūtīts.

No rācijas atskanēja klusa, satraukta čivināšana, kam seko ja kaut kas tāds, kas, acīmredzot, bija jautājums.

Tu neko nevari darīt, Lūkass viņam teica.

Šī atbilde bi ja tikai minējums jautājumu Lūkass nebija sapratis un vēlējās, kaut šeit būtu Trīpio, kas varētu viņam to pārtulkot. Parasti viņam izdevās uztvert Artū sacītā būtību, bet šādā situācijā ar būtību vien varēja nepietikt.

Vai kāds neložņā ap fregati? Vai ap nolaišanās laukumu?

Artū nočiepstēja nepārprotami noliedzošu atbildi.

Viņi drīz būs klāt, Lūkass viņu brīdināja, apstādamies, lai ieskatītos veikala skatlogā.

Viņš pamanīja, ka sekotājs pasper vēl dažus soļus, iekams arī atrod ieganstu, lai apstātos. Jā, tas nudien bija profesionālis.

Veic tik daudz lidojuma sagatavošanas procedūru, cik vari to izdarīt, nepiesaistot uzmanību. Mums būs jālido prom, tiklīdz ieradīšos.

Robots atkal iečivinājās par zīmi, ka rīkojumu sapratis. Pielicis roku pie kakla, Lūkass izslēdza rāciju un pārlaida ašu skatienu apkārtnei. Galvenais tagad bija tikt vaļā no sekotāja, pirms Impērijas aģenti nav spēruši pret viņu kādu atklātāku soli. Un, lai to izdarītu, viņam bija jāatrod iespēja novērst sekotāja uzmanību…

Piecdesmit metrus tālāk viņš pamanīja pūli savu vislabāko izdevību: vēl vienu vīru, kas platiem soļiem gāja pa ielu, ģērbies tāda paša piegriezuma un krāsas tērpā kā Lūkass. Piesardzīgi paātrinādams gaitu, bet cenzdamies, lai tas neizskatītos pēc steigšanās, Lūkass virzījās uz svešā vīra pusi.

Vīrietis ar kapuci turpināja iet līdz krustojumam, un tad nogriezās ap stūri pa labi. Lūkass vēl pielika soli, un, to darot, sajuta sekotājam radušās aizdomas, ka viņš ir pamanīts. Pretodamies vēlmei sākt atklāti skriet, ari Lūkass nevērīgi nogriezās ap stūri.

Iela ne ar ko neatšķīrās no citām ielām, ko viņš bi ja redzējis šajā pilsētā: plata, bruģēta ar akmeņiem, diezgan pilna ar gājējiem, abās pusēs slējās pelēkas mūra ēkas. Viņš automātiski pārbaudīja apkārtni caur Spēku, ietiekdamies tajā, cik tālu vien varēja…

Un piepeši Lūkasam aizrāvās elpa. Tieši priekšā, vēl aizvien tālas, tomēr skaidri samanāmas, bija nelielas tumsas kabatas, par kurām viņa džedija jutekļi nevēstīja pilnīgi neko. It kā Spēks, kas pienesa viņam ziņas, būtu kaut kādā veidā pārstājis eksistēt… vai ari tiktu bloķēts.

Tas nozīmēja, ka šīs nebija parastas lamatas parastam Jaunās Republikas spiegam. Impērijas varas pārstāvji zināja, ka viņš ir šeit, un bija ieradušies uz Poderisas, bruņoti ar isalamiriein.

Un, ja viņš tagad kaut ko ātri nedarīs, viņu saņems ciet.

Lūkass atkal paskatījās uz tuvējām ēkām. Tās lielākoties bija zemas divstāvu celtnes ar grubuļainām fasādēm un dekoratīvām jumtu aizsargmargām. Tūlīt pa labi no viņa atradās cieši kopā sabūvētu ēku virkne, tieši pāri ielai, pa kreisi, pirmajai ēkai pie krustojuma fasāde bija nošķiebušies, atstājot šauru spraugu starp to un blakusmāju. Tā nebija nekāda labā paslēptuve, un līdz tai vēl bija krietns gabals, ko iet. Bet nekā cita viņam nebija. Pārskrējis pāri ielai, pa daļai sagaidīdams, ka lamatas aizcirtīsies, pirms viņš pagūs tur nokļūt, Lūkass ieslīdēja spraugā. Saliecis ceļgalus, viņš ļāva savos muskuļos ieplūst Spēkam, un tad lēca.

Lūkasam gandrīz neizdevās. Aizsargmargas tieši virs viņa bija stūrainas un slidenas, un kādu sekundi viņš šķietami karājās gaisā, pirkstiem taustoties pēc kaut kā tāda, pie kā varētu pieķerties. Tad Lūkasam izdevās kaut ko satvert, un, sasprindzinājis visus spēkus, viņš uzvilkās augšā, pārvēlās pār margām un palika guļam uz jumta.

Pēdējā brīdī. Ar vienu aci paskatījies pāri margām, viņš redzēja, kā ap stūri, atmetis jebkuru izlikšanos, apskrien vīrs, kas bija viņam sekojis. Pagrūzdams nost tos, kas trāpījās viņam ceļā, viņš kaut ko nedzirdami pateica rācijā, ko turēja rokā…

Un no šķērsielas kādu kvartālu tālāk izskrēja virkne trieciennieku baltos bruņutērpos. Spridzekļšāvējus pacēluši augstu pie krūtīm, tumšajiem, garenajiem isalamiriem nokarājoties barības rāmjos viņiem aiz muguras, viņi aizšķērsoja ielu.

Tas bija labi izplānots un tikpat labi īstenots tīkls, un Lūkasa rīcībā bija varbūt kādas trīs minūtes, lai tiktu lejā nojumta otrpus mājai, iekams viņi sapratīs, ka zivs ir izsprukusi. Atvirzījies nost no margām, viņš pagrieza galvu pret jumta otru malu.

Otras malas jumtam nebija. Tikai sešdesmit centimetrus no tās vietas, kur viņš gulēja, jumts beidzās tālāk bija stāva, varbūt kādus simts metrus augsta siena. Tā stiepās uz abām pusēm tik tālu, cik vien Lūkass varēja saredzēt. Un aiz sienas nebija nekā tālumu vīdēja tikai miglā tīta zemiene.

Viņš bija pārrēķinājies, un šī kļūda varēja būt liktenīga. Būdams pārāk aizņemts, uzmanot vīru. kas viņam sekoja, Lūkass nebi ja pamanījis, ka ir nonācis līdz plakankalnes ārējai malai. Augstā siena viņam aiz muguras bija viena no milzīgajām aizsargbarjerām, kas novirzīja planētas negantos sezonas vējus tā, lai tie aizšalktu pāri pilsētai, tai ļaunumu nenodarījuši.

Lūkass bija izmucis no Impērijas tīkla… lai atklātu, ka viņam burtiskā nozīmē vairs nav, kur iet.

Lieliski, viņš tikko dzirdami nomurmināja, aizlīzdams atpakaļ pie margām un paraudzīdamies lejup uz ielu.

Pirmajai trieciennieku vienībai bija pievienojušies vēl citi trieciennieki, kas pārbaudīja lamatās iekļuvušo ļaužu pūli. Divas citas trieciennieku vienības bija noslēgušas ielas otru galu. Lūkasa izsekotājs, tagad satvēris rokā spridzekļšāvēju, lauzās cauri pūlim pie vīra ar kapuci, ko Lūkass bija redzējis iepriekš.

Otrs vīrietis tērpā ar kapuci…

Lūkass iekoda lūpā. Ar pilnīgi nevainīgu garāmgājēju tiks izspēlēts ļauns joks. Bet, no otras puses, Impērijas karavīri nepārprotami zināja, ko meklē, un tikpat nepārprotami gribēja saņemt viņu ciet dzīvu. Viņš saprata, ka pakļaut to cilvēku tur, lejā, lielām briesmām, būtu džedija necienīga rīcība. Lūkass varēja tikai cerēt, ka tam vīram netiks sagādātas tādas neērtības, kādas būtu jācieš viņam pašam, ja viņu saņemtu ciet.

Zobus šņirkstinādams, viņš iedarbojās ar Spēku un izsita spridzekļšāvēju no izsekotāja rokām. Licis tam pārlidot zemu pāri pūlim, viņš to iemeta tieši rokās vīram ar kapuci.

Izsekotājs uzsauca triecienniekiem, bet sauciens, kas sākās triumfējoši, ātri pārtapa griezīgā brīdinājuma bļāvienā. Maksimāli sakoncentrējis savu uzmanību uz Spēku, Lūkass pagrieza spridzekļšāvēju pret tā bijušo īpašnieku un izšāva.

Izšāva, protams, pāri apkārtējo galvām viņš nebūtu varējis pienācīgi nomērķēt, lai trāpītu kādam Impērijas karavīram, pat ja to gribētu. Bet pat ar to pietika, lai trieciennieki sāktu strauji rīkoties. Impērijas karavīri, kas bija pārbaudījuši sejas un identifikācijas dokumentus, pameta šo nodarbošanos un spiedās cauri pūlim pie vira ar kapuci, bet tie, kas bija sargājuši abus ielas galus, metās piesegt viņus no mugurpuses.

Nav brīnums, ka vīram ar kapuci tas bija par daudz. Aizmetis spridzekļšāvēju, kas tik neizskaidrojami bija nokļuvis viņa rokās, viņš pasteidzās garām sastingušajiem aculieciniekiem, kas stāvēja viņam aiz muguras, un nozuda kādā šaurā ejā.

Lūkass vairs ilgāk negaidīja. Tajā brīdī, kad tiks kārtīgi aplūkota bēgošā vīra seja, viņa izdevība būs beigusies. Tad viņam jau jābūt lejā no jumta un ceļā uz nolaišanās laukumu. Pielīdis pie šaurās dzegas, Lūkass paraudzījās lejup.

Diez cik cerīgi tur neizskatījās. Šis ēka bija būvēta tā, lai varētu izturēt vējus, kas traucas ar ātrumu divsimts kilometri stundā, tāpēc tās siena bija nevainojami gluda, bez izvirzījumiem, kas varētu radīt vēja virpuļus. Nebija arī nekādu logu, dienesta durvju vai citu kādu redzamu atveru. Vismaz tas viņam problēmas neradīs Lūkass pats varēs ar savu gaismas zobenu izgriezt sienā kādu eju. ja tas būs nepieciešams. Galvenais bija tikt ārā no lamatām, pirms Impērijas karavīri sāks viņu meklēt pa īstam.

Lūkass atskatījās. Viņam bija jārīkojas ātri. No oficiālā nolaišanās laukuma puses, kas atradās pilsētas tālākajā galā, šurp lidoja vietējie kārtības uzturēšanas lidaparāti. Virs zemajām ēkām jau vīdēja vesels bars.

Viņš nevarēja nolēkt atpakaļ uz ielas, nepiesaistot sev nevēlamu uzmanību. Viņš nevarēja rāpties gar aizsargbarjeras šauro augšmalu, vismaz nevarēja to izdarīt pietiekami ātri, lai viņu nepamanītu no lidaparātiem, kas strauji tuvojās. Lūkasam palika tikai viena pārvietošanās iespēja. Uz leju.

Bet tas nenozīmēja, ka viņam jālec taisni lejā…

Acis piemiedzis, Lūkass pavērās debesīs. Poderisas saule bija jau tuvu apvārsnim, tās pārvietošanās desmit stundu cikla ietvaros bija gandrīz ar aci saredzama. Tajā brīdī tās stari spīdēja tieši acīs tuvojošos lidaparātu pilotiem, bet pēc piecām minūtēm tā jau būs pilnīgi norietējusi aiz apvāršņa. Tad vajātāji atkal varēs viņu skaidri saredzēt, un gaismas zobena asmens krēslā būs uzreiz pamanāms.

Bija jārīkojas tagad vai nekad.

Izvilcis no tērpa apakšas gaismas zobenu, Lūkass to iedarbināja, piesargādamies, lai mirdzoši zaļais asmens nebūtu saskatāms no tuvojošamies lidaparātiem. Izmantojot asmens galiņu, viņš uzmanīgi izdarīja slīpajā aizsargbarjeras sienā seklu griezumu pa labi un nelielā leņķī uz leju. Viņa tērps bija darināts no diezgan plāna auduma, tā ka pietika ar pāris sekundēm, lai norautu kreiso piedurkni un aptītu to ap kreisās rokas pirkstu galiem. Šādi polsterētie pirksti viegli ieslīdēja gropē, ko viņš nupat bija izgriezis. Grope bija pietiekami plata, lai ari viņš pats varētu brīvi pa to slīdēt uz priekšu. Stingri satvēris rokā gaismas zobenu, viņš tā asmens galiņu piedūra gropes galam un pārvēlās pāri dzegai. Atbalstīdamies ar pirkstu galiem, izstieptā labajā rokā turēdams gaismas zobenu, kas, viņam slīdot uz priekšu, izcirta ceļu, Lūkass ātri slīdēja uz leju un šķērsām pāri aizsargbarjeras sienai.

Tas bija vienlaikus gan aizraujoši, gan baisi. Uzvilnīja atmiņas: kā viņam gar ausīm svilpoja vējš, kad viņš krita cauri Bespinas Mākoņu pilsētas centram un dažas minūtes vēlāk jau karājās zem pilsētas, tikai ar pirkstu galiem turēdamies; kā pilnīgā spēku izsīkumā bija gulējis uz otrās Nāves Zvaigznes grīdas, caur savām sāpēm sajuzdams Imperatora nikno bezpalīdzību, kad Veiders raidīja viņu nāvē. Zem Lūkasa krūtīm un kājām aizsargbarjeras gludā virsma it kā tika atbīdīta, iezīmēdama viņa tuvošanos sienas malai un tukšumam aiz tās…

Pacēlis galvu, mirkšķinādams acis vējā, kas triecās viņam sejā, Lūkass paskatījās pāri plecam. Liktenīgā mala tagad bija saskatāma, ar traku ātrumu tā traucās viņam pretim. Tā nāca tuvāk un tuvāk… un tad, pēdējā brīdī, viņš mainīja gaismas zobena virzības leņķi. Lejupslīdes ceļš no gandrīz vertikāla kļuva par horizontālu, un pēc dažām sekundēm viņš bez trieciena apstājās.

Kādu bridi Lūkass gluži vienkārši palika tur karājamies nedrošā stāvoklī, turēdamies ar vienu roku. Viņš atguva elpu, sirds sāka sisties mierīgāk. Virs viņa, atstarojot pēdējos rietošās saules starus, bija redzama Lūkasa nule izcirstā grope, tā tiecās augšup un pa kreisi. Kādus simts metrus virs viņa, Lūkass lēsa. Viņš cerēja, ka ir nokļuvis pietiekami tālu, lai atrastos ārpus Impērijas spēku slazda.

To viņš drīz noskaidros.

Lūkasam aiz muguras saule nogrima zem apvāršņa, izdzēsdama skatienam viņa šauro lejupslīdes ceļu. Kustēdamies ļoti piesardzīgi un cenzdamies nepārvietot saspringtos pirkstus, viņš sāka izgriezt caurumu aizsargbarjerā.

Ziņojums no trieciennieku komandiera, admirāl, Pelleons skaļi teica un saviebās, nolasīdams to no savas rācijas displeja. Sardzes posteņu robežās Debesbraucējs nav atrasts.

Neesmu pārsteigts, Trouns drūmi sacīja, kvēlojošām acīm vērodams savus displejus. Esmu atkārtoti brīdinājis izlūkdienestu, lai viņi nenovērtē par zemu Debesbraucēja jutekļu spējas. Viņi, acīmredzot, nav ņēmuši mani nopietni.

Pelleons ar grūtībām norija siekalas.

Jā, ser. Bet mēs zinām, ka viņš bija tur. un viņš nevarēja tikt pārāk tālu prom. Triciennieki ir izveidojuši otru sargposteņu joslu un sākuši pārmeklēt visas mājas pēc kārtas.

Trouns dziļi ievilka elpu, tad izpūta to.

Nē, viņš teica, un viņa balss atkal skanēja bezkaislīgi. Viņš negāja iekšā nevienā no mājām. Tikai ne Debesbraucējs. Tā mazā viltība ar viņam līdzīgo vīru un spridzekļšāvēju…

Trouns paskatījās uz Pelleonu.

Augšup, kaptein. Viņš devās augšup, uz jumtiem.

Meklētāji jau darbojas tajā virzienā, sacīja Pelleons. Ja viņš ir augšā, tie viņu atradīs.

Labi.

Trouns nospieda slēdzi uz savas komandpults parādījās hologrāfiskā karte, kurā bija redzams attiecīgais plakankalnes sektors.

Kas ir ar aizsargbarjeras sienu robežposteņu rietumu malā? Vai pa to var rāpties?

Mūsu ļaudis apgalvo, ka ne, Pelleons purināja galvu. Pārāk gluda un pārāk stāva, turklāt lejasdaļā nav nekādu izvirzījumu vai barjeru. Ja Debesbraucējs atradās tajā ielas pusē, viņam joprojām jābūt tur. Vai arī plakankalnes pakājē.

Varbūt, teica Trouns. Tomēr lieciet, lai viens no meklētājiem pārbauda to sienu. Kādas ir ziņas par Debesbraucēja kuģi?

Izlūkdienests vēl aizvien pūlās noteikt, kurš no kuģiem ir viņa, atzinās Pelleons. Laikam radušās kādas problēmas. Ziņojumam vajadzētu pienākt pēc dažām minūtēm.

Mūsu rīcībā šo minūšu vairs nav pateicoties viņu izsekotāja nevērībai, noskaldīja Trouns. Viņš jāpazemina par vienu pakāpi.

Jā, ser, atsaucās Pelleons, pārraidīdams pavēli.

Diezgan bargs sods, bet varēja būt vēl ļaunāk. Nelaiķis lords Veiders būtu to vīru gluži vienkārši nožņaudzis.

Nolaišanās laukums, protams, ir ielenkts.

Trouns domīgi paberzēja zodu.

Iespējams, ka tā ir veltīga laika šķiešana, viņš gausi sacīja. No otras puses…

Dižadmirālis pagrieza galvu un paraudzījās pa skatulūku uz lēnām rotējošo planētu.

Atsauciet viņus, kaptein, viņš pavēlēja. Visus, izņemot klonētos karavīrus. Tie lai paliek sardzē pie kuģiem, kas visvairāk līdzinās Debesbraucēja kuģim.

Pelleons samirkšķināja acis.

Ser?

Trouns pagriezās pret viņu, un dižadmirāļa kvēlojošajās acīs bija iedegušās jaunas liesmiņas.

Nolaišanās laukuma sargposteņiem nepietiks isalamiru, lai aizkavētu džediju, kaptein. Tā ka mēs to pat nemēģināsim. Ļausim viņam pacelties ar savu kuģi gaisā un tad uzbruksim ar Himēru.

Jā, ser, Pelleons teica, juzdams, ka piere viņam savelkas krunkās. Bet tad…

Kāpēc jāatstāj kloni? Trouns nobeidza viņa vietā. Tāpēc, ka mēs esam ieinteresēti sagūstīt Debesbraucēju, nevis viņa astromehānisko robotu.

Viņš viegli pasmaidīja.

Debesbraucēja varonīgie centieni aizbēgt no Poderisas pārliecinās pēdējo, ka te patiešām atrodas galvenais klonu pārsūtīšanas punkts.

Ah, Pelleons sacīja, beidzot sapratis. Tātad mēs ļausim robotam aizbēgt un nokļūt atpakaļ pie dumpiniekiem?

Tieši tā.

Trouns ar žestu norādīja uz Pelleona pulti.

Pavēles, kaptein.

Jā, ser.

Pelleons pagriezās pret pulti un. pārraidīdams dižadmirāļa pavēles, piesardzīgi ļāvās priecīgam satraukumam. Varbūt šoreiz viņiem galu galā izdosies Debesbraucēju notvert.

Kad Lūkass beidzot iespraucās pa viņu mazās fregates durvīm un aizvēra lūku, Artū nervozi ietarkšķējās.

Vai lidojumam viss gatavs? viņš pāri plecam uzsauca robotam, steigdamies uz pilota kabīnes nišu.

Artū nočivināja apstiprinošu atbildi. Lūkass smagnēji apsēdās pilota sēdeklī un piesprādzēdamies uzmeta ašu, pārbaudošu skatienu iericēm.

Labi, viņš atbildēja. Lidojam prom.

Pieslēgdams atgrūdējpacēlājus dzinējiem, Lūkass

lika fregatei strauji pacelties no zemes, stipri sasverot to pa labi. Vienlaikus ar viņu pacēlās arī divi ātrās reaģēšanas kuģi, un, kad viņš sāka lidot uz plakankalnes malu, šis tandēms ieņēma pakaļdzīšanās pozīciju.

Uzmani tos ātrās reaģēšanas kuģus, Artū, Lūkass sauca, sadalīdams savu uzmanību starp zibenīgi tuvojošos pilsētas robežu un izplatījumu viņiem virs

galvas.

Kauja ar tiem klonētajiem karavīriem, kas apsargāja nolaišanās laukumu, bija bijusi sīva, bet tā beidzās pārāk ātri, lai Lūkass to uztvertu kā kaut ko reālu. Vai nu Impērijas spēkus šeit vadīja kāda galīgi nekompetenta persona, vai arī viņi ar nolūku bija ļāvuši

Lūkasam piekļūt pie sava kuģa. Rūpīgi ievirzīdami viņu īstajās lamatās…

Zem kuģa aizzibēja plakankalnes mala. Lūkass uzmeta žiglu skatienu aizmugures displejam un pārliecinājās, ka ir ticis prom no pilsētas. Tad viņš ieslēdza galveno zemgaismas ātruma dzinēju.

Fregate uzšāvās debesīs kā apsvilis meža zvērs, atstājot vajātājus ar garu degunu. Oficiālā toni izteiktās pavēles apstāties, kas dārdēja no rācijas mikrofona virs pults, pārvērtās pārsteiguma izsaucienā. Lūkass pastiepa roku un izslēdza rāciju.

Artū? Vai ar tevi tur, aizmugurē, viss ir kārtībā?

Robots nočiepstēja apstiprinājumu, un uz Lūkasa

datora ekrāna parādījās jautājums.

Jā, tie bija kloni, viņš drūmi apstiprināja, un viņam pārskrēja nepatīkami drebuļi. Tuvumā savādā aura, kas apņēma Impērijas jaunos cilvēku dublikātus, bija šķitusi divtik dīvaina.

Varu tev pastāstit vēl kaut ko, Lūkass robotam piemetināja. Impērijas karavīri zināja, ka tas esmu es, ko viņi vajā. Tie trieciennieki uz muguras nesa isaiamirus.

Artū dziļdomīgi iesvilpās un kaut ko vaicājoši noburbulēja.

Pareizi par to atkal būs parūpējies tas avots Delta, Lūkass piekrita, izlasījis robota piezīmi. Lea man sacīja ja mēs ātri neapturēsim šo informācijas noplūdi, viņa ierosinās mūsu operācijas izstrādāt ārpus Imperatora pils. Varbūt pat ārpus Karaskentas.

Tiesa gan ja avots Delta bija nevis kāda pilī ierīkota un neiedomājami labi nomaskēta noklausīšanas ierīce, bet gan spiegs, vienalga, cilvēks vai citplanētietis, tie būs veltīgi pūliņi. Pēc Artū zīmīgās klusēšanas Lūkass noprata, ka robots domā tieši tāpat.

Tālais apvārsnis, ko tikko varēja saredzēt tumša planēta pret tumšām, bet zvaigžņotām debesīm nu sāka veidot jau saskatāmāku izliekumu.

Labāk sāc aprēķināt mūsu lēcienu uz gaismas ātrumu, Artū, viņš pāri plecam uzsauca. Iespējams, ka mums būs jātiek no šejienes prom trakā steigā.

No robota puses atskanēja apstiprinošs signāls, un Lūkass atkal pievērsās apvārsnim, ko redzēja sev priekšā. Viņš zināja, ka aiz tā varēja būt paslēpusies visa zvaigžņu iznīcinātāju flotile, kas, viņa uzrādītājierīcēm neaizsniedzama, nogaidīja, kad viņš būs aizlidojis pārāk tālu no jebkura iespējamā aizsega, lai tad viņam uzbruktu.

Neaizsniedzama viņa uzrādītājierīcēm, bet džedija jutekļiem varbūt ne. Nolaidis plakstus tā, ka vaļā palika tikai mazas spraudziņas, viņš pārbaudīja apkārtni caur Spēku…

Viņš to uztvēra mirkli pirms tam, kad gaisu satricināja Artū izbiedēti brīdinošie spiedzieni. Jā, tas bija Impērijas zvaigžņu iznīcinātājs, bet tas nenāca šķērsām pāri viņa ceļam, kā Lūkass bija gaidījis. Tas tuvojās viņam no aizmugures, lidojot tādā orbītā, ka liela jam ātrumam nebija jāziedo iespēja atrasties planētas aizsegā, tāpēc Lūkass to pamanīja tikai tagad.

Turies! viņš iekliedzās, iedarbinādams dzinēju ar neatliekamās nepieciešamības situācijas jaudu.

Bet tā bija veltīga rīcība, un to zināja gan Lūkass, gan viņa vajātāji. Zvaigžņu iznīcinātājs strauji tuvojās, tā izsekotājprožektori jau bija ieslēgti un taustījās pēc Lūkasa kuģa. Vēl dažas sekundes, un tie dabūs viņu rokā.

Vai vismaz viņa fregati…

Lūkass atbrīvojās no drošības jostas, tad atvēra kādu nomaskētu paneli un pieskārās trim tur paslēptajiem slēdžiem. Pirmais no tiem ieslēdza ierobežoto autopilotu, otrais iedarbināja protonu torpēdmetēju kuģa aizmugurē, un tas sāka nemērķējot šaut uz zvaigžņu iznīcinātāju viņam aiz muguras.

Trešais slēdzis iedarbināja fregates pašiznīcināšanās procesu.

Lūkasa X klases kuģis atradās kravas nodalījumā zem pilota kabīnes nišas, stipri līdzinādamies kādam dīvainam metāla zvēram, kas lūr no savas migas. Lūkass vienā lēcienā bija pie tā atvērtās jumta daļas lecot viņš sāpīgi sasita galvu pret fregates zemajiem griestiem. Artū, jau ērti iekārtojies X klases kuģa robotnodalījumā, pie sevis kaut ko klusi tarkšķēja, iedarbinādams kaujas kuģa sistēmas. Tikko Lūkass bija piesprādzējies un uzvilcis lidojuma ķiveri, robots signalizēja, ka viņi ir gatavi izlidot.

Labi, Lūkass viņam sacīja, uzlicis kreiso roku uz īpaša slēdža, kas bija pievienots viņa kontrolpultij. Lai mūsu nodoms izdotos, mums tas jāīsteno pareizajā brīdī. Esi gatavs.

Atkal viņš aizvēra acis, ļaudams, lai viņa jutekļos ieplūst Spēks. Vienreiz Lūkass šo spēli X klases kuģis pret Impērijas zvaigžņu iznīcinātāju jau bija spēlējis. Tas notika tolaik, kad viņš pirmo reizi mēģināja atrast džediju skolotāju Cēbaotu. Arī toreiz viņu bija tīši ievilinājuši lamatās, kaut Lūkass to saprata tikai tad, kad nāca gaismā Cēbaota nešķīstā sadarbība ar Impēriju. Tajā kaujā viņu bija izglābusi prasme, veiksme un Spēks.

Šoreiz, ja speciālisti Karaskentā savu darbu veikuši godam, izdošanās bija nodrošināta.

Iegremdējis savu apziņu dziļi Spēkā, viņš sajuta izsekotājprožektora staru pussekundi pirms tam, kad tas satvēra viņa kuģi. Viņa roka parāva slēdzi, un, kaut fregate jau raustījās izsekotājprožektora varenajā tvērienā, tās priekšgals uzsprāga, pārvērzdamies par metāla drazu mākoni. Mirkli vēlāk, pneimatiskā izsviedēja mests, caur mirdzošajiem lūžņiem izšāvās X klases kuģis. Vienu sirdi stindzinošu bridi likās, ka stars spēs saglabāt tvērienu par spīti metāla daļiņu miglai, kas to darīja aklu. Tad pēkšņi tvēriens atslāba.

Mēs esam brīvi! Lūkass uzsauca Artū, apgriezdams X klases kuģi otrādi un traukdamies dziļāk kosmosa dzīlēs. Es sākšu izvairīšanās manevru turies.

Viņš vēlreiz apgrieza X klases kuģi otrādi, un, viņam to darot, gar caurspīdīgo jumtu aizšāvās divi spoži, zaļi uzliesmojumi. Tā kā izsekotājprožektora stars viņu vairs nevarēja panākt, vajātāji acīmredzot bija nolēmuši notriekt viņu no debesim. Garām aizjoņoja vēl viena zaļas liesmas mēle, un Artū iespiedzās kaut kas bija izdedzinājis caurumu novirzītājvairogā un atsitās pret X klases kuģa apakšdaļu. Atkal pievērsies Spēkam, Lūkass ļāva, lai tas vada viņa rokas uz kontrolpults…

Un tad, gandrīz bez brīdinājuma, īstais laiks bija klāt. Satvēris hiperdzinēja sviru, Lūkass pavilka to uz savu pusi.

Pazibot pseidokustībai, X klases kuģis nozuda hiperkosmosa drošībā, bet Himēras turbolāzeru lielgabali vēl kādu sekundi turpināja nevajadzīgi šaut pa to vietu, kur kuģis bija atradies. Lielgabali apklusa, un Pelleons izpūta garu elpu, baidīdamies paskatīties uz Trouna pusi. Tā bija otrā reize, kad Debesbraucējs izmuka no šāda slazda… un iepriekšējā reizē, kad viņam tas izdevās, kāds vīrs par šo neveiksmi samaksāja ar savu galvu.

Arī pārējie komandtiltiņa apkalpes locekļi nebija to aizmirsuši. Trauslajā klusumā varēja skaidri sadzirdēt, kā klusi nošvīkst apģērbs pret sēdekļa audumu, Trounam pieceļoties.

Tā, dižadmirālis savādi mierīgā balsī noteica. Dumpinieku atjautību nevar noliegt. Esmu jau agrāk redzējis izspēlējam šo triku, bet tas nenoritēja ne tuvu tik veiksmīgi.

Jā, ser, sacīja Pelleons, velti pūlēdamies noslēpt sasprindzinājumu savā balsī.

Ar vienu acs kaktiņu viņš redzēja, ka Trouns skatās uz viņu.

Neraizējieties, kaptein, dižadmirālis mierinoši teica. Debesbraucējs būtu bijis ineteresanta dāvana, ko pasniegt skolotājam Cēbaotam, bet viņa aizbēgšana nav iemesls lielam uztraukumam. Šī pasākuma galvenais mērķis bija pārliecināt Dumpiniekus, ka viņi atraduši klonu pārvadāšanas ceļu. Minētais mērķis ir sasniegts.

Žņaudzošais tvēriens Pelleona krūtis sāka atslābt. Ja dižadmirālis nebija dusmīgs…

Tas tomēr nenozīmē, runāja tālāk Trouns, ka var atstāt bez ievērības Himēras apkalpes darbību. Nāciet man līdzi, kaptein.

Pelleons piecēlās kājās, žņaudzošā sajūta bija atgriezusies.

Jā, ser.

Trouns gāja viņam pa priekšu uz kāpnēm kuģa pakaļgalā un nokāpa lejā labā borta apkalpes telpā. Viņš gāja garām apkalpes locekļiem, kas sēdēja pie savām pultīm, garām virsniekiem, kas kā sastinguši stāvēja viņiem aiz muguras, un apstājās pie labā borta prožektormeklētāju kontrolpults.

Jūsu vārds, dižadmirālis klusi sacīja jaunajam vīrietim, kas tur stāvēja miera stājā.

Jaunākais leitnants Mitels, viņš atbildēja, bālu seju. bet mierīgs.

Tāda sejas izteiksme ir cilvēkam, kas raugās acis nāvei.

Pastāstiet man, kas notika, jaunāko leitnant.

Mitels norija siekalas.

Ser, tiklīdz es biju ieslēdzis fregati stabilā tvērienā, tā pārvērtās par starus atspoguļojošu daļiņu mākoni. Mērķēšanas sistēma mēģināja satvert tās visas vienlaikus un sapinās pati savos valgos.

Un ko darījāt jūs?

Es… ser. es zināju ja gaidīšu, kamēr daļiņas normāli izklīst, kau jas kuģis vairs nebūs sasniedzams. Tāpēc mēģināju tās izklīdināt pats, pārvietojot izsekotājprožektora staru te stateniski, te plakaniski.

Tas neizdevās.

No Mitela lūpām atskanēja klusa nopūta.

Nē, ser. Satvēriena sistēma netika ar to galā. Tā pilnīgi pārstāja darboties.

Jā.

Trouns mazliet atmeta galvu.

Dodu jums dažus mirkļus savas rīcības pārdomāšanai, jaunāko leitnant. Vai varat iedomāties, ko jūs tā vietā būtu varējis darīt?

Jaunajam vīrietim noraustījās lupas.

Nē, ser. Man ļoti žēl, bet es to nevaru. Neatceros, ka rokasgrāmatā būtu bijis kaut kas sacīts par šādu situāciju.

Trouns palocīja galvu.

Pareizi, viņš piekrita. Tur nekā nav. Pēdējos desmit gados ierosinātas vairākas metodes pretdarbībai tādam slepenam gambītam, bet neviena no tām nekad nav izmantota praksē. Jūsu mēģinājums patiesi bija novatorisks, īpaši ņemot vērā, cik maz laika bi ja jūsu rīcībā, lai to izdomātu. Neveiksme nekādā gadījumā nemazina tā nozīmi.

Mitela sejā iezagās piesardzīgas neticības izteiksme.

Ser?

Impērijai nepieciešami ātri un radoši domājoši prāti, jaunāko leitnant, sacīja Trouns. Jums no šī brīža tiek piešķirta leitnanta pakāpe… un jūsu pirmais uzdevums ir atrast iespēju, kā likt galā ar šo slepeno gambītu. Pēc nule piedzīvotās veiksmes dumpinieki droši vien izmēģinās šo triku vēl kādu reizi.

Jā, ser, izdvesa Mitels, un viņa sejā pamazām atgriezās sārtums. Es… pateicos, ser.

Apsveicu, leitnant Mitel.

Trouns pamāja viņam ar galvu, tad pagriezās pret Pelleonu.

Komandtiltiņš ir jūsu rīcībā, kaptein. Atjaunojiet mūsu lidojumu saskaņā ar grafiku. Ja esmu jums nepieciešams, būšu savā komandtelpā.

Jā, ser, nomurmināja Pelleons.

Un palika stāvam blakus jaunieceltajam leitnantam, juzdams, kā, Trounam aizejot, komandtiltiņu pāršalc pārsteigtas godbijības vilnis. Vakar Himēras apkalpe bija uzticējusies dižadmirālim un cienījusi viņu. Pēc šīs dienas tie būs gatavi viņa dēļ mirt.

Un pirmo reizi piecos gados Pelleons beidzot sirds dziļumos saprata, ka vecā Impērija ir mirusi. Bija piedzimusi jauna Impērija, un tās priekšgalā atradās dižadmirālis Trouns.

X klases kuģis karājās izplatījuma tumsā, daudzu gaismas gadu attālumā no jebkuras cietas masas, kas lielāka par putekļu graudiņu. Lūkass nodomāja, ka gandrīz pilnībā atkārtojis iepriekšējo kauju ar zvaigžņu iznīcinātāju, pēc kuras viņš bija apmaldījies kosmosa dzīlēs un galu galā nonācis pie Talona Karda, Maras Džeidas un planētas Mirkra.

Par laimi, līdzīgas bija tikai ārējās pazīmes. Lielākoties.

No robota nodalījuma viņam aiz muguras atskanēja nervoza čivināšana.

Rimsties, Artū, atslābinies, Lūkass viņu mierināja. Nav tik ļauni. Mēs šā vai tā nebūtu varējuši aizlidot līdz Karaskentai, nepapildinot degvielas krājumus. Tagad mēs to izdarīsim mazliet ātrāk, tas arī

viss.

Par atbildi bija dzirdama nicīga gruģināšana.

Es tevi uztveru nopietni, Artū, Lūkass pacietīgi teica, nospiezdams taustiņus, lai viņa navigācijas displejā redzamais saraksts parādītos arī uz ekrāna, kas atradās robota priekšā. Paskaties te ir visas tās vietas, kur varam nokļūt, iztērējot tikai pusi savu sākotnējo enerģijas elementu. Vai redzi?

Šķita, ka robots grib kādu brīdi sarakstu papētīt, un Lūkass izmantoja izdevību, lai arī pats ieskatītos tajā vēlreiz. Izvēles iespēju patiešām bija daudz. Problēmu radīja tas, ka daudzās no šīm vietām vientuļu Jaunās Republikas X klases kuģi neviens ar īpašu viesmīlību nesagaidītu. Puse no tām bija pakļautas tiešai Impērijas kontrolei, un lielākā daļa pārējo vai nu sliecās uz to pašu pusi, vai vilcinājās ar politisko izvēli.

Tomēr pat Impērijas varai pakļautā pasaulē bija spraugas sensoru uztveres zonās, caur kurām viens kaujas kuģis varbūt varēja ielavīties. Viņš nolaistos kādā nomaļā vietā, kājām aizietu līdz kosmodromam un par atlikušo Impērijas naudu nopirktu degvielas elementus. Nogādāt šos elementus uz X klases kuģi būtu nedaudz sarežģīti, bet gan viņi abi ar Artū šo problēmu atrisinātu.

Artū nočirkstināja ierosinājumu.

Jā, Kescla ir viena no iespējām, piekrita Lūkass. Tomēr es nezinu cik esmu dzirdējis, tur joprojām pie varas ir Moruts Dūls. un Hens viņam tā īsti nekad nav uzticējies. Domāju, ka būs labāk, ja lidosim uz Fjūlsvingu vai varbūt pat…

Viņš aprāvās, jo viņa skatienu bija piesaistījusi viena no sarakstā minētajām planētām. So planētu Lea bi ja ieprogrammējusi Lūkasa datorā gandrīz pēdējā brīdī pirms viņa izlidošanas.

Honogra.

Man ir labāka ideja. Artū, Lūkass lēnām sacīja. Apciemosim nogrijus.

Viņam aiz muguras atskanēja izbiedēts, neticīgs spiedziens.

Ak, liecies 11u mierā, Lūkass robotu norāja. Lea un Čūbijs tur bija un atgriezās sveiki un veseli, vai ne?

Un Trīpio ari, viņš piebilda. Tu taču negribi, lai Trīpio sacītu, ka tev bijis bail doties uz kādu vietu, no kuras viņš nav baidījies, vai ne?

Artū atkal kaut ko noņurdēja.

Tam nav nekādas nozīmes, ka viņam nebija citas izvēles, Lūkass stingri teica. Svarīgi ir tas, ka viņš tur bija.

Robots sērīgi un diezgan samiernieciski noguldzināja.

Tā ir pareizā attieksme, Lūkass viņu uzmundrināja, nospiezdams navigācijas datora taustiņus, lai sāktu izdarīt aprēķinus lidojumam uz Honogru. Lea šā vai tā vēlējās, lai es viņus apciemoju. Tā es nošaušu divus zaķus ar vienu šāvienu.

Artu izdvesa vēl vienu padošanās guldzienu un apklusa… un pat Lūkass, kas pilnībā uzticējās Leas spriedumam par nogrijiem, pie sevis atzina, ka laikam gan nav izvēlējies to nomierinošāko metaforu.

5. nodala

Datums, kad bija notikusi kauja Vūslrijas sistēmā, noslīdēja līdz datorbloknota ekrāna apakšmalai un apstājās.

Es tam joprojām neticu, Lea sacīja un. galvu purinādama, nolika datorbloknotu uz galda. Ja Impērijai būtu superierocis, ar ko var cauršaut planētas vairogu, viņi to izmantotu katrā uzbrukumā.Tam jābūt kaut kāda veida trikam vai ilūzijai.

Piekrītu, Mona Motma klusi teica. Jautājums ir kā mēs par to pārliecināsim pārējos padomes locekļus un Kopsapulci? Par tālākajām sistēmām nemaz nerunājot?

Mums jāatklāj, kas īsti notika pie Ukio un Vūslrijas, sacīja admirālis Akbars, un viņa balss skanēja vēl drūmāk nekā parasti. Un tas mums ir jāizdara ātri.

Lea atkal paņēma savu datorbloknotu, un, to darot, pāri galdam pameta ašu skatienu uz Akbaru. Kalamarieša acu plakstiņi bija pietūkuši vairāk nekā parasti, lašu krāsas āda kļuvusi stipri bālāka. Viņš bija bezgala noguris … un, Impērijas varenajai ofensīvai cauri galaktikai aizvien straujāk tuvojoties viņiem, iespēja atpūsties viņu tik drīz negaidīja.

Starp citu, par atpūtu nebija ko domāt nevienam no viņiem.

Mēs jau zinām, ka dižadmirālim Trounam piemīt talants izprast savu pretinieku domāšanu, viņa pārējiem atgādināja. Vai viņš varēja paredzēt, cik ātri ukieši un vūstrieši būs gatavi padoties?

Prestatā, sacīsim, filviešiem?

Mona Motma gausi pašūpoja galvu.

Interesants aspekts. Tas varētu liecināt, ka ilūzija nebija tāda, ko iespējams saglabāt uz ļoti ilgu laiku.

Vai arī tās enerģijas patēriņš ir ļoti augsts, piebilda Akbars. Ja Impērija ir apguvusi metodi, kā fokusēt uz vairogu neredzamu enerģiju, tas var novājināt kādu vairoga sektoru uz pietiekami ilgu laiku, lai izšautu tam cauri turbolāzera lielgabala šāviņu. Bet tas prasītu milzīgu enerģijas patēriņu.

Un enerģijas spiediens uz vairoga nepaliktu nepamanīts, Mona Motma uzsvēra. Mūsu rīcībā esošajā informācijā nekas tamlīdzīgs nav pieminēts.

Mūsu rīcībā esošās ziņas varbūt ir aplamas, Akbars asi atbildēja.

Viņš uzmeta īsu, niknu skatienu padomniekam Borskim Feilijam.

Vai arī tās ir koriģētas pēc Impērijas prāta, Akbars daudznozīmīgi piemetināja. Tamlīdzīgas lietas agrāk jau ir notikušas.

Lea ari paskatījās uz Feiliju, prātodama, vai vāji aizplīvurotais apvainojums beidzot neizraus botanu no pašuzspiestās klusēšanas. Bet Feilijs tikai sēdēja.

acis galdā nodūris, un viņa krēmkrāsas spalvas nekustējās. Nerunādams, nereaģēdams, varbūt vispār nedomādams.

Lea bija pārliecināta, ka viņš galu galā atgūs savu runas drosmi un agrāko politisko spēku. Bet šobrīd, kad visiem vēl svaigā atmiņā bija Akbara nepatiesā apsūdzēšana, viņš izrādīja grēku nožēlošanu savai rasei raksturīgā manierē.

Leai no bezcerības sažņaudzās vēders. Kārtējo reizi botanu neelastīgā „visu vai neko" pieeja politikai bija tiešā pretrunā ar Jaunās Republikas vissvarīgākajām interesēm. Pirms dažiem mēnešiem Feilija pret Akbaru vērstā apsūdzība bija prasījusi nelietderīgu laika un enerģijas izšķiešanu; tagad, kad Padomei bija nepieciešami visi vērīgie prāti un attapība, ko varēja piedāvāt tās locekļi, Feiliju ieskaitot, viņš tēloja mēmu mocekli.

Bija dienas un garas, tumšas naktis kad Lea slepenībā jutās izmisusi par to, ka jebkad palīdzējusi saturēt Jauno Republiku kopā.

Jums, protams, ir taisnība, admirāl, Mona Motma ar nopūtu teica. Mums nepieciešama papildu informācija. Un mums tā nepieciešama ātri.

Talona Karda organizācija šajā ziņā joprojām ir mūsu vislabākā izdevība, sacīja Lea. Viņiem ir sakari kā šeit, tā Impērijas pusē. Un, kā izriet no Lūkasa pēdējā ziņojuma, Kards izklausījies ieinteresēts.

Mēs nevaram atļauties gaidīt, kad kontrabandistam labpatiksies mums kādas ziņas pārdot, norūca Akbars, un rievas ap viņa muti nepatikā sastinga. Kas ir ar ģenerāli Belu Iblisu? Viņš vairākus gadus cīnījies pret Impēriju.

Ģenerālis jau ir nodevis mūsu rīcībā sava izlūkdienesta kontaktus, Mona Motma teica, un viņai noraustījās vaiga muskulis. Pagaidām mēs vēl aizvien nodarbojamies ar to integrēšanu mūsu sistēmā.

Es nerunāju par kontaktiem, sacīja Akbars. Biju domājis ģenerāli pašu. Kāpēc viņš nav šeit?

Lea paraudzījās uz Monu Motmu, un vēders viņai atkal saspringa. Germs Bels Ibliss bija bijis viens no agrīnajiem atbalstītājiem atsevišķo pretošanās vienību saliedēšanai Dumpinieku Savienībā. Gadiem ilgi viņš bija piederējis pie slepenās vadoņu triādes kopā ar Monu Motmu un Leas audžutēvu Beilu Orgenu. Bet, kad Orgens ar saviem ļaudīm gāja bojā Nāves Zvaigznes uzbrukumā Alderānai un Mona Motma aizvien vairāk sakoncentrēja varu savās rokās Bels Ibliss bija pametis Savienību un sācis neatkarīgu cīņu. Kopš tā laika turpinājās viņa personiskais karš pret Impēriju… līdz, gandrīz nejauši, bija krustojušies viņa un otra korelieša Hena Solo ceļi.

Pēc Hena lūguma Bels Ibliss ar saviem sešiem drednautiem bija steidzies palīgā Jaunajai Republikai kaujā pie Katanas. Mona Motma, runādama par pagātnes domstarpību aizmiršanu, bija aicinājusi Belu Iblisu atgriezties.

Un tad bija metusi kažoku otrādi un sūtījusi viņu nodrošināt Jaunās Republikas nomaļāko sektoru aizsardzību. Lai ģenerālis atrastos iespējami tālāk no Karaskentas.

Lea vēl nebija noskaņota pierakstīt Monas Motmas lēmumam ļaunatminigumu. Bel Jaunās Republikas hierarhijā bija vēl citi, kas atcerējās Belu Iblisu un viņa ģeniālās taktika spējas… un daži no viņiem ar Monas Motmas rīcības novērtējumu nevilcinājās.

Ģenerāļa pieredze ir nepieciešama kau jas laukā, Mona Motma bezkaislīgi teica.

Viņa pieredze ir nepieciešama ari šeit, Akbars atcirta, bet Lea varēja saklausīt viņa balsī samierināšanos.

Akbars pats nupat bija atgriezies no Farfinas un Dolomaras, kur iepazinās ar šo planētu aizsardzības potenciālu, un no rīta viņam bija jādodas uz Dantūnu. Kad darbojās Impērijas kara mašīna. Jaunā Republika nevarēja atļauties tādu greznību, kā labāko pirmo līniju komandieru paturēšanu aizmugures kabinetos.

Es saprotu jūsu bažas, Mona Motma jau laipnāk sacīja. Kad situācija būs nostabilizējusies, es noteikti saukšu ģenerāli Belu Iblisu atpakaļ un uzticēšu viņam taktikas plānošanu.

Ja situācija būs nostabilizējusies, Lea domās pārlaboja, atkal juzdama, kā saspringst viņas vēders. Pagaidām ofensīva nemainīgi noritē ja par labu Impērijai…

Viņas doma aprāvās Lea ar novēlošanos apjauta, kas ar viņu notiek. Nē, tas nebija viņas vēders, kas saspringa…

Akbars runāja tālāk.

Atvainojiet mani, Lea iestarpināja, uzmanīgi celdamās kājās. Piedodiet, ka es jūs pārtraucu, bet man jātiek lejā uz medicīniskās aprūpes centru.

Mona Motma iepleta acis.

Dvīņi?

Lea pamāja ar galvu.

Domāju, ka viņi tūlīt būs klāt.

Dzemdību telpas griesti un sienas bija nokrāsotas siltā, dzeltenbrūnā krāsā. Telpas daudzie, mainīgie gaismas ķermeņi bija sinhronizēti ar Leas smadzeņu darbību. Teorētiski tam vajadzēja palīdzēt viņai atslābināties un koncentrēties. Praktiski, kā Lea to pēc desmit stundu lūkošanās griestos bija secinājusi, šis tehniskais paņēmiens dzemdētājas stāvokļa atvieglošanai uz viņu vairs neiedarbojās.

Viņa atkal sajuta kontrakciju, tā bija spēcīgāka par iepriekšējām. Lea automātiski iedarbojās uz sevi caur Spēku, sāpju remdēšanai izmantojot tos paņēmienus, ko viņai bija iemācījis Lūkass. Dzemdību process vismaz deva viņai iespēju pārbaudīt praksē džediju iemaņas.

Un ne tikai tās, kas bi ja saistītas ar sāpju remdēšanu. Viss ir kartībā, viņa domās tiecās pie mazajām apzinām, kas vēl mita viņas vēderā. Viss ir kārtībā. Mamma ir tepat.

īstenībā tas neko nelīdzēja. Nonākot sev neizprotamu spēku varā, kas mazos augumiņus te saspieda, te stūma pretim nezināmajam, viņu neattīstītie prāti trīcēja bailēs.

Patiesību sakot, mazuļu tēvs nebija diez cik labākā stāvoklī.

Vai ar tevi viss kārtībā? Hens viņai vaicāja jau nezin kuro reizi, kopš viņi bija ieradušies šeit.

Viņš saspieda Leas roku mazliet ciešāk, ari jau nezin kuro reizi, līdzjūtīgā sasprindzinājumā kūkumu uzmetis.

Man joprojām nekas nekaiš, Lea viņam apgalvoja.

Kontrakcija bija beigusies, un viņas augums atslāba. Lea par atbildi ari paspieda Hena roku.

Tu gan pārāk labi neizskaties.

Hens saviebās.

Gluži vienkārši esmu paradis šajā laikā jau atrasties gultā.

Tā varētu būt, Lea piekrita.

Kopš dzemdību sāpes bija pieņēmušās spēkā, Hens visu laiku sēdēja kā uz adatām, bet varonīgi pūlējās viņai savu uztraukumu neizrādīt. Leai bija aizdomas, ka vairāk tas tiek darīts viņas dēļ, nekā domājot par to, kā viņš izskatās citu acīs.

Man ļoti žēl.

Neraizējies par to.

Hens pameta skatienu sāņus, kur gultas kājgalī rosījās medicīnas darbiniece un divi roboti slimnieku kopēji.

Izskatās, ka mēs drīz būsim galā, mīļā.

Cerēsim, atsaucās Lea aizžņaugtā balsī, jo atkal bija sākusies kontrakcija. Ah…

Hens satraucās vēl vairāk.

Vai ar tevi viss kārtībā?

Lea pamāja ar galvu rīkles muskuļi acumirklī bija pārāk saspringti, lai kaut ko atbildētu.

Turi mani, Hen, viņa izdvesa, kad atkal varēja runāt. Tikai turi mani.

Esmu pie tevis, viņš klusi sacīja, ar vienu roku mierinoši apskaudams viņas plecus.

Lea gandrīz nedzirdēja, ko Hens saka. Dziļi viņā sāka kustēties mazās dzlvībiņas, ko viņi ar Henu bija radījuši… un pēkšņi bērnu baiļu trīsas bija pārvērtušās par patiesām šausmām.

Nebaidieties. Lea domās viņus uzrunāja. Nebaidieties. Viss būs labi. Esmu šeit. Drīz jūs būsiet pie manis.

Atbildi viņa patiesībā nemaz negaidīja dvīņu prāti bija pārāk neattīstīti, lai saprastu kaut ko tik abstraktu kā vārdi vai jēdzieni par to, kas notiks tālāk. Bet Lea, vienalga, turpināja domās ar viņiem sarunāties, un, cik labi vien varēdama, centās sniegt mazajiem savu mīlestību, mieru un labsajūtu. Atkal kontrakcija nepielūdzamā kustība pretim ārpasaulei turpinājās…

Un tad, Leai par bezgalīgu prieku, viena no mazajām apzinām atsaucās, pieskaroties viņas domām un jūtām tā, kā neviens no abiem dvīņiem nekad nebija atsaucies uz mātes vārdos neizteikto maigumu. Bērna bailes mazinājās, un Lea tūlīt pat iztēlojās, kā mazā rociņa satver viņas pirkstu. Jā. viņa mazulītim teica. Es esmu tava māte, un es esmu šeit.

Šķita, ka mazais prāts pārdomā šos vārdus. Lea turpināja bērnu iedrošināt, un viņa apziņa mazliet novirzījās no mātes, it kā uzmanību būtu piesaistījis kaut kas cits. Tā ir laba zīme, Lea nosprieda ja bērns spēj attālināties no tā, kas ar viņu notiek…

Un tad, viņai par pārsteigumu, arī otra bērna apziņā bailes sāka izgaist. Bet viņai bija licies, ka otrs mazulis viņas klātbūtni pat nav pamanījis…

Vēlāk, atceroties, viņai viss šķitīs acīm redzams, ja ne pilnīgi pašsaprotams. Bet tajā brīdī sis atklājums bija gana satraucošs, lai Leas dvēsele nodrebētu. Dvīņi, kas abi kopā saplūda ar Spēku, tāpat kā kopā bija auguši viņas ķermenī, darīja to savādā saskaņotībā un Lea zināja, ka tādu saskaņotību un savstarpējo saišu dziļumu viņai nekad nesasniegt.

Tas bija brīdis Leas dzīvē, kad viņa vienlaikus izjuta gan vislielāko lepnumu, gan visskaudrākās sāpes. Gut šādu acumirklīgu ieskatu nākotnē, redzēt bērnus pieaugam un nostiprināmies Spēka… un zināt. ka viņu abu dzīvē būs joma, kurā Lea piedalīties nevarēs.

Kontrakcija uzvilnīja ar jaunu spēku, diženā un iiigteni saldā nākotnes aina sašķīda smalkās sāpju drumslās un atvirzījās tālākā viņas apziņas nostūrī. Lea jutās nokaunējusies, ka, ļaudamās savtīgām izjūtam, nav nemaz iedomājusies, ka Hens bērnu dzīvē varēs piedalīties vēl mazāk nekā viņa pati.

Un piepeši šķita, ka dūmakā, kas ietina viņas domas, eksplodējusi žilbinoša gaisma. Lea instinktīvi pieķērās ciešāk Hena rokai.

-Kas…

Tas nāk, Hens iesaucās, atbildēdams uz rokasspiedienu. Pirmais ir jau pa pusei ārā.

Lea samirkšķināja acis, un pa pusei viņas iztēlē radusies gaisma nodzisa Leas prāts pamazām atbrīvojās no saskares ar bērna apziņu. Viņas bērns, kura acis nebija skatījušas neko spilgtāku par nespodro, izplūdušo gaismu, kas iekļuva mātes miesās.

Izslēdziet tās spuldzes, viņa izdvesa. Apgaismojums ir pārāk spilgts. Bērna acis…

Viss kārtībā, medicīnas darbiniece Leu mierināja. Viņu acis pielāgosies. Labi, tagad vēl pēdējā piepūle.

Un tad, šķietami bez brīdinājuma, pirmā daļa pēkšņi bija beigusies.

Pirmais ir klāt, Hens viņai sacīja savādi klusā balsi. Tas ir…

Viņš pastiepa kaklu.

Tā ir mūsu meita.

Hens atkal paskatījās uz Leu, un sasprindzinājumu vīra sejā nomainīja viņai tik pazīstamais smaids, savelkoties vienam lūpu kaktiņam, Džaina.

Lea palocīja galvu.

Džaina, viņa atkārtoja.

Nezin kāpēc vārdi, ko viņi bija nolēmuši dot saviem bērniem, tagad skanēja pavisam citādāk.

Un kā ir ar Džesenu?

Uz ātru roku varu jums atbildēt, ka viņš nepacietīgi vēlas pievienoties savai māsai, medicīnas darbiniece sausi teica. Sagatavojieties viņam palīdzēt izskatās, ka viņš grib rāpties ārā pats saviem spēkiem. Labi… spiediet.

Lea dziļi ievilka elpu. Beidzot. Pēc desmit pirmsdzemdību sāpēs aizvadītām stundām pēc deviņiem grūtniecības mēnešiem beidzot bija saredzams gals.

Nē. Nejau gals. Sākums.

Pēc dažām minūtēm bērnus ielika viņai rokās… un, uzlūkojot vispirms mazuļus un pēc tam Henu, Lea juta, ka viņu pārņem visaptverošs miers. Tur, ārā, starp zvaigznēm, varbūt noritēja karš, bet šeit un šajā bridi ar pasauli viss bija kārtībā.

Uzmanību, Mežonīgais, Vedžam ausī atskanēja desmitā kaujas kuģa pilota balss. Jums seko.

Sapratu, Vedžs viņam atbildēja, likdams savam X klases kuģim strauji apgriezties otrādi.

Impērijas pārtvērējkuģis pašāvās garām, raidīdams lāzeršāviņu kārtu un pūlēdamies pielāgoties Vedža manevram. Izšāvis pussekundi vēlāk, Vedžam aiz muguras lidojušais X klases kuģis pārvērta viņa sekotāju degošu plēņu mākoni.

Pateicos, astotais, Vedžs teica, noslaucīdams no degungala sviedru lāsi un paraudzīdamies, ko rāda skeneri.

Šķita, ka vismaz pagaidām šis mazais izplatījuma stūrītis ir no ienaidniekiem brīvs. Viņš gausi pagrieza X klases kuģi un novērtēja kaujas ainu kopumā.

Izskatījās vēl ļaunāk, nekā viņš bija domājis. Pat vēl ļaunāk nekā pirms piecām minūtēm. No hiperkosmosa bija uzradušies vēl divi Uzvaras klases zvaigžņu iznicinātāji un ieņēmuši draudīgu pozīciju pret vienu no trim pārpalikušajiem kalamariešu zvaigžņu kreiseriem. U11, spriežot pēc tā, kā zvaigžņu iznīcinātāji apšaudīja kreiseri ar turbolāzeru lielgabaliem…

Mežonīgajam eskadronam: mainīt kursu uz divdesmit divi šķērssvītra astoņi, Vedžs pavēlēja, un, virzienu mainīdams, brīnījās, kā, pie velna, Impērijas zvaigžņu iznīcinātājiem tas bija izdevies.

Izdarīt tik precīzu lēcienu bija grūti arī ideālos apstākļos, bet paveikt kaut ko tādu kaujas juceklī un karstumā šķita gluži neiespējami. Vēl viens piemērs tam, cik neticami talantīgi Impērija tagad prata koordinēt savus karaspēku.

Astromehāniskais robots viņam aiz muguras brīdinoši ievidžinājās: viņi atradās pārāk tuvu lielai masai, lai varētu pārlēkt uz gaismas ātrumu. Vedžs, pieri saraucis, pavērās apkārt un beidzot pamanīja tālumā vīdam Impērijas aizkavētājkreiseri, kas turējās nomaļus un kaujā nepiedalījās. Acīmredzot Impēri jas karavadoņi nevēlējās, lai kāds no Jaunās Republikas kuģiem aizlavītos no šis izrādes pārāk ātri.

No priekšpuses viņu eskadronam strauji tuvojās zvaigžņu iznīcinātāja kaujas kuģi.

Ieņemt Porkinsa lidojuma pozīciju, Vedžs pavēlēja savai komandai. Uzmaniet flangus. Zvaigžņu kreiseri Pareizais, mēs nākam jums palīgā.

Palieciet, kur esat, Mežonīgais, atbildēja nopietna kalamarieša balss. Pārspēks ir pārak liels. Jūs nevarat mums palīdzēt.

Vedžs nošņirkstināja zobus. Iespējams, ka kalamarietim taisnība.

Mēs tomēr pamēģināsim, viņš atbildēja.

Impērijas kaujas kuģi bi ja jau gandrīz šāviena attālumā.

Turieties.

Mežonīgais eskadron, te runā Bels Ibliss, iejaucās jauna balss. Pārtrauciet uzbrukumu. Kad dosu rīkojumu, pagriezieties par trīsdesmit grādiem uz labo pusi.

Vedžs ar grūtībām savaldījās, lai nepateiktu kaut ko tādu, kas novestu viņu uz apsūdzēto sola karatiesā. Viņaprāt, kamēr vien kuģis bija viens vesels, joprojām pastāvēja cerība to glābt. Dižais ģenerālis Bels Ibliss, acīmredzot, bija citās domās.

Paklausu, ģenerāl, Vedžs nopūtās. Mežonīgajam eskadronam: no kaujas atturamies.

Mežonīgais eskadron… pagriezties.

Vedžs paklausīgi, bet negribīgi pavērsa savu X klases kuģi sāņus. Impērijas kaujas kuģi mainīja kursu, lai viņam sekotu, un uz brīdi šķietami saskrēja visi vienā barā…

Un ar rēcienu, kas bija skaidri saklausāms pat cauri starpplanētu izplatījuma retinātajām gāzēm, kosmosa telpā, ko nupat bi ja atstājis Mežonīgais eskadrons, ieņēmuši uzbrukuma pozīciju, iedrāzās A klases kuģi. Impērijas kaujas kuģi, kas jau bija sākuši kustību, pielāgojoties X klases kuģu manevram, tika pārsteigti negaidot. Pirms tie paguva atgriezties aizsardzības pozīcijā, A klases kuģi jau bija tiem garām un pilnā ātrumā lidoja talkā zvaigžņu kreiserim, kas izmisīgi aizstāvējās.

Labi, Mežonīgais eskadron, sacīja Bels Ibliss. -Jūsu kārta. Pamasējiet viņus no mugurpuses.

Vedžs pasmaidīja ar sakniebtām lūpām. Viņam būtu vajadzējis saprast, ka Belam Iblisam ir kaut kas padomā.

Dzirdu un paklausu, ģenerāl. Mežonīgais eskadron: sadosim viņiem.

Un tad, Bels Ibliss drūmi piemetināja, sagatavojieties atkāpties.

Vedžs samirkšķināja acis, un vairs nesmaidīja. Atkāpties? Pagriezdams savu X klases kuģi pret Impērijas kaujas kuģiem, viņš pameta skatu atpakaļ uz galveno kaujas lauku.

Pirms dažām minūtēm Vedžs bija secinājis, ka stāvoklis ir smags. Tagad tas jau gandrīz līdzinājās sagrāvei. No Bela Iblisa piecpadsmit kuģiem bija atlikušas labi ja divas trešdaļas, un vairākums no tiem, apvienojušies aizsardzības pozīcijā, aizstāvējās pret vairāk nekā divdesmit zvaigžņu iznīcinātājiem un drednautiem.

Vedžs atskatījās uz tuvojošamies Impērijas kaujas kuģiem un aizsardzības kreiseri tiem aiz muguras. Tā bija aizkavētājkreisera lielā masa, kuras gravitācijas projekcija neļāva aplenktajiem kuģiem paglābties gaismas ātrumā…

Un tad viņi jau bija panākuši kaujas kuģus, un pārdomām vairs nebija laika. Kauja bija sīva, bet īsa A klases kuģu negaidītā parādīšanās acīmredzot bija izsitusi Impērijas kaujas kuģus no līdzsvara. Trīs minūtes, varbūt četras, un Mežonīgais eskadrons uzdevumu bija izpildījis.

Ko darīsim, komandier? jautāja otrā kuģa pilots, kad eskadrons, izlidojis no lūžņiem, atjaunoja lidojuma ierindu.

Domās sakrustojis pirkstus, Vedžs atskatījās uz Pareizo. Ja Bela Iblisa iecere nav izdevusies…

Tā bija izdevusies. A klases kuģu zibensuzbrukums bija pietiekami novērsis zvaigžņu iznicinātāja uzmanību, lai zvaigžņu kreiseris atvilktu elpu un sāktu pretuzbrukumu. Pareizais šāva gan ar turbolāzeru, gan jonu lielgabaliem, sabojājot Impērijas kuģu sistēmas un tricinot to korpusus. Vedžs noskatījās, kā no tuvākā zvaigžņu iznīcinātāja vidusdaļas izlaužas pārkarsētas gāzes geizers un kuģis, neveikli zvalstīdamies, aizveļas prom. Palidojis zem drednauta, zvaigžņu kreiseris aizlidoja no kaujas lauka un devās aizkavētājkreisera virzienā.

Mainiet kursu un sekojiet Pareizajam, Vedžs pavēlēja. Viņiem varbūt būs nepieciešama palīdzība.

Tikko viņš bija šos vārdus izteicis, pārlēkuši no gaismas ātruma, pie Pareizā flangiem piepeši uzradās divi drednauti. Vedžs aizturēja elpu, bet zvaigžņu kreiseris jau bija uzņēmis pārāk lielu ātrumu, un drednauti paguva vienīgi bez mērķēšanas uz to izšaut. Kreiseris palidoja tiem garām bez apstāšanās, un, kad drednauti pagriezās, lai tam sekotu, A klases kuģi atkārtoja savu iepriekšējo zibensmanevru. Un vēlreiz uzmanības novēršana izrādījās efektīvāka par nodarītajiem bojājumiem. Ap to laiku, kad no drednautiem izlidoja vieglie kaujas kuģi, tiem vairs nebija nekādu izredžu Pareizo panākt.

Un Impērijas karotāji to zināja. Vedžam aiz muguras atskanēja astromehāniskā robota raidītais signāls: pseidogravitātes lauks pamazām izgaisa, jo tālumā esošais aizkavētājkreiseris bija izslēdzis savu gravitācijas projekciju, pats gatavodamies bēgt, pārlecot uz gaismas ātrumu.

Aizkavētājkreiseris…

Un Vedžs ar novēlošanos saprata. Viņš bija kļūdījies tiem Uzvaras klases zvaigžņu iznīcinātājiem nebija nepieciešama nekāda pusmistiskā koordinācijas tehnika, lai ar lēcienu nokļūtu tik tuvu zvaigžņu kreiserim. Tiem tikai bija jālido, vadoties pēc hiperkosmosa vektora, ko sagādāja aizkavētājkreiseris, un jānogaida, kad, sasnieguši gravitācijas konusa robežu, tie nokritīs atpakaļ normālajā kosmosā.

Vedžam noraustījās lūpas. Viņam jau sen bija mācīts, ka ienaidnieka spēju pārvērtēšana ir tikpat bīstama kā nenovērtēšana. Šo mācību vajadzētu sākt atcerēties.

Aizkavētāja gravitācijas lauks vairs nepastāv, Vedžam ausī atskanēja Bela Iblisa balss. Visām vienībām: atsaukties un būt gataviem atkāpties.

Mežonīgais eskadrons: pavēli dzirdējām, Vedžs teica un novaibstījies lika savam kuģim nogriezties uz iepriekš izplānotā bēgšanas vektora.

Viņš paraudzījās atpakaļ uz to, kas bija palicis pāri no galvenās kaujas grupas. Šaubu nebija: viņi bija sakauti, un sakauti smagi. Bels Ibliss ar visu savu leģendāro taktika talantu to vien bija spējis, kā nepieļaut, lai zaudējums pārvēršas par pilnīgu sagrāvi.

Un šķiet, ka viņi par to samaksās ar vēl vienu sistēmu. kas tagad nonāks Impērijas varā.

Mežonīgais eskadrons: uz priekšu!

Dzirdu un paklausu, nopūtās Vedžs un pavilka uz savu pusi hiperkosmosa sviru… un, kad zvaigznes saplūda līnijās, viņam iešāvās prātā kāda skumja doma.

Tuvākajā nākotnē novērtēt Impērijas spēku par zemu diez vai būs iespējams.

6. nodala

Līnijas sarāvās, pārtapdamas atkal par zvaigznēm, un Mežonīgais Kurds bija atgriezies normālajā kosmosā. Tieši viņiem priekšā spīdēja Cazvas sistēmas mazā, baltā pundursaulīte, ko tikko varēja atšķirt no spožajām zvaigznēm aiz tās. Mazliet sāņus bija redzams tumšs aplis ar tievu gaismas pusloka svītriņu vienā malā pati planēta Cazva. Izkaisīti izplatījuma tumsā, pēc izplūdes tvaiku mirguļošanas bija pamanāmi kādi piecdesmit kuģi, tie gan izlidoja no planētas, gan lidoja uz to. Lielākoties tās bija fregates un kravu pārvadāšanas kreiseri, tie izmantoja priekšrocības, ko deva Cazvas atrašanās galveno tirdzniecības ceļu krustpunktā. Tomēr bija arī daži Impērijas karakuģi.

Tā, esam klāt, Eivzs no otrā pilota vietas nevērīgi teica. Starp citu, Kard, vēlos, lai tu ieprotokolētu, ka esmu izteicis savas domas: manuprāt, šī ir neprātīga ideja.

Varbūt, atzina Kards, mainīdams kursu planētas virzienā un ielūkodamies displejos. Viss bija kārtībā pārējā grupa bija tepat.

Bet, ja Impērijas klonu pārvadāšanas ceļš patiešām iet cauri Orasas sektoram, Cazvas garnizonam jābūt ierakstiem par šīm norisēm. Ja kāds nav bijis pietiekami uzmanīgs, tajos varbūt pat ir minēta vieta, no kurienes kloni tiek vesti.

Manis teiktais neattiecas uz mūsu pasākuma detaļām, sacīja Eivzs. Es domāju, ka bija neprātīgi ļaut, lai mūs šajā lietā iesaista. Tas ir Jaunās Republikas karš, nevis mūsējais lai viņi paši dzen pēdas.

Ja varētu paļauties, ka viņi to izdarīs, Kards teica, lūkodamies ārā pa labās puses skatulūku un vērodams, kā Mežonīgā Kurda virzienā nesteidzīgi slīd kāda fregate. Bet neesmu pārliecināts, ka viņi tiks ar to galā.

Eivzs nokremšļojās.

Es tomēr joprojām neticu Debesbraucēja apgalvojumiem. Manuprāt, ja stabilus klonus būtu iespējams izaudzēt tik ātri, veco laiku klonu meistari ar to jau būtu nodarbojušies.

Var būt, ka viņi to darīja, sacīja Kards. Nedomāju, ka ir saglabājušās kādas ziņas par tā laikmeta klonēšanas tehniku. Viss, ko jebkad esmu redzējis, ņemts no daudz senākajiem pirmskara eksperimentiem.

Tā gan…

Eivzs papurināja galvu.

Es gan labāk turētos malā.

Var izrādīties, ka mums nav izvēles.

Kards ar žestu norādīja uz fregati, kas nāca viņiem aizvien tuvāk.

Šķiet, ka mums ir viesis. Vai tu nenoskaidrotu tā identitāti?

Protams.

Eivzs uzmeta ašu skatienu fregatei, tad pievērsās savai pultij.

Tas nav kuģis, par ko es būtu jebkad dzirdējis. Pagaidi mirkli… jā. Jā, viņi ir mainījuši savu identitāti, izskatās pēc vienkāršas maskēšanās ar raidītāja palīdzību. Paskatīsimies, vai to iespējams atšifrēt pēc Genta brīnumsistēmas.

Kards pamāja ar galvu. Genta pieminēšana lika viņa domām uz īsu brīdi aizlidot pāri visai galaktikai uz Karaskentu, kur viņš Jaunās Republikas gādībā bija atstājis divus savus sabiedrotos. Ja viņu medicīnas darbinieki nav kļūdījušies un Maras atveseļošanās norit, kā paredzēts, viņai tagad jau vajadzētu būt uz kājām. Drīz Mara meklēs iespēju sazināties ar viņu, un Kards sev atgādināja, ka jāpārbauda saziņas kanāls, tiklīdz viņi šeit ar savu uzdevumu būs galā.

Rokā ir, Eivzs triumfēja. Tā, tā rādās, ka tas ir tavs sens draugs, Kard. Kareivja Lepnums. īpašnieks ne pārāk cienījamais Semjuels Tomass Gilespijs.

Vai patiesi, noteica Kards, raudzīdamies uz kuģi, kas tagad atradās no viņiem tikai kādu simts metru attālumā. Domāju, ka būs labāk, ja noskaidrosim, ko viņš vēlas.

Viņš ieslēdza īsviļņu raidītāju.

Runā Talons Kards, izsaucu Kājnieka Lepnumu, viņš teica. Netupi tur kā sastindzis, Gilespij sasveicinies ar mums.

Sveiks, Kard, atsaucās pazīstama balss. Tev taču nevarētu būt iebildumi pret to, ka es vispirms noskaidroju, ar ko man darīšana, un likai tad sasveicinos, vai ne?

Protams, Kards samierinoši sacīja. Starp citu, tu esi labi nomaskējis sava kuģa identitāti.

Acīmredzot vajadzētu vēl labāk, Gilespijs atturīgi atbildēja. Mēs nebijām ne tuvu tava kuģa identitātes atklāšanai. Ko tu šeit dari?

Es jau gribēju vaicāt tev to pašu, teica Kards. Man bija radies iespaids, ka tu esi iecerējis baudīt mierīgas vecumdienas.

Tā bija, drūmi sacīja Gilespijs. Paldies par pagājušo, un no visiem darījumiem prom. Nopirku sev prāvu zemes gabalu jaukā, nomaļā pasaulītē, kur varēju vērot, kā aug koki, un palikt ārpus visa, kas ož pēc nepatikšanām. To vietu sauc Ukio esi par to dzirdējis?

Eivzs Kardam pie sāniem papurināja galvu un kaut ko nedzirdami nomurmināja.

Jā. šķiet, ka nesen tiku šo vārdu dzirdējis, teica Kards. Vai biji tur, kad notika Impērijas uzbrukums?

Piedzīvoju gan uzbrukumu, gan aplenkumu, gan visus okupācijas priekus, no kā man sametās nelabi. norūca Gilespijs. Patiesību sakot, man bi ja iespēja noskatīties bombardēšanu, sēžot, tā teikt, pirmajā rindā. Es tev teikšu, tas bi ja viens iespaidīgs skats.

Tas varētu būt arī ienesīgi, sacīja Kards, intensīvi domādams.

Cik viņam bija zināms, Jaunā Republika vēl aizvien nebija noskaidrojusi, ko tieši Impērija izdarīja pie Ukio. Droši fakti par uzbrukumu viņu taktiķiem būtu ārkārtīgi noderīgi. Un iedvesmotu viņus devīgi samaksāt kā lieciniekam, tā viņa atradējam.

Uzbrukuma laikā tu droši vien nekādus datus nepiefiksēji.

Man ir daži dati par bombardēšanu, teica Gilespijs. Tic ierakstīti mana makrotālskata datu kartē. Kāpēc tevi tas interesē?

Es varu atrast tiem pircēju, Kards viņam atbildēja. Tas varētu tev zināmā mērā kompensēt zaudēto īpašumu.

Šaubos, vai tavam pircējam ir tik daudz naudas. pavīpsnāja Gilespijs. Tu nebūtu varējis tam noticēt, Kard, nudien nebūtu varējis. Proti, mēs jau te nerunājam par tādu planētu kā Svivrena, bet pat Ukio iekarošanai viņiem būtu vajadzējis pielikt mazliet vairāk pūļu.

Impērijai ir liela pieredze pasauļu iekarošanā, Kards viņam atgādināja. Tev palaimējās, ka vispār tiki prom.

Tur tev taisnība, piekrita Gilespijs. Fons un Rapapors aizrāva mani prom puslēcienu pirms trieciennieku ierašanās. Un puslēcienu pēc strādniekiem, ko viņi atsūtīja pārvērst manu zemi par labības laukiem. Es tev teikšu, tā viņu jaunā klonu sistēma ir kaut kas patiesi baismīgs.

Kards paskatījās uz Eivzu.

Kā tā?

Nesaproti, vai? atcirta Gilespi js. Man neliekas, ka cilvēkus vajadzētu ražot uz konveijera līnijas. Un, ja tā tomēr notiek, tamlīdzīga fabrika nedrīkstētu atrasties Impērijas īpašumā. Tev būtu vajadzējis redzēt tos puišus, kam viņi lika stāvēt sardzē uz ceļiem tirpas skrēja pa kauliem.

Par to es nešaubos, sacīja Kards. Ko tu darīsi, kad dosies prom no Cazvas?

Es nekalu nekādus plānus, iekams neesmu tur ieradies, Gilespijs skābi atteica. Cerēju, ka varēšu sazināties ar Braska seno kontaktpersonu un noskaidrot, vai viņi nav ieinteresēti mūs pieņemt. Varbūt tev ir kāds labāks priekšlikums?

Iespējams. Varam sākt ar makrotālskata datu kartes nosūtīšanu manam pircējam, samaksa varētu notikt caur manu kredīta līniju. Pēc tam man ir padomā vēl viens projekts, kas tev varētu likties gan interesants, gan…

Mums uzradusies kompānija, Eivzs viņu pārtrauca. Divi Impērijas kuģi, lido uz šo pusi. Izskatās pēc Ulāna klases fregatēm.

Ellē, Gilespijs nomurmināja. Varbūt tomēr neesam tikuši no Ukio prom bez sekotājiem, kā biju domājis.

Manuprāt, viņu medījums drīzāk varētu būt mēs, sacīja Kards, juzdams, kā viņam noraustās lūpa.

Viņš pārslēdza kuģa stūri uz izvairīšanās režīmu.

Bi ja patīkami ar tevi aprunāties, Gilespij. Ja vēlies sarunu turpināt, tiksimies pēc astoņām dienām Trogenas sistēmā tu zini to vietu.

Es varu tur būt tikpat labi kā tu, Gilespijs asi atbildēja. Ja nevari tikt ar viņiem galā, vismaz gādā, lai viņiem nav pārāk viegli saņemt tevi ciet.

Kards izslēdza raidītāju.

Viegli tas viņiem noteikti nebūs, viņš nočukstēja. Labi, uz priekšu. Skaisti un ar mūziku…

Kards sašķieba kuģi mazliet uz kreisajiem sāniem, cenzdamies radīt iespaidu, it kā viņi gatavotos palidot planētai garām un pāriet uz jaunu hiperkosmosa vektoru.

Vai brīdināt arī pārējos? jautāja Eivzs.

Vēl ne, teica Kards, uzmezdams ātru skatienu displejiem un likdams navigācijas datoram aprēķināt viņu pārlēcienu uz gaismas ātrumu. Es labprātāk atteiktos no iecerētā un pamēģinātu to izdarīt vēlāk, nekā sasaistītos ar diviem ulāniem, kas nobrieduši nopietnam kautiņam.

Jā, novilka Eivzs. Kard… viņi nemaina kursu.

Kards paraudzījās uz augšu. Eivzam bija taisnība: neviens no ulāniem ne par mata tiesu nebija novirzījies no sākotnējā vektora.

Viņi lidoja taisnā ceļā pie Kājnieka Lepnuma.

Kards saskatījās ar Eivzu.

Ko darīsim? Eivzs vaicāja.

Kards palūkojās atpakaļ uz Impērijas kuģiem. Mežonīgais Kards kaujā nebūt nebija bezpalīdzīgs, un viņa komandā bija vislabākie cīnītāji. Bet ulāni bija apbruņoti ar ieročiem, kas paredzēti ienaidnieka kaujas kuģu iznīcināšanai, tā ka grupai, ko Kards bija atvedis uz Cazvu, tos varēja uzskatīt par vairāk nekā līdzvērtīgiem pretiniekiem.

Kamēr viņš skatījās, Kājnieka Lepnums piepeši sakustējās. Tas izdarīja tādu kā pārveidotu Koijogrena kritiena manevru un lielā ātrumā un asā leņķī novirzījās no sava sākotnējā kursa. Bet ulānus apmuļķot viņiem neizdevās, tie strauji sekoja Kājnieku Lepnumam pa pēdām.

Tādējādi Mežonīgo Kardu vairs nekas neapdraudēja. Viņi varēja turpināt ceļu uz Cazvu, nozagt garnizona datorierakstus un aizlidot prom, pirms ulāni pagūtu atgriezties. Tā būtu ātra, droša un, no Jaunās Republikas viedokļa, pareiza rīcība.

Bet Gilespijs bija sens paziņa… un Karda vērtību skalā draugs kontrabandists atradās augstāk par jebkuru starpzvaigžņu valdību, gar kuru viņam nebija nekādas daļas.

Acīmredzot Gilespijam nav izdevies tikt prom no Ukio bez sekotājiem, kā viņš bija domājis, Kards piezīmēja, griezdams savu kuģi apkārt un nospiezdams iekšējās saziņas aprāta taustiņu. Lečton, Cin, Korvis iedarbiniet turbolāzerus. Mēs uzbrūkam.

Un kā ar pārējiem kuģiem? Eivzs jautāja, likdams pacelties kuģa novirzītājvairogiem un ieslēgdams taktikas displeju.

Vispirms pievērsīsimies ulāniem, sacīja Kards.

Trīs vīri pie turbolāzeru lielgabaliem deva zīmi, ka ir kaujai gatavi. Dziļi ievilcis elpu. Kards iedarbināja dzinēju.

Ulānu komandieris nebija muļķis. Tiklīdz Mežonīgais Kards sāka virzīties uz viņu pusi, viens no Impērijas kuģiem pārtrauca vajāt Kājnieka Lepnumu un pagriezās, lai stātos pretim jaunajam draudam.

Domāju, ka esam pievērsuši sev viņu uzmanību, Eivzs saspringti teica. Vai tagad varu aicināt pārējos mums pievienoties?

Droši. Kards viņam sacīja un noregulēja savu personisko rāciju saziņai ar Kājnieka Lepnumu. Ciilespij, te Kards.

Jā. es tevi redzu, atsaucās Gilespijs. Kā tev šķiet, ko tu dari?

Sniedzu tev palīdzīgu roku, atbildēja Kards.

Viņiem priekšā ulāna divdesmit lāzerlielgabali atklāja uguni, un pār Mežonīgo Kardu nolija zaļi zibeņi. Turbolāzeru lielgabali šāva pretim, to trīs stobru raidītie šāviņi salīdzinājumā ar pretinieka artilērijas jaudu gan izskatījās visai nožēlojami.

Labi šito kuģi esam piesaistījuši pie sevis. Labāk kūdieties prom, pirms tas otrs nav nonācis šāviena attālumā no jums.

Tu esi piesaistījis viņu? atcirta Gilespijs. Paklau, Kard…

Es teicu laidies prom, Kards viņu asi pārtrauca. Mēs nevarēsim viņu aizturēt bezgalīgi. Par mani neraizējies es te neesmu gluži viens.

-Tur jau viņi nāk, sacīja Eivzs.

Kards aši ieskatījās aizmugures displejā. Jā, tie patiesi bija viņa ļaudis piecpadsmit spēcīgas fregates, tās visas kā viena lidoja uz ulāna pusi. Spēku samērs piepeši bija mainījies.

No rācijas atskanēja pārsteigta iesvilpšanās.

Tu nedzini velnu, vai ne? teica Gilespijs.

Nē, nedzinu vis, teica Kards. Tagad lasies prom, labi?

Gilespijs skaļi iesmējās.

Atklāšu tev mazu noslēpumu. Kard. Es ari neesmu viens.

Un pēkšņi, tikko saskatāmi cauri lāzeršāviņu dūmakai. kas aizmigloja Mežonīgā Kurda skatulūkas, izplūdes gāzes mirdzinādami, parādījās gandrīz divdesmit kuģi, katrs tuvodamies pēc individuāla kursa. Gluži kā izsalkuši barabeli tie metās virsū otrajam ulānam.

-Tā, Kard, Gilespijs lietišķā tonī runāja tālāk. Man ir tāda nojauta, ka šoreiz nevienam no mums abiem nekādi darījumi uz Cazvas nesanāks. Kā būtu ja mēs šo sarunu turpinātu kaut kur citur? Sacīsim, pēc astoņām dienām?

Kards pasmaidīja.

Gaidīšu ar nepacietību.

Viņš atskatījās uz ulānu, un smaids nozuda. Parasti ulāna apkalpe sastāvēja no astoņsimts piecdesmit vīriem, un pēc tā, kā šis Impērijas kuģis atvairīja uzbrukumu, Kards sprieda, ka arī šoreiz tam ir pilns personālsastāvs. Viņš prātoja, cik daudzi apkalpes locekļi ir nesen radīti dižadmirāļa Trouna klonu fabrikā. '

Starp citu, Gilespij. Kards piemetināja, ja tev pa ceļam gadās sastapt kādu no mūsu kolēģiem, vari uzaicināt arī viņus. Domāju, ka viņus varētu interesēt tas, kas man sakāms.

Tu esi noteicējs, Kard. norūca Gilespijs. Uz tikšanos pēc astoņām dienām.

Kards izslēdza rāciju. Tas nu bija padarīts. Gilespijs apziņos pārējos lielākos kontrabandistu grupējumus, un, pazīstot Gilespiju, ielūgums drīz vien pārveidosies par strupu pavēli. Viņi ieradīsies pie Trogenas visi vai gandrīz visi.

Tagad Kardam atlika vienīgi izlemt, ko tieši viņš tiem sacīs.

Dižadmirālis Trouns atspiedās pret komandiera krēsla atzveltni.

Labi, kungi, viņš teica, pēc kārtas noskatīdams katru no četrpadsmit vīriem, kas stāvēja vaļīgā pusaplī ap viņa pulti. Vai ir kādi jautājumi?

Mazliet saņurcīta izskata vīrietis no viena pusapļa gala pārlaida skatienu pārējiem.

Jautājumu nav, admirāl, viņš sacīja, militāri noteiktajai balsij kontrastējot ar civilista nevīžīgo ārieni. Kāds ir mūsu darbības grafiks?

Jūsu fregate patlaban tiek sagatavota lidojumam, Trouns viņam teica. Jūs izlidosiet, tiklīdz tā būs kārtībā. Cik ātri jūs cerat iekļūt Imperatora pilī?

Ne ātrāk kā pēc sešām dienām, ser, saburzītais vīrs atbildēja. Es gribētu pa ceļam uz Karaskentu nolaisties vēl vienā otrā kosmodromā mums būs vieglāk apmuļķot viņu drošības dienestu, ja varēsim sniegt likumīgas norādes par paveikto ceļu. Protams, ja vien jūs nevēlaties pasteidzināt notikumu gaitu.

Trouns mazliet piemiedza kvēlojošās acis, un Pelleons zināja, par ko viņš domā. Par Maru Džeidu, kas atradās pašā dumpinieku cietokšņa sirdī. Un varbūt tieši šajā brīdī stāstīja viņiem par Imperatora noliktavu uz Veilendas…

Laikam šajā operācijā ir ļoti liela nozīme, Trouns sacīja diversiju desanta vienības komandierim. Bet no ātruma vien nebūs nekādas jēgas, ja jūs tiksiet atklāti pat pirms iekļūšanas pilī. Jūs būsiet tur noteicējs, major Himron. Ļauju jums izlemt pašam.

Desantnieku komandieris palocī ja galvu.

-Jā, ser. Pateicos, admirāl. Mēs jūs nepievilsim.

Trouns tikko jaušami pasmaidīja.

-Zinu, major. Varat būt brīvi.

Četrpadsmit vīri klusēdami pagriezās un izgāja no komandtelpas.

Šķiet, ka daži no maniem rīkojumiem jūs pārsteidza, kaptein, Trouns sacīja, kad durvis aiz desantniekiem bija aizslīdējušas ciet.

Jā, ser, atzinās Pelleons.

Tie visi, protams, ir saprātīgi, viņš steigšus piemetināja. Bs gluži vienkārši tik tālu nebiju aizdomājies.

-Operācijas beigu daļa ir jāsagatavo sevišķi rūpīgi, teica Trouns, nospiezdams taustiņus uz savas pults.

Gaisma kļuva blāvāka, un uz komandtelpas sienām parādījās hologrāfiskās gleznas un plaketes.

Mristu māksla, viņš Pelleonam paskaidroja. Viens no visneparastākajiem mākslas paraugiem civilizētajā galaktikā. Līdz tam brīdim, kad pie viņiem ieradās Desmitā Alderanas ekspedīcija, nevienā no vairākiem dučiem mrisu kultūru nebija radīts neviens trīsdimensiju mākslas darbs.

Interesanti, Pelleons pieklājīgi sacīja. Kaut kādi trūkumi viņu pasaules uztverē?

Daudzi eksperti joprojām tā domā, teica Trouns. Turpretim man tas šķiet pats par sevi saprotams, ka uztveres kļūdu cēlonis ir tukšās vietas viņu kultūrā, kopā ar nelielu, tomēr spēcīgu sociālo harmonizāciju. Tā ir trūkumu kombinācija, ko mēs varēsim izmantot.

Pelleons skatījās uz mākslas darbiem, un vēders viņam saspringa.

Mēs uzbruksim Mristai?

Tā noteikti ir nobriedusi tam, lai mēs to paņemtu. uzsvērti sacīja Trouns. Bāze, ko tur iekārtosim, dos mums iespēju raidīt uzbrukumus pret pašu Dumpinieku Savienības sirdi.

Par nelaimi, to zinās arī dumpinieki, Pelleons piesardzīgi teica.

Ja Cēbaota nemitīgās prasības uzbrukt Karaskentai beidzot bija pārliecinājušas dižadmirāli…

Viņi dosies spēcīgos pretuzbrukumos, ser, tiklīdz mēs pakustēsimies uz Mristas pusi.

Tieši tā, sacīja Trouns, smaidīdams drūmā apmierinājumā. Tas nozīmē, ka tad, kad beidzot būsim gatavi ievilināt Karaskentas sektora flotili slazdā, Mrista kalpos kā lieliska ēsma. Ja viņi stāsies mums pretim, mēs viņus sakausim. Un, ja viņi nojautīs, ka tās ir lamatas un atteiksies iesaistīties cīņā, mums šā vai tā būs bāze priekšējā līnijā. Lai būtu, kā būdams, Impērija triumfēs.

Viņš atkal pastiepa roku pie pults, un hologrāfisko mākslas darbu vietā parādījās zvaigžņu karte.

Bet līdz tai kaujai vēl ir tālu, Trouns teica. Patlaban mūsu galvenais mērķis ir nostiprināt karaspēku, lai galu galā nodrošinātu sev uzvaru. Un, kamēr mēs to darām, dumpiniekiem ne bridi nedrīkst ļaut dzīvot mierīgi.

Pelleons palocīja galvu.

Uzbrukums Ordmentelai izsitīs viņus no līdzsvara uz ilgu laiku.

Tas noteikti radīs bailes apkārtējās sistēmās, piekrita Trouns. Kā arī mazinās dumpinieku spiedienu uz mūsu kravas pārvadājumu līnijām.

Tas būtu noderīgi. drūmi saviebies, sacīja Pelleons. Pēdējā ziņojumā no Bilbringi bija teikts, ka kuģu būvētavās katastrofāli trūkst Tibanas gāzes, kā arī hfrediuma un kamrisa.

Jau esmu devis rīkojumu Bespinas garnizonam, lai viņi palielina Tibanas gāzes ražošanu, teica Trouns, spiezdams kontrolpaneļa taustiņus. Kas attiecas uz metāliem izlūkdienests nesen ziņoja, ka atrasti mūsu vajadzībām atbilstoši krājumi.

Uz ekrāna parādījās ziņojums, un Pelleons noliecās uz priekšu, lai to izlasītu. Viņš tika līdz krājumu atrašanās vietu uzskaitījumam…

Šis ir izlūkdienesta priekšstats par mūsu vajadzībām atbilstošiem krājumiem?

Tātad jūs neesat ar viņiem vienisprātis? Trouns laipni vaicāja.

Pelleons vēlreiz paskatījās uz ziņojumu, juzdams, kā viņa seja savelkas grimasē. Impērija reiz jau bija uzbrukusi Lendo Kelrisiena raktuvju kompleksam uz superkarstās planētas Nkllonas toreiz, kad Trounam bija nepieciešamas izejvielas, lai sagatavotos uzbrukumam Slaisvenas kuģu būvētavai. Šis reids bija prasījis no Impērijas vairāk nekā mil jonu cilvēku darba stundu, vispirms jau sagatavojot zvaigžņu iznicinātāju stiprajam karstumam uz Nkllonas lidojuma attālums no šīs planētas saules bija visai mazs un pēc tam šo kuģi remontējot.

Domāju, viss atkarīgs no tā, ser, viņš teica, uz cik ilgu laiku mums jāzaudē zvaigžņu iznicinātāji, kas tiks sagatavoti šim reidam.

Pamatota iebilde, piekrita Trouns. Par laimi, šoreiz mums nevajadzēs atraut karadarbībai nevienu zvaigžņu iznicinātāju. Lai neitralizētu Nkllonas drošības sistēmu, pietiks ar trim mūsu jaunajiem drednautiem.

Bet drednauts nevarēs…ak, Pelleons sevi pārtrauca, piepeši sapratis. Tam nav jābūt tik lielam, lai varētu pārciest atklāto saules gaismu. Ja viņiem izdosies dabūt savās rokās vienu no vairogkuģiem, kas pavada fregates uz iekšējo sistēmu un ārā no tās, drednauts būs gana mazs, lai paslēptos zem tā saulessarga.

Tieši tā, palocīja galvu Trouns. Un viena vairogkuģa sagūstīšana nesagādās nekādas grūtības. Neraugoties uz iespaidīgajiem izmēriem, vairogkuģi patiesībā sastāv tikai no vairoga, dzesēšanas sistēmām un neliela konteinera enerģijas avotam un apkalpei. Seši vieglie kau jas kuģi ātri tiks ar to galā.

Pelleons pamāja ar galvu, joprojām fragmentāri pārlasīdams ziņojumu.

Kas notiks, ja Kelrisiens pārdos savus krājumus, pirms mēs uzbruksim viņa noliktavām?

To viņš nedarīs, — Trouns kapteini nomierināja. Metālu tirgus cena tikai nupat ir sākusi atkal celties, un tādi vīri kā Kelrisiens allaž nogaida, līdz tā būs mazliet augstāka.

Ja vien Kelrisiens patriotisma uzplūdos un velēdamies palīdzēt saviem draugiem Jaunās Republikas hierarhijā nesadomā pārdot metālu par pazeminātu cenu.

Es tomēr ieteiktu, ser, izdarīt šo uzbrukumu pēc iespējas ātrāk.

Jūsu ieteikums tiks ņemts vērā, kaptein, viegli pasmaidījis, sacīja Trouns. Un, patiesību sakot, tas jau tiek izpildīts. Reids sākās pirms desmit minūtēm.

Pelleons piespiesti pasmaidīja. Viņš nosprieda, ka viņam beidzot jāiemācās nešaubīties par dižadmirāļa lēmumu pareizību.

Jā, ser.

Trouns atzvila pret sava sēdekļa atzveltni.

Atgriezieties uz komandtiltiņa, kaptein, un sagatavojieties lēcienam uz gaismas ātrumu. Mūs gaida Ordmentela.

7. nodaļa

Signāls, kas atskanēja no pults, izrāva Lūkasu no vieglās snaudas. Samirkšķinājis miegainās acis, viņš uzmeta ātru, vērtējošu skatienu displejiem.

Artū? Lūkass pasauca, izstaipīdamies, cik vien tas bija iespējams pilota kabīnes šaurībā. Mēs gandrīz jau esam klāt. Sagatavojies.

Robots ar nervozu čivināšanu apstiprināja, ka ir sapratis.

Rimsties, Artū, nomierinies, Lūkass robotu mudināja, apliekdams pirkstus ap X klases kuģa hiperkosmosa sviru un ļaudams sevi ieplūst Spēkam.

Gandrīz bija laiks… tagad. Viņš pastūma sviru uz priekšu, un parādījās zvaigžņu līnijas, kas drīz vien pārvērtās zvaigznēs.

Un tur, tieši priekšā, bija nogriju pasaule Honogra.

Artū klusi iesvilpās.

Es zinu, piekrita Lūkass, kam pašam bija sameties mazliet nelāgi ap dūšu.

Lea bija viņam stāstījusi, kas sagaidāms uz šīs planētas, bet, neraugoties uz šo brīdinājumu, pasaule, kas tagad gulēja X klases kuģa ceļā, atstāja uz viņu šokējošu iespaidu. Zem baltajiem mākoņiem, kas šur tur peldēja gaisā, bija redzama planētas sauszeme vienveidīgi brūns līdzenums. Khohn zāle, tā Lea to bija dēvējusi vietējais Honogras augs, ko Impērija bija ģenētiski pārveidojusi, lai saglabātu sistemātisko planētas ekoloģijas sagrāvi. Šī krāpšana līdz ar Veidera un vēlāk Trouna rūpīgi ierobežoto palīdzību bija četrus gadu desmitus nodrošinājusi nogriju kalpošanu Impērijai. Pat tagad nogriju nāvinieku desanta vienības bija izkaisītas pa visu galaktiku. Viņi cīnījās un mira to labā, kuru aukstasinīgā nodevība un aprēķina diktētā līdzjūtība bija padarījusi viņus par vergiem.

Artū kaut ko novidžināja, un Lukass atrāva skatienu no mēmā pieminekļa Impērijas nežēlībai.

Nezinu, viņš atzinās, kad uz datora ekrāna parādījās robota jautājums. Lai to varētu noteikt, te vispirms jāpastrādā mūsu vides un ekoloģijas speciālistu komandai. Pārāk cerīgi neizskatās, vai ne?

Robots īsi iečirkstējās tā bija elektroniskā plecu paraustīšana, kas pēkšņi pārvērtās par izbiedētu spiedzienu. Lūkass strauji pacēla galvu tieši tajā brīdī pāri viņu galvām aizšāvās neliels ātrās reaģēšanas sardzes kuģis.

Domāju, ka viņi ir mūs pamanījuši, viņš sacīja, cik nevērīgi vien varēdams. Cerēsim, ka tie ir nogriji, nevis Imp…

Kaujas kuģi, identificējiet sevi, rācijas mikrofonā atskanēja dziļa, kaķa ņaudēšanai līdzīga balss.

Lūkass ieslēdza raidītāju, vienlaikus ar Spēka palīdzību pārbaudīdams sardzes kuģi, kas, apmetis loku, ieņēma uzbrukuma pozīciju. Pat šādā attālumā viņš spēja noteikt, ka pilots ir cilvēks, un tas nozīmēja, ka tur, kuģī. patiešām atrodas nogrijs. Vismaz tā Lūkass cerēja.

Esmu Lūkass Debesbraucējs, viņš teica. Lorda Darta Veidera dēls, Leas Orgenas Solo brālis.

Rācija ilgu laiku klusēja.

Kāpēc esat ieradies?

Lūkass zināja, ka normālas piesardzības dēļ nevajadzētu sākt runāt par trūkstošajiem enerģijas elementiem, iekams viņš nav noskaidrojis, kāds ir nogriju vadoņu politiskais noskaņojums. Bet Lea vairākas reizes bija stāstījusi, cik lielu iespaidu uz viņu atstājusi nogri ju nemākslotā godprātība.

Mana kuģa sākotnējie enerģijas elementi ir bojāti, Lūkass nogrijam atbildēja. Es domāju, ka jūs varbūt varētu man palīdzēt.

No rācijas atskanēja klusa šņākoņa.

Jūs nostādāt mūs ļoti bīstamā stāvoklī, Veidera dēls, nogrijs sacīja. Impērijas kuģi mēdz ierasties uz Honogras visdažādākajos laikos. Ja viņi jūs ieraudzīs, cietīs visi.

Es saprotu, Lūkass teica, juzdams nelielu atvieglojumu.

Ja nogriji bažījās, ka viņu varētu pamanīt Impērijas karavīri, tie vismaz nebija pilnībā noraidījuši Leas aicinājumu sacelties pret Impēriju.

Ja vēlaties, es tūlīt lidošu prom.

Lūkass aizturēja elpu, bet Artū viņam aiz muguras klusi ievaidējās. Ja nogrijs pieņems viņa piedāvājumu, jāšaubās, vai ar atlikušajām enerģijas rezervēm viņi vēl varēs kaut kur aizlidot.

Nogriju pilots, acīmredzot, domāja tāpat.

Lēdija Veidera ir jau daudz riskējusi nogriju dēļ, viņš sacīja. Mēs nevaram pieļaut, ka tiek apdraudēta jūsu dzīvība. Sekojiet man, Veidera dēls. Nogādāšu jūs drošā vietā cik jau nu lielu drošību mēs, nogriji, varam piedāvāt.

Kā bija stāslijusi Lea, uz Honogras tikai pavisam nelielā teritorijā spēja eksistēt normāla augu valsts, visās citās vietās auga vienīgi Impērijas bioinženieru radītā kholm zāle. Habarahs un Kimbaru klana maitrukh bija slēpuši viņu, Cūbeku un Trīpio vienā no šejienes ciemiem. Ar izveicību un veiksmi viņiem bija izdevies piemānīt Impērijas spiegus. Lea bija ieprogrammējusi Lūkasa datorā ne vien pašas sistēmas, bet arī Tīrās Zemes koordinātes… un, kad Lūkass, sekojot sardzes kuģim, tuvojās planētas virsmai, viņam ātri kļuva skaidrs, ka turp viņi nedodas.

Uz kurieni mēs lidojam? viņš jautāja nogri ju pilotam, kad abi kuģi ienira zem mākoņu blāķa.

Uz mūsu pasaules nākotni, citplanētietis atbildēja.

Ah, Lūkass pie sevis nočukstēja.

Priekšā bija redzama lauzīta klinšu galotņu dubultlīnija, tā mazliet atgādināja divu Tatūnas pūķu muguras.

Vai jūsu nākotne ir šajos kalnos? viņš minēja.

No rācijas atkal atskanēja klusa šņākoņa.

Jūs, tāpat kā lēdija Veidera un pirms viņas lords Veidcrs, lasāt nogri ju dvēselēs.

Lūkass paraustīja plecus. Patiesībā viņam tikai bija palaimējies uzminēt.

Kurp mēs dodamies?

Jūs pavadīs citi, pilots teica. Jo šeit man jūs ir jāpamet. Ardievu, Veidera dēls. Mana ģimene ilgi pieminēs šodien piedzīvoto godu.

Sardzes kuģis asi pagriezās uz augšu un lidoja atpakaļ uz kosmosu…

Un piepeši, šķietami no nekurienes, parādījās divi kau jai apbruņoti mākoņu lidaparāti un ar nevainojamu sinhronitāti ieņēma katrs savu vietu abpus Lūkasa kuģim.

Mēs sveicam jūs, Veidera dēls, rācijā ieskanējās jauna balss. Jūtamies pagodināti, ka varam jūs pavadīt. Sekojiet.

Viens no mākoņu lidaparātiem aizlidoja uz priekšu. otrs nedaudz atpalika, palikdams Lūkasa kuģim aiz muguras. Lūkass palika veidojuma vidū, velti pūlēdamies saskatīt, kurp viņi lido. Cik tālu vien viņš varēja saredzēt, klintis bija tikpat kailas kā pārējā planētas teritori ja.

Artū iečivinājās, un uz Lūkasa displeja parādījās vēstījums.

Upe? Lūkass vaicāja, lūkodamies ārā pa kuģa caurspīdīgo jumtu. Kur… ak jā tur jau tā ir. Plūst starp abām klinšu līnijām, vai ne?

Robots deva apstiprinošu signālu. Kad viņi pielidoja tuvāk, un Lūkass varēja saskatīt balti putojošo ūdeni, kas norādīja uz zemūdens klintīm, viņš nosprieda, ka upe ir loti strauja. Iespējams, ka tāpēc aiza starp abām klinšu joslām bi ja tik stāva un dziļa.

Pēc dažām minūtēm viņi sasniedza vietu, kur klinšu līnijas beidzās. Pa priekšu lidojošais mākoņu lidaparāts pagriezās pa kreisi, līgani pārlidodams vairākiem kalniem klinšu pakājē un nozuzdams aiz vienas no augstākajām klintīm. Lūkass sekoja, piespiesti smaidīdams viņam prātā bija ienākušas senas atmiņas. Jūs tiekat lūgts manevrēt taisni lejā pa šo tranšeju… Likdams kuģim apmest loku ap kalniem, viņš ielidoja klinšu ēnā.

Un nokļuva pavisam citā pasaulē. Šaurajos upes krastos zemi klāja blīvs, mirdzoši zaļš paklājs.

Artū pārsteigumā iesvilpās.

Tie ir augi, Lūkass sacīja.

Tikai pēc tam, kad šie vārdi jau bija atskanējuši no viņa lūpām, Lūkass atskārta, cik savādi tie skan. Protams, ka tie bija augi, bet atrast augus uz Honogras…

Tā ir mūsu pasaules nākotne, viens no viņa pavadoņiem teica, un viņa balsī nepārprotami bija saklausāms skumjš lepnums. Nākotne, ko mums sagādāja lēdija Veidera. Turpiniet mums sekot, Veidera dēls. Nolaišanās laukums vēl nav sasniegts.

Kad viņi bija nolidojuši vēl kādus divus kilometrus gar aizas malu. izrādījās, ka par nolaišanās laukumu kalpo liels laukakmens ar plakanu virsmu, pa daļai ietiecies straujajā upē. Piesardzīgi vērodams putojošo straumi, Lūkass vadīja savu X klases kuģi lejup. Par laimi, akmens izrādījās lielāks, nekā bija izskatījies no piecdesmit metru augstuma. Mākoņu lidaparāti nogaidīja, kad viņš piezemēsies, tad pagriezās un lidoja gar aizas malu atpakaļ. Izslēdzis kuģa sistēmas, Lūkass pavērās apkārt.

Tagad viņš redzēja, ka zaļais paklājs nav tik vienkrāsains, kā viņam no sākuma bija licies. Te bija pārstāvēti vismaz četri mazliet atšķirīgi toņi, un veidojās raksts, kas bija pārāk saskanīgs, lai butu nejaušs. Kādā vietā upi ar zaļo audzi savienoja caurule. Acīmredzot tiek izmantots straumes spiediens, viņš nosprieda, lai apūdeņotu krastus. Dažu metru attālumā no laukakmens Lūkass ieraudzīja mazu būdiņu, paslēpušos zem nokarenas klints. Pie būdiņas durvīm stāvēja divi nogriji: viens ar tēraudpelēku ādu, otrs daudz tumšāks. Kamēr Lūkass tā skatījās, viņi sāka nākt tuvāk.

Izskatās pēc sagaidīšanas komitejas, Lūkass sacīja Artū, nospiezdams jumta pacelšanas pogu. Tu paliec, kur esi. Un es tā patiešām ari domāju kur esi. Ja iekritīsi ūdenī, kā tas notika mūsu pirmajā lidojumā uz Dagobahu, tev vēl palaimēsies, ja atradīsim visas tavas detaļas.

Šo pavēli atkārtot nevajdzēja. Artū nočivināja nervozu apstiprinājumu, un tad tikpat nervozu jautājumu.

Jā, esmu pārliecināts, ka viņi ir noskaņoti draudzīgi, Lūkass robotu nomierināja, noņemdams ķiveri un celdamies kājās. Neraizējies, es nekur tālu neiešu.

Pārlēcis pāri kuģa malai, viņš gāja pretim sagaidītājiem.

Abi nogriji jau bija pienākuši pie laukakmens malas, apstājušies tur un klusēdami viņu vēroja. Lūkass domās saviebās un, iedams uz nogriju pusi, tiecās pie viņiem caur Spēku, vēlēdamies, kaut viņam pietiktu prasmes iegūt kaut kādas jebkuras ziņas par šo rasi.

Es sveicu jūs Jaunās Republikas vārdā, Lūkass sacīja, kad bija pienācis gana tuvu, lai cauri upes rēkoņai viņu varētu saklausīt. Esmu Lūkass Debesbraucējs. Lorda Darta Veidera dēls, Leas Orgenas Solo brālis.

Viņš pastiepa uz priekšu kreiso roku ar plaukstu uz augšu, kā Lea viņam bija mācījusi.

Vecākais nogrijs paspēra soli uz priekšu un pieskārās ar degunu Lūkasa plaukstai. Viņa nāsis pieplaka plaukstai, radot kņudinošu sajūtu, un Lūkasam bija jāapspiež velēšanās atraut roku nost.

Es sveicu jūs, Veidera dēls, citplanētietis teica, palaizdams vaļā Lūkasa roku.

Abi nogriji vienlaikus nokrita uz ceļiem, rokas ar augšup pavērstām plaukstām nolaiduši gar sāniem Lea viņam bija aprakstījusi šo cieņas izrādīšanas žestu.

Esmu Ovkhevams no Bakhtoru klana. Kalpoju nogriju tautai šeit, mūsu pasaules nākotnē. Jūs ar savu klātbūtni pagodināt mus.

-Jūsu viesmīlība ir pagodinājums man, Lūkass sacīja, kad abi citplanētieši piecēlās atkal kājās. Un jūsu pavadonis ir…?

Esmu Habarahs no Kimbaru klana, jaunākais nogrijs teica. Veideru klans tagad ir mani pagodinājis dubultīgi.

Habarahs no Kimbaru klana, Lūkass atkārtoja, atzinīgi noskatīdamies uz jauno citplanētieti.

Tātad šis bija tas jaunais nogriju desantnieks, kas riskēja ar visu, vispirms atvezdams Leu pie savas tautas un tad pasargādams viņu no dižadmirāļa Trouna.

Pateicos jums par palīdzību, ko sniedzāt manai māsai Leai. Mana ģimene un es mēs esam jūsu parādnieki.

Tas nav jūsu parāds, Veidera dēls, sacīja Ovkhevams. Tas drīzāk ir nogriju tautas parāds. Habarahs no Kimbaru klana spēra tikai pirmos soļus šī parada atmaksāšanā.

Lūkass palocīja galvu, lāga nezinādams, ko lai atbild.

Jūs nosaucāt šo vietu par savas planētas nākotni? viņš vaicāja, cerēdams mainīt sarunas tematu.

Tā ir nākotne, ko nogriju tautai devusi lēdija Veidera, Ovkhevams teica, ar plašu žestu norādīdams uz visu ieleju. Šeit. izmantojot viņas dāvanu, mēs attīrījām zemi no Impērijas saindētajiem augiem. Kādudien te izaugs tik daudz pārtikas, ka pietiks visiem.

Tas ir iespaidīgi, sacīja Lūkass, un viņš patiešām tā domāja.

Ārpus klinšu aizsega zaļie augi uz kholm zāles fona pārāk izceltos, bet šeit, ielejā, paslēpti aiz divām klinšu virknēm, tie bija saredzami tikai no augšas. Bija puslīdz droši, ka Impērijas kuģi. kas ierodas uz Honogras, varētu par šis oāzes pastāvēšanu pat nenojaust. Upe bagātīgi apgādāja stādījumus ar ūdeni, zemās vietas dēļ te augšanas cikls bija mazliet ilgāks nekā Tīrajā Zemē, un, visļaunākajā gadījumā, atbilstoši izvietojot sprāgstvielas, varētu aizdambēt upi vai nograut daļu klinšu, tādējādi aprokot pierādījumus viņu klusajam dumpim pret Impēriju.

Un nogriju rīcībā bija bijis tikai nepilns mēnesis, lai to visu izplānotu, izveidotu un uzceltu. Nav brīnums, ka Trouns, un pirms viņa Veiders, uzskatīja nogrijus par tik noderīgiem kalpiem.

Tā bija lēdija Veidera, kas padarīja iespējamu to, ko jūs redzat, Ovkhevams teica. Mūsu viesmīlībai ir maz, ko jums piedāvāt, Veidera dēls. Bet tas, kas mums pieder, ir jūsu.

Pateicos, Lūkass pamāja. Bet, kā aizrādīja sardzes kuģa pilots, mana klātbūtne uz Honogras jūs apdraud. Ja jūs varētu apgādāt manu kuģi ar enerģijas elementiem, es lidotu no šejienes prom, cik ātri vien varēdams. Es jums, protams, samaksāšu.

Nekādu maksu mēs no Veidera dēla nevaram pieņemt, sacīja Ovkhevams, un izskatījās, ka viņu šokē jau pati doma par maksas ņemšanu. Palīdzēt jums tā būs iespēja kaut nedaudz atmaksāt to, ko nogriju tauta ir jums parādā.

Es saprotu, Lūkass teica, apspiezdams nopūtu.

Viņiem noteikti bija vislabākie nolūki, bet šai nogriju vainas apziņai par kalpošanu Impērijai bi ja jādara gals. Imperators ar viltu bija dabūjis savā pusē arī daudz pieredzējušākas rases un būtnes.

Manuprāt, vispirms vajadzētu noskaidrot, vai jums krājumos ir tādi enerģijas elementi, kas der manam kuģim. Kā mēs to varētu izdarīt?

Tas jau ir izdarīts, sacī ja Habarahs. Mākoņu lidaparāti aiznesīs ziņu par jūsu vajadzību uz Nistao kosmodromu. Kad iestāsies nakts, šurp tiks atvesti enerģijas elementi un tehniķi, kas tos uzstādīs jūsu kuģī.

Līdz tam laikam mēs piedāvājam jums savu viesmīlību, piebilda Ovkhevams, iesāņus paskatīdamies uz Habarahu.

Varbūt viņam likās, ka jaunākais nogrijs varētu atstāt runāšanu viņa ziņā.

Būšu pagodināts, teica Lūkass. Rādiet man ceļu.

Būdiņa zem klinšu nokares izrādījās tieši tik maza, kā bija izskatījusies, raugoties no laukakmens. Lielāko daļu telpas aizņēma divas šauras lāviņas, zems galds un ierīce, kas atgādināja pārtikas glabāšanas un pagatavošanas moduli no neliela kosmosa kuģa. Bet te vismaz bija klusāk nekā ārā.

Šeit būs jūsu mājas, kamēr esat uz Honogras, Ovkhevams viņam sacīja. Mēs abi ar Habarahu stāvēsim sardzē ārpusē. Lai pasargātu jūs ar savām dzīvībām.

Tas nebūs nepieciešams, Lūkass apgalvoja, pārlaizdams skatienu telpai.

Bija skaidri redzams, ka tā iekārtota ilgstošai dzīvošanai.

Ko jūs abi te darāt, ja drīkstu vaicāt?

Es esmu šīs vietas uzraugs, atbildēja Ovkhevams. Apstaigāju zemi un skalos, vai viss aug, kā pienākas. Habarahs no Kimbaru klana…

Viņš paraudzījās uz jaunāko citplanētieti, un Lūkass nepārprotami redzēja šajā skatienā izpaužamies drūmu humoru.

Habarahs no Kimbaru klana aizbēdzis no nogriju tautas. Vēl tagad daudzi mūsu kuģi nodarbojas ar viņa meklēšanu.

Protams, Lūkass sausi noteica.

Tā kā dižadmirālis Trouns bija draudējis pakļaut Habarahu Impērijas nopratināšanai „pēc pilnas programmas", bi ja vitāli svarīgi, lai jaunais desantnieks aizbēgtu no cietuma un pazustu no acīm. Vienlīdz svarīgi bija arī tas, lai ziņa par Impērijas nodevību sasniegtu pa visu galaktiku izkaisītās nogriju diversiju desanta vienības. Šie abi mērķi lieliski saskanēja-

Vai jums nepieciešama pārtika? Ovkhevams jautāja. Vai varbūt jums jāpaguļ?

Paldies, nē, Lūkass atbildēja. Domāju, ka vislabāk būs, ja iešu atpakaļ uz savu kuģi un sākšu ņemt ārā nederīgos enerģijas elementus.

Vai drīkstu palīdzēt? vaicāja Habarahs.

Jā, būšu jums pateicīgs, sacīja Lūkass.

Nekāda palīdzēšana viņam nebija vajadzīga, bet,

jo ātrāk nogriji izdeldēs savu iedomāto parādu, jo labāk.

Ejam darba rīku komplekts ir uz kuģa.

Saņemta ziņa no Nistao, Habarahs teica, neredzami kustēdamies cauri tumsai uz vietu, kur, atspiedis muguru pret X klases kuģa nolaišanās bremzēm, sēdēja Lūkass. Impērijas kuģa kapteinis nolēmis tur pabeigt nelielus remontdarbus. Viņš domā, ka tas prasīs divas dienas.

Nogrijs saminstinājās.

Cilšu vecākie jums atvainojas, Veidera dēls.

Nekāda atvainošanās nav vajadzīga, Lūkass viņu mierināja, garām kaujas kuģa spārna ēnai lūkodamies uz šauro zvaigžņu joslu, kas mirdzēja pie pilnīgi melnajām debesīm.

Tātad viņš te bija iestrēdzis vēl uz divām dienām.

Kad lidoju šurp, zināju, ka tā var notikt. Man vienīgi ir žēl, ka jāapgrūtina jūs vēl kādu laiku.

-Jūsu klātbūtne nav apgrūtinājums.

Es augstu vērtēju man izrādīto viesmīlību.

Lūkass ar galvas mājienu norādīja uz zvaigznēm

tur. augšā.

Cik noprotu, joprojām nav nekādu pazīmju, kas liecinātu, ka viņi ir pamanījuši manu kuģi?

Vai tad Veidera dēls nezinātu, ja kaut kas tāds būtu noticis? atteica Habarahs.

Lūkass tumsā pasmaidīja.

Pat džediju spējām ir robežas, Habarah. Tālas briesmas ir ļoti grūti noteikt.

Un tomēr viņš domās sev atgādināja, ka Spēks, acīmredzot, vēl aizvien viņu sargā. Tas kaujas kreiseris tikpat labi būtu varējis ierasties kādā nepiemērotākā brīdī piemēram, kad nogriju tehniķu komanda lidotu uz ieleju vai prom no tās vai arī, kad Lūkass pats jau būtu pacēlies ar savu kuģi gaisā. Modram kapteinim kā viens, tā otrs nebūtu paslīdējis garām nepamanīts, un viss sabruktu.

Švīkstošo kustību Lūkass drīzāk sajuta, nekā sadzirdēja cauri upes troksnim Habarahs bija apsēdies viņam līdzās.

Ar to nepietiek, vai ne? nogrijs klusi jautāja. Ar šo vietu. Cilšu vecākie sauc to par mūsu nākotni. Bet tāda tā nav.

Lūkass papurināja galvu.

Nē, viņam bija jāatzīst. Jūs šajā vietā esat paveikuši milzīgu darbu, un tas noteikti palīdzēs pabarot jūsu tautu. Bet, kas attiecas uz pašas Honogras nākotni… Es neesmu eksperts, Habarah. Bet no tā, ko esmu šeit redzējis, man nerodas iespaids, ka Honogru varētu glābt.

Nogrijs svelpjoši ievilka gaisu caur saviem adatzobiem cauri mutuļojošo ūdeņu šalkoņai šo skaņu tikko varēja saklausīt.

Jūs izteicāt daudzu nogriju domas, viņš sacīja. Varbūt pat nav neviena, kas domātu citādāk.

Mēs varam palīdzēt jums atrast jaunas mājas, solīja Lūkass. Galaktikā ir daudz pasauļu. Mēs atradīsim jums vietu, kur varēsiet sākt visu no jauna.

Habarahs atkal iešņācās.

Bet tā nebūs Honogra.

Lūkass ar grūtībām norija siekalas.

-Nē.

Kādu minūti neviens no abiem nerunāja. Lūkass klausījās upes trokšņos, un sirds viņam sāpēja aiz līdzjūtības pret nogrijiem. Bet nebija viņa varā mainīt to, kas nodarīts Honograi. Džediju spējām patiešām bija savas robežas.

Gaiss atkal saviļņojās Habarahs bija piecēlies kājās.

Vai neesat izsalcis? viņš Lūkasam jautāja. Ja vēlaties, varu atnest ēdienu.

Jā, pateicos, sacīja Lūkass.

Nogrijs aizgāja. Apspiezdams nopūtu, Lūkass mainīja pozu, joprojām palikdams sēžot pie nolaišanās bremzes. Bija gana drūmi apzināties, ka pastāv problēma, ko viņš nevar atrisināt, bet sēdēt te vēl divas dienas un noraudzīties apsūdzošajā ainavā paša acīm būs vēl ļaunāk.

Viņš pavērās augšup uz šauro zvaigžņu svītru, prātodams, ko par Honogras stāvokli bija domājusi

Lea. Vai viņa ari bija sapratusi, ka tas ir pārāk slikts, lai planētu varētu glābt? Vai viņai tomēr bija radusies kāda ideja, kā visu vērst par labu?

Vai varbūt viņa bija bijusi pārāk aizņemta ar neatliekamajām rūpēm par izdzīvošanu, lai aizdomātos tik tālu uz priekšu?

Lūkass saviebās viņam iedūra mazs vainas apziņas ērkšķis. Kaut kur tālu projām, uz Karaskentas, viņa māsai vajadzēja teju teju dot dzīvību saviem dvīņiem. Iespējams, ka tas jau bija noticis. Pie viņas, protams, bija Hens, taču ari Lūkass bija gribējis būt blakus.

Bet, ja viņš nevarēja būt tur pats personiski…

Dziļi ievilcis elpu. Lūkass ļāva savam augumam atslābt. Reiz, uz Dagobahas, viņam bija izdevies ietiekties nākotnē. Redzēt savus draugus, ceļus, pa kuriem viņi gāja. Tad viņš to bija darījis Jodas vadībā… bet, ja viņam izdotos pašam atrast atbilstošo paņēmienu. varbūt izdotos kaut uz īsu brīdi ieraudzīt māsasdēlu un māsasmeitu. Uzmanīgi, koncentrēdams savas domas un gribu. Lūkass saasināja jutekļus caur Spēku…

Lea bija sakņu pus i tumsā, turēdama rokās spridzekļšāvēju un gaismas zobenu, viņas sirds strauji pukstēja bailēs un apņēmībā. Viņai aiz muguras bija Vintera, kas cieši turēja abas mazās dzīvībiņas, trauslas un bezpalīdzīgas. Balss tā bija Hena balss dusmu un tās pašas apņēmības pilna. Cūbeka bija kaut kur netālu kaut kur augstāk, nosprieda Lūkass un kopā ar viņu bija Lendo. Viņiem priekšā vīdēja neskaidri stāvi, to apziņas bija ļaunas, aukstas un nežēlīgi mērķtiecīgus. Izšāvu spridzekļ šuvējs vēl viens šāviens durvis atsprāgu vaļā…

Lea! iekliedzās Lūkass, un viņa augums spēcīgi noraustījās, transam pārplīstot kā ziepju burbulim.

Kāds tēls vēl pazibēja un izgaisa Honogras nakti. Tā bija persona bez sejas, kas miglainā ļaunuma aizsegā virzījās tuvāk viņa māsai un bērniem. Persona, pār kuru Spēkam nebija varas…

Kas noticis? Lūkasam aiz muguras asi noprasīja kāda nogrija balss.

Lūkass atvēra acis. Habarahs un Ovkhevams bija noliekušies viņa priekšā, mazs kabatas lukturītis apspīdēja viņu murgu tēliem līdzīgās sejas ar blāvu gaismu.

Es redzēju Leu, Lūkass viņiem sacīja, saklausīdams trīsas savā balsī. Viņai un viņas bērniem draudēja briesmas.

Viņš saraustīti ievilka elpu, atbrīvodams savu ķermeni no adrenalīna.

Man jātiek atpakaļ uz Karaskentu.

Ovkhevams un Habarahs pārmija skatienus.

Bet, ja šis briesmas jau ir notikušas…? teica Ovkhevams.

Tā nebija tagadne, Lūkass papurināja galvu.

Tā bija nākotne. Nezinu, cik ilgu laiku uz priekšu.

Habarahs pieskārās Ovkhevama plecam, un kādu minūti abi nogriji sarunājās savā valodā. Viss kārtībā. Lūkass sacīja pats sev, atkārtodams džediju nomierināšanās paņēmienus. Viss kārtībā. Lendo bija turpat tuvumā viņš skaidri atcerējās, ka bija redzējis Lendo. Bet Lendo, cik Lūkasam tas bija zināms, vēl aizvien atradās uz Nkllonas, kur veica kādu ar raktuvēm saistītu operāciju. Tas nozīmēja, ka Lūkasam pietiek laika, lai atgrieztos Karaskentā, pirms notiks uzbrukums Leai.

Vai varbūt tas jau bija noticis? Vai redzētā vīzija patiešām attiecās uz nākotni? Vai izmaiņas notikumos varētu mainīt to, ko viņš bija redzējis? Grūti saprast, skolotājs Joda bija sacījis par Lūkasa vīziju uz Dagobahas. Vienmēr kustībā ir nākotne. Un, ja izdarīt secinājumus no nenoteiktām parādībām nebija varējis džediju skolotājs ar tik dziļām zināšanām par Spēku…

Ja vēlaties, Veidera dēls, desantnieki uzbruks Impēri jas kuģim, Ovkhevams teica. Ja apkalpi ātri iznīcinās, nebūs nekā, kas varētu mest ēnu uz nogrijiem.

To es nevaru ļaut jums darīt, purināja galvu Lūkass. Tas ir pārāk bīstami. Nav nekādas garantijas, ka viņi tomēr nesaņems kādu ziņu par notikušo.

Ovkhevams izslējās.

Ja lēdija Veidera ir briesmās, nogriju tauta labprāt uzņemsies tādu risku.

Lūkass paskatījās uz abiem nogrijiem, un viņam pārskrēja savādu sajūtu vilnis. Murgu tēliem līdzīgās nogriju sejas nebija mainījušās, bet vienā mirklī bija mainījies tas, kā Lūkass šīs sejas uztvēra. Tie vairs nebija abstrakti citplanētiešu vaibsti. Piepeši tās bija kļuvušas par draugu sejām.

Pēdējo reizi, kad redzēju tādu vīziju, es nedomādams steidzos palīgā, viņš tiem klusi stāstīja. Es ne tikai nevarēju viņiem palīdzēt, bet ari gandrīz laupīju viņu vienīgās izredzes uz glābiņu.

Lūkass paraudzījās lejup uz savu mākslīgo labo roku. Viņš atkal sajuta, kā Veidera gaismas zobens pārcērt viņa plaukstas locītavu… kaut tās bija tikai spokainas atmiņas…

Un zaudēju arī šo to citu.

Lūkass pacēla acis pret nogrijiem.

Es neatkārtošu vēlreiz to pašu kļūdu. Nelikšu uz spēles nogriju dzīvības. Gaidīšu, kamēr Impērijas kuģis būs prom.

Habarahs pastiepa roku un saudzīgi pieskārās viņa plecam.

Neraizējieties par viņu drošību, Veidera dēls, viņš teica. Lēdiju Veideri nevar tik viegli uzveikt. Jo īpaši, ja viņai blakus ir vūkijs Cūbeka.

Lūkass pavērās augšup uz zvaigznēm virs viņu galvām. Ja Leai blakus bija Hens, Čūbijs un viss pils drošības dienests, viņai vajadzēja būt spējīgai tikt galā ar jebkuru normālu uzbrucēju.

Bet bija vēl tas pēdējais neskaidrais tēls. Tā persona, kas prata rīkoties ar Spēku…

Džediju skolotājs Cēbaots uz Jomārkas bija vaļsirdīgi viņam teicis, ka grib dabūt Leu un viņas bērnus. Vai šī vēlme butu bijusi pietiekami stipra, lai pamudinātu Cēbaotu pašam personiski doties uz Karaskentu viņiem pakaļ?

Viņi pratīs aizstāvēties, Habarahs atkārtoja.

Lūkass ar piepūli palocīja galvu.

Es zinu, viņš teica, cenzdamies runāt tā, it kā patiešām tam ticētu.

Nebūs nekādas jēgas no tā, ja raizēsies viņi visi.

Pēdējie ugunsgrēki bija nodzēsti, pēdējās mikroplaisas salodētas, pēdējie ievainotie aiznesti uz slimnieku aprūpes platformu… un Lendo Kelrisiens ar savādu samierināšanās un aukstasinīgu dusmu sajaukumu palūkojās ārā pa savas privātās komandtelpas logu un zināja, ka tas ir beidzies. Mākoņu pilsēta uz Bespinas, un tagad Klejotāju pilsēta uz Nkllonas. Jau otru reizi Impērija bija atņēmusi viņam kaut ko tādu, ko viņš bija radījis ar smagu darbu strādājis, svīdis un piecietis dažādas neērtības, lai uzbūvētu un pārvērtusi to pelnos.

No pults atskanēja signāls. Piegājis pie tās, Lendo noliecās un pieskārās rācijas slēdzim.

Kelrisiens, viņš teica, ar otru roku noslaucīdams pieri.

Ser, te runā Bagits no centrālās mašīntelpas, sacīja nogurusi balss. Nupat pārstāja darboties pēdējais dzinējs.

Lendo saviebās, bet pēc visiem postījumiem, ko Impērijas kaujas kuģi bija nodarījuši viņa raktuvēm, tas nenāca kā pārsteigums.

Vai ir kādas izredzes tos pietiekami salabot, lai mēs atkal varētu kustēties? viņš jautāja.

Nē, ja nedabūsim vajadzīgās rezerves, Bagits atbildēja. Man ļoti žēl, ser, bet pārāk daudz kas ir salūzis vai sakusis.

Sapratu. Tādā gadījumā lai jūsu ļaudis labāk koncentrē spēkus uz dzīvības funkciju nodrošināšanas sistēmu uzturēšanu kārtībā.

-Jā, ser. Ē… ser, klīst baumas, ka esam zaudējuši visus tālsatiksmes sakarus.

Tas ir tikai uz laiku, Lendo viņu nomierināja.

Mūsu ļaudis patlaban pie tā strādā. Un mums ir pietiekami daudz rezerves daļu, lai uzbūvētu divus jaunus raidītājus.

Jā, ser, Bagits atsaucās jau mazliet mundrāk.

Domāju, ka man tagad jāiet pie dzīvības funkciju nodrošināšanas sistēmām.

Ziņojiet man par notiekošo, Lendo viņam piekodināja.

Izslēdzis rāciju, viņš atgriezās pie loga. Viņu rīcībā bija divdesmit dienas, tikai divdesmit dienas, iekams Nkllonas gausā rotācija izvedīs viņus no dziļas nakts spožā saules gaismā. Un tajā brīdī vairs nebūs svarīgi, vai darbojas dzinēji, sakaru iekārtas vai pat dzīvības funkciju uzturēšanas sistēmas. Kad saule lēnām vilksies augšā virs apvāršņa, visus, kas vēl būs palikuši Klejotāju pilsētā, sagaidīs ļoti ātra un ļoti karsta nāve.

Divdesmit dienas.

Lendo pa skatulūku paraudzījās uz naksnīgajām debesīm, ļaudams acīm pamieloties ar retajos vaļasbrīžos paša izfantazētajiem zvaigžņu rakstiem. Ja viņiem pāris dienās izdotos salabot tālsatiksmes raidītāju, viņi varētu lūgt palīdzību Karaskentai. Lai ko Impērijas uzbrucēju vienības būtu nodarījušas vairogkuģiem. kas atradās noliktavā ārpus sistēmas, Jaunās republikas kosmosa kuģu tehniķiem vajadzētu būt spējīgiem kaut vienu no tiem sagatavot lidojumam, vismaz tik daudz, lai tas varētu izturēt vienu pēdējo ceļojumu sistēmas iekšienē. Tas notiktu pēdējā brīdi, bet, ja viņiem palaimētos…

Piepeši viņa domu pavediens aprāvās. Tieši virs galvas bija parādījusies mirdzoša zvaigzne tuvojās kāds vairogkuģis.

Lendo instinktīvi paspēra soli uz savas pults pusi, gribēdams brīdināt kaujiniekus. Ja tas atkal bi ja Impērijas kuģis, kas ieradies nodarīt savu darbu līdz galam…

Viņš apstājās. Nē. Ja tas bija Impērijas kuģis, tur nekā nevarēja darīt. Vairs nebija kaujas kuģu. ko raidīt tam pretim, un arī pašā Klejotāju pilsēta nebija palikuši nekādi aizsardzības speķi. Nebija jēgas tramdīt atlikušos ļaudis.

Un tad no pults atskanēja statiskas elektrības čirkstoņa signalizēja daudzcietusī rācija.

Klejotāju pilsēta, te runā ģenerālis Bels Ibliss, nodārdināja labi pazīstamā balss. Vai kāds mani dzird?

Lendo metās pie pults.

Te Lendo Kelrisiens, ģenerāl, viņš teica, cenzdamies runāt pēc iespējas nevērīgākā toni. Vai tie esat jūs tur, ārā?

Tic esam mēs, Bels Ibliss apstiprināja. Mēs atradāmies pie Kuethristekas, kad saņēmām jusu briesmu signālu. Man ļoti žēl, ka nevarējām ierasties laikā.

Man arī žēl, sacīja Lendo. Kā izskatās vairogkuģu noliktavā?

Baidos, ka tur valda pamatīga nekārtība, Bels Ibliss atbildēja. Tic jūsu vairogkuģi ir pārāk lieli, lai tos iznīcinātu, bet viņi tomēr papūlējušies kuģus sabojāt. Šķiet, ka šobrīd šis ir vienīgais lidotspējīgais vairogkuģis.

Lai būtu, kā būdams, tam vairs nav nozīmes, sacīja Lendo. Klejotāju pilsēta ir pagalam.

Nav nekādu iespēju to atkal izkustināt?

Ne jau tajās divdesmit dienās, kas mums atlikušas līdz saullēktam, Lendo paskaidroja. Mēs varētu to paslēpt pietiekami dziļi pazemē, kur tā pārciestu Nkllonas dienu, bet mums nav šim nolūkam nepieciešamo iekārtu.

Varbūt mēs varētu to vispār aizvest no Nkllonas uz ārējo sistēmu, kur Klejotāju pilsētu salabotu, Bels Ibliss ierosināja. Uzbrukuma fregatei un pāris smagajiem pacēlājiem vajadzētu tikt ar to galā. ja mums izdotos savest lidošanas kārtībā vēl vienu vairogkuģi.

Un ja mēs varētu pārliecināt admirāli Akbaru piešķirt mums vienu uzbrukuma fregati.

Tā ir gan, atzina Bels Ibliss. Domāju, ka man jānoklausās sliktās ziņas līdz galam. Ko Impērijai izdevās paņemt?

Lendo nopūtās.

Visu, viņš teica. Visus mūsu krājumus. Hfrediju, kamrisu, dolovītu nosauc, ko gribi. Mēs izrakām. viņi dabūja.

Cik daudz?

Apmēram četru mēnešu darba augļus. Pēc pašreizējām tirgus cenām mazliet vairāk par trim miljoniem.

Bels Ibliss kādu bridi klusēja.

Nezināju, ka šī vieta ir tik ienesīga. Tādā gadījumā ir vēl svarīgāk pārliecināt Karaskentu palīdzēt jums atkal nostāties uz kājām un atsākt derīgo izrakteņu ieguvi. Cik daudz cilvēku jums tur, lejā, ir?

Nepilni pieci tūkstoši, Lendo atbildēja. Daži no viņiem ir ļoti smagā stāvokli.

Man ir milzīga pieredze ievainoto pārvadāšanā, Bels Ibliss drūmi teica. Neraizējieties, mēs dabūsim viņus uz borta. Es gribētu, lai jūs nozīmējat grupu, kas paliks te un salabos vairogkuģus. Pārējos mēs aizvedīsim uz Kuethristeku. Tā ir tikpat laba vieta, no kuras griezties pie Karaskentas ar oficiālu lūgumu pēc palīdzības, kā jebkura cita.

Nedomāju, ka vispār /r kāda vieta, kas būtu laba lūgumu izteikšanai, norūca Lendo.

Viņu prati aizņemti ar daudz ko citu, piekrita Bels Ibliss. Es tomēr teiktu, ka jūsu lūgumam ir izredzes nepazust vispārējā jūklī.

Lendo košļāja lūpu.

Labāk apiesim šo jūkli uzreiz. Aizvediet mani uz Karaskentu un ļaujiet parunāt ar viņiem personiski.

Tas prasīs papildu piecas dienas, kas būs jāpavada ceļā, Bels Ibliss aizrādīja. Vai varat to atļauties?

Labāk pavadīt piecas dienas lidojot, nekā sēžot Kuethristekā un prātojot, vai mans lūgums ir pavirzījies tālāk kaut vai par saziņas centru, atteica Lendo. Rēķināsim: piecas dienas līdz Karaskentai, vēl diena vai divas, lai pierunātu Leu iedot mums kuģi un pacēlājus, un tad vēl desmit dienas, lai atvestu to visu šurp un pabeigtu darbu.

Septiņpadsmit dienas. Līdz ar nagiem.

Nekādu labāku ideju man nav. Ko jūs par to sakāt?

Bels Ibliss labdabīgi pavīpsnāja.

Nu, ko es šā vai tā biju nodomājis tuvākajā laikā aizlidot līdz Karaskentai. Tikpat labi varu darīt to tagad.

Pateicos, ģenerāl, sacīja Lendo.

Tas man ir nieks. Labāk sāciet gatavot savus ļaudis sūtīsim pavadoņkuģus, tiklīdz atrādīsimies planētas ēnā.

Labi. Uz drīzu tikšanos.

Lendo izslēdza rāciju. Tas bija šāviens miglā, viņš to labi apzinājās. Bet. raugoties reāli, tā bija viņa vienīgā izdevība. Turklāt, pat ja viņa lūgumu noraidītu, lidojums uz Karaskentu nav tas sliktākais, ko šobrīd varētu darīt. Viņš tiksies ar Leu un Henu, apskatīs jaunpiedzimušos dvīņus, varbūt pat iznāks saskrieties ar Lūkasu vai Vedžu.

Lendo paraudzījās ārā pa skatulūku, lūpu sašķiebis. Un Karaskentā viņam vismaz nebūs jāsatraucas par Impērijas uzbrukumiem.

Nospiedis iekšējā saziņas aparāta slēdzi, viņš deva pavēles evakuācijai.

8. nodaļa

Džcscns bija aizmidzis maltītes vidū, bet Džaina joprojām pusdienoja. Gulēdama uz sāniem. Lea mainīja stāvokli cik vien tas bija iespējams, lai neatrautu krūts galiņu no meitas mutītes un atkal paņēma savu datorbloknotu. Pēc pašas mazliet neskaidrā rēķina, viņa jau ceturto reizi mēģināja tikt līdz šīs lappuses beigām.

Piektā reize laimīgā, viņa šķelmīgi sacīja Džainai, ar brīvo roku noglāstīdama meitai galvu.

Džaina neatsaucās viņai tobrīd bija prātā svarīgākas lietas. Lea mirkli lūkojās lejup uz meitu, un viņas gurdenumam cauri izlauzās jauns pārsteiguma vilnis. Šīs mazās rociņas, kas maigi un uz labu laimi taustījās gar viņas augumu, īsie. melnie matiņi, kas klāja galvvirsu; šī mazā sejiņa ar zīdaiņa brīnumaini vaļsirdīgo, uz ēšanas nodarbi koncentrēto izteiksmi. Pavisam jauna dzīvlbiņa, tik trausla un tomēr tik sparīga.

Un viņi abi ar Henu bi ja to radījuši. Abi kopā.

Otrpus istabai atvērās durvis, kas veda uz viņu dzīvojamām telpām.

Sveika, mīļā, Hens klusi pasauca. Viss kārtībā?

Brīnišķīgi; viņa čukstus atbildēja. Mēs tikai ēdam vēl vienas pusdienas.

Viņi ēd kā izbadējušies vūkiji, Hens sacīja, pienācis pie gultas un ātri novērtējis situāciju. Džesens jau paēda?

Domāju, ka viņš gribēja tikai uzkost, Lea teica, pastiepusi kaklu, lai paskatītos uz aizmigušo mazuli, kas gulēja viņai blakus. Iespējams, ka pēc kādas stundas viņš gribēs ieturēties vēlreiz.

Es vēlētos, kaut viņi saskaņotu savu dienas režīmu, Hens noteica, uzmanīgi apsēzdamies uz gultas malas un ielikdams sava rādītājpirksta galiņu Džesena plaukstā.

Mazā plauksta instinktīvi satvēra viņa pirkstu, un, pacēlusi acis pret vīru, Lea redzēja, ka viņš smaida, pa paradumam savilcis tikai vienu lūpu kaktiņu.

Viņš būs spēcīgs puisis.

Tev vajadzētu just, cik spēcīgs ir tvēriens šajā galā, Lea viņam sacī ja, atkal skatīdamās uz Džainu. Vai Lendo vēl aizvien ir lejā?

Jā, viņi abi ar Belu Iblisu joprojām runā ar admirāli Dreisonu, Hens teica un uzlika brīvo roku Leai uz pleca.

Cauri plānajam ritatērpam viņa sajuta patīkamu siltumu. Gandrīz tikpat patīkamu, kā vīra sirsnīgās domas, ko uztvēra viņas apziņa.

Viņi cenšas pārliecināt admirāli, ka uz Nkllonu jānosūta pāris kuģu.

Kādas ir viņu izredzes?

Hens ar rādītājpirkstu maigi paskrubināja Džesena plaukstiņu un klusi paklakšķināja ar mēli savam aizmigušajam dēlam.

Ne pārāk labas, Hens atbildēja. Mēs nevaram pacelt Klejotāju pilsētu no zemes, ja mūsu rīcībā nav kuģis vismaz uzbrukuma fregates lielumā. Dreisons nav pārāk dedzīgi noskaņots atraut karadarbībai tik lielu kuģi.

Vai tu uzsvēri, cik ļoti mums nepieciešami metāli, ko Lendo tur iegūst savās raktuvēs?

Es to pieminēju. Uz viņu tas neatstāja nekādu iespaidu.

Ar Dreisonu ir jāprot runāt.

Lea paraudzījās lejup uz Džainu. Viņa joprojām ēda, bet actiņas pamazām vērās ciet.

Kad Džaina būs aizmigusi, es varbūt varēšu noiet lejā un palīdzēt Lendo.

Kā tad, Hens sausi sacīja. Neapvainojies, mīļā, bet. ja tu aizmigsi, galvu uz galda atbalstījusi, tas ne uz vienu nekādu iespaidu neatstās.

Lea parādīja viņam grimasi.

Paldies, neesmu tik nogurusi. Un es noteikti guļu tikpat daudz, cik tu.

Tu neguli ne tuvu tik daudz, cik es, Hens teica, noņemdams roku no Leas pleca un noglāstīdams Džainas vaidziņu. Man izdodas nosnausties arī to vēlo nakts barošanu laikā.

Tev vispār nevajadzētu naktīs celties augšā, sacīja Lea. Mēs ar Vinteru varam izņemt bērnus no šūpuļa tikpat labi kā tu.

Lieliski, Hens tēlotā sašutumā teica. Pirms uzradās sīkie, es tev biju noderīgs. Tagad tev manis vairs nevajag, ko? Tad jau dzen mani pavisam prom.

Protams, ka tu esi man vajadzīgs, Lea viņu mierināja. Kamēr vien vairākums robotu ir nodarbināti aizsardzībā un man ir divi mazuļi, kam jāmaina drēbītes, tev šeit allaž atradīsies vieta.

Ak, vareni, Hens norūca. Domāju, ka man labāk patiktos būt padzītam.

Ir jau mazliet par vēlu. Lea apgalvoja, glāstīdama vīra roku un kļūdama atkal nopietna. Zinu, ka tu gribi palīdzēt, Hen, un mani tas patiesi iepriecina. Es tikai jūtos vainīga.

Tev nevajag tā justies, Hens sacīja un, saņēmis sievas roku. paspieda to. Neaizmirsti, ka mēs, kādreizējie kontrabandisti, esam pieraduši būt naktis nomodā.

Viņš paskatījās uz Vinteras istabas durvīm.

Vai Vintera jau aizgā jusi gulēt?

Nē, viņa vēl nav nākusi augšā, Lea teica, domās pārbaudīdama Vinteras istabu.

Ciktāl viņa to varēja noteikt, istaba patiešām bija tukša.

Viņa apakšstāvā nodarbojas ar kādu personisku projektu es nezinu, kas tas īsti ir.

Es zinu, sacīja Hens. un viņa apziņa kļuva domīga. Viņa ir lejā bibliotēkā un kaut ko meklē vecajos Savienības arhīvos.

Lea izstiepa kaklu, lai varētu labāk saskatīt viņa seju.

Nepatikšanas?

Nezinu, Hens gausi teica. Vintera daudz nerunā par to, ko domā. Vismaz ar mani ne. Bet viņa ir par kaut ko noraizējusies.

Lea sajuta aiz durvīm kāda cilvēka klātbūtni.

Viņa ir atgriezusies, Lea sacīja Henam. Palūkošu, vai nevaru panākt, ka viņa man par to pastāsta.

Lai tev veicas, norūca Hens, un. vēl pēdējo reizi paspiedis Leas roku, piecēlās. Es tagad iešu atpakaļ uz apakšstāvu. Jāpalūko, vai nevaru palīdzēt Lendo apvārdot Dreisonu.

Jums vajadzētu viņu piedabūt uz kāršu spēli, Lea deva padomu. Spēlējiet uz kuģiem, tāpat kā jūs abi ar Lendo to darījāt Vanaga dēļ. Varbūt jums izdodas vinnēt uzbrukuma fregati.

Ko, sacensties kāršu spēlē ar Dreisonu? Hens iesprauslojies teica. Paldies, mīļā, bet mēs abi ar Lendo nezinātu, ko iesākt ar personisko flotili. Tiksimies vēlāk.

Labi. Es mīlu tevi, Hen.

Viņa lūpu kaktiņš atkal savilkās smaidā.

Zinu, Hens sacīja un aizgāja.

Lea ar noputu atbalstījās ērtāk pret spilvenu un pa pusei pagriezās uz Vinteras istabas pusi.

Vintera? — viņa klusi pasauca.

Sekoja īsa pauze, tad durvis klusi atvērās.

Jā, Jūsu Augstība? ienākdama Leas istabā, atsaucās Vintera.

Es gribētu ar tevi mazliet aprunāties, ja neiebilsti, Lea teica.

Protams, Vintera sacīja, panākdama uz priekšu tai apbrīnojami graciozajā gaitā, par ko Lea viņu vienmēr bija apskaudusi. Domāju, ka Džesens ir aizmidzis. Vai ielikt viņu šūpulī?

Lūdzu, Lea pamāja. Hens man stāstīja, ka tu nodarbojoties ar kaut kādiem pētījumiem vecajos Savienības arhīvos.

Vinteras seja nemainījās, bet Lea manīja tikko jaušamas pārmaiņas viņas apziņā un ķermeņa valodā.

-Jā.

Vai drīkstu vaicāt, kāpēc?

Vintera uzmanīgi paņēma no gultas Džesenu un aiznesa viņu uz šūpuli.

Domāju, ka varbūt esmu atklājusi, kas ir Impērijas aģents pilī, viņa teica. Mēģināju atrast tam apstiprinājumu.

Lea juta, ka viņai mati uz skausta saceļas stāvus.

Kā viņu sauc?

Es labprātāk neizvirzītu nekādas apsūdzības, iekams neesmu ieguvusi vairāk informācijas, sacīja Vintera. Varu viegli kļūdīties.

Es atzinīgi vērtēju tavu smalkjūtību, teica Lea. Bet, ja tev ir kāda ideja par informācijas noplūdi par šo avotu Delta, mums par to jāzina tūlīt pat.

Tas nav saistīts ar avotu Delta, galvu purinādama, sacīja Vintera. Vismaz ne tieši. Viņa te nav tik ilgi.

Lea sarauktu pieri raudzījās viņā, pūlēdamās nolasīt viņas apziņu. Tur bija daudz raižu, kas sadūrās ar vienlīdz spēcīgu vēlēšanos nemētāties ar pārsteidzīgām apsūdzībām.

Vai tā ir Mara Džeida? Lea jautāja.

Vintera vilcinājās.

Jā. Bet es vēlreiz uzsveru, ka manā rīcībā nav nekādu pierādījumu.

Un kas ir tavā rīcībā?

Ne pārāk daudz, Vintera teica, uzmanīgi apspraudīdama ap Džesenu sedziņu. Patiesībā tikai īsa saruna ar Maru Džeidu, kad pavadīju viņu no medicīniskās aprūpes nodalījuma uz augšstāvu. Viņa man vaicāja, ko esmu darījusi dumpja laikā, un es viņai pastāstīju par savu darbu sagādē. Tad viņa pazina mani kā Mērķa Noteicēju.

Leai bija jāpadomā. Tajā laikā Vinterai bija tik daudz segvārdu.

Vai tas bija aplami?

Nē īsu laiku man patiešām bija šāds segvārds, Vintera atbildēja. Un tur jau ir tas suns aprakts. Kā Mērķa Noteicēju mani pazina tikai dažas nedēļas uz Everemas. Pirms Impērijas izlūkdienests sagrāva vietējo šūniņu.

Saprotu, Lea lēnām noteica. Un Mara nepiederēja pie tās everistu grupas?

Nezinu, galvu purinādama, sacīja Vintera. Man iznāca satikties tikai ar dažiem šīs grupas locekļiem. Tāpēc es pētīju arhīva ierakstus. Domāju, ka varbūt atradīšu kaut kur pilnīgu grupas dalībnieku uzskaitījumu.

Šaubos, vai tāds ir pastāvējis, teica Lea. Vietējās šūniņas nekad neglabāja personu sarakstu. Tas būtu grupas nāves spriedums, ja nokļūtu Impērijas aģentu rokās.

Es zinu.

Vintera pāri šūpulim palūkojās uz Leu.

-Tādējādi mēs nonākam strupceļā.

Varbūt, sacīja Lea, skatīdamās Vinterai garām un cenzdamās sakopot domās visu, ko zināja par Māru.

Ne cik daudz tas nebija. Cik viņai bija zināms, Mara nekad netika apgalvojusi, ka pagātnē bijusi saistīta ar Savienību, un tas daļēji apstiprināja Vinteras aizdomas. No otras puses, nebija pagājuši ne divi mēneši kopš tā brīža, kad viņa lūdza, lai Lūkass palīdz viņai atbrīvot Kardu no ieslodzījuma telpas dižadmirāļa Trouna flagmaņkuģī. Ja viņa pati ir Impērijas aģente, tādai rīcībai nebūtu jēgas.

Es domāju, Lea Vinterai gausi teica, lai kādā pusē Mara kādreiz atradusies, viņa tur vairs neatrodas. Ja Mara šobrīd kādam ir uzticīga, tas varbūt ir Kards un viņa ļaudis.

Vintera tikko pamanāmi pasmaidīja.

Vai tā ir džedijas gaišredzība, Jūsu Augstība, vai tikai jūsu kā daudzpiercdzējušas diplomātes viedoklis?

Mazliet no abiem. Lea atbildēja. Nedomāju, ka mums ir iemesls no viņas baidīties.

Ceru, ka jums ir taisnība.

Vintera ar žestu norādīja uz otru mazuli.

Vai lai ielieku šūpulī arī Džainu?

Lea paskatījās lejup. Džainas acis bija cieši aizvērtas, mazā mutīte klusi čāpstināja, it ka zīžot tukšu gaisu.

Jā, paldies, viņa sacīja, vēl pēdējo reizi apmīļodama meitiņas vaigu. Vai apakšstāvā joprojām notiek tā pieņemšana par godu Serkenas delegācijai?

To pavaicājusi, Lea pavirzījās nost no Džainas un izstaipīja nogurušos locekļus.

Kad gāju garām, viss vēl ritēja pilnā sparā, Vintera teica, paņemdama Džainu un ielikdama viņu šūpulī blakus Džesenam. Mona Motma lūdza, lai mudinu jūs uz dažām minūtēm atnākt, ja jums rodas tāda izdevība.

Jā, šis lūgums mani nepārsteidz, Lea sacīja, izkāpdama no gultas un iedama pie drēbju skapja.

Viens no nelielajiem blakus labumiem tam. ka viņai tagad bija divi bērni uz rokām Leai beidzot bija nesatricināms aizbildinājums, lai nepiedalītos tajos virspusējos valdības pasākumos, kas allaž prasīja vairāk laika, nekā bija vērti. Bet Mona Motma mēģināja viņu tajā trakajā riņķa dancī ievilināt atpakaļ.

Man ļoti žēl, bet nāksies sagādāt viņai vilšanos, Lea piebilda. Baidos, ka man patlaban ir svarīgākas lietas kārtojamas. Vai tu pieskatīsi dvīņus?

Protams, Vintera atbildēja. Vai drīkstu vaicāt, kur jūs būsiet?

Lea sameklēja skapī kaut ko piemērotāku iešanai sabiedrībā un sāka pārģērbties.

Iešu palūkot, ko varu izdibināt par Maras Džeidas pagātni, viņa teica.

Vinteras drūmais skatiens bija sajūtams pat otrpus telpai.

Vai drīkstu zināt kādā veidā?

Lea piespiesti pasmaidīja.

Es par to pajautāšu viņai pašai.

Viņš stāvēja viņas priekšā, viņa seju pa pusei slēpa tērpa kapuce, viņa dzeltenās, caururbjoši spožās acis lūkojās pāri bezgalīgajam attālumam, kas viņus šķira. Viņa lūpas kustējās, bet vārdus apslāpēja trauksmes sirēnas tās spalgi gaudoja viņiem apkārt, piepildot Maru ar nemieru, kas ātri pārauga panikā. Starp viņu un Imperatoru parādījās divi stāvi: tumšais, iespaidīgi lielais Darts Veiders un augumā mazākais, melni tērptais Lūkass Debesbraucējs. Viņi stāvēja Imperatora priekšā, skatīdamies viens otrā, un iedarbināja savus gaismas zobenus. Asmeņi krustojās, mirdzoši sarkanbaltais pret mirdzoši zaļi balto, un viņi sagatavojās kaujai.

Un tad, bez brīdinājuma, asmeņi atrāvās viens no otra, un… ar divbalsīgu naida rēcienu, kas pārskanēja pat trauksmes sirēnas, abi vīrieši pagriezās un lieliem soļiem gāja pie Imperatora.

Mara dzirdēja sevi iekliedzamies viņa, sasprindzinājusi visus spēkus, steidzās savam skolotājam palīgā. Bet attālums bija pārāk liels, viņas augums pārāk gauss. Viņa raidīja izaicinājuma kliedzienu, mēģinādama vismaz novērst abu vīriešu uzmanību. Bet šķita, ka nedz Veiders, nedz Debesbraucējs viņu nedzird. Viņi no divām pusēm tuvojās Imperatoram, un… kad tie augstu pacēla savus gaismas zobenus, Mara redzēja, ka Imperators skatās uz viņu.

Mara atbildēja uz viņa skatienu, izmisīgi vēlēdamās novērsties no draudošās nelaimes, bet nespēdama pakustēties. Caur šo skatienu uz viņu plūda tūkstošiem izjūtu un domu, žilbinošs sāpju, baiļu un dusmu kaleidoskops, kas griezās pārāk strauji, lai viņa to patiesi spētu sevi uzņemt. Imperators pacēla rokas, sūtīdams pretim ienaidniekiem zili baltus zibeņus. Abi vīrieši sagrīļojās no šī prettrieciena, un Mara vēroja notiekošo ar sāpīgu cerību, ka šoreiz viss varētu beigties savādāk. Bet nē. Veiders un Debesbraucējs izslējās un, vēlreiz nikni ierēkušies, augstu pacēla savus gaismas zobenus.

Un tad virs paceltajiem gaismas zobeniem aizdārdēja tāls pērkona grāviens…

Sarāvusies tik strauji, ka gandrīz izkrita no krēsla, Mara pamodās.

Viņa dziļi, saraustīti ievilka elpu, lai remdētu sapņa radīto izjūtu virpuli — sāpes, dusmas un vientulību. Bet šoreiz viņai nebija lemta tā greznība tikt galā ar savu pārdzīvojumu vienatnē. Mara neskaidri sajuta kāda cilvēka klātbūtni ārpus savas istabas, un tajā brīdī, kad viņa izmetās no rakstāmgalda krēsla, lai instinktīvi ieņemtu kaujas pozīciju, atkārtojās pērkona grāviens no viņas sapņa kluss klauvējiens pie durvīm.

Mara pailgu brīdi apsvēra, vai nevajadzētu ciest klusu un ļaut, lai klauvētājs, nolēmis, ka istabā neviena nav, iet prom. Bet viņa zināja, ka pa vecmodīgo, eņģēs iekārto durvju apakšu ir redzama gaisma, kas spīd viņas istabā. Un, ja cilvēks, kas stāvēja aiz durvīm, bija tas, ko Mara domāja, klusums viņu šā vai tā nepiemānīs.

Nāciet iekšā, viņa pasauca.

Durvis atvērās… bet tas nebija Lūkass Debesbraucējs, kas tur stāvēja.

Sveika, Mara, Lea Orgena Solo palocīja pret viņu galvu. Vai es jūs iztraucēju?

Nebūt ne, Mara pieklājīgi atbildēja, apspiezdama grimasi.

Otra cilvēka klātbūtne jau nu bija pēdējais, ko viņa tobrīd vēlējās, jo īpaši, ja šis cilvēks bija kaut kādā veidā saistīts ar Debesbraucēju. Bet, kamēr viņi abi ar Gentu bija te iestrēguši, nebūtu prātīgi noskaņol pret sevi naidīgi kādu, kam ir tāda ietekme kā Orgenai Solo.

Es tikai lasīju jaunākās ziņas no kaujas laukiem. Lūdzu, nāciet iekšā.

Pateicos, Orgena Solo teica un, paejot viņai garām, ienāca apartamentos. Es pirms maza brīža izskatīju tos pašus ziņojumus. Dižadmirālis Trouns noteikti attaisno nelaiķa Imperatora uzticēšanos viņa spējām.

Mara uzmeta viņai asu skatienu, prātodama, ko Debesbraucējs ir māsai pastāstījis. Bet Orgenas Solo acis bija pievērstas logam un pilsētas ugunīm tur, lejā. Un tas mazumiņš no otras sievietes apziņas, ko Marai izdevās uztvert, nelikās esam nievājošs.

Jā, Trouns bija viens no vislabākajiem, viņa sacīja. Apveltīts ar spožu un radošu prātu un gandrīz maniakālām alkām pēc uzvaras.

Varbūt viņam bija jāpierāda, ka nav sliktāks par citiem dižadmirāļiem, minēja Orgena Solo. Jo īpaši savas izcelsmes dēļ mēs taču zinām, kāda bija Imperatora attieksme pret nehumanoidiem.

Esmu pārliecināta, ka daļēji tas tā bija, teica Mara.

Orgena Solo paspēra vēl vienu soli tuvāk logam, joprojām uzgriezusi Marai muguru.

Vai jūs dižadmirāli labi pazināt? viņa jautāja-

Ne gluži, Mara piesardzīgi atbildēja. Viņš dažas reizes sazinājās ar Kardu, kad es biju tur, un vienu reizi ieradās mūsu bāzē uz Mirkras. Kādu laiku viņam bija lieli darījumi ar Mirkras isalamiriem -

Kards reiz aprēķināja, ka viņi izveduši no turienes kādus piecus vai sešus tūkstošus…

Es gribēju zināt, vai jūs viņu pazināt kara laikā. Orgena Solo sacīja, beidzot pagriezdamās ar seju pret viņu.

Mara mierīgi izturēja viņas skatienu. Ja Debesbraucējs bija viņai pastāstījis… bet, ja viņš bija pastāstījis, kāpēc Mara neatradās kādā ieslodzījuma telpā? Nē, Orgena Solo minēja uz labu laimi.

Kāpēc lai es būtu pazinusi dižadmirāli Trounu kara laikā? viņa atcirta.

Orgena Solo paraustīja plecus.

Tika izteikts pieņēmums, ka jūs kādreiz būtu varējusi atrasties Impērijas dienestā.

Un jūs gribējāt par to pārliecināties, iekams liekat mani ieslodzīt?

Gribēju noskaidrot, vai jums nav tādas zināšanas par dižadmirāli, ko mēs varētu izmantot pret viņu, Orgena Solo izlaboja.

Mara pavīpsnāja.

Nekā tāda es nezinu, viņa teica. Ne jau par Trounu. Viņam nav rīcības modeļa, iemīļotu stratēģiju, pamanāmu vājību. Viņš pēta savus ienaidniekus un vērš uzbrukumus pret to psiholoģiski vājajām vietām. Viņš pārāk neuzticas savai armijai, un viņam diez kā nepatīk atkāpties, kad zaudējums ir acīm redzams. Tas gan nenotiek pārāk bieži. Kā jūs paši par to pārliecināties.

Mara savilka uz augšu uzaci.

Vai šīs ziņas jums kaut ko dod? viņa sarkastiski piemetināja.

Patiesību sakot, dod gan, sacīja Orgena Solo. Ja mēs varētu noteikt vājās vietas, ko viņš grasās izmantot, būtu iespējams paredzēt, pret ko tiks vērsts uzbrukuma galvenais trieciens.

Tas nebūs viegli, Mara brīdināja.

Orgena Solo tikko jaušami pasmaidīja.

Jā, bet tas vismaz ir kaut kas tāds, ar ko varam sākt. Paldies par palīdzību.

Nav par ko, Mara automātiski atbildēja. Vai gribējāt vēl kaut ko man sacīt?

Nē, nedomāju vis, sacīja Orgena Solo.

Viņa devās uz durvīm.

Man jāiet atpakaļ un mazliet jāpaguļ, iekams dvīņi atkal pamostas. Un jūs arī varbūt gribat agri likties gultā.

Un es joprojām varu brīvi pārvietoties pa pili?

Orgena Solo atkal pasmaidīja.

Protams. Lai ko jūs būtu darījusi pagātnē, ir skaidrs, ka patlaban Impērijai vairs nekalpojat. Ar labunakti.

Viņa pagriezās pret durvīm, pastiepa roku pēc tverekļa…

Es grasos nogalināt jūsu brāli, Mara viņai teica. Vai viņš jums to ir stāstījis?

Orgena Solo sastinga, un to nevarēja nepamanīt. Mara sajuta, kā šoks saviļņo džedijas trenēto mieru. Roka no durvju tverekļa noslīdēja gar sāniem.

Nē, nav, viņa sacīja, joprojām stavēdama ar muguru pret Maru. Vai drīkstu vaicāt, kāpēc?

Viņš iznīcināja manu dzīvi, Mara viņai teica, kaklā sajūtot iestrēgstam seno sāpi un pati nesaprotot, kāpēc vispār lo stāsta Orgenai Solo. Jūs kļūdāties es ne tikai kalpoju Impērijai. Biju Imperatora personiskā aģente. Viņš atveda mani šurp, uz Impērijas pili Karaskentā, un apmācīja mani, lai es būtu viņa gribas nesēja galaktikas malu malās. Varēju saklausīt viņa balsi jebkurā Impērijas nostūri un zināju, kā nodot viņa pavēles tālāk, lai kam tās bija domātas trieciennieku brigādei vai dižajam mofam. Man bija stāvoklis sabiedrībā, vara un dzīves mērķis. Mani pazina kā Imperatora Labo Roku un cienīja tāpat kā viņu. Jūsu brālis man to visu atņēma.

Orgena Solo pagriezās ar seju pret Maru.

Man ļoti žēl, viņa sacīja. Bet nebija citas iespējas. Miljardiem dzīves un brīvība…

Es netaisos apspriest ar jums šo tematu, Mara viņu pārtrauca. Jūs nevarat saprast, ko esmu pārdzīvojusi.

Orgenas Solo sejai pārslīdēja sāpju ēna.

Jūs kļūdāties, viņa klusi teica. Es to ļoti labi saprotu.

Mara uz viņu nikni paskatījās, bet īsta naida šajā skatienā nebija. Lea Orgena Solo no Alderānas, kas bija spiesta noskatīties, kā pirmā Nāves Zvaigzne izposta visu viņas pasauli…

Jums vismaz dzīve pēc tam turpinājās, Mara beidzot norūca. Jums bija visa Dumpinieku savienība vairāk draugu un sabiedroto, nekā varējāt saskaitīt. Man nebija neviena.

Tas noteikti bija smagi.

Es izdzīvoju, Mara īsi atteica. Tagad gan jūs liksiet mani ieslodzīt, vai ne?

Alderānietes smalkās uzacis savilkās uz augšu.

Jūs nemitīgi atkārtojat, ka man vajadzētu jūs ieslodzīt. Vai jūs to vēlaties?

Es jums jau sacīju, ko vēlos. Gribu nogalināt jūsu brāli.

Ak tā? teica Orgena Solo. Vai jūs patiešām to vēlaties?

Mara pasmaidīja ar sakniebtām lūpām.

Atvediet viņu šurp, un es to pierādīšu.

Orgena Solo pētīja viņas seju. un Mara sajuta arī

vieglu džedijas rudimentāro jutekļu pieskārienu.

Spriežot pēc tā, ko Lūkass man ir stāstījis, šķiet, ka jums jau bijušas vairākas izdevības viņu nogalināt, Orgena Solo aizrādīja. Jūs tās neesat izmantojusi.

Ne tāpēc, ka es to negribētu, sacīja Mara.

Bet tā bija doma, kas kremta arī viņu.

Es tikai nemitīgi nokļūstu situācijās, kurās viņš man ir nepieciešams dzīvs. Bet tā nebūs mūžīgi.

Iespējams, teica Orgena Solo, un viņas acis joprojām pētīja Maras seju. Bet varbūt tā nemaz neesat jūs. kas grib viņa nāvi.

Mara sarauca pieri.

Kā tad tas jāsaprot?

Orgenas Solo skatiens no Maras aizvirzījās pie loga, un Mara sajuta, ka otras sievietes jutekļi saspringst.

Pirms pāris mēnešiem es bi ju pie Endoras, Orgena Solo sacī ja.

Marai pār muguru pārslīdēja ledaina šalts. Viņa arī bija bi jusi pie Endoras, viņu turp aizveda uz tikšanos ar dižadmirāli Trounu… un Mara atcerējās, kādas izjūtas radās kosmosā ap Imperatora nāves vietu.

Un? viņa mudināja Orgenu Solo runāt tālāk.

Pat Marai pašai šķita, ka viņas balss skan aizžņaugti.

To saklausīja arī Orgena Solo.

Jūs zināt, par ko es runāju, vai ne? viņa jautāja, vēl aizvien skatīdamās uz pilsētas ugunīm. Tur joprojām kavējas Imperatora klātbūtnes ēna. Kaut kas no tā pēdējā naida un dusmu uzliesmojuma. Gluži kā… es nezinu, kas.

Gluži kā emocionāls asins traips, Mara klusi teica, un acumirklī viņas domās spontāni parādījās Imperatora dzīvais tēls. Tas iezīmē vietu, kur viņš mira.

Viņa paraudzījās uz Orgenu Solo, un abu sieviešu acis sastapās.

Jā, sacīja Orgena Solo. Tieši tā tas bija.

Mara dziļi ievilka elpu, apspiezdama ledaino tumsu savā apziņā.

Un kāds tam sakars ar mani?

Orgena Solo vērīgi lūkojās viņā.

Domāju, ka jūs to zināt.

TU NOGALINĀSI LŪKASU DEBESBRAUCĒJU.

Nē, Mara teica, un viņas mute piepeši bija kļuvusi sausa. Jūs kļūdāties.

Vai patiesi? Orgena Solo klusi vaicāja. Jūs sacījāt, ka varējāt sakļausit Imperatora balsi no jebkuras vietas galaktikā.

Es varēju dzirdēt viņa balsi, atcirta Mara. Neko vairāk.

Orgena Solo viegli paraustīja plecus.

Jums, protams, tas labāk zināms. Tomēr par to der padomāt.

Es padomāšu, Mara stīvi sacīja. Ja tas ir viss, jūs varat iet.

Orgena Solo pamāja ar galvu, un viņas apziņā nebija ne vēsts no aizkaitinājuma par to, ka viņu atlaiž kā tādu apakšnieci.

Paldies par palīdzību, viņa teica. Mēs parunāsimies vēlāk.

Orgena Solo vēl pēdējo reizi pasmaidīja, tad atvēra durvis un izgāja.

Ar to varat nerēķināties, Mara nomurmināja viņai pakaļ, pagriezdamās atkal pret rakstāmgaldu un apsēzdamās krēslā.

Tālāk tā vairs nevarēja turpināties. Ja Kards bija pārāk aizņemts ar darījumiem, lai sazinātos ar savu kontaktpersonu, tad kontaktpersonai pašai būs jādabū viņu un Gentu no šejienes prom. Atvērusi savu šifrēto failu, viņa nospieda taustiņus, lai piekļūtu tālsatiksmes saziņai.

Atbilde nāca ātri. NAV IESPĒJAMS PIEKĻŪT, tie bija vārdi, kas parādījās uz ekrāna. TĀLSATIKSMES SAZIŅAS SISTĒMA UZ LAIKU NEDARBOJAS.

Brīnišķīgi, Mara pie sevis norūca. Un cik ilgi būs jāgaida, līdz tā atkal sāks darboties?

NAV IESPĒJAMS NOTEIKT. ATKĀRTOJUMS. TĀLSATIKSMES SAZIŅAS SISTĒMA UZ LAIKU NEDARBOJAS.

Nolamājusies viņa datoru izslēdza. Šķita, ka visa pasaule šovakar sazvērējusies pret viņu. Mara paņēma datorbloknotu, ko pirms brīža bija lasījusi, atlika to atkal atpakaļ un piecēlās. Bija vēls, un viņa jau vienreiz bija aizsnaudusies pie rakstāmgalda. Prātīgāk būtu, ja viņa mestu mieru un ietu gulēt.

Piegājusi pie loga, Mara atbalstījās pret kokgriezumiem rotāto rāmi un lūkojās ārā uz pilsētas ugunim, kas stiepās bezgalīgi tālu. Un mēģināja domāt.

Nē. Tas nevarēja but. Neiespējami, absurdi un neiedomājami. Lai Orgena Solo tricina gaisu, cik grib, klāstīdama tās savas gudrības. Tas vilkās jau piecus gadus, un Marai pa šo laiku tā kā jau būtu vajadzējis iepazīt savas izjūtas un domas. Vajadzētu zināt, kas ir īsts un kas ne.

Un tomēr…

Sapņa tēli atkal nostājās viņas acu priekšā. Imperators, kas noraugās viņā ar splvu dedzīgumu, kamēr Veiders un Debesbraucējs nāk viņam tuvāk. Un šajās dzeltenajās acis ir vārdos neizteikta, bet pašsaprotama apsūdzība: tas viss notiek tikai tāpēc, ka viņai neizdevās nogalināt Debesbraucēju tajā slēptuvē. Tas nevarīgo dusmu zibsnis, kad virs Imperatora galvas tika pacelti divi gaismas zobeni. Pēdējais kliedziens, kas visu laiku skan viņai galvā…

TU NOGALINĀSI LŪKASU DEBESBRAUCĒJU.

Izbeidziet! viņa caur zobiem izgrūda, triekdama galvu pret loga stenderi.

Tēli un vārdi pārvērtās sāpju eksplozijā, tad dzirksteļu lietū, kas pamazām izgaisa.

Ilgāku laiku viņa palika tā stāvam, ieklausīdamās savu sirdspukstu dunā, pretrunīgu domu mocīta. Imperators noteikti būtu vēlējies, lai Debesbraucējs mirst… bet Orgenai Solo tomēr nebija taisnība. Nedrīkstēja būt. Tā bija pati Mara, kas gribēja nogalināt Lūkasu Debesbraucēju, nevis kāds pagātnes rēgs.

Tālu pāri pilsētai daudzkrāsainas gaismas vilnis pārslīdēja apkārtējām ēkām un mākoņiem virs galvas, izraudams Maru no pārdomām. Pulkstenis senlaicīgajā sapulču zāle nosita pusstundu, tāpat kā bija to darījis jau trīs gadsimtus. Gaisma mainīja struktūru un noviļņojās vēlreiz, tad izgaisa.

Pusviens nakti. Iegrimusi domās, Mara nebija manījusi, ka ir jau tik vēls.U11 no domāšanas nebija nekādās jēgas. Viņa tikpat labi varēja likties gultā, izmest to visu uz kādu laiku no galvas un pagulēt. Nopūtusies Mara atvirzījās nost no loga…

Un sastinga. Kaut kur apziņas dziļumos tikko bija ieskanējies trauksmes zvans.

Tepat tuvumā bija briesmas.

Viņa izvilka no maksts savu mazītiņo spridzekļšāvēju un saspringti ieklausījās. Nekā. Atskatījusies uz logu, uz īsu mirkli iedomājusies, vai tikai viņu kāds nenovēro caur laminētajām rūtīm, viņa nedzirdamiem soļiem devās uz durvju pusi. Piespiedusi tām ausi, Mara vēlreiz ieklausījās.

Kādu brīdi nekas nebija dzirdams. Tad viņa saklausīja tuvojošos soļus, cauri biezajām koka durvīm tos tik tikko varēja saklausīt. Tā bija profesionālo karavīru klusā, bet apņēmīgā gaita. Mara saspringa, bet soļi bez apstāšanās pagāja viņas durvīm garām un izdzisa gaiteņa tālākajā galā.

Mara noskaitīja līdz desmit, ļaujot viņiem aiziet labu gabalu tālāk. Tad viņa piesardzīgi atvēra durvis un palūkojās ārā.

Viņi bija četri, ģērbušies pils drošības dienesta karavīru formas tērpos, viens no viņiem gāja pa priekšu, divi viņam aiz muguras viens otram blakus, ceturtais noslēdza gājienu. Nonākuši līdz gaiteņa galam. viņi gausināja gaitu, kamēr vīrs, kas gāka priekšgalā, pārlaida ašu skatienu blakusgaitenim. Viņš mazliet pacēla roku, un visi četri nozuda aiz stūra. Viņi gāja uz kāpnēm, pa kurām varēja nokļūt vai 11u pils centrālajā daļā apakšstāvā, vai augšā uz torni un pils pastāvīgo iemītnieku apartamentiem.

Mara noskatījās viņiem pakaļ, un viņas nogurums izzuda kā nebi jis Maras asinis bija saņēmušas jaunu adrenalīna devu. Četrstūrainā ierinda, uzkrītošā piesardzība, ar roku dotais signāls un viņas pašas briesmu priekšnojauta tas viss mudināja izdarīt vienu un to pašu secinājumu.

Impērijas izlūkdienestam bija izdevies iekļūt pilī.

Viņa atgriezās pie sava rakstāmgalda un, īsi nolamājusies, palika stāvam kā zemē iemieta. Viens no pirmajiem uzdevumiem, ko izlūku komandai būtu vajadzējis paveikt, bija iekļūšana pils datoru un saziņas sistēmās. Jebkurš mēģinājums sacelt trauksmi droši vien tiktu pārtverts un liktu viņiem uzmanīties.

Tas nozīmēja, ka iebrucējus apturēt varēja tikai viņa pati. Cieši satvērusi spridzekļšāvēju, Mara izslīdēja no savas istabas un devās izlūkvienībai nopakaļ.

Viņa tika līdz stūrim un jau tiecās uz priekšu, lai piesardzības labad palūkotos gaitenī, kad izdzirda sev aiz muguras klusi noklikšķam spridzekļ šāvēja drošinātāju,

Tā, Džeida, kāda balss iečukstēja viņai ausī. Rāmi un bez satraukuma. Viss ir beidzies.

9. nodala

Admirālis Dreisons atspiedās pret sava sēdekļa atzveltni un papurināja galvu.

Man ļoti žēl, Kelrisien, ģenerāli Bel Iblis, viņš sacīja varbūt jau kādu desmito reizi kopš sarunas sākuma. Mēs gluži vienkārši nedrīkstam tā riskēt.

Lendo dziļi ievilka elpu, pūlēdamies savākt kopā pēdējās pacietības paliekas. Tas bija viņa darbs un sviedri, ko Dreisons grasījās nevērīgi aizsviest prom.

Admirāl…

Tas nebūt nav tik liels risks, admirāl, Bels Ibliss iestarpināja raiti un daudz pieklājīgākā toni nekā tobrīd būtu spējis runāt Lendo. Esmu jums parādījis vismaz astoņas vietas, no kurām mēs varam atsaukt kādu uzbrukuma fregati. Galu galā, tā būtu prom no saviem tiešajiem pienākumiem tikai desmit dienas.

Dreisons pavīpsnāja.

Ņemot vērā ātrumu, kādā darbojas admirālis Trouns, desmit dienās mēs varam zaudēt vēl trīs sektorus. Jūs gribat viņam atvieglot vēl arī ceturtā sektora iekarošanu?

Admirāl, mēs runājam par vienu vienīgu uzbrukuma fregati, teica Lendo. Nevis par duci zvaigžņu kreiseru vai orbitālo kaujas bāzi. Vai tiešām Trounam varētu būt kāds slepens nodoms, ko spētu izjaukt viena uzbrukuma fregate?

Ko viņš izdarīja rūpīgi apsargātai kuģu būvētavai, kad viņa rīcībā bija tikai viena apbruņota fregate? atcirta Dreisons. Skatieties patiesībai acīs, kungi ja mums jāstājas pretim tādai parādībai kā Trouns, visas parastās likumsakarības jāaizmirst.Viņš var izmest tik caurspīdīgu tīklu, ka mēs to pat nepamanīsim, kamēr būs par vēlu. Viņš tā jau ir rīkojies.

Lendo saviebās, bet patiesībā par tamlīdzīgu domu gaitu viņš Dreisonam nevarēja pārmest. Pirms pāris mēnešiem, kad viņi abi ar Henu pirmo reizi tika atvesti uz Bela Iblisa slepeno militāro bāzi, viņš pats bija par trini ceturtdaļām pārliecināts, ka tā visa ir kaut kāda gigantiska un sarežģīta sazvērestība, ko Trouns radījis īpaši priekš viņiem. Tikai pēc Katanas kaujas viņš pārliecinājās par pretējo, un tā Kelrisienam bija vērtīga mācība.

Admirāl, mēs visi esam vienisprātis, ka Trouns ir spožs taktiķis, viņš sacīja, rūpīgi izvēlēdamies vārdus. Bet mēs nedrīkstam pieņemt, ka viss, kas notiek galaktikā, ir daļa no kāda varena, visaptveroša dižadmirāļa izlolota plāna. Viņš pievāca manus metālu krājumus un sabojāja Klejotāju pilsētu. Ļoti iespējams, ka tas bija viss, ko viņš gribēja.

Dreisons papurināja galvu.

Baidos, ka ar „ļoti iespējams" šajā gadījumā nepietiek, Kelrisien. Sagādājiet man pierādījumus, ka

Impēriju neizmantos priekšrocības, ko rada uzbrukuma fregates prombūtne, un es apsvēršu, vai nevaru vienu no tām jums aizdot.

Ak, liecieties mierā, admirāl…

Un, ja es būtu jūsu vietā, Dreisons piemetināja, sākdams vākt kopā datu kartes, es censtos īpaši neuzsvērt savu saistību ar Nkllonas derīgo izrakteņu ieguves projektu. Daudzi no mums joprojām atceras, ka tie bija jūsu rūpniecības kuģi, ko Trouns izmantoja uzbrukumā Slaisvenas kuģu būvētavai.

Un tās bija Kelrisiena zināšanas par šiem kuģiem. kas neļāva uzbrukumam vainagoties ar panākumiem, Bels Ibliss admirālim klusi atgādināja. Daudzi no mums atceras arī to.

Ja pieņemam, ka Trouns patiešām gribēja nolaupīt kuģus, atcirta Dreisons, pieceldamies no galda.

Es personiski uzskatu, ka viņš bija tikpat priecīgs par iespēju tos sabojāt. Tagad, kungi, jums mani jāatvaino man jāvada karadarbība.

Viņš aizgāja, un Lendo izdvesa klusu sakāves nopūtu.

Tas arī viss. viņš noteica, vākdams kopā savas datu kartes.

Neuztraucieties par to, — viņu mierināja Bels Ibliss, pieceldamies no krēsla un gurdi izstaipīdamies.

Runa nav tik daudz par jums un Klejotāju pilsētu, cik par mani. Dreisons allaž bija viens no tiem, kas uzskatīja, ka nesaskaņas ar Monu Motmu gandrīz vai pielīdzināmas sadarbībai ar Impēriju. Acīmredzot viņš vēl aizvien ir tādās pašās domās.

Man likās, ka jūs ar Monu Molmu esat to visu jau nogludinājuši, sacīja Lendo un ari piecēlās kājās.

Ak jā, esam, Bels Ibliss paraustīja plecus un, apgājis apkārt galdam, devās uz durvīm. Vairāk vai mazāk. Viņa aicināja mani atgriezties Jaunajā Republikā, es samierinājos ar viņas vadošo lomu, un oficiāli viss ir kārtībā. Bet vecas atmiņas nesteidzas izgaist.

Viņš mazliet sašķieba lūpu.

Un man ir jāatzīst, ka aiziešanu no Savienības pēc notikumiem Alderānā es būtu varējis izdarīt diplomātiskāk. Vai dosieties augšā uz prezidenta viesu apartamentiem?

Jā. Un jūs?

Es arī. Nāciet, uzvēdīšu jūs augšā.

Iznākuši no apspriežu telpas, viņi pa velvēto gaiteni gāja uz turbolilīiem.

Jūs domājat, ka viņš varētu pārdomāt? Lendo jautāja.

Dreisons?

Bels Ibliss papurināja galvu.

Nekādu izredžu. Ja vien mums neizdosies izvilināt Monu Motmu no virpavēlniecības telpas un panākt, ka viņa jūs uzklausa, domāju, ka jūsu vienīgā cerība ir Akbara atgriešanās Karaskentā tuvākajās pāris dienās. Ārpus tā, ka Klejotāju pilsēta mums ir ļoti svarīga, nojaušu, ka viņš jums joprojām ir dažus pakalpojumus parādā.

Lendo atcerējās to diezgan neveiklo situāciju, kad viņš pirmo reizi pateica Akbaram, ka atsakās no savas ģenerāļa dienesta pakāpes.

Pakalpojumiem nebūs nekādas nozīmes, ja ari viņš domās, ka tas var slikti iespaidot spēku samēru, Lendo teica. īpaši, ja reiz piedzīvota tāda sagrāve kā pie Slaisvenas.

Taisnība, atzina Bels Ibliss.

Garāmejot viņš ieskatījās šķērsgaitenī, un, kad viņa skatiens atkal bija vērsts uz priekšu, Lendo šķita, ka senatora seja ir mazliet sadrūmusi.

Par nelaimi, visu vēl vairāk sarežģī tas avots Delta, ko Impērijai izdevies ieperināt šeit, pilī. Tas, ka Trounam šobrīd nav nekādu plānu attiecībā uz Nkllonu, nenozīmē, ka viņš kaut ko neizdomās, ja uzzinās, ko mēs gribam darīt.

Jn uzzinās, Lendo izlaboja. Avots Delta nav viszinošs. Henam un Leai ir izdevies veikt dažus svarīgus uzdevumus, atstājot to neziņā.

Tas kārtējo reizi pierāda, kādas priekšrocības ir darbībai nelielos grupējumos. Tomēr, jo ātrāk jūs atklāsiet šo ziņotāju un pārtrauksiet tā kaitniecību, jo labāk.

Viņi pagāja garām vēl vienam gaitenim, un atkal Bels Ibliss tajā ieskatījās. Šoreiz Lendo skaidri redzēja, ka senators sarauc pieri.

Kaut kas nav kārtībā? Lendo klusi vaicāja.

Neesmu pārliecināts, Bels Ibliss atbildēja. Vai šajā pils daļā šur tur nevajadzētu būt izvietotiem sargiem?

Lendo pavērās apkārt. Izņemot viņus abus, te patiešām vairāk neviena nebiju.

Vai viņi varētu būt aizsaukti uz to pieņemšanu par godu serkeniem?

Pirmīt sargi te bija, sacīja Bels Ibliss. Kad nācu šurp no saviem apartamentiem, redzēju vismaz divus.

Lendo atskatījās gaitenī, pa kuru viņi gāja, un viņam pār muguru pārskrēja nepatīkamas tirpas.

Kas ar viņiem būtu noticis?

Nezinu.

Bels Ibliss dziļi ievilka elpu.

Jūs laikam gan neesat apbruņots.

Lendo papurināja galvu.

Spridzekļšāvējs ir augšā manā istabā. Nedomāju, ka man tas šeit bus vajadzīgs.

Varbūt, ka nebūs arī, Bels Ibliss teica, skatīdamies apkārt un pamazām bāzdams labo roku zem žaketes. Iespējams, ka šai situācijai ir kāds vienkāršs, gluži nevainīgs izskaidrojums.

Noteikti, sacīja Lendo un izņēma savu rāciju. Sazināsimies ar kādu un noskaidrosim, kas te notiek.

Viņš iedarbināja rāciju… Un tikpat ātri to atkal izslēdza, tikko no mikrofona bija atskanējis kluss statiskās elektrības signāls.

Es domāju, ka izskaidrojums nupat pārstāja būt vienkāršs, viņš drūmi teica.

Lendo juta, ka piepeši ļoti vēlas sajust plaukstā spridzekļ šāvēja spalu.

Ko tagad darīsim?

Mums jāatrod kāda iespēja brīdināt pils drošības dienestu, raudzīdamies apkārt, sacīja Bels Ibliss. Tā. Turbolifti, kas ved uz augšu, mums nederēs tie apkalpo tikai dzīvojamo daļu. Bet tur, galā, ir kāpnes, pa kurām var nokļūt pils centrālajā daļā. Mēģināsim iet pa tām.

Izklausās labi, Lendo pamāja. Uziesim vispirms līdz maniem apartamentiem, lai varu paņemt spridzekļšāvēju.

Laba ideja, piekrita Bels Ibliss. Mums nebūs jābrauc ar turbolilīu, kāpnes ir tepat. Rāmi un bez satraukuma.

Kāpnēs valdīja tāds pats klusums kā gaiteni viņiem aiz muguras. Bet, kad Bels Ibliss izgāja pa kāpņu telpas durvīm, viņš pēkšņi brīdinoši pacēla roku. Pienācis viņam blakus, Lendo paraudzījās gaiteni viņiem priekšā.

Pa gaiteni prom no viņiem piesardzīgi pārvietojās kāds vientuļš stāvs. Slaida sieviete ar sarkanzeltai11iem matiem, rokā turēdama šaušanas gatavībā mazu spridzekļšāvēju.

Mara Džeida.

Klusi nošvīkstēja metāls, saskaroties ar audumu — Bels Ibliss bija izvilcis savu ieroci. Ar žestu rādīdams, lai Lendo viņam seko, viņš klusiem soļiem lavījās pa gaiteni sievietei nopakaļ.

Kad sieviete sasniedza gaiteņa tālāko stūri, abi vīrieši bija viņu gandrīz panākuši. Tur Mara Džeida apstājās un grasījās palūkoties ap stūri…

Bels Ibliss pacēla spridzekļšāvēju.

Tā, Džeida, viņš klusi teica. Rāmi un bez satraukuma. Viss ir beidzies.

Pirmajā mirklī Lendo bija pārliecināts, ka viņa ar to nesamierināsies. Džeida paskatījās pāri plecam, it kā nomērķēdama uz viņiem…

Kelrisien! viņa iesaucas, un viņas balsī nemaldīgi bija saklausāms atvieglojums.

Vai arī apslēpts sasprindzinājums.

Pilī ir Impērijas karavīri, pārģērbušies par sargiem. Es nupat redzēju četrus no viņiem.

Interesanti. sacīja Bels Ibliss, uzmanīgi viņu nopētīdams. Uz kurieni jūs gājāt?

Es domāju, ka nebūtu slikti izdibināt, kas viņiem padomā, Mara sarkastiski norūca. Vēlaties palīdzēt vai varbūt ne?

Bels Ibliss paraudzījās ap stūri.

Es nevienu neredzu. Iespējams, ka viņi jau kāpj lejā. Jādomā, ka dodas vai nu uz virspavēlniecības telpu, vai uz zāli. kur notiek pieņemšana par godu serkenu delegācijai.

Un piepeši Lendo saprata.

Nē, viņš teica. Viņi nav nokāpuši lejā. viņi ir uzkāpuši augšā. Viņi ir atnākuši pēc Leas dvīņiem.

Mara tikko dzirdami nolamājās.

Jums taisnība. Trouns bērnus apsolījis tam ārprātīgajam Cēbaotam. Tāpēc viņi šeit ieradušies.

-Jums varētu būt taisnība, sacīja Bels Ibliss. Kur ir jūsu istaba, Kelrisien?

Divas durvis atpakaļ, Lendo atbildēja, pāri plecam pamādams ar galvu.

Paņemiet savu spridzekļšāvēju, Bels Ibliss pavēlēja, atkal pavērdamies ap stūri. Jūs abi ar Džeidu ejiet pa gaiteni tālāk un atrodiet galvenās kāpnes. Paskatieties, vai viņi joprojām nav uz kāpnēm, varbūt mēģiniet brīdināt Leu un Solo. Es kāpšu lejā un sameklēšu papildspēkus.

Esiet piesardzīgs var gadities, ka viņi lejā atstājuši kādu sargu, Mara brīdināja.

Sargs noteikti būs atstāts uz kāpnēm, kas ved uz augšu, atteica Bels Ibliss. Tā ka jums pašiem jābūt modriem.

Vēl pēdējo reizi paskatījies ap stūri, viņš nozuda aiz tā.

Pagaidiet šeit, Lendo sacīja Marai, sākdams iet uz savu istabu. Tūlīt būšu atpakaļ.

Tikai pasteidzieties, Mara viņam uzsauca.

Labi.

Viņš aizskrēja līdz savai istabai un, slēgdams vaļā durvis, pameta ašu skatienu atpakaļ. Mara joprojām stāvēja tajā pašā vietā, puspagriezienā ap stūri, saspringtu, tomēr savādi tukšu izteiksmi sejā.

Šī seja. Kaut kādā ziņā tā viņam šķita pazīstama. Viņš tomēr nevarēja atcerēties nedz laiku, nedz vietu, kur būtu to iepriekš redzējis.

Lendo atvairīja šīs domas. Lai kas viņa būtu bijusi, patlaban noteikti nebija īstais brīdis mēģināt to noskaidrot. Henam, Leai un viņu bērniem draudēja lielas briesmas… un tikai viņš un Mara varēja tās novērst.

Pagriezies atpakaļ pret istabas durvīm, viņš iesteidzās iekšā.

Lea Orgena Solo. Lea Orgena Solo. Mosties. Tev draud briesmas. Mosties. Lea Orgena Solo. mosties. ..

Lea ieelsojās un pamodās, un viņai galvā vēl aizvien atbalsojās tā uzstājīgā balss. Pirmajā mirklī viņa samiegojusies nesaprata, kur atrodas, un viņas acis un džedijas jutekļi saspringti šaudījās ap tumšo telpu, pūloties to atpazīt. Tad izgaisa pēdējās miega paliekas, un Lea saprata, ka atrodas savā istabā Impērijas pilī. Viņai blakus Hens miegā klusi ierūcās un pagriezās uz otriem sāniem. Otrpus telpai dvīņi bija saspiedušies kopā savā šūpulī, blakusistabā gulēja Vintera viņai sapņos noteikti rādījās nevainojamās atmiņas radītie skaidrie tēli asi kā lāzera stars. Un ārpus viņu dzīvojamām telpām…

Lea sarauca pieri. Pie ārdurvīm kāds bija. Nē tur bija vairāk nekā viens cilvēks. Aiz durvim bija sapulcējušies vismaz pieci vai seši.

Viņa kāpa ārā no gultas, un, to darot, viņas rokas automātiski tvēra pēc spridzekļšāvēja un gaismas zobena, kas bija nolikti uz grīdas. Iespējams, ka tur nekā aizdomīga nebija visticamāk tikai bariņš drošības dienesta sargu, kas izmantoja brīdi apgaitas starplaikā, lai dīki patērzētu. Bet tādā gadījumā viņi pārkāpa vairākus striktus noteikumus, kas jāievēro, pildot dienesta pienākumus. Viņai vajadzēs atrast diplomātisku, bet stingru paņēmienu, kā viņiem to atgādināt.

Iedama nedzirdamiem soļiem pa biezo paklāju, Lea izgāja no guļamistabas un cauri dzīvojamām telpām devās uz ārdurvīm. Ejot viņa ar džediju paņēmieniem saasināja savu maņu orgānu uztveri. Ja viņa saklausīs un pazis sargu balsis, no rīta brīdinās katru no viņiem atsevišķi, individuālā sarunā.

Leai neizdevās nokļūt līdz durvīm. Dzīvojamās telpas vidū viņa piepeši apstājās, izdzirdusi kaut kur priekšā tikko saklausāmu dūkšanu. Lea sasprindzināja dzirdi, cenzdamās neievērot pašas satrauktos sirdspukstus. Skaņa bija ļoti klusa, tomēr izteikta, un viņa zināja, ka ir to jau kādreiz dzirdē jusi.

Un tad pēkšņi viņa saprata: tā dūca elektroniskais atslēgu uzlauzējs. Kāds gribēja ielauzties viņas dzīvojamās telpās.

Un. kamēr viņa tā stāvēja, no šoka sastingusi, atslēga noklikšķēja un atvērās.

Nebija laika bēgt, un nebija ari kur bēgt… bet torņa projektētāji nebija aizmirsuši par tāda veida briesmām. Pacēlusi spridzekļšāvēju, izmisīgi cerēdama, ka mehānisms joprojām darbojas, Lea raidīja divus ātrus šāvienus durvīs.

Durvis bija darinātas no visizturīgākā un cietākā koka, kāds vien galaktikā bija atrodams, un šāviņi droši vien tika līdz ceturtdaļai to biezuma. Bet ar to pietika. Durvīs ierīkotie sensori saņēma vajadzīgo pavēli, un, kamēr Leas saasinātajā dzirdē vēl aizvien atbalsojās šāvienu troksnis, iekštelpu pusē koka ārdurvīm priekšā nolaidās smagās metāla drošības durvis.

Lea? viņai aiz muguras cauri dūkoņai ausīs kā no tālienes atskanēja Hena vaicājošā balss.

Kāds mēģina ielauzties, Lea sacī ja, pagriezdamās un steigdamās pie vira, kas stāvēja uz guļamistabas sliekšņa ar šaušanai sagatavotu spridzekļšāvēju rokā. Es paguvu laikā aizvērt drošības durvis, bet tās viņus neaizturēs.

Vismaz ne uz ilgu laiku, piekrita Hens, pētoši skatīdamies uz durvim. Ieej guļamistabā un izsauc sargus es palūkošu, ko varu darīt, lai iebrucējus aizturētu.

Labi. Esi uzmanīgs viņiem nav joki prātā.

Tikko Lea bija šos vārdus izteikusi, šķita, ka visa

telpa sāk līgoties. Iebrucēji, atmetuši piesardzību, bija ķērušies pie ārdurvju uzlaušanas, mēģinot sašaut tās šķēpelēs.

Jā, es arī to par joku nesauktu, Hens nopietni atbildēja. Pasauc Vinteru un Trīpio un paņem dvīņus. Mums kaut kas ātri jāizdomā.

Pirmā skaņa, kas atbalsojās torņa kāpņu velvēs, varēja būt attāls spridzekļ šāvēja šāviens, tomēr droši noteikt Mara to nevarēja. Kad pēc pāris sekundēm atskanēja nākamais, šaubu vairs nebija.

Ebē, nomurmināja Kelrisiens. Ož pēc nepatikšanām.

Kāpnēs atbalsojās vēl viens šāviens.

Izklausās pēc smagā spridzekļšāvēja, teica Mara, uzmanīgi ieklausīdamās. Viņiem nav izdevies atvērt durvis bez trokšņa.

Vai ari viņiem ir vajadzīgi vienīgi dvīņi, drūmi sacīja Kelrisiens un iznāca no stūra, kur viņi bija apstājušies. Iesim.

Pagaidiet, teica Mara, satverdama viņu aiz rokas un nopētīdama teritoriju, kas atradās viņiem priekšā.

Plata, izliektā pirmā kāpņu posma galā bija viesu sagaidīšanas laukums ar akmens un metālkalumu balustrādi. No tās vietas, kur viņi stāvēja, tik tikko saskatāmas bija divas šaurākas kāpnes. Tās sākās katra savā laukuma galā un veda uz augšu.

Tas laukums ir laba vieta, kur noslēpties sargam, un man nav ne mazākās vēlēšanās kļūt par mērķi spridzekļšāvējam.

Kelrisiens pie sevis kaut ko nepacietīgi nočukstēja, bet palika uz vietas. Mirkli vēlāk viņš laikam gan priecājās, ka bija Marai paklausījis.

Jums taisnība, pie kreisās puses kāpnēm kāds ir, viņš pačukstēja.

Tas nozīmē, ka sargam jābūt ari labajā pusē, sacīja Mara.

Viņa pētīja balustrādes aprises un izliekumus. No augšas tikmēr atskanēja vēl viens šāviens. Izlūkdienesta karavīriem patika slēpties ēnā…

Un pa vienam ir arī abās galveno kāpņu pusēs, Mara piemetināja. Apmēram divu metru attālumā no kāpņu augšgala.

Es viņus redzu, teica Kelrisiens. Nebūs viegli.

Viņš pāri plecam paskatījās uz kāpnēm viņiem aiz muguras.

Kur jūs esat, Bel lblis, nāciet šurp!

Būtu labāk, ja viņš pasteigtos, piebilda Mara, piesardzīgi lūkodamās uz četriem Impērijas karavīriem un pūlēdamās atcerēties telpu izvietojumu torni. Orgenas Solo durvis ilgi neizturēs.

Aizmugurē atstātie sargi mūs noteikti aizkavēs ilgāk, piekrita Kelrisiens, klusi ievilkdams starp zobiem gaisu. Pagaidiet mirkli. Palieciet šeit man ir kāda ideja.

Kurp jūs iesiet? Mara noprasīja, kad viņš izgāja no stūra.

Uz galveno angāru, Kelrisiens atbildēja, iedams uz kāpnēm viņiem aiz muguras. Cūbijs pirmīt bija tur, viņš strādāja uz Vanaga. Ja viņš vēl joprojām tur darbojas, mēs varam piekļūt torņa augšstāvam no ārpuses un dabūt viņus no turienes ārā.

Kādā veidā? Mara neatlaidās. Telpām ir caurspīdīgā metāla logi jums neizdosies tos sašaut, nenogalinot visus, kas atrodas iekšā.

Man nevajadzēs to darīt, ar saspringti blēdīgu smaidu atteica Kelrisiens. Leai ir gaismas zobens. Novērsiet šito puišu uzmanību, labi?

Viņš vienā lēcienā bija pie kāpnēm un nozuda lejā pa tām.

Labs ir, Mara norūca viņam nopakaļ, pievērsdamās atkal Impērijas karavīriem, kas bija paslēpušies pie galvenajām kāpnēm.

Vai viņi bija pamanījuši viņus abus ar Kelrisienu lavāmies te, lejā? Varbūt. Bet tādā gadījumā tas puisis pie kreisās puses kāpnēm bija iznācis pārāk tālu ārā no aizsega.

Nu, ko ja tā bija ēsma, viņa labprāt uz tās uzķersies. Pārlikusi spridzekļšāvēju kreisajā rokā, Mara atbalstīja plaukstas locītavu pret stūri, uzmanīgi nomērķēja…

No augšējām kāpnēm raidītais šāviens trāpīja sienā virs Maras spridzekļ šāvēja, viņai uz rokas uzbira karstas akmens šķembas.

Nolādēts! Mara caur zobiem izgrūda, un, atrāvusi roku atpakaļ, notrausa no tās sīkās akmens drupačas.

Viņi grib sākt spēli? Labi viņa ir tai gatava. Satvērusi spridzekļšāvēju ciešāk, viņa atgriezās pie stūra…

Briesmu sajūta, kas pēkšņi iekņudējās Maras zemapziņā, izglāba viņai dzīvību. Viņa nometās uz viena ceļa, un, tikko bija paguvusi to izdarīt, kad sienā tieši tajā vietā, kur bija atradusies viņas galva, ietriecās divi no priekšas raidīti spridzekļ.šāvēja šāviņi. Mara acumirklī nometās sāniski uz grīdas, viņas acis un spridzekļšāvējs bija pavērsti pret to vietu, no kuras bi ja nākuši šāvieni.

Viņi bija divi, tie klusi tuvojās Marai pa gaiteni kāpņu pretējā pusē. Viņa divas reizes ātri izšāva, apveldamas uz vēdera. Neviens no šāvieniem mērķī netrāpīja. Satvērusi šaujamo ar abām rokām, cenzdamās neievērot šāviņus, kas krita aizvien tuvāk, Mara pacēla spridzekļšāvēju pret uzbrucēju, kas atradās vairāk pa labi, un atkal divas reizes izšāva.

Viņš noraustījās un sabruka uz grīdas, bet viņa spridzekļ šāvējs turpināja automātiski un bezmērķīgi šaut griestos. Kad Mara nomērķēja uz otru uzbrucēju, viņai gar ausi aizsvilpa šāviņš. Uzbrucējs nāca aizvien tuvāk, un viņa ierocis bija pavērsts pret Māru …

Un piepeši gaisu viņai virs galvas satricināja liesmojošas spridzekļšāvēju ugunis. Impērijas karavīrs nokrita kā pupu kūlis un palika nekustīgi guļam.

Mara ātri apgriezās. No lejas kāpnēm pie viņas steidzās kāds pusducis drošības dienesta sargu ar šaušanai sagatavotiem ieročiem rokās. Viņiem aiz muguras skrēja Bels Ibliss.

Vai jums nekas nekaiš? viņš uzsauca Marai.

Viss kārtībā, viņa norūca, atvirzīdamās tālāk nost no stūra.

Mara to izdarīja tieši laikā. Impērijas karavīri, kas atradās uz kāpņu laukuma, redzēdami, ka viņu mazais pārsteiguma uzbrukums nav izdevies, atklāja uguni ar pilnu spēku. Mara pierausās kājās, vairīdamās no akmens šķembu lietus.

Kelrisiens nogāja lejā uz angāru, viņa Belam Iblisam pavēstīja, pārkliedzot apkārtējo troksni.

Jā, mēs sastapām viņu, nākot augšā, senators palocīja galvu.

Drošības dienesta sargi skrēja tālāk.

Kas te notika?

Pāris novēlojušies viesi, Mara viņam atbildēja, ar galvas mājienu norādīdama uz gaiteni sev aiz muguras. Iespējams, ka viņi bija aizkavējušies saziņas nodalījumā. Viņu draugi uz kāpņu laukuma mēģināja novērst manu uzmanību, kamēr tie lavījās man klāt. Tas viņiem gandrīz izdevās.

Priecājos, ka tikai gandrīz, sacīja Bels Ibliss, skatīdamies viņai pār plecu. Leitnant?

Tas nebūs viegli, ser, sardzes komandieris, pārkliedzot troksni, sauca. No arsenāla šurp atgādās automātisko spridzekļšāvēju tiklīdz tas būs šeit. mēs viņus no tā kāpņu laukuma dabūsim nost. Līdz tam brīdim viss, ko varam, ir nelikt viņiem mieru un cerēt, ka viņi izdarīs kādu muļķību.

Bels Ibliss gausi pamāja ar galvu, lūpas cieši sakniebis. Viņa acis bi ja savādi saspringts skatiens. Tādu skatienu Marai bija gadījies redzēt reti un tikai labāko karavadoņu sejās: tā skatījās komandieri, kas gatavojās sūtīt vīrus nāvē.

Mēs nevaram gaidīt, viņš teica.

Sasprindzinājums nebija izzudis, bet baiss skanēja stingri.

Tā grupa augšstāvā līdz tam brīdim jau būs dabūjusi vaļā Solo dzīvojamo telpu durvis. Mums jāuzbrūk viņiem tūlīt pat.

Sardzes komandieris dziļi ievilka elpu.

Sapratu, ser. Tā, vīri, jūs dzirdējāt, ko teica ģenerālis. Atradīsim sev kādu aizsegu un sāksim.

Mara paspēra soli tuvāk Belam Iblisam.

Viņi nemūžam nepagūs laikā, viņa klusi sacīja.

To es zinu, viņš aizžņaugtā balsī atbildēja. Bet, jo vairāk iebrucēju iznīcināsim tagad, jo mazāk būs to, ar kuriem mums vajadzēs cīnīties, kad lejā nāks pārējie.

Bels Ibliss atkal paraudzījās Marai pār plecu.

Kad viņiem būs ķīlnieki, viņš klusi piebilda.

Nodārdēja vēl pēdējais smagā spridzekļ šāvēja šāviens, bija dzirdams neskaidrs metālisks troksnis, un tad iestājās klusums.

Ak, vai, ievaidējās Trīpio. kas, kaktā iespiedies, centās būt pēc iespējas nepamanāmāks. Domāju, ka drošības durvis ir pagalam.

Priecājos, ka esi šeit un vari mums to paziņot, Hens nikni teica.

Viņa acis nemierīgi šaudījās pa Vinteras guļamistabu. Lea zināja, ka tam vairs nav jēgas viss, ko viņi varēja izmantot aizsardzībai, jau bija novietots vajadzīgajās vietās. Vinteras gulta un kumode aizsedza abas durvis, un skapis bija aizbīdīts līdz logam un nogāzts uz sāniem, lai kalpotu kā aizsegs šaušanai. Un tas bija viss. Līdz brīdim, kad uzbrucēji ielauzīsies pa vienām no durvīm, viņiem neatlika nekas cits, kā gaidīt.

Lea dziļi ievilka elpu, pūlēdamās nomierināt sirdi, kas sitās kā negudra. Kopš bija sākušies pirmie nolaupīšanas mēģinājumi uz Bimmisāri, viņa allaž bija domājusi, ka Impērija medī viņu un tikai viņu vien. Tā nebija diez cik patīkama doma, bet pēckara gados Lea ar to jau bija paguvusi aprast.

Šoreiz bija savādāk. Šoreiz viņi nebija ieradušies pēc Leas un viņas nedzimušajiem dvīņiem, viņi gribēja atņemt viņai bērnus. Izraut mazuļus viņai no rokām, aizvest kaut kur tālu, un viņa bērnus varbūt vairs nekad neredzēs.

Lea cieši sažņaudza spridzekļšāvēja spalu. Nē. Tas nenotiks. Viņa to nepieļaus.

Ārpusē bija dzirdams neskaidrs troksnis plīsa koks.

Dīvāns pagalam, Hens nomurmināja.

Vēl viens troksnis…

Un krēsls arī. Tā jau es domāju, ka tie viņus ilgi neaizkavēs.

Tomēr bija vērts pamēģināt. sacīja Lea.

-Jā.

Hens pie sevis nosprauslojās.

Redzi nu es tev mēnešiem ilgi pūlējos iestāstīt, ka mums šeit vajag vairāk mēbeļu.

Lea piespiesti pasmaidīja un saspieda viņa roku. Hens pat šādā situācijā prata pajokot.

Neko tamlīdzīgu tu man neteici, viņa sacīja. Tu taču nekad neesi šeit.

Lea atskatījās uz Vinteru, kas sēdēja uz grīdas zem caurspīdīgā metāla loga, katrā rokā turēdama pa bērnam.

Kā viņiem klājas?

Man šķiet, ka viņi mostas, Vintera čukstus atbildēja.

Jā, tā ir, Lea apstiprināja, domās ātri samīļodama katru mazuli un nomierinādama viņus, cik vien tas šādā brīdī bija iespējams.

Pacenties, lai viņi neraud, nomurmināja Hens. Mūsu draudziņiem tur, ārā, nekāda palīdzība nav vajadzīga.

Lea palocīja galvu, juzdama, ka sirds sažņaudzas. Abām guļamistabām viņu un Vinteras bija durvis, kas veda uz apartamentu dzīvojamām telpām. Uzbrucējiem bija jānoskaidro, aiz kurām no tām atrodas viņu mērķis. Ņemot vērā, kādi ieroči bija viņu rīcībā, nepareiza izvēle aizkavētu viņus tikai uz dažām minūtēm, bet arī dažām minūtēm varēja būt izšķiroša nozīme ciņa uz dzīvību un nāvi.

No viņu guļamistabas puses atskanēja smagā spridzekļšāvēju dobjais šāviens, un Lea mirkli atkal varēja elpot. Bet tikai mirkli. Sekundi vēlāk tā pati skaņa atkārtojās, šoreiz pie Vinteras guļamistabas durvīm. Ieraudzījuši divas durvis. Impērijas karavīri bija nolēmuši uzlauzt tās abas.

Lea pagriezās pret Henu, un viņu skatieni sastapās.

Tas viņus tomēr aizkavēs, viņš sievai atgādināja.

Vārdi skanēja nomierinošāk par tajos ietverto jēgu.

Viņiem jāsadala savi spēki. Mēs joprojām iegūstam laiku.

Ja vien tas mums dotu kādu iespēju. Lea teica, veltīgi pārlaizdama skatienu istabai.

Gadiem ilgi ceļojot pa galaktiku Dumpinieku Savienības uzdevumā, Vintera bija paradusi ar lieku mantību sevi neapgrūtināt, un šajā istabā gluži vienkārši vairs nebija nekā, ko viņi varētu izmantot.

Ārpusē bija dzirdama vēl viena zalve, tai sekoja kluss troksnis, kāds rodas, šķeļot koksni. Ar parastajām koka guļamistabas durvīm viņi drīz būs tikuši galā. paliks tikai iesējās drošības durvis. Lea vēlreiz paraudzījās uz visām pusēm, no izmisuma viņas domas sāka aizmigloties. Skapis, gulta, kumode vairāk nekā nebija. Tikai drošības durvis, caurspīdīgā metāla logi un kailas sienas.

Kailas sienas…

Lea piepeši un kā no jauna attapa, ka viņai rokā taču ir gaismas zobens.

Hen kāpēc lai mēs gluži vienkārši neizietu no šejienes ārā? viņa sacī ja, uzliesmojot pirmajai piesardzīgas cerības dzirkstelītei. Es varu ar gaismas zobenu izgriezt mums eju uz blakus apartamentiem. Un mums nebūtu tur jāpaliek mēs varētu būt likuši līdz gaiteņa vidum, kad viņi izlauzis šīs durvis.

Jā, es jau par to iedomājos, Hens negribīgi teica. Nelaime tā, ka viņi varbūt arī ir par to iedomājušies.

Lea norija siekalas. Jā, Impērijas karavīri noteikti ir paredzējuši, ka viņi var kaut ko tādu mēģināt.

Kā būtu, ja inēs nolaistos lejā? viņa neatlaidās. Vai uzrāptos augšā? Vai tu domā, ka viņi ir gatavi ari tam, ka mēs varētu bēgt caur griestiem?

Tu esi redzējusi Trounu darbībā, asi atteica Hens. Ko tu domā?

Lea nopūtās mazā cerību dzirkstelīte izdzisa. Viņam bija taisnība. Ja šo uzbrukumu dižadmirālis bija izplānojis pats personīgi, viņi tikpat labi varēja atvērt drošības durvis un padoties tūlīt. Viss, ko viņi varētu izdomāt, jau ir paredzēts līdz pēdējam sīkumam. katrai viņu darbībai ir ieplānota pretdarbība.

Viņa asi papurināja galvu.

Nē, Lea skaļi teica. Viņš nav nemaldīgs. Mēs esam pārspējuši viņu agrāk, pārspēsim ari šoreiz.

Viņa apgriezās apkārt, lai paskatītos uz Vinteru un dvīņiem, kas joprojām gulēja zem loga.

Logs…

Labi, Lea gausi sacīja. Kā būtu, ja mēs izietu ārā pa logu?

Hens raudzījās viņā platām acīm.

Izietu pa logu uz kurieni?

Kur vien varētu nokļūt, Lea atbildēja.

Spridzekļšāvēja šāviņi tagad sitās pret drošības

durvīm.

Uz augšu, uz leju, uz sāniem man vienalga.

No Hena sejas vēl aizvien nebija nozudusi pārsteiguma izteiksme.

Mīļā, tu varbūt neesi ievērojusi, ka tās ir gludas mūra sienas. Pat Čūbijs bez alpīnista piederumiem nevarētu pa tām rāpties.

Tāpēc jau viņi ari negaida, ka mēs varētu no šejienes izkļūt tādā veidā, Lea teica, atkal paskatīdamās uz logu. Varbūt es varu ar gaismas zobenu izcirst kaut kādus roku un kāju balstus…

Viņa aprāvās, vēlreiz paraudzījās uz logu. Tas nebija istabas apgaismojuma izspēlēts joks logam patiešām tuvojās divi starmeši.

-Hen…

Viņš pagriezās un skatījās uz logu.

Ahā, Hens nomurmināja. Kompānija pieaug. Lieliski.

Vai tā varētu būt glābšanas komanda? Lea vilcinādamās ieteicās.

Šaubos, Hens papurināja galvu, pētīdams tuvojošās gaismas. Pagājušas tikai dažas minūtes, kopš sākās šaušana. Pagaidi mirkli…

Lea pavērās atpakaļ. Starmeši aiz loga bija sākuši mirkšķināt. Viņa vēroja to izslēgšanās un ieslēgšanās ritmu, neveiksmīgi pūlēdamās noteikt, kas tas ir par šifru…

Kapteini Solo! satraukti ierunājās Trīpio. Kā jūs zināt, es brīvi pārvaldu sešus miljonus sazināšanās veidu…

Tas ir Čūbijs, Hens viņu pārtrauca un, pierausies kājās, māja pie loga ar abām rokām.

… un šis signāls pieder pie šifra, ko izmanto profesionāli kāršu spēlmaņi, kad viņiem ir darīšana ar…

Mums jātiek vaļā no šī loga, sacīja Hens, pamezdams skatienu uz durvīm. Lea?

Labi.

Lea nometa spridzekļšāvēju un piecēlās kājās ar gaismas zobenu rokā.

… ar trešā vai ceturtā spēles dalībnieka blēdišanos…

Apklusti, Zeltamute, Hens uzbļāva Trīpio, palīdzēdams Vinterai ar dvīņiem tikt prom no loga.

Gaismas ārpusē ātri tuvojās, un tagad Lea uz pilsētas uguņu fona jau varēja saskatīt Vanaga aprises. Galvā viņai pazibēja atmiņas: kad uz Bpfasas viņu mēģināja nolaupīt nogriji. tie kā ēsmu bija izmantojuši viltus Vanagu. Bet Impērijas karavīri nebūtu iedomājušies pārkāršu spēlmaņu šifru… vai ne?

Tam gandrīz nebija nozīmes. Viņa labprātāk sastaptos ar ienaidniekiem uz kuģa borta, nekā sēdētu un gaidītu viņus te ienākam. Turklāt viņa sajutis, vai tas ir Cūbeka, vai ne, jau labu laiku pirms kāpšanas kuģī. Piegājusi pie loga, Lea iedarbināja gaismas zobenu un pacēla to augstu izstieptā rokā.

Un viņai aiz muguras, ar pēdējo sprādzienam līdzīgo troksni, telpā iegāzās drošības durvis.

Lea apcirtās, cauri dūmiem un dzirkstelēm uz mirkli pamanīja divus vīrus, kas, pagrūduši nost kumodi, nometās guļus, un tad Īlens viņu aiz rokas norāva uz grīdas. Iebrucējus piesedzoša spridzekļšāvēju zalve atsitās pret sienām un logu. Viņa izdzēsa gaismas zobenu un atkal paķēra savu spridzekļšāvēju. Viņai blakus Hens jau šāva uz iebrucējiem, pa pusei paslēpies aiz skapja, nelikdamies ne zinis par briesmām. Tagad uz sliekšņa parādījās vēl četri Impērijas karavīri, un arī viņu raidītie šāviņi sāka piedalīties skapja sašķaidīšanā. Lea sakoda zobus, šaudama tik labi, cik vien viņai to ļāva lielā pieredze un Spēks, skaidri apzinādamās, ka pretošanās ir bezjēdzīga. Jo ilgāk tiks šauts, jo lielāka iespēja, ka nomaldījies šāviņš var trāpīt kādam no viņas bērniem…

Un pēkšņi, gluži negaidot, kaut kas pieskārās viņas prātam. Tāds kā garīgs spiediens, pa pusei ierosinājums, pa pusei prasība. Un tas viņai sacīja…

Lea dziļi ievilka elpu.

Izbeidziet! viņa pārkliedza troksni. Izbeidziet šaut. Mēs padodamies.

Šāvieni kļuva retāki, tad apklusa pavisam. Nolikusi spridzekļšāvēju uz šķēpeļainā skapja, Lea pacēla rokas. Divi uz grīdas gulošie Impērijas karavīri piesardzīgi piecēlās un nāca uz viņas pusi. Lea centās neievērot Hena neticīgo apjukumu.

No balustrādes kāpņu labajā pusē pacēlās šķembu un putekļu mākonis. Drošības dienesta sargu koncentrētie šāvieni beidzot bija to sagrāvuši. Atbildes šāviens, kas tika raidīts no kāpņu laukuma, trāpīja vienam no sargiem. Balustrāde sabruka, atsviežot sargu atmuguriski atpakaļ. Viņš palika nekustīgi guļam. Mara neuzkrītoši palūkojās ap stūri, pūlēdamās kaut ko saskatīt cauri gruvešu un apžilbinošo spridzekļšāvēju uguņu jūklim. Viņa prātoja, vai visā šajā jezgā viņiem ir izdevies padarīt nekaitīgus Impērijas karavīru, kas atradās uz kāpņu laukuma.

Viņiem bija izdevies. Dūmiem izklīstot, Mara varēja saskatīt apsviluša un putekļiem klāta auguma apveidus.

Viens nošauts, viņa ziņoja, pagriezusies pret Belu Iblisu. Trīs vēl palikuši.

Turklāt visi tie, kas atrodas augšstāvā, viņš Marai atgādināja, un viņa seja bija drūma. Cerēsim, ka leģendārā Solo laime attiecas arī uz Leu, bērniem un visiem citiem, ko viņi saņems ciet kā ķīlniekus.

Jūs jau otru reizi pieminat ķīlniekus, Mara sacīja.

Bels Ibliss paraustīja plecus.

Viņi no šejienes var izkļūt tikai ķīlnieku aizsegā, viņš teica. Un esmu pārliecināts, ka viņi to zina. Vēl viņi varētu doties uz augšu, un es jau liku Kelrisienam kopā ar dažiem kaujiniekiem noslēgt pieeju gaisa telpai virs pils. Tā kā turbolifts ir bloķēts, viņiem atliek vienīgi šīs kāpnes.

Mara cieši raudzījās viņā, un piepeši viņai pārskrēja ledaini drebuļi. Vispārējā steigā un jucekli kopš tas viss bija sācies, Marai nebija bijis laika apstāties un pārdomāt situācijas nianses. Bet tagad Bela Iblisa vārdiem un viņas pašas tālajām atmiņām apvienojoties, pār Maru nāca žilbinoša apjausma.

Pāris mirkļu viņa palika stāvam un pārdomāja, vai tā ir īstenība vai viņas pašas iztēles auglis. Bet viss saskanēja. Loģiski, taktiski spoži, ar nepārprotamu dižadmirāļa Trouna zīmogu. Tai vajadzēja būt īstajai atbildei.

Un tas būtu izdevies… ja neatgadijusies viena kļūme. Trouns acīmredzot nezināja, ka viņa ir šeit. Vai arī nebija noticējis, ka viņa patiešām bijusi Imperatora Labā Roka.

Es būšu atpakaļ, Mara sacīja Belam Iblisam un, pagājusi viņam garām, aizsteidzās prom pa gaiteni.

Viņa nogriezās ap stūri un nokļuva šķērsgaitenī. Tur Mara uzmanīgi nopētīja rotājumu joslu sienas augšdaļā. Kaut kur bija jābūt tikko saskatāmajai zīmei, ko viņa meklēja.

Te tā bija. Mara apstājās pie šķietami pavisam parasta paneļa un paraudzījās uz abām gaiteņa pusēm. Debesbraucējs un Orgena Solo varētu uztvert viņas pagātnē iegūtās zināšanas bez aizdomām, taču Mara šaubījās, vai pārējie pils iemītnieki būtu tik saprotoši. Bet gaiteni neviena nebija. Pastiepusies līdz rotājumu joslai, viņa iebāza divus pirkstus atbilstošajos ierobījumos, ļaujot tur paslēptajiem sensoriem sajust rokas siltumu.

Un panelis ar klusu klikšķi atvērās.

Mara ieslīdēja iekšā, aizvēra aiz sevis paneli un palūkojās apkārt. Imperatora slepenās ejas, izbūvētas vairāk vai mazāk paralēli turboliftiem, nepieciešamības dēļ bija šauras un saspiestas. Bet tās bija labi apgaismotas, pasargātas no putekļiem un ar labu skaņas izolāciju. Un, vissvarīgākais viņa pa tām varēja nokļūt līdz galveno kāpņu viesu sagaidīšanas laukumam, apejot Impērijas izlūkvienības karavīrus.

Pēc divām minūtēm Mara jau bija trīs kāpņu posmus augstāk, pie izejas uz stāvu, kur atradās Orgenas Solo apartamenti. Pāris reižu dziļi ievilkusi elpu, sagatavojusi sevi cīņai, viņa caur paneli izgāja gaiteni.

Tā kā trīs stāvus zemāk noritēja kauja, Mara bija nospriedusi, ka pie izejas uz kāpnēm atradīs vēl vienu aizmugures sargposteni. Viņa nebija kļūdījusies: divi viri tagad jau labi zināmajos pils drošības dienesta formas tērpos bi ja pieplakuši pie sienas ar muguru pret Maru un modri vēroja gaiteņa tālāko galu. Smagā spridzekļ šāvēja troksnis, kas skanēja no pretējā gala, bija pietiekams, lai apslāpētu viņas soļus, un šķiet, ka neviens no abiem sargiem pat nenojauta Maras klātbūtni, kad viņa tos nošāva. Ātri pārliecinājusies, ka šie viri kaujā vairs nepiedalīsies, Mara devās pa gaiteni uz Orgenas Solo apartamentiem.

Kad viņa tur iegāja, uzmanīgi sperot soļus cauri ārdurvju gruvešiem, šāvienus piepeši nomainīja sprādziens.

Mara sakoda zobus kad šaušana atjaunojās, bija dzirdams, kā sajaucas aizstāvju un uzbrucēju raidītie šāvieni. Ja viņa tagad skries taisni iekšā, nevis pielavisies slepus vai paslēpsies aiz kāda aizsega, tā būs droša nāve. Bet, ja viņa mēģinās pārvietoties piesardzīgāk, kādu no tiem, kas atradās iekšā, varbūt nogalinās, pirms Mara pagūs ieņemt šaušanas pozīci ju.

Ja vien…

Lea Orgenu Solo. viņa mēmi sauca, tiekdamās pie uzrunātās caur Spēku, kā bija to darījusi tajā laikā, kad Kelrisiens aizgāja pēc sava šaujamā. Viņa vēl aizvien nebija pārliecināta, ka Orgena Solo var viņu sadzirdēt. Te Maru. es atrodos viņiem aiz muguras. Padodieties. Jūs mani dzirdat? Padodieties. Padodieties. Padodieties.

Un, nokļuvusi pie guļamistabas durvīm, viņa dzirdēja Orgenu Solo saucam, cenšoties pārkliegt šāvienu troksni: „lzbeidziet! Izbeidziet šaut! Mēs padodamies!"

Mara piesardzīgi pavērās uz durvīm. Tur viņi bi ja: četri Impērijas karavīri, kas stāvēja kājās vai bi ja nometušies ceļos pie nomelnējušajām stenderēm, spridzekļ šāvējus nomērķējuši uz telpu, kas atradās aiz sliekšņa. Iekšpusē kājās slējās vēl divi viri. kas bija nometušies guļus aiz sagrautajām drošības durvīm. Neviens no viņiem pat nepaskatījās uz Maras pusi.

Pasmaidījusi pie sevis ar cieši sakniebtām lūpām, Mara pacēla spridzekļšāvēju un sāka šaut.

Divus viņa nošāva, pirms pārējie paguva aptvert viņas klātbūtni. Trešais krita brīdi, kad, apcirties pret Maru, velti pūlējās nomērķēt. Ceturtajam gandrīz izdevās ieņemt šaušanas pozīciju, kad šāviens no iekšpuses nogāza viņu uz grīdas.

Pēc piecām sekundēm viss bija beidzies.

Pie dzīvības bija palicis viens Impērijas karavīrs. Tik tikko.

Mēs domājam, ka tas ir grupas komandieris, Bels Ibliss teica Henam, kad viņi abi gāja pa gaiteni uz medicīniskās aprūpes nodalījumu. Iespējams majors Himrons. Bet droši mēs to zināsim tikai tad, kad viņš atgūs samaņu. Ja atgūs.

Hens palocīja galvu, garāmejot uzmezdams ašu skatienu vēl vienam satraukta izskata sargu pārim. Šī nelielā izgāšanās vismaz bija sapurinājusi pils drošības dienestu. Bija jau ari pēdējais laiks.

Vai ir kāda nojausma, kā viņi iekļuvuši pilī?

Tas būs viens no maniem pirmajiem jautājumiem, sacīja Bels Ibliss. Viņš atrodas intensīvās aprūpes palātā mums jāiet šeit.

Kad ieradās Hens un Bels Ibliss, Lendo un viens no medicīnas darbiniekiem gaidīja viņus pie palātas durvīm.

Vai neviens nav cietis? Lendo jautāja, ātri nopētīdams draugu no galvas līdz kājām. Uzsūtīju Cūbiju augšā, bet man tika pavēlēts palikt pie apcietinātā.

Nevienam nekas nekaiš, Hens viņu nomierināja.

Bels Ibliss pa to laiku pagāja garām Lendo un pavilka medicīnas darbinieku sāņus.

Cūbijs uznāca augšā, pirms biju aizgājis, un viņš palīdz Leai un Vinterai iekārtoties citās telpās. Starp citu. paldies, ka atlidoji pēc mums.

Nav par ko, Lendo noņurdēja. Jo īpaši tāpēc, ka varējām tikai noskatīties. Nevarējāt vēl divas minūtes paciesties ar tiem šaušanas paraugdemonstrējumiem?

Neskaties uz mani, puis, Hens atcirta. To noteica Mara, nevis es.

Šķita, ka Lendo sejai pārslīd ēna.

Pareizi. Mara.

Hens caur pieri paraudzījās viņā.

Kā to saprast?

Nezinu, Lendo, galvu purinādams, atbildēja. Kaut kas man joprojām neliek mieru. Atceries to reizi Karda bāzē uz Mirkras, kad Trouns uzbruka un mums bija jāslēpjas mežā?

Tu sacīji, ka esi viņu jau agrāk kaut kur redzējis, teica Hens.

Šī Lendo piezīme arī viņam jau vairākus mēnešus bija aizķērusies zemapziņā.

Vai esi atcerējies, kur tieši?

Vēl ne, norūca Lendo. Bet esmu tuvu pareizajai atbildei. Es to zinu.

Hens skatījās uz Belu Iblisu un medicīnas darbinieku un domāja par to, ko atceļā no Mirkras viņam bija sacījis Lūkass. Mara vaļsirdīgi pateikusi viņam, ka grib viņu nogalināt.

Lai kur tu būtu viņu redzējis, šķiet, ka tagad viņa ir mūsu pusē.

Jā, Lendo drūmi noburkšķēja. Varbūt.

Bels Ibliss ar rokas mājienu aicināja viņus pie sevis.

Mēs mēģināsim viņu pamodināt, viņš teica. Nāciet.

Viņi iegāja palātā. Ap intensīvās aprūpes gultu stāvēja pusducis medicīnas darbinieku un slimnieku kopēju robotu, kā arī trīs no Akbara augstākajiem drošības dienesta virsniekiem. Kad Bels Ibliss bija pamājis ar galvu, viens no medicīnas darbiniekiem kaut ko izdarīja pie ārstnieciskā apsēja ap Impērijas karavīra augšdelmu, un, kad Hens un Lendo nostājās pie gultas, viņš piepeši ieklepojās un, plakstiem notrīsot, atvēra acis.

Majors Himrons? viens no drošības dienesta virsniekiem vaicāja. Vai jūs mani dzirdat, major?

Jā, Impērijas karavīrs izdvesa, pāris reižu samirkšķinājis acis.

Viņa acis klīda no viena cilvēka pie olra… un Henam šķila, ka viņš piepeši kļūst modrāks.

-Jā, viņš atkārtoja jau stingrākā balsī.

-Jūsu uzbrukums cietis neveiksmi, virsnieks viņam sacīja. Visi jūsu vīri ir miruši, un pagaidām mēs vēl neesam droši, ka jūs izdzīvosiet.

Himrons nopūtās un aizvēra acis. Bet modrā izteiksme viņa sejā saglabājās.

Karalaika risks, viņš noteica.

Bels Ibliss noliecās uz priekšu.

Kā jūs iekļuvāt pili, major?

Laikam gan tagad… tam vairs nav nozīmes, Himrons nočukstēja.

Viņa elpa kļuva smagāka.

Durvis sētas pusē. Tur kādreiz… ierīkota… slepena eja. Aizslēgta no iekšpuses. Viņa mūs ielaida.

Kāds jūs ielaida? jautāja Bels Ibliss. Kas?

Himrons atvēra acis.

Mūsu kontaktpersona šeit. Vārdā… Džeida.

Bels Ibliss uzmeta Henam satrauktu skatienu.

Mara Džeida?

Jā.

Himrons atkal aizvēra acis un izdvesa dziļu nopūtu.

Impērijas… īpašo uzdevumu aģente. Ko reiz sauca… par Imperatora Labo Roku.

Viņš apklusa un šķita ieslīgstam gultā mazliet dziļāk.

Sobrid vairāk nevaru atļaut, ģenerāli Bel Iblis, vecākais medicīnas darbinieks teica. Viņam nepieciešams miers, un mums jāstabilizē viņa stāvoklis.

Iespējams, ka pēc dienas vai divām viņš bus gana stiprs, lai jūs varētu viņu iztaujāt vairāk.

Tas nekas. virzīdamies uz durvīm, sacīja viens no drošības dienesta virsniekiem. Viņš pateica mums pietiekami daudz, lai mēs varētu sākt rīkoties.

Pagaidiet mirkli, Hens uzsauca, iedams viņam nopakaļ. Uz kurieni jūs ejat?

Un kā jūs domājat ? virsnieks atcirta. Eju apcietināt Maru Džeidu.

Pamatojoties uz Impērijas virsnieka vārdiem?

Viņš nevar rīkoties savādāk. Solo, uzlicis roku Henam uz pleca, klusi-teica Bels Ibliss. Pēc tik nopietnas apsūdzības piesardzības dēļ tiek pieprasīta aizdomās turamās personās apcietināšana. Neraizējieties, mēs noskaidrosim šo pārpratumu.

Noteikti, Hens pārliecināti sacīja. Impērijas aģente, ko tu neteiksi viņa tur, augšā, noknieba vismaz trīs no viņiem…

Lendo sejas izteiksme lika viņam apklust.

Lendo?

Kelrisiens gausi pievērsās viņam.

Tā ir, viņš klusi noteica. Tur es viņu pirmoreiz redzēju. Viņa bija viena no jaunajām dejotājām Džeba Huta mājā uz Tatūnas, kad mēs organizējām tavu glābšanu.

Hens sadrūma.

Pie Džeba?

Jā. Un neesmu pārliecināts… bet visā tajā juceklī, kad mēs grasījāmies doties uz Kerkūnu, man šķiet, ka viņa vaicāja Džebam, vai nedrīkst doties līdzi uz Jūras Burku. Nē, nevis vaicāja, bet lūdzās.

Hens palūkojās lejup uz bezsamaņā guļošo majoru Himronu. Imperatora Labā Roka? Un Lūkass bija teicis, ka Mara grib viņu nogalināt…

Viņš atvairija šīs domas.

Man vienalga, kur viņa kādreiz bijusi, Hens sacīja. Viņa tomēr izglāba mūs no tiem Impērijas karavīriem. Nāc, palīdzēsim Leai un dvīņiem iekārtoties jaunajā vietā. Un tad apspriedīsim, kas te īsti notiek.

10. nodala

Kards bija pārliecināts, ka Vistlera vīna bārs Virpulis uz Troganas ir viens no spilgtākajiem piemēriem tam. kā labu ideju iznīcina tās radītāju nespēja izdomāt visu līdz galam. Bārs atradās Troganas visapdzīvotākā kontinenta piekrastē, un tas bija uzcelts ap dabisku veidojumu, ko sauca par Dzeramkrūzi bļodveidīgu klints iedobumu, kura pamatne bija atvērta jūrai. Sešas reizes dienā Troganas spēcīgie paisumi un bēgumi ūdens līmeni iedobumā vai nu pazemināja, vai paaugstināja, šajā procesā pārvēršot to par balti putojošu atvaru. Vīna bāra galdiņi bija sakārtoti koncentriskos apļos ap iedobumu, un veidojās jauks līdzsvars starp greznību un aizraujošu dabas rotaļu lieliska iespēja pievilināt miljoniem cilvēku un citplanētiešu, kam patika šāds apvienojums.

Vismaz tā bi ja domājuši projektētāji un viņu atbalstītāji. Par nelaimi, viņi nebija ievērojuši trīs apstākļus: pirmkārt to, ka tūristu pieplūdums šādās vietās ir atkarīgs no ši tirgus untumiem; otrkārt, kad visiem apnika jūsmot par Virpuļu atrašanās vietu vien, to vajadzēja pārveidot, pielāgojot cita veida izpriecām, bet tam par šķērsli bija centralizētais projekts; un, treškārt, pat ja šādi pārveidojumi būtu izdarīti, tos aizskalotu Dzeramkrūzes sabangotie ūdeņi.

Kaliasas-sedž-Lilū ļaudis uz Berčestas, tūristu interesei noplokot, bija pārvērtuši savu pilsētu par tirdzniecības centru. Troganas iedzīvotāji Vistlera Virpuli bija gluži vienkārši pametuši.

Es nemitējos cerēt, ka šo vietu kāds nopirks un pārbūvēs, Kards piezīmēja, pārlaizdams skatienu tukšajiem galdiņiem un sēdekļiem.

Viņi abi ar Eivzu pa kādu no ejām starp galdiņiem tuvojās Dzeramkrūzei un cilvēkam, kas viņus tur gaidīja. Pamestības gadi, protams, bija atstājuši savu iespaidu, tomēr šī vieta nemaz tik slikti neizskatījās.

Arī man te vienmēr patika, piekrita Eivzs. Mazliet trokšņaini, bet tā jau mūsdienās ir visur.

Noklausīties sarunu pie blakusgaldiņa noteikti ir pagrūti, teica Kards. Tas vien ceļ šis vietas vērtību. Sveiks, Gilespij.

Kard.

Gilespijs sveicienam palocīja galvu, piecēlās no galdiņa un sniedza roku.

Man jau sāka likties, ka tu nemaz neparādīsies.

Sapulce sāksies tikai pēc divām stundām, Eivzs viņam atgādināja.

Ak, ko nu, Gilespijs ar blēdīgu smaidu sacīja. Vai tad Talons Kards kādreiz ir kaut kur ieradies laikā? Lai gan jūs būtu varējuši aiztaupīt sev pūles mani cilvēki jau visu ir pārbaudījuši.

Es to augsti vērtēju, teica Kards.

Tas gan, protams, nenozīmēja, ka viņš grasās atsaukt savus ļaudis, kas nodarbojās ar to pašu. Sajūtot uz pakauša Impērijas dvašu un zinot, ka garnizons atrodas tikai divdesmit kilometrus tālāk, papildu piesardzība nebija lieka.

Vai tev ir viesu saraksts?

Te būs, — sacīja Gilespijs un, paņēmis datorbloknotu, sniedza to Kardam. Baidos, ka tas nav tik garš, kā bi ju cerējis.

Būs jau labi. Kards viņu nomierināja, pārlaizdams acis sarakstam.

Tas noteikti nebi ja garš, bet ļoti izmeklēts daži no izcilākajiem kontrabandistiem bija ieradušies paši personīgi. Brasks, Partaha, Ellors. Dreviss tie bija no Billija grupas. Billijs pats vairs neko daudz apkārt neklejoja. Maziks, zehetbra Klingans, Ferjē…

Viņš strauji pacēla galvu.

Ferjē? Kards jautāja. Nailzs Ferjē, kosmosa kuģu zaglis?

Jā, tas ir viņš, saraucis pieri, apstiprināja Gilespijs. Viņš nodarbojas arī ar kontrabandu.

Viņš strādā arī Impērijas labā, atcirta Kards.

Tāpat kā mēs, paraustīja plecus Gilespi js. Pēdējā laikā esmu dzirdējis, ka arī tu.

Es nerunāju par preču kontrabandu no vai uz Impērijas pasaulēm, teica Kards. Es runāju par tiešu darbošanos dižadmirāļa Trouna uzdevumā. Par tādu mazu darbiņu veikšanu kā, piemēram, tā cilvēka nolaupīšana, kas atklāja viņam Katanas flotiles atrašanās vietu.

Gilespija seja manāmi saspringa. Iespējams, ka viņš atcerējās trako bēgšanu no Ukio tikai vienu soli pa priekšu Impērijas armi jai, kas tur ieradās tajos pašos Katanas flotiles kuģos.

To izdarīja Ferjē?

Un šķiet, ka tas viņam sagādāja prieku, Kards viņam atbildēja, izvilkdams rāciju un ieslēgdams to. Lečton?

Klausos, no rācijas tūlīt pat atskanēja Lečtona balss.

Kā izskatās garnizonā?

Kā morgā, kad tur ir izejamā diena, Lečtons īgni atteica. Vismaz trīs stundas nav bijis nekādas kustības nedz iekšā, nedz ārā no tā.

Kards savilka uz augšu uzaci.

Vai patiesi? Interesanti. Un kā ar lidojumiem? Un vai ir manāma kāda rosība garnizona teritorijā?

Ne vēsts nedz no viena, nedz otra, sacīja Lečtons. Nopietni, Kard, izskatās, ka tā vieta ir pilnīgi bez dzīvības. Droši vien tikuši pie jaunām apmācību hologrammām un nodarbojas ar tām iekštelpās, vai tamlīdzīgi.

Kards piespiesti pasmaidīja.

Jā, esmu pārliecināts, ka tā arī ir. Labi, turpini viņus novērot. Nekavējoties ziņo man, ja sākas jebkāda veida darbības.

Sapratu. Sarunu beidzu.

Kards izslēdza rāciju un atlika to vietā pie vidusjostas.

Impērijas karavīri no garnizona nekur nepārvietojas, viņš pārējiem teica. Acīm redzami nav pilnīgi nekādas kustības.

Vai tad tieši tas nav mums vajadzīgs? vaicāja Gilespi js. Viņi nevar uzbrukt mūsu sanāksmei, ja snauž savās barakās.

Piekrītu, Kards pamāja. No otras puses, neesmu nekad dzirdējis, ka Impērijas garnizonam būtu brīvdienas.

Vērā ņemams arguments, atzina Gilespijs. Ja nu vienīgi Trouna lielās kampaņas dēļ visi šie trešās šķiras garnizoni palikuši tukši.

-Tad viņiem būtu vēl lielāks iemesls doties ikdienas apgaitās un uzskatāmi demonstrēt armijas klātbūtni, sacīja Kards. Tāds vīrs kā dižadmirālis Trouns paļaujas uz savu pretinieku iztēli, ja patiesībā viņa spēki kādā vietā nav nemaz tik lieli.

Varbūt mums vajadzētu sanāksmi atcelt, ierosināja Eivzs, nemierīgi atskatīdamies uz izeju. Var gadīties, ka viņi sagatavojuši mums lamatas.

Kards raudzījās garām Gilespijam uz putojošo ūdeni, kas apšļāca Dzeramkrūzes sienas. Pēc divām stundām ūdens līmenis nokritīsies viszemāk, un te būs daudz klusāk kā parasti, tāpēc viņš bija noteicis, ka sanāksmei jāsākas tieši tajā laikā. Ja viņš to tagad atsauks… atzīsies visu to kontrabandas dižgaru priekšā, ka Impērija liek Talonam Kardam baidīties pašam no savas ēnas…

Nē, viņš lēnām noteica. Mēs paliksim. Galu galā. mūsu viesi te nesēdēs, būdami galīgi bezpalīdzīgi. Un par jebkurām varas pārstāvju kustībām, kas vērstas pret mums, mēs tiksim attiecīgi brīdināti.

Viņš tikko jaušami pasmaidīja.

Patiesību sakot, ir gandrīz vērts riskēt, lai redzētu, kas viņiem padomā.

Gilespijs paraustīja plecus.

Varbūt viņi vispār neko pret mums neperina. Varbūt mums izdevies tik labi apmuļķot Impērijas izlūkdienestu, ka viņi par šo sanāksmi pilnīgi neko nezina.

Tas diez ko neizklausās pēc Impērijas izlūkdienesta, ko mēs visi pazīstam un mīlam, apkārt skatīdamies, sacīja Kards. Mūsu rīcībā vēl ir divas stundas. Palūkosim, kā varam sagatavoties nejaušībām, labi?

Kamēr viņš izklāstīja savus priekšlikumus, viņi sēdēja pie galdiņiem klusēdami, gan atsevišķās personas, gan nelielās grupas… un, kad Kards bija beidzis un paraudzījās uz klātesošajiem, viņš saprata, ka nav viņus pārliecinājis.

Brasks to pateica skaļi.

Tu runāji labi, Kard, brabs sacīja, tievajai mēlei izšaujoties starp lūpām un nogaršojot gaisu. Varētu pat teikt kaismīgi, ja šis vārds būtu uz tevi attiecināms. Bet tu mūs nepārliecināji.

Vai es patiesi jūs nepārliecināju, Brask? atcirta Kards. Vai arī man tikai neizdevās pārvarēt jūsu nevēlēšanos nostāties pret Impēriju?

Izteiksme Braska sejā nemainījās, bet tās bakurētainā, pelēkzaļā āda tas bija gandrīz vienīgais, ko varēja saredzēt ārpus viņa bruņutērpa kļuva mazliet pelēcīgāka.

Impērija par kontrabandas precēm labi maksā, viņš teica.

Un par vergiem arī? Partaha noprasīja dziedošajā hodinu valodā.

Viņas čūskām līdzīgie galvas piedēkļi vieglītēm saskārās, kad viņa aizcirta muti, izrādot nicinājumu pa hodinu modei.

Un par nolaupītajiem cilvēkiem un citām būtnēm? Tu neesi labāks par Ilutu.

Viens no Braska miesassargiem savā sēdekli sakustējās — Kards zināja, ka šis virs kopā ar Brasku bija izglābies no verdzības pie Džeba Huta, kad Lūkass Debesbraucējs un viņa sabiedrotie nocirta šai organizācijai galvu.

Neviens, kas pazina Hutu, tā neteiktu, viņš norūca un uzsvaram ar stīvu pirkstu uzsita pa galdu.

Mēs neesam sanākuši kopā, lai strīdētos, Kards sacīja, iekams Partaha vai kads no viņas pavadoņiem paguva atbildēt.

Un kāpēc mēs šeit esam? ierunājās Maziks, atgāzies sēdeklī.

Viņš sēdēja starp ragainu gotalu un sievieti ar skaistu, bet tukšu seju. Viņas mati bija sakārtoti sarežģītās, ap pusduci emaljētu adatu apvītās pīnēs.

Piedod, Kard, bet tas stipri izklausās pēc vervēšanas Jaunās Republikas armijā.

Jā, un vienu tādu Hens Solo mums jau noturēja, piekrita Dreviss, uzsliedams kājas uz galda. Billi js jau teica, ka viņš nav ieinteresēts pārvadāt Jaunās Republikas kravas.

Pārāk bīstami, Klingans iestarpināja, purinādams savas melnbalti svītrotās krēpes. Ļoti. ļoti bīstami.

Tiešām? tēlodams pārsteigumu, sacīja Kards. Kāpēc tad tas ir tik bīstami?

Tu laikam joko, norūca zehetbra, atkal papurinādams krēpes. Ņemot vērā, cik bieži Impērija uzbrūk Jaunās Republikas kravu pārvadājumiem, mēs riskējam ar dzīvību katru reizi, kad paceļamies gaisā.

Tātad jūs apgalvojat, secināja Kards, ka Impērijas spēks aizvien vairāk apdraud mūsu darījumus?

Ak, nē, tā neies cauri, Kard, teica Brasks, pakratīdams viņam ar lielo pirkstu. Tu mūs nepārliecināsi iesaistīties savā intrigā, iztulkodams mūsu vārdus tā, kā tev izdevīgāk.

Nekādas intrigas neesmu ierosinājis, Brask, sacīja Kards. Es tikai ierosināju piegādāt Jaunajai Republikai jebkuru noderīgu informāciju, kas mums taptu zināma, kārtojot savus darījumus.

Un tu nedomā, ka Impērijai tamlīdzīga mūsu darbošanās šķitīs nepieņemama? jautāja Brasks.

Kopš kura laika mums rūp. ko Impērija par mums domā? atcirta Partaha.

Kopš tās priekšgalā atrodas dižadmirālis Trouns, Brasks atklāti atbildēja. Esmu dzirdējis nostāstus par šo karakungu, Partaha. Tas bija viņš, kas piespieda manu pasauli pakļauties Impērijai.

Tad jau lev ir iemesls vērsties pret viņu, Gilespijs aizrādīja. Ja tev bail no tā, ko Trouns varētu tev nodarīt tagad, padomā, kas notiks, ja visa galaktika atkal nonāks Impērijas varā.

Mums nekas nenotiks, ja mēs neuzstāsimies pret viņu, Brasks neatlaidās. Viņiem mūsu pakalpojumi ir pārāk vajadzīgi.

Tā ir jauka teorija, ierunājās kāda balss grupas aizmugurē. Bet varu jums tūlīt pateikt, ka tā nav plika graša vērta.

Kards pievērsās runātājam. Tas bija liels, spēcīga auguma cilvēks ar tumšiem matiem un bārdu, zobos viņš turēja tievu, neaizdegtu cigāru.

Un jūs esat… vaicāja Kards, lai gan bija pilnīgi pārliecināts, ka zina, kas ir šis virs.

Nailzs Ferjē, vīrietis nosauca savu vārdu. Un varu jums pateikt skaidri un gaiši tas, ka nebāžat degunu Trouna darīšanās, jūs neglābs, ja viņš būs nolēmis, ka grib jūsu galvu.

Un tomēr viņš labi maksā, teica Maziks, izklaidīgi glāstīdams savas draudzenes roku. Vismaz tā esmu dzirdējis.

Ak tā esi dzirdējis, ko? norūca Ferjē. Vai tev ir gadījies dzirdēt arī to, kā viņš mani nogrāba uz Jaunās Kovas un konfiscēja manu kuģi? Un tad iesēdināja mani ar bumbām piekrautā izlūkdienesta naktspodā un aizsūtīja izpildīt kādu draņķīgu uzdevumu viņa labā? Ak, un pakustini vēl savas smadzenes un izdomā, kāds būtu bijis sods, ja mēs ar šo uzdevumu netiktu galā.

Kards pārlaida skatienu telpai un klusēdams ieklausījās Dzeramkrūzes ūdeņu klusajos šļakstos. Solo gan Ferjē līdzdalību šajā lietā bija aprakstījis citādi, un viņš sliecās piekrist Solo uzskatiem par šo kosmosa kuģu zagli. Tomēr pastāvēja iespēja, ka Solo ir aplami iztulkojis notikušo. Un, ja Ferjē stāsts būtu palīdzējis pārliecināt pārējos, ka ir jānostājas pret Impēriju…

Vai tev samaksāja par pūlēm? jautāja Maziks.

Protams, ka samaksāja, Ferjē pavīpsnāja. Ne jau tur tas suns aprakts.

Man tas tomēr ir svarīgākais, Maziks teica, pagriezdamies pret Kardu. Piedod, Kard, bet es joprojām neesmu dzirdējis nevienu pārliecinošu argumentu, kāpēc man vajadzētu riskēt.

Un kā ir ar Impērijas jaunajiem panākumiem klonu radīšanā? Kards viņam atgādināja. Vai tas tevi neuztrauc?

Es par to īpaši nepriecājos, atzina Maziks. Bet, manuprāt, tā ir Jaunās Republikas, nevis mūsu problēma.

Un kad tā kļūs par mūsu problēmu? Partaha noprasīja. Kad Impērija būs aizstājusi visus kontrabandistus ar kloniem?

Neviens negrasās aizstāt mūs ar kloniem, sacīja Dreviss. Zini, Kard, Braskam ir taisnība. Mēs Impērijai esam pārāk nepieciešami, lai tā sagādātu mums nepatikšanas… protams, ja tnēs saglabājam neitralitāti.

Tieši tā, teica Maziks. Mēs esam darījumu ļaudis, un nekas vairāk. Kas attiecas uz mani, es domāju turpināt tādā pašā garā turpināt. Ja Jaunā Republika par informāciju solis vairāk nekā Impērija, es viņiem to labprāt pārdošu. Ja ne…

Viņš paraustīja plecus.

Kards palocīja galvu, slepenībā atzīdams savu sakāvi. Tālāk par šo lietu bija gatava runāt Partaha, un iespējams, ka vēl viens vai divi kontrabandisti. Varbūt Ellors duro pagaidām bija atturējies no līdzdalības sarunā, un viņa rasei tas bieži vien nozīmēja piekrišanu. Bet nevienu no pārējiem viņš nebija pārliecinājis. un, ja Kards uzstās, tas viņus tikai saniknos. Varbūt vēlāk viņi labprātīgi atzīs Impērijas draudu realitāti.

Ļoti labi, viņš teica. Domāju, ka tagad ir skaidra jūsu nostāja šajā jautājumā. Pateicos par man veltīto laiku. Varbūt varam norunāt tikšanos atkal pēc…

Un tad bez jebkāda brīdinājuma sabruka Vistlera Virpuļu aizmugures siena.

Palieciet, kur esat! cauri kņadai atskanēja skaļa balss. Skatīties uz priekšu un nekustēties. Impērijas vārdā jūs visi esat apcietināti.

Pāri savu pēkšņi sastingušo klausītāju galvām Kards, acis piemiedzis, paraudzījās uz ēkas aizmuguri. Cauri dūmiem un putekļiem viņš varēja saredzēt apmēram trīsdesmit Impērijas karavīrus, kas, divās līnijās sastājušies, gruvešus zem pazolēm šņirkstinādami, tuvojās cauri tai vietai, kur bija atradusies aizmugures siena. Abos flangos viņus nodrošināja pa baltās bruņās tērptam trieciennieku pārim. Viņiem aiz muguras, dūmakā gandrīz nesaskatāmi, aizsardzības pozīciju bija ieņēmuši divi armijas transportlīdzekļi.

Tātad viņi tomēr ieradās uz viesībām, Kards nočukstēja.

Un kuplā skaitā, viņam aiz muguras stāvošais Gilespijs aizžņaugtā balsī piekrita. Izskatās, ka tev bijusi taisnība par Ferjē.

Varbūt.

Kards palūkojās uz Ferjē, pa daļai sagaidīdams, ka ieraudzīs lielā vīra sejā triumfējošu smīnu.

Bet Ferjē uz viņu neskatījās. Viņa uzmanība bija vērsta mazliet sāņus viņš raudzījās nevis uz tuvojošamies karavīriem, bet uz to sienas daļu, kas atradās pa labi no jaunizveidotā cauruma. Kards sekoja viņa skatienam…

Un paguva pamanīt melnu, blīvu ēnu atraujam ies no sienas un nedzirdami nostājamies aiz muguras vienam trieciennieku pārim.

Bet varbūt arī ne, Kards sacīja Gilespijam, mazliet pamādams ar galvu uz ēnas pusi. Paskaties tieši pāri Ellora plecam.

Gilespi js asi ievilka elpu.

Pie velna, kas tad tas ?

Ferjē piejaucētais defels, es domāju, Kards atbildēja. Reizēm viņus sauc par rēgiem Solo man par viņiem ir stāstījis. Tas bridis ir klāt. Visi gatavi?

Mēs esam gatavi, teica Gilespi js, un viņam aiz muguras atbalsojās pārējo čuksti.

Kards ātri saskatījās ar pārējiem kontrabandistiem un viņu palīgiem. Skatienos šoku par negaidīto uzbrukumu strauji nomainīja aukstas dusmas… viņi visi bija gatavi. Ferjē defela ēna aizslīdēja līdz Impērijas karavīru rindas galam, un pēkšņi viens no triecienniekiem tika notriekts no kājām un uzkrita virsū savam pāriniekam. Tuvākie karavīri zibenīgi reaģēja, pagriezdami ieročus sānis un meklēdami neredzamo uzbrucēju.

Tagad, Kards nočukstēja.

Un ar vienu acs kaktiņu viņš redzēja, kā pāri Dzeramkrūzes malai paceļas divu spridzekļšāvēju A280 garie stobri un atklāj uguni.

Pirmā zalve trāpīja ierindas centrā, nopļaujot vairākus karavīrus, bet pārējie meklēja patvērumu tukšo galdiņu un krēslu aizsegā. Kards paspēra lielu soli uz priekšu, apgāza tuvāko galdiņu un nometās aiz tā uz viena ceļa.

Tā bija gandrīz nevajadzīga piesardzība. Impērijas karavīru uzmanība bija novērsta no gūstekņiem tikai uz vienu liktenīgu pussekundi… un tajā brīdī, kad Kards izrāva savu ieroci, visa telpa eksplodēja spridzekļšāvēju zalvēs.

Brasks un viņa miesassargi pirmajās piecās sekundēs ar saskaņotiem šāvieniem iznīcināja veselu Impērijas karavīru vadu tas liecināja, ka brabs nav aizmirsis savu algotņa pagātni. Partahas svīta bija pievērsusies ierindas otram galam, viņu ieroči bija mazāki un ne tik bīstami kā Braska smagās spridzekļšāvēju pistoles, bet ar tiem pietika, lai Impērijas karavīri nevarētu pacelt galvas no grīdas. Dreviss, Ellors un Klingans izmantoja šo priekšrocību, lai vienu pēc otra nošautu triecienniekus. Turpretim Maziks ignorēja karavīrus, bet bija pievērsies tālākam draudam viņš apšaudīja ārpusē stāvošos transportlīdzekļus.

Tā, patiesībā, bija laba ideja.

Eivz! Fein! Kards, cenšoties pārkliegt troksni, uzsauca. Koncentrējiet uguni uz kaujas ratiem.

Saucieni no Dzeramkrūzes malas viņam aiz muguras apliecināja, ka uzrunātie ir pavēli sadzirdējuši. Šāviņi pāri Karda plecam aizsvilpa uz norādīto mērķi. Viņš nedaudz paslējās pāri galdam un ieraudzīja, kā Mazika draudzene mati viņai bija izrisuši uz pleciem, un seja vairs nebija neizteiksmīga ar letāli precīzu metienu ietriec savu pēdējo emaljēto matadatu vienā no triecienniekiem. Kāds cits Impērijas karavīrs pabāza galvu no aizsega un nomērķēja uz viņu, tūlīt pat atkrizdams atkal atpakaļ Karda raidītais šāviens bija trāpījis viņam tieši krūtīs. Pāris šāviņi trāpīja galdam, aiz kura Kards slēpās gaisā uzlidoja šķēpeles, un viņš bija spiests nogulties uz grīdas. Ārpusē atskanēja spēcīgs sprādziens, tam pēc mirkļa sekoja otrs.

Un tad piepeši viss bija gala.

Kards atkal piesardzīgi paslējās virs galda. Pārējie darīja tāpat turēdami ieročus šaušanas gatavībā, viņi aplūkoja apkārtējo postažu. Klingans turēja roku saudzīgi atvirzītu nost no auguma, ar otru roku meklēdams vidusjostā pārsēju. Braska tunikā vairākās vietās bija izdeguši caurumi, un bruņas zem tās bija nomelnējušas un pārklājušās tādām kā tulznām.

Neviens nav cietis? uzsauca Kards.

Maziks iztaisnoja muguru. Pat no tāda attāluma Kards redzēja, cik balti ir pirkstu kauliņi rokai, kurā viņš turēja spridzekļšāvēju.

-Viņi nogalināja Lišmu, viņš ļoti klusi teica. Viņš pat nešāva.

Kards paraudzījās lejup uz salauzto galdu pie Mazika kājām zem tā nekustīgi gulēja gotals.

Man ļoti žēl, Kards sacīja.

Viņš neliekuļoja. Kaulam gotali allaž bija itin labi patikuši.

Man arī žēl, teica Maziks, iebāzdams spridzekļšāvēju atpakaļ makstī un lūkodamies uz Kardu kvēlošām acīm. Bet Impērijai tas būs jānožēlo vēl vairāk. Labi. Kard, pārliecinājāt mani. Kur varu parakstīt vienošanos?

Domāju, kaut kur krietni tālu no šīs vietas, atbildēja Kards, caur izgruvumu siena skatīdamies uz degošajiem kaujas ratiem.

Viņš izņēma rāciju. Ārā nemanīja nekādu kustību, bet ilgi tas neturpināsies.

Viņu palīgspēki noteikti ir jau ceļā. Lečton, Torv, jūs mani dzirdat?

Klausos, atskanēja Torva balss. Kas jums tur īsti notika?

Impērijas spēki galu galā nolēma piedalīties spēlē, Kards viņam drūmi sacīja. Pielavījās mums ar diviem kaujas ratiem. Vai jūsu posteņu tuvumā noliek kāda pārvietošanās?

Šeit ne, teica Torvs. Lai no kurienes viņi ieradās, tas nenotika caur kosmodromu.

Šeit tāpat nekas nav manāms, iestarpināja Lečtons. Garnizons joprojām ir kluss kā kaps.

Cerēsim, ka tā tas paliks vēl dažas minūtes, teica Kards. Paziņojiet pārējiem: mēs atkāpjamies uz kuģi.

Tūlīt tiks izpildīts. Uz tikšanos kuģī.

Kards izslēdza rāciju un apgriezās. Gilespijs palīdzēja Eivzam un Feinam pārrāpties pāri Dzeramkrūzes malai viņi tur bija slēpušies, iekārušies klints sienai piestiprinātās siksnās.

Labi pastrādāts, kungi, Kards viņus uzslavēja. Paldies.

Bija prieks pakalpot, Eivzs norūca, atbrīvodamies no siksnām un saņemdams no Gilespija savu šaujamo.

Kaut ūdens līmenis tobrīd bija viszemākais, Kards ievēroja, ka šļakatas samērcējušas abiem vīriem kājas līdz ceļgaliem.

Laiks pazust? Eivzs jautāja.

Ck ātri vien varam, apstiprināja Kards, pagriezdamies pret pārējiem kontrabandistiem.

Kungi, tiekamies kosmosā.

Pie Mežonīgā Kurdu nekāds slēpnis nebija ierīkots. Nekāda slēpņa, nekādas vajāšanas, arī neviens Impērijas zvaigžņu iznīcinātājs orbītā viņiem neuzglūnēja. Pēc šīm pazīmēm spriežot, starpgadījums pie Vistlera Virpuļi i varēja tikpat labi būt arī masu halucinācija.

Ja ne sagruvusī vīna bāra siena, sašautie kara rati un nepārprotami īstās degšanas pēdas. U11, protams, mirušais gotals.

Kāds ir plāns? jautāja Dreviss. Tu vēlies, lai mēs palīdzam atklāt to tevis pieminēto klonu pārvadāšanas ceļu, vai ne?

Jā, Kards viņam atbildēja. Mēs zinām, ka tas iet cauri Poderisai, tā ka meklējumi jāsāk ar Orasas sektoru.

Tas reiz gāja cauri Poderisai, Klingans aizrādīja. Trouns ir varējis pa šo laiku maršrutu mainīt.

Tomēr diez vai viņam tas ir izdevies, neatstājot nekādas pēdas, ko varam izsekot, sacija Kards. Tā. Vai esam vienojušies?

Mana grupa ir ar tevi, steidzīgi iestarpināja Ferjē. Patiesību sakot, Kard, ja vēlies, varu mēģināt dabūt taviem ļaudīm īstus kaujas kuģus.

Iespējams, ka turēšu tevi pie vārda, Kards apsolīja. Partaha?

Mēs palīdzēsim meklējumos, Partaha teica tik niknā balsī, kādā Kards nekad nebija dzirdējis viņu runājam.

Gotala nāve viņai bija tikpat liels trieciens kā Mazikam.

Iimpērijai jāsaņem mācība.

Pateicos, sacīja Kards. Mazik?

Es piekritu Partahai, viņš auksti teica. Bet domāju, ka mācībai jābūt mazliet uzkrītošākai. Jūs nodarbojieties ar savu klonu izsekošanu, bet mums abiem ar Elloru padomā kas cits.

Kards paskatījās uz Eivzu, kas paraustīja plecus.

Ja viņš grib tiem uzsist pa pirkstiem, kas mēs tādi esam. lai viņu aizturētu? uzlūkotais nočukstēja.

Arī Kards paraustīja plecus un pamāja ar galvu.

Labi, viņš sacīja Mazikam. Lai tev veicas. Pacenties necelt to, ko nevari panest.

Tā mēs nedarīsim, teica Maziks. Mēs lidojam prom — uz redzēšanos.

Kosmodroma tālākajā galā divi kuģi izdarīja pseidokustību un nozuda hiperkosmosā.

Esi palicis vienīgi tu, Brask, Kards sacīja. Ko tu saki?

No rācijas mikrofona atskanēja gara nopūta ar tikko saklausāmu balss pieskaņu viens no daudzajiem brabu žestiem, ko nebija iespējams pārtulkot.

Es nevaru un nenostāšos pret dižadmirāli Trounu, viņš beidzot teica. Sniegi ziņas Jaunajai Republikai nozīmē izsaukt uz sevi viņa dusmas un naidu.

Vēl viena balsīga nopūta.

Bet es ari netraucēšu jūsu darbības, kā ari neziņošu par tām viņam.

Godiga atbilde, palocīja galvu Kards.

Patiesību sakot, tas bija vairāk, nekā viņš no Bras-

ka tika gaidījis. Brabu bailēm no Impērijas bija dziļas saknes.

Labi. Sadalīsimies pa grupām un sanāksim atkal kopā uz Cazvas, sacīsim, pēc piecām dienām. Lai jums visiem veicas.

Pārējie apstiprināja, ka viņa vārdus dzirdējuši un izslēdza rācijas. Viņu kuģi viens pēc otra izdarīja lēcienus uz gaismas ātrumu.

Tātad mūsu neitralitātei beigas, paraudzījies navigācijas datora ekrānā, nopūtās Eivzs. Mara noģībs, kad to uzzinās. Starp citu, kad viņa atgriezīsies?

Tiklīdz būšu atradis iespēju, kā dabūt viņu šurp, Kards atbildēja, juzdamies mazliet vainīgs.

Bija jau pagājušas vairākas dienas, kopš viņš saņēma ziņu, ka Mara un Gents ir gatavi atgriezties un noteikti bija pagājušas daudzas dienas, iekams šī ziņa viņu sasniedza. Iespējams, ka patlaban Mara jau bija gatava grauzt kuģa korpusa metālu.

Pēc pēdējās reizes, kad Impērija pacēla mums cenu, droši vien kādi divdesmit prēmiju mednieki to vien gaida, lai parādāmies pie Karaskentas.

Eivzs nemierīgi saknosījās.

Vai tu domā, kas tas bija iemesls tam, kas notika pirmīt? Kāds prēmiju mednieks bi ja uzzinājis par sanāksmi un paziņoja Impērijai?

Kards izklaidīgi lūkojās zvaigznēs.

Es patiešām nezinu, ko tas viss nozīmēja, viņš atzinās. Prēmi ju mednieki parasti neko neziņo varas iestādēm, ja vien nav jau noslēguši finansiālu vienošanos. No otras puses, kad Impērijas armija uzņemas pūles kādam uzbrukt, viņi parasti rīkojas lietpratigāk.

Ja nu vienīgi viņi bija izsekojuši Gilespiju un nezināja, ka arī mēs, pārējie, esam šeit, Eivzs vilcinādamies minēja. Varbūt viņu acīs Gilespijs ir tieši trīs kaujas vadu un divu kara ratu vērts.

Domāju, ka tas ir iespējams, piekrita Kards. Tomēr grūti noticēt, ka viņu izlūkdienests darbojies tik nesaskaņoti. Likšu, lai mūsu ļaudis uz Troganas paklusām mēģina kaut ko noskaidrot. Varbūt viņiem izdosies uzzināt, kas ta bija par karaspēka vienību un kas bijis ziņotājs. Bet patlaban mums jāorganizē medibas. Ķersimies pie lietas.

Nailzs Ferjē smaidīja savā nekoptajā bārdā. Pelleons to ievēroja, kad trieciennieki pavadīja kuģu zagli līdz komandtiltiņam. Ļoti pašapmierinātais smaids liecināja, ka viņam nav ne jausmas, kāpēc atvests uz Himēras.

Viņš ir šeit, admirāl, Pelleons pačukstēja.

Es zinu, Trouns mierīgi atbildēja, stāvēdams ar muguru pret tuvojošos Ferjē.

Viņš to pateica mierīgi, bet ar baisu skatienu sarkani kvēlojošajās acīs. Pelleons saviebies sevi uzmundrināja. Tas, kas tagad notiks, nebūs nekas patīkams.

Grupa pienāca pie Trouna sēdekļa un apstājās.

Nailzs Ferjē, admirāl, ziņoja trieciennieku komandieris. Kā bija pavēlēts.

Dižadmirālis ilgu laiku nepakustējās, un Pelleons redzēja, ka smīns no Ferjē sejas nozūd.

Pirms divām dienām tu biji uz Troganas, Trouns beidzot teica, joprojām uzgriezis muguru. Tu satikies ar diviem vīriem, kurus Impērija patlaban meklē, lai apcietinātu: ar Talonu Kardu un Semjuelu Tomasu Gilespiju. Tu arī pierunāji nelielu un nesagatavotu īpašo uzdevumu vienību, ko komandēja kāds leitnants Reinols Kosks, izdarīt pārsteidzīgu uzbrukumu šai sapulcei. Uzbrukums cieta neveiksmi. Vai tas viss ir taisnība?

Protams, pamāja ar galvu Ferjē. Tāpēc jau es jums sūtīju to ziņu. Lai jūs zinātu…

Tad es gribētu dzirdēt tavus apsvērumus, Trouns viņu pārtrauca, beidzot pagriezis krēslu tā, lai atrastos ar seju pret zagli. Tas ir vienīgais iemesls, kāpēc nedevu pavēli nošaut tevi uz vietas.

Ferjē mute palika vaļā.

Ko? viņš teica. Bet… es taču nodibināju sakarus ar Kardu. Viņš man tagad uzticas saprotat? Tā arī bi ja mana ideja. Es varu atrast pārējos viņa bandas locekļus un nodot visu šo kompāniju jums…

Ferjē balss izdzisa. Norijot siekalas, viņa gāmurs stipri sakustējās.

Tu esi tieši atbildīgs par četru trieciennieku un trīsdesmit divu Impērijas karavīru nāvi, runāja tālāk Trouns. Arī par divu kara ratu un to apkalpju iznīcināšanu. Es neesmu lords Darts Veiders, Ferjē, es nesvaidos ar savu viru dzīvībām. Nedz arī izturos bezrūpīgi pret viņu bojāeju.

Ferjē seja sāka zaudēt krāsu.

Ser… admirāl… es zinu, ka prēmija, ko esat izsludinājis par visu Karda grupu, sasniedz gandrīz…

Bet tas viss nobāl salīdzinājumā ar postu, ko esi radījis, Trouns viņu atkal pārtrauca. Izlūkdienests man paziņoja par šo kontrabandistu vadoņu sanāksmi gandrīz pirms četrām dienām. Man bi ja zināma vieta, laiks un iespējamo viesu saraksts… un es jau biju devis Troganas garnizonam precīzu rīkojumu precīzu rīkojumu, Ferjē likt šo sanāksmi pilnīgi mierā.

Pelleons bija domājis, ka bālāka Ferjē seja vairs nevar kļūt. Viņš bija kļūdījies.

-Jūs…? Bet… ser… bet… es to nesapratu.

Par to es nešaubos, ļoti klusā balsī sacīja Trouns.

Viņš pamāja ar roku, un viņa miesassargs, nogrijs Ruhs, kas bija stāvējis aiz dižadmirāļa krēsla, paspēra soli uz priekšu.

īstenībā viss ir pavisam vienkārši. Es pazīstu šos kontrabandistus, Ferjē. Esmu izpētījis viņu operācijas. un aizvadītajā gadā man vismaz vienu reizi bijis kāds personisks darījums ar katru no viņiem. Neviens no viņiem nevēlas iesaistīties šajā karā, un esmu pilnīgi pārliecināts ja ne tevis organizētais uzbrukums, viņi dotos prom no Troganas, būdami pārliecināti, ka var pārlaist šo karu, ievērojot kontrabandistu tradicionālo neitralitāti.

Viņš atkal deva zīmi Ruham, un pēkšņi nogrija rokā parādījās slepkavas nazis ar slaido asmeni.

Tavas iejaukšanās dēļ, Trouns klusi runāja tālāk, viņi apvienojās pret Impēriju notika tieši tas, no kā es tik ļoti pūlējos izvairīties.

Viņa kvēlojošās acis ieurbās Ferjē sejā.

Un man nepatīk, ja mani pūliņi izrādās velti izšķiesti.

Ferjē acis šaudījās no Trouna pie asmeņa Ruha rokā, viņa seja no krita baltas bija kļuvusi pelēka.

Man ļoti žēl, admirāl, viņš teica, ar grūtībām izrunādams vārdus. Es negribēju… dodiet man vēl vienu iespēju, ko? Tikai vēl vienu iespēju! Es varu atvest pie jums Kardu zvēru. Ei, ko nu Kardu vien, es jums atvedīšu viņus visus!

Viņam pietrūka vārdu, un izskatījās, ka Ferjē ir tuvu bezsamaņai. Trouns ļāva viņam pamocīties vēl dažas sekundes.

Tu esi aprobežots muļķis, Ferjē, viņš beidzot sacīja. Bet pat muļķiem reizēm var atrast pielietojumu. Tev tiks dota vēl viena iespēja. Pēdējā iespēja. Ceru, ka tu mani saprati.

Jā, admirāl, es, nudien, sapratu, Ferjē teica.

Viņa galva asi pakustējās uz augšu, uz leju tas

drīzāk izskatījās pēc galvas raustīšanās, nevis palocīšanas.

-Labi.

Trouns pamāja, un Ruha nazis nozuda.

Vari sākt ar to, ka izstāstīsi man, ko tieši viņi norunāja.

Protams.

Ferjē saraustīti ievilka elpu.

Kards, Partaha un Klingans pec trim dienām satiksies uz Cazvas. Ak, jā viņi zina, ka jūs pārvadājat jaunos klonus caur Orasas sektoru.

Vai patiesi, Trouns bezkaislīgi noteica. Un viņi nodomājuši šos pārvadājumus apturēt?

Nē tikai noskaidrot, no kurienes kloni tiek vesti. Tad viņi to paziņos Jaunajai Republikai. Brasks viņiem nepievienojās, bet viņš sacīja, ka arī ceļā nestāsies. Dreviss pārrunas šo lietu ar Billiju un tad atgriezīsies pie viņiem. Un Maziks un Ellors ir iecerējuši kaut ko citu viņi neteica, ko tieši.

Ferjē pietrūka vārdu vai elpas, un viņš apklusa.

Labi, Trouns pēc mirkļa teica. Lūk, kas tev jādara. Tu ar saviem ļaudīm noteiktajā laikā pievienosies Kardam un pārējiem uz Cazvas. Tu aizvedīsi Kardam dāvanu: uzbrukuma pavadoņkuģi, ko nozagi Hišimas patruļas iecirknī.

Un tas būs apgādāts ar slepeniem spridzekļiem, vai ne? Ferjē dedzīgi māja ar galvu. Jā, tāda bija arī mana ideja sagādāt viņiem attiecīgi sagatavotus kuģus, kas…

Kards, protams, tavu dāvanu pamatīgi pārbaudīs, Trouns viņu pārtrauca.

Dižadmirālim acīm redzami sāka pietrūkt pacietības.

Tāpēc kuģis būs nevainojamā stāvokli. Dāvanas vienīgais mērķis ir nostiprināt Karda uzticēšanos tev. Ja pieņemam, ka viņš tev vispār uzticas.

Ferjē sašķieba lūpu.

Jā, ser. Un tālāk?

Tu turpināsi ziņot par Karda darbībām, Trouns viņam sacīja. Un es laiku pa laikam nosūtīšu tev turpmākos rīkojumus. Rīkojumus, ko tu nekavējoties izpildīsi, neuzdodot nekādus jautājumus. Vai tas ir skaidrs?

Protams, teica Ferjē. Neraizējieties, admirāl, jūs varat uz mani paļauties.

Ceru, ka tā patiešām ir.

Trouns uzsvērti palūkojās uz Ruhu.

-Jo man nebūtu patīkami, ja nāktos sūtīt Ruhu tevi apciemot. Tu saprati mani?

Arī Ferjē paskatījās uz Ruhu un norija siekalas.

Jā, es sapratu.

Labi.

Viņš atkal pagrieza krēslu tā, lai atrastos ar muguru pret Ferjē.

Komandier, pavadiet mūsu viesi atpakaļ uz viņa kuģi un gādājiet, lai viņa ļaudis var pārņemt uzbrukuma pavadoņkuģi, ko esmu viņiem sagatavojis.

-Jā, ser, atsaucās trieciennieku komandieris.

Viņš piebikstīja Ferjē, un visa grupa pagriezās un devās uz kuģa pakaļgalu.

Ej viņiem līdzi, R11I1, sacīja Trouns. Ferjē ir īss prātiņš, un es gribu, lai, aizlidojot no šejienes, viņš būtu sapratis, kas notiks, ja vēlreiz tiks izjaukti mani plāni.

Jā, mans kungs, teica nogrijs un klusi aizslīdēja nopakaļ aizejošajam kuģu zaglim.

Trouns pagriezās pret Pelleonu.

Jūsu vērtējums, kaptein?

Stāvoklis nav labs, ser, sacīja Pelleons, bet tas nav arī tik slikts, cik varētu būt. Ja varat ticēt Ferjē, mums ir droša izeja uz Karda grupu. U11 pagaidām viņš un viņa sabiedrotie nedarīs neko citu, kā vien izsekos klonu viltus pārvadāšanas ceļus, ko esam jau sagatavojuši priekš dumpiniekiem.

Un galu galā tas viņiem apniks, un viņi ies atkal katrs savu ceļu, piekrita Trouns un, domās iegrimis, savilka kvēlojošās acis šaurās spraudziņās. Jo īpaši tāpēc, ka sevi liks manīt finansiālie zaudējumi, ko viņi cietīs, kad vairs nebūs darījumu ar Impēriju. Tomēr tas prasīs laiku.

Ko vēl mēs varam darīt? jautāja Pelleons. Izmantot Ferjē piedāvājumu un sagādāt viņiem kuģus ar nomaskētām minām?

Trouns pasmaidīja.

Man padomā ir kaut kas noderīgāks un apmierinošāks, kaptein. Esmu pārliecināts, ka daži no pārējiem kontrabandistiem galu galā sapratis, cik nepārliecinošs īstenībā bija uzbrukums uz Troganas. Ja saprātīgi piegādāsim viņiem pierādījumus, varbūt mums izdosies viņiem iedvest, ka to visu bija noorganizējis Kards.

Pelleons samirkšķināja acis.

Kards? viņš atkārtoja.

Kāpēc ne? vaicāja Trouns. Sacīsim, tas bija nodevīgs un nežēlīgs mēģinājums pārliecināt pārējos, ka viņa bailes no Impērijas nav bez pamata. Tādējādi Kards zaudēs jebkuru ietekmi, kāda viņam varētu būt uz citiem kontrabandistiem, kā arī mums tiks aiztaupītas pūles nodarboties ar viņa medīšanu.

To ir vērts pārdomāt, ser, Pelleons diplomātiski piekrita.

Pēc viņa domām, laikā, kad notika liela ofensīva, nebi ja īstais brīdis raizēties par atriebšanos galaktikas padibenēm. Tam netrūks laika pēc tam, kad Dumpinieku Savienība būs samalta miltos.

Vai drīkstu atgādināt, admirāl, ka jūsu uzmanība nepieciešama iestrēgušajai kampaņai pie Ketarisas.

Trouns atkal pasmaidīja.

Jūsu uzticība pienākumam ir slavējama, kaptein.

Viņš pagrieza galvu un paraudzījās ārā pa sānu

skatulūku.

No Karaskentas vēl nekas nav ziņots?

Vēl ne, ser, teica Pelleons, drošības labad ieskatīdamies saņemto ziņojumu reģistrā. Bet jūs atceraties, ko Himrons sacīja viņš gribēja vispirms ievadīt viltotos datus. Iespējams, ka viņam gadījusies kāda aizķeršanās.

Varbūt.

Trouns pagriezās pret viņu, un Pelleons redzēja, ka dižadmirāļa seja ir mazliet saspringta.

Varbūt arī ne. Tomēr, pat ja mums neizdosies dabūt tos dvīņus priekš mūsu mīļotā džediju skolotāja, majora Himrona izdarītā Maras Džeidas nomelnošana neitralizēs viņu kā draudu mums. Šobrīd tas ir svarīgākais.

Viņš iztaisnojās krēslā.

Sagatavojiet kursu uz Ketarisu, kaptein. Mēs izlidosim. tiklīdz Ferjē būs prom.

11. nodaļa

Tuklais virs jau bija nogriezies Lielajā gaitenī, kad Hens viņu beidzot panāca. Rešņa sejas izteiksme liecināja, ka viņš steidzas, turklāt ir sliktā garastāvokli. Bet tas nekas ari Henam pašam diez cik labs noskaņojums nebija.

Pulkvedi Brīmen, viņš teica, sākdams iet kopsoli pulkvedim līdzās tieši tajā bridi, kad Brīmens gāja garām pirmajam no slaidajiem, purpursarkani zaļajiem čhala kociņiem, kas auga abpus Lielajam gaitenim. Es gribu kādu mirkli ar jums parunāt.

Brīmens uzmeta viņam niknu skatienu.

Ja tas ir par Maru Džeidu, Solo, es nevēlos neko dzirdēt.

Viņa joprojām atrodas mājas arestā, Hens tomēr sacīja. Gribu zināt, kāpēc.

Varbūt tam ir kāds sakars ar to Impērijas armijas uzbrukumu pirms divām naktīm, ko? Brimens sarkastiski teica. Kā jūs domājat?

Tā varētu but, Hens piekrita, uzsizdams pa kādu čhala kociņa zaru, kas bija pastiepies pārāk tālu no stumbra.

Tūlit pat zem caurspīdīgās mizas tajā vietā, kur zars savienojās ar stumbru, sākās nikni, sarkani virpuļi, kas aizvijās līdz pat stumbra apakšai un tad izgaisa.

Manuprāt, tas atkarīgs no tā, cik lielā mērā mēs šobrīd ticam Impērijas spēku izplatītajām baumām.

Brimens strauji apstājās un apcirtās pret Henu.

Paklausieties, Solo, ko jūs no manis gribat? viņš noskaldīja.

Čhala kociņam, kam bija pieskāries Hens, atkal pārskrēja bāli sarkani viļņi, un diplomāti, kas sēdēja ap sarunu galdu otrpus gaitenim, vaicājoši uz viņiem paskatījās.

Kaut bridi paturiet prātā faktus, labi? Džeida zināja par slepenajām sētas durvīm un ejām viņa to atklāti atzīst. Viņa bija notikuma vietā, pirms tika izsludināta trauksme arī to viņa nenoliedz.

Tur bija ari Lendo un Bels Ibliss, teica Hens, juzdams, ka plānās diplomātijas bruņas, ko Lea ar tādām pūlēm bija radījusi, sāk izgaist. Viņus jās neesat ieslodzījis.

Diez vai viņi atrodas līdzīgā situācijā, vai ne? Brīmens atcirta. Kelrisienam un Belam Iblisam jau sen ir bijusi darīšana ar Jauno Republiku, un šeit ir cilvēki, kas var par viņiem galvot. Džeidai nav ne viena, ne otra.

Mēs abi ar Leu galvojam par viņu, Hens viņam sacīja, ar grūtībām piespiezdams sevi nedomāt par viņas nolūku nogalināt Lūkasu. Vai ar to nepietiek? Vai varbūt jūs tikai izgāžat uz viņu dusmas par to, ka viņa paveica jūsu darbu jūsu vietā?

To viņam nevajadzēja sacīt. Brīmens kļuva gandrīz tikpat sarkans kā čhala kociņš, bet viņa seja nocietinājās tā, ka to varētu izmantot par izejmateriālu kuģa korpusa ražošanā.

Viņa palīdzēja nošaut dažus Impērijas aģentus, pulkvedis salti teica. Tas pilnīgi neko nepierāda. Tā kā dižadmirālis ir spējīgs ne uz tādu teātri vien, viss šis uzbrukums varēja būt inscenēts, lai pārliecinātu mūs, ka viņa ir mūsu pusē. Man ļoti žēl, bet tagad mēs vairs neesam tik lētticīgi. Viņai būs jāiztur pilna pārbaudes programma: izpētīsim hronikas, viņas pagātni, pazīšanās, un mūsu izmeklētāji veiks pāris nopratināšanas seansus.

Lieliski, Hens pavīpsnāja. Ja viņa tagad nav mūsu pusē, tas gan viņai liks steigšus mums pievienoties.

Brīmens izslējās visā augumā.

Mēs to nedarām, lai iegūtu popularitāti, Solo. Mēs to darām, lai aizsargātu Jaunās Republikas iedzīvotāju dzīvības arī jūsu un jūsu bērnu dzīvības, ja varbūt esat to piemirsis. Pieņemu, ka padomniece Orgena Solo būs klāt īsajā apspriedē pie Monas Motmas. Ja viņai ir kādas sūdzības vai priekšlikumi, viņa tos var izteikt tur. Līdz tam brīdim es nevēlos par Džeidu neko dzirdēt. Jo īpaši no jums. Vai tas ir skaidrs, kapteini Solo?

Hens nopūtās.

Jā. Protams.

Labi.

Atkal strauji pagriezies, Brīmens turpināja ceļu. Hens noskatījās viņam pakaļ, raidīdams niknus skatienus pulkveža mugurā.

Tu gan proti sarunāties ar cilvēkiem, vai ne? viņam aiz muguras šķelmīgi sacīja kāda pazīstama balss.

Hens pārsteigts pavērsās pret runātāju.

Lūkas! Kad tu atgriezies?

Apmēram pirms desmit minūtēm, Lūkass atbildēja, pamādams ar galvu uz gaiteņa viņu galu. Piezvanīju uz jūsu apartamentiem, un Vintera man pateica, ka jūs abi esat nogājuši lejā uz kādu īpašu apspriedi. Cerēju jūs pārtvert, pirms būsiet iegājuši iekšā.

Patiesību sakot, es uz šo apspriedi neesmu uzaicināts, sacīja Hens, uzmezdams vēl pēdējo nikno skatienu Brīmena aizejošajai mugurai. Un Lea vispirms iegāja pie Maras.

Ak tā. Mara.

Hens paskatījās uz draugu.

Viņa bija šeit un palīdzēja mums, viņš jaunākajam vīrietim atgādināja.

Lūkass saviebās.

Un es nebiju.

Ne jau to es gribēju sacīt, Hens protestēja.

Es zinu, Lūkass viņu nomierināja. Bet man tomēr būtu vajadzējis atrasties šeit.

-Nu…

Hens paraustīja plecus, īsti nezinādams, ko lai saka.

Tu nevari vienmēr būt klāt, lai viņu aizsargātu. Tāpēc jau viņai esmu es.

Lūkass zobgalīgi pasmaidīja.

Pareizi. Laikam biju to aizmirsis.

Hens paraudzījās pāri plecam. Gaitenī sāka ierasties citi diplomāti un padomnieku palīgi, bet Leas vēl nebija.

Nāc viņa būs kaut kur aizkavējusies. Mēs varam sastapt viņu pusceļā uz šejieni.

Esmu pārsteigts, ka tu ļauj viņai staigāt pa pili vienai, Lūkass aizrādīja, kad viņi gāja atpakaļ gar čhala kociņu rindu.

Viņa nav gluži viena, Hens sausi atteica. Cūbijs kopš uzbrukuma neizlaiž viņu no acīm. Tas lielais pūpēdis naktīs pat guļ aiz mūsu durvīm.

Tad jau gan jūs varat justies droši.

Jā. Bērniem droši vien radīsies alerģija pret vūki ja spalvām.

Viņš paskatījās uz Lūkasu.

Starp citu. kur tu biji? Spriežot pēc pēdējās vēsts, ko no tevis saņēmām, tev vajadzēja būt atpakaļ jau pirms trim dienām.

-Tas bija pirms manas iestrēgšanas…

Lūkass aprāvās, lūkodamies uz cilvēkiem, kas bija saradušies gaitenī.

Es to pastāstīšu tev vēlāk, viņš piebilda. Vintera sacīja, ka Marai uzlikts mājas arests?

Jā, un izskatās, ka tas netiks atcelts, norūca Hens. Vismaz ne līdz tam brīdim, kad mums izdosies pārliecināt tos censoņus no drošības dienesta, ka viņa ne pie kā nav vainīga.

Jā, Lūkass vilcinādamies noteica. Iespējams, ka tas nebūs tik viegli, kā izklausās.

Hens sarauca pieri.

Kāpēc?

Šķita, ka Lūkasam ir krietni jāsaņemas, lai atbildētu.

Tāpēc, ka gandrīz visus kara gadus viņa bija Imperatora personiskā palīdze.

Hens skatījās uz viņu platām acīm.

Ceru, ka tu joko.

Es nejokoju, galvu purinādams, sacīja Lūkass. Mara Imperatora uzdevumā ceļoja pa visu Impēriju. runādama viņa vārdā. Viņu sauca par Imperatora Labo Roku.

Tieši tā Maru bi ja nosaucis tas ievainotais Impērijas majors, kas gulēja medicīniskās aprūpes nodalījumā.

Tas ir vareni, Īlens Lūkasam teica. Gluži vienkārši vareni. Tu būtu varējis mums to pateikt.

Nedomāju, ka tas ir svarīgi, sacīja Lūkass. Tagad viņa vairs nav Impērijas pusē, to es zinu pavisam noteikti.

Viņš zīmīgi paraudzījās uz Henu.

Un es domāju, ka vairākumam no mums pagātnē ir kaut kas tāds, ko mēs nevēlamies nodot vispārējai apspriešanai.

Man tikai nezin kāpēc neliekas, ka Brimens un viņa karstas putras strēbēji no drošības dienesta to vērtēs no šāda viedokļa, Hens drūmi teica.

Mums tikai būs viņus jāpārliecina, ka…

Lūkass aprāvās.

Kas notika? jautāja Hens.

Nezinu, Lūkass lēnām sacīja. Es tikai sajutu nemieru Spēkā.

Hens sajuta vēderā nepatīkamu aukstumu.

Kādu nemieru? viņš vaicāja. Tu domā draudošas briesmas?

Nē, pieri saraucis, atbildēja Lūkass. Tas vairāk līdzinājās pārsteigumam. Vai šokam.

Viņš paskatījās uz Henu.

Un es neesmu pārliecināts… bet domāju, ka tas nāca no Leas.

Hena roka noslīdēja pie spridzekļ šāvēja spala, viņa skatiens šaudījās pa gaiteni. Lea bija palikusi tur, augšā, kopā ar bijušo Impērijas aģenti… un viņas pārsteigums bija gana liels, lai Lūkass to uztvertu.

Tu domā, ka mums vajadzētu skriet? viņš klusi jautāja.

Nē, teica Lūkass.

Hens ievēroja, ka viņa pirksti taustās gar gaismas zobenu.

Bet mēs varam iet ātrāk.

Aiz durvīm skanēja sardzes robota G-2RD apslāpētā balss, un Mara ar gurdu nopūtu aizvēra savu datorbloknotu un nometa to uz galda sev priekšā. Viņa pieņēma, ka drošības dienestam drīz apniks šie pieklājīgi cukurotie iztaujāšanas seansi. Pagaidām gan par to vēl nekas neliecināja. Iedarbodamās ar Spēku, viņa mēģināja noteikt, kas ir apmeklētājs, cerēdama, ka tas vismaz nav tas neciešamais tips Brīmens.

Tas nebija Brimens, un viņa tikko paguva pārvarēt pārsteigumu, kad durvis atvērās un ienāca Lea Orgena Solo.

Sveika, Mara, viņa sacīja, sasveicinoties palocīdama galvu.

Sardzes robots viņai aiz muguras aizvēra durvis, un Mara uz īsu brīdi redzēja nelaimīga izskata vūki-

ju-

Es ienācu tikai palūkoties, kā jums klājas.

Man klājas brīnišķīgi, Mara noņurdēja, joprojām nebūdama pārliecināta, vai Orgena Solo Brimena vietā bija solis uz priekšu vai atpakaļ. Kas tur ārā notika?

Lea papurināja galvu, un Mara uztvēra otras sievietes skatienā aizkaitinājumu.

Kāds no drošības dienesta nolēmis, ka jums nedrīkst vienlaikus būt vairāk kā viens apmeklētājs, ja vien otrs apmeklētājs nav kāds no viņiem. Cūbijam bija jāpaliek ārpusē, un viņš par to nebija sevišķi priecīgs.

Cik noprotu, viņš man neuzticas?

Neuztveriet to personiski, Lea viņu nomierināja. Vūkiji savu dzīvības parādu uztver ļoti nopietni. Viņš vēl aizvien ir satraucies par to nolaupīšanas mēģinājumu. Ja tas būtu izdevies, Cūbijs zaudētu mūs visus. Patiesību sakot, jums viņš šobrīd varbūt pat uzticas vairāk, nekā jebkuram citam šajā pili.

Priecājos, ka vismaz kāds man uzticas, Mara sacīja, saklausījusi viņas balsī sarūgtinājumu. Varbūt man vajadzētu lūgt, lai viņš parunā ar pulkvedi Brīmenu.

Orgena Solo nopūtās.

Man ļoti žēl, Mara. Pēc dažām minūtēm mums lejā būs apspriede, un es atkal centīšos panākt, lai jūs atbrīvo. Bet cs nedomāju, ka Mona Motma un Akbars tam piekritīs, iekams drošības dienests nebūs beidzis savu pārbaudi.

Un tad viņi būs atklājuši, ka viņa patiešām ir bijusi Imperatora Labā Roka…

Man vajadzēja stingrāk uzstāt, lai Vintera sagādā man kuģi aizlidošanai no šejienes.

Ja jums tas būtu izdevies, mani dvīņi un es tagad atrastos Impērijas rokās, Orgena Solo klusi teica. Džedi ju skolotājs Cēbaots drīz saņemtu apsolīto balvu.

Mara juta, kā viņai saspringst žoklis. Briesmīgāku likteni viņa nevarēja iedomāties.

Jūs man jau esat pateikusies, Mara nomurmināja. Pieņemsim, ka esat man pakalpojumu parādā, un vairs par to nerunāsim, labi?

Orgena Solo mazliet pasmaidīja.

Domāju, ka esam jums parādā daudz vairāk, viņa sacīja.

Mara ieskatījās viņai tieši acīs.

Atcerieties to, kad nogalināšu jūsu brāli.

Orgena Solo nesarāvās.

-Jūs joprojām domājat, ka gribat viņu nogalināt?

Nevēlos to apspriest, Mara viņai teica, pieceldamās no krēsla un pieiedama pie loga. Man klājas labi, jūs mēģināsiet dabūt mani no šejienes ārā, un mēs visi esam apmierināti, ka es paglābu jūs no Cēbaota. Vai jums ir vēl kas sakāms?

Viņa juta, kā Orgena Solo viņu nopēta.

Patiesībā ne, otra sieviete sacīja. Es tikai gribēju pavaicāt, kāpēc jūs to darījāt.

Mara raudzījās ara pa logu, juzdama nepatīkamu jutu uzplūdu zem tām bruņām, ko ar tādām pūlēm bija ap sevi radījusi.

Nezinu, viņa teica, būdama pārsteigta, ka to atzīst. Man bija iespēja divas dienas vientulībā to pārdomāt, un es tomēr nezinu. Varbūt…

Mara paraustīja plecus.

Laikam gan man nepatika tas, ka Trouns mēģina nolaupīt jūsu bērnus.

Orgena Solo kādu minūti klusēja.

No kurienes jūs esat, Mara? viņa beidzot jautāja. Kur jūs dzīvojāt, pirms Imperators atveda jūs uz Karaskentu?

Mara domās atgriezās pagātnē.

Nezinu. Atceros, kā pirmo reizi tikos ar Imperatoru un kā lidoju šurp viņa personiskajā kuģi. Bet man nav nekādu atmiņu par manu izcelsmes vietu.

Vai atceraties, cik veca jās bijāt?

Mara papurināja galvu.

Precīzi neatceros. Biju pietiekami liela, lai varētu ar viņu sarunāties un saprast, ka man būs jāpamet mājas un jādodas viņam līdzi. Bet neko tuvāk pateikt nevaru.

Un jūsu vecāki? Vai jūs viņus atceraties?

Tikai nedaudz, sacīja Mara. Kā tādas ēnas.

Viņa saminstinājās.

Man tomēr ir tāda sajūta, ka viņi negribēja, lai es braucu prom.

Šaubos, vai Imperators ļāva viņiem izvēlēties, Orgena Solo teica, un viņas balss piepeši bija kļuvusi maiga. Un jūs pati, Mara? Vai jūs varējāt izvēlēties?

Mara piespiesti pasmaidīja, nespēdama atturēt asaras, kas pret viņas gribu bija sariesušās acis.

Tad, lūk, uz kuru pusi jūs velkat. Jūs domājat, ka es riskēju ar dzivibu jūsu dvīņu dēļ tāpēc, ka mani reiz tādā pašā veidā aizveda no mājām?

Vai tā bija?

Nē, Mara neizteiksmīgi atbildēja, atkal pagriezdamas pret viņu ar seju. Tā nebija. Es tikai negribēju, lai viņi nonāk tā trakā Cēbaota rokās. Ar to jums jāsamierinās.

Labi, Orgena Solo noteica tādā balsī, kas liecināju, ka viņa Marai lāgā netic. Bet, ja jums kādreiz rodas vēlēšanās parunāt par to vairāk…

Es zinu, kur varu jūs atrast, Mara nobeidza viņas vietā.

Viņa joprojām nespēja noticēt, ka stāsta to visu Orgenai Solo… bet sirds dziļumos Marai bija jāatzīst, ka ir savādi patīkami par to runāt. Varbūt viņa sāka kļūt gļēva.

Un jūs varat ierasties pie manis jebkurā laikā, Orgena Solo pasmaidījusi sacīja un piecēlās. Tagad labāk iešu lejā uz apspriedi. Uzzināšu, ko Trouna kaujas kloni atkal sastrādājuši.

Mara sarauca pieri.

Kas tie par kaujas kloniem?

Nu bija Orgenas Solo kārta saraukt pieri.

Jūs nezināt?

Ko tad?

Impērija kaut kur atrada dažus Spertija klonēšanas cilindrus. Viņi sākuši audzēt klonus lielos vairumos un raidīt tos cīņā pret mums.

Mara skatījās uz Orgenu Solo platām acīm, un caur viņas augumu izskrēja ledaina šalts. Kloni…

Neviens man to nav teicis, Mara nočukstēja.

Piedodiet, sacīja Orgena Solo. Es domāju, ka visi to zina. Pilī tas jau gandrīz veselu mēnesi ir galvenais sarunu temats.

Es biju medicīniskās aprūpes nodalījumā, Mara mehāniski teica.

Kloni. Tic varēja doties uzbrukumā ar Katliņus flotiles kuģiem, un tos komandēja tāds aukstasinīgs ģēnijs kā dižadmirālis Trouns. Atkal sāksies Klonēto kari.

Taisnība biju to aizmirsusi, atzina Orgena Solo. Bija tik daudz citu notikumu.

Viņa tā savādi uzlūkoja Maru.

Vai ar jums viss kārtībā?

Man nekas nekaiš, Mara sacīja, bet pašas balss viņai izklausījās skanam kā no tālienes.

Viņai caur smadzenēm kā karsts zibens izskrēja atmiņas. Mežs kalns Imperatora personisko dārgumu slepenā noliktava…

Un plaša telpa, pilna ar klonēšanas cilindriem.

Labi, teica Orgena Solo, ko Maras atbilde acīm redzami nebija pārliecinājusi, bet viņa negribēja uzstāt. Tad uz redzēšanos.

Viņa pastiepa roku pēc durvju tverekļa…

Pagaidiet.

Orgena Solo pagriezās atpakaļ.

-Jā?

Mara dziļi ievilka elpu. Pati šis noliktavas atrašanās vieta bija svēts noslēpums, ko zināja tikai daži -

Imperators to atkal un atkal viņiem bija atgādinājis. Bet, ja Trounam bija radusies iespēja tikt pie nemitīgi atjaunojamas klonu armijas, ko raidīt pret galaktiku…

Es domāju, ka zinu, kur atrodas Spertija cilindri.

Pat ar savām ierobežotajām jutekļu spējām viņa

sajuta šoka vilni, kas plūda no Orgenas Solo.

Kur? viņa vaicāja, tikko spēdama valdīt balsi.

Imperatoram bi ja slepena noliktava, Mara teica, ar grūtībām izrunādama vārdus.

Šķita, ka Imperatora gudrā seja vīd viņas priekšā, tās dzeltenās acis noraugās mēmi un apsūdzoši.

Tā atradās zem kalna pasaulē, ko viņš sauca par Veilendu es pat nezinu, vai tai bija oficiāls nosaukums. Tur viņš glabāja visas savas personiskās piemiņas lietas, suvenīrus un tehnoloģijas atklājumus, kas, viņaprāt, kādu dienu varētu noderēt. Vienā no mākslīgajām alām atradās vesela klonu ražotne, ko viņš, acīmredzot, bija ieguvis no kāda klonu veidotāja-

Cik pilnīgs bija šis ražotnes aprīkojums?

Tur nekā netrūka, Mara nodrebēdama atbildēja. Pilnīga barības vielu piegādes sistēma, kā arī zibensapmācibas iekārtas, kam klonus pieslēdz to attīstības laikā, radot tiem personības iezīmes un ieprogrammējot zināšanas.

Cik daudz cilndru tur bija?

Mara papurināja galvu.

To es skaidri nezinu. Tie bija sakārtoti koncentriskos apļos un veidoja tādas kā sporta arēnas. Ar tiem bi ja pilna visa ala.

Vai tur bija kādi tūkstoš cilindri? neatlaidās Orgena Solo. Divi tūkstoši? Desmit?

Es teiktu vismaz divdesmit tūkstoši. Mara viņai sacīja. Varbūt vairāk.

Divdesmit tūkstoši, noteica Orgena Solo, un viņas seja bija kā ledū kalta. Un no katra viņš ik pēc divdesmit dienām var iegūt klonu.

Mara cieši raudzījās viņā.

Divdesmit dienām?viņa atkārtoja. Tas nav iespējams.

Es zinu. Tomēr Trouns to dara. Vai jums ir zināmas Veilendas koordinātes?

Mara papurināja galvu.

Es tur biju tikai vienu reizi, un Imperators pats vadīja kuģi. Bet es zinu, ka varētu to atrast, ja man būtu pieejamas kartes un navigācijas dators.

Orgena Solo lēnām palocīja galvu, viņas apziņa atgādināja Marai vēju, kas brāžas cauri aizai.

Es palūkošu, ko varu darīt. Pagaidām…

Viņas acis piepeši apstājās pie Maras sejas.

Jums nav nevienam jāsaka tas, ko nupat pateicāt man. Nevienam. Trouns joprojām saņem ziņojumus no pils… un šī ziņa ir slepkavības vērta.

Mara pamāja ar galvu.

Es saprotu, viņa teica.

Pēkšņi likās, ka telpā kļuvis vēsāk.

Labi. Mēģināšu panākt, lai jums tiek piešķirta papildu apsardze. Ja varēšu to izdarīt, nepiesaistot nevēlamu uzmanību.

Lea apklusa un, kā ieklausīdamās, nolieca galvu nedaudz uz sāniem.

Es labāk iešu. Šurp nāk Hens un Lūkass, un šī nav īstā vieta kara padomei.

Protams, Mara sacīja un, novērsusies no viņas, pagriezās pret logu.

Kauliņi bija mesti, un tagad viņa bija neatgriezeniski pārgājusi Jaunās Republikas pusē.

Lūkasa Debesbraucēja pusē. Tā vīrieša pusē, ko viņai vajadzēja nogalināt.

Kara padomi viņi tovakar noturēja Leas kabinetā būdami pilnīgi pārliecināti, ka tā ir vienīgā vieta, kur noslēpumainajam avotam Delta līdz šim nav izdevies piekļūt. Lūkass ienākot pārlaida skatienu telpai, kārtējo reizi atcerēdamies sarežģītos notikumus, kas bija ieveduši viņa dzīvē šos cilvēkus viņa draugus. Hens un Lea sēdēja viens otram blakus uz dīvāna, izbaudīdami īso miera mirkli, pirms to atkal iztraucēs karojošās galaktikas realitāšu iebrukums. Čūbeka, sēdēdams starp viņiem un durvīm, ar bultmeti uz spalvainajiem ceļgaliem, bija apņēmības pilns vairs neciest neveiksmes, izpildot pašuzliktā dzīvības parāda pienākumus. Lendo, drūmi saviebies, pētīja Leas datorā kaut kādu sarakstu, kas izskatījās pēc tābrīža tirgus cenām. Trīpio un Artū, kas tērzēja stūrī, laikam gan apmainījās ar pēdējiem jaunumiem un to, ko roboti varētu uzskatīt par tenkām. Vintera, kas bija kautrīgi apsēdusies pretējā stūrī, pieskatīja aizmigušos dvīņus.

Viņa draugi. Viņa ģimene.

Kā ir? jautāja Hens.

Apstaigāju visu biroju nodalījumu, Lūkass atbildēja. Tuvumā nav nedz būtņu, nedz robotu. Un

šeit?

Liku, lai leitnants Peidžs ierodas pats personīgi un pārbauda, vai te nav nekādu noklausīšanās ierīču, sacīja Lea. Un kopš tā brīža šajā telpā neviens nav ienācis. Mēs varam droši runāt.

Lieliski, teica Hens. Vai tagad drīkstam uzzināt, kāpēc esi mūs sapulcinājusi?

Jā, sacīja Lea, un Lūkass sajuta, kā māsa sevi uzmundrina. Mara domā, ka zina, kur atrodas Impērijas klonu ražotne.

Hens apsēdās mazliet taisnāk un uzmeta ašu skatienu Lendo.

Kur?

Uz planētas, ko Imperators sauca par Veilendu, teica Lea. Tas, acīmredzot, ir šifrēts nosaukums nevienā sarakstā to atrast nevarēju.

Kas tur ir viena no vecajām klonu veidotāju ražotnēm?jautāja Lūkass.

Mara sacīja, ka tur bijusi Imperatora noliktava, stāstīja Lea. Man radās iespaids, kas tas bijis trofeju zāles un iekārtu noliktavas apvienojums.

Žurkas slepenais midzenis, teica Hens. Tas izklausās pēc viņa. Kur šī planēta atrodas?

Viņa nezina koordinātes, sacīja Lea. Mara tur bijusi tikai vienu reizi. Bet viņa domā, ka varētu to atkal atrast.

Kāpēc viņa lidz šim par to nekā nebija stāstījusi? vaicāja Lendo.

Lea paraustīja plecus.

Acīmredzot Mara par kloniem neko nezināja, kamēr nebiju viņai par to ieminējusies. Atceries, kad visi šeit par to runāja, viņai tika veikta nervu sistēmas reģenerācija.

Tomēr grūti noticēt, ka viņa varēja kaut ko tādu palaist garām, iebilda Lendo.

Grūti, bet ne neiespējami, teica Lea. Nevienā no vispārējas izplatības ziņojumiem, kas viņai bija pieejami, kloni nekad netika pieminēti. Un nevarētu teikt, ka viņa būtu īpaši kontaktējusies ar pārējiem pils iemītniekiem.

Bet brīdis, kad viņa par to sākusi runāt, ir ļoti piemērots, Lendo aizrādīja. Varētu pat teikt aizdomīgi piemērots. Viņa varēja brīvi pārvietoties pa pili. Tad viņu nomelno Impērijas diversiju desanta vienības komandieris, un viņa tiek ieslodzīta un pēkšņi atceras par Veilendu, un grib, lai mēs viņu atbrīvojam.

Vai kāds kaut ko teica par atbrīvošanu? Lea noprasīja, un izskatījās, ka viņu šī doma nedaudz mulsina.

Vai tad tieši to viņa mums nepiedāvā? jautāja Lendo. Aizvest mūs uz Veilendu, ja dabūsim viņu ārā no apcietinājuma?

Viņa neko nelūdz, Lea protestēja. Un e.v ierosinu vienīgi to. ka mums vajadzētu kaut kādā veidā iedabūt pie viņas navigācijas datoru, lai viņa varētu noteikt Veilendas atrašanās vietu.

Baidos, ka ar to mums nepietiks, mīļā, Hens purināja galvu. Koordinātes mums iesākumam, protams, noderētu, bet uz planētas ir bezgala daudz vietu, kur paslēpt noliktavu.

īpaši tādu noliktavu, ko Imperators negribēja ļaut kādam atrast, piekrita Lūkass. Lendo ir taisnība. Mums nāksies ņemt Maru līdzi.

Hens un Lendo pagriezušies raudzījās viņā platām acīm, un pat Lea izskatījās pārsteigta.

Tu taču negribi teikt, ka esi viņas teiktajam noticējis, sacīja Lendo.

Nedomāju, ka mums ir izvēle, teica Lūkass. Jo ilgāk mēs vilcināsimies, jo vairāk Impērijai būs klonu, ko raidīt pret mums.

Kā ir ar tevis sākto izsekošanu? gribēja zināt Lea. Ar to klonu pārvadāšanas ceļu cauri Poderisai un Orasas sektoram?

Tas prasīs laiku, atbildēja Lūkass. Kopā ar Maru mēs tur nokļūsim daudz ātrāk.

Ja viņa stāsta taisnību, Lendo drūmi atcirta. Ja ne, tu nonāksi strupceļā.

Varbūt, ka būs pat vēl sliktāk, Hens piemetināja. Trouns jau reiz mēģināja savest tevi kopā ar to tipu Cēbaotu. Var izrādīties, ka šīs ir vēl vienas lamatas.

Lūkass pēc kārtas paskatījās uz katru no viņiem, vēlēdamies, kaut varētu paskaidrot. Sirds dziļumos viņš zināja, ka šī ir vienīgā pareizā rīcība, ceļš, pa kuru viņam jāiet. Tāpat kā toreiz, kad notika izšķirošā sadursme ar Imperatoru un Veideru, viņa un Maras likteņi bija kaut kādā veidā saistīti šajā laikā un telpā.

Tās nav lamatas, viņš beidzot teica. Vismaz no Maras puses ne.

Piekrītu, klusi sacīja Lea. Un es domāju, ka tev ir taisnība. Mums jāņem viņa līdzi.

Hens sakustējās un palūkojās uz sievu. Caur sarauktu pieri paraudzījās Lūkasā, tad atkal skatījās uz Leu.

Ļaujiet man minēt, viņš norūca. Šī ir viena no tām trakajām džediju lietām, vai ne?

Daļēji, atzina Lea. Bet galvenokārt tā ir gluži vienkārša taktikas loģika. Nedomāju, ka Trouns būtu tā nopūlējies, lai pārliecinātu mūs, ka Mara ir līdzvainīga pie nolaupīšanas mēģinājum, ja negribētu, lai mēs neticam tam, ko viņa varētu mums pastāstīt par Veilendu.

Tādā gadījumā mums jāpieņem, ka Trouns bija rēķinājies ar to, ka nolaupīšanas mēģinājums cietis neveiksmi, sacīja Lendo.

Pieņemu, ka Trouns sagatavojas visām iespējamlbam, teica Lea, saspringstot kādam muskulim vaigā. Un, kā jau tu sacīji, Hen, tam ir ari zināms sakars ar džediju gudrībām. Uzbrukuma laikā es divas reizes pieskāros Maras apziņai: pirmo reizi, kad viņa mani pamodināja, otro reizi kad viņa parādījās aiz muguras desantniekiem.

Viņa paskatījās uz Lūkasu, un viņš Leas apziņā sajuta, ka māsa zina par Maras apņemšanos viņu nogalināt.

Mēs Marai neko daudz nepatīkam, Lea skaļi sacīja. Bet šaja gadījumā tam nav nozīmes. Viņa saprot, ko galaktikai varētu nodarīt jauns Klonēto karš, un viņa negrib, lai tā notiktu.

Ja viņa vēlas aizvest mani uz Veilendu, esmu gatavs doties ceļā, Lūkass stingri piebilda. Es nelūdzu, lai kāds no jums lidotu man lidzi. Man tikai nepieciešams, lai jūs man palīdzat pierunāt Monu Motmu atbrīvot Maru.

Viņš saminstinājās.

Un dodat man savu svētību.

Ilgu laiku telpā valdīja klusums. Hens cieši raudzījās grīdā, saspringti domājot, savilcis pieri krunkās un abām plaukstām satvēris Leas roku. Lendo glaudīja ūsas, neko neteikdams. Cūbeka knibinājās gar bultmeti, tikko sadzirdami rūkdams. Artū telpas pretējā kaktā pie sevis kaut ko dziļdomīgi čivināja. Viens no dvīņiem Lūkass nosprieda, ka tas ir Džesens miegā mazliet ievaidējās, un Vintera pastiepa roku, lai mierinoši noglāstītu bērna muguriņu.

Mēs nevaram runāt par to ar Monu Motmu, Hens beidzot teica. Viņa gribēs par visu pati pārliecināties, un ap to laiku, kad varēsim sākt rīkoties, par to zinās jau puse pils iemītnieku. Ja Trouns vēlas, lai Mara apklust uz visiem laikiem, viņam būs pietiekami daudz laika to izdarīt.

Kāda ir alternatīva? jautāja Lea, un viņas skatiens piepeši bija kļuvis piesardzīgs.

Lendo to jau pateica, Hens viņai atklāti atbildēja. Mēs viņu atbrīvosim paši.

Lea nemierīgi paskatījās uz Lūkasu.

Hen! To mēs nevaram izdarīt.

Varam gan, apgalvoja Hens. Mums abiem ar Čūbiju reiz vajadzēja dabūt kādu puisi ārā no Impērijas cietuma, un izdevās gluži labi.

Cūbeka ierūcās.

Tā bija gan, Hens iebilda, lūkodamies uz viņa pusi. Un nebija mūsu vaina, ka viņu pēc nedēļas atkal saņēma ciel.

Ne jau to es gribēju sacīt, sāpinātā balsī teica Lea. Jūs runājat par pilnīgi nelikumīgu rīcību, kas robežojas ar nodevību.

Hens noglāstīja viņas ceļgalu.

Dumpinieku sacelšanās arī bija pilnīgi nelikumīga rīcība, kas robežojās ar nodevību, mīļā, viņš sievai atgādināja. Kad likumi klust traucējoši, tos jāpārkāpj.

Lea dziļi ievilka elpu un lēnām to izpūta.

Tev taisnība, viņa beidzot atzina. Tev taisnība. Kad mēs to darīsim?

Mēs tas ir, tu to nedarīsi, Hens viņai sacīja. Darītāji būsim mēs abi ar Lūkasu. Tu ar Čūbiju paliksi šeit, drošībā.

Čūbeka sāka kaut ko dārdināt, bet pusvārdā aprāvās. Lea paskatījās uz vūkiju, uz Lūkasu…

Tev nav jānāk, Hen, teica Lūkass, nolasījis māsas domās bailes, ko, kā viņš zināja, viņa nevarēja izteikt skaļi. Mēs abi ar Maru to varam izdarīt vieni paši.

Ko, jūs divi vien grasāties pārtraukt veselas klonu ražotnes darbību? zobgalīgi jautāja Hens.

Mums nav izvēles, sacīja Lūkass. Kamēr te darbojas avots Delta, nav pārāk daudz cilvēku, kam mēs varētu uzticēties. Un tie, kam varam uzticēties, piemēram, Mežonīgais eskadrons, aizņemti ar aizsardzības pienākumiem.

Viņš ar plašu žestu norādīja uz visiem klātesošajiem.

Mums jāiztiek pašiem ar sevi.

Tā ir, teica Hens. Tomēr trim cilvēkiem ir lielākas izredzes nekā diviem.

Lūkass paraudzījās uz Leu. Viņas acīs bija bailes par vīra dzīvību, bet māsas apziņā viņš varēja atrast tikai negribīgu piekrišanu Hena lēmumam. Viņa izprata šīs misijas izšķirošo nozīmi un bija pārāk pieredzējusi karotāja, lai neatzītu, ka Henam ir taisnība.

Vai varbūt viņa, tāpat kā Hens, negribēja, ka Lūkass turp dodas viens pats kopā ar sievieti, kas grib viņu nogalināt.

Labi, Hen, viņš sacīja. Mēs būsim trīs cilvēku komanda.

Tikpat labi tā varētu būt arī četru cilvēku komanda, nopūtās Lendo. Spriežot pēc tā, kā tiek uzņemts mans lūgums glābt Klejotāju pilsētu, šķiet, ka man te šā vai tā nebūs, ko darīt. Būtu labi, ja es varētu viņiem kaut nedaudz atmaksāt.

Man tas izklausās pieņemami, draugs, Hens pamāja. Laipni lūdzam uz borta.

Viņš pagriezās pret Cūbeku.

Labi, Cūbij. Kāda ir tava problēma?

Lūkass pārsteigts paskatījās uz Cūbeku. Viņš nebija pamanījis, ka vūkijam būtu kāda problēma, bet tagad, pievērsis viņam uzmanību, Lūkass patiešām uztvēra nemieru Cūbekas izjūtās.

Kas par lietu, Cūbij?

Uzrunātais kādu brīdi tikai klusi pie sevis kaut ko rūca. Tad, ar acīm redzamu negribīgumu, pateica viņiem, ko domā.

Mēs ari gribētu, lai tu esi kopā ar mums, Hens viņam sacī ja. Bet kādam ir jāpaliek šeit un jāparūpējas par Leu. Ja vien tev neliekas, ka pils drošības dienests ir uzdevuma augstumos.

Cūbeka noņurdēja savu nievājošo attieksmi pret pils drošības dienestu.

Tieši tā, piekrita Hens. Tāpēc tev jāpaliek.

Lūkass paskatījās uz Leu. Ari viņa skatījās uz brāli, un viņš zināja, ka māsa aptver vūkija dilemmu. Cūbekas dzīvības parāds sākotnēji attiecās uz Henu, un viņu ļoti sāpināja tas, ka Hens dosies briesmās bez viņa. Bet Lea un dvīņi ari atradās vūkija aizsardzībā, un viņš nevarēja iedomāties, ka varētu atstāt viņus pili neaizsargātus.

Un tad, mēģinādams rast kādu risinājumu, Lūkass ieraudzīja, ka māsas skatiens kļuvis gaišāks.

Man ir kāda ideja, viņa piesardzīgi teica.

Viņi visi noklausījās, kas Leai sakāms, un, Henam par lielu pārsteigumu, Cūbeka uzreiz piekrita.

Tu dzen velnu, sacīja Hens. Tas taču ir joks, vai ne? Jā, tam jābūt jokam. Jo, ja jūs domājat, ka es atstāšu Leu un dvīņus…

Tā ir vienīgā iespēja, Hen, Lea klusi teica. Pretējā gadījumā Cūbijs būs nelaimīgs.

Cūbijam jau ir gadījies būt nelaimīgam, atcirta Hens. Viņš tiks tam pāri. Neklusē, Lūkas saki tu viņai.

Lūkass papurināja galvu.

Piedod, Hen. Manuprāt, tā ir laba ideja.

Viņš mirkli vilcinājās, tomēr nevarēja noturēties pret i m k ārdināj u mam.

Es domāju, ka tā ir viena no tām trakajām džediju lietām

Ļoti smieklīgi, norūca Hens.

Viņš vēlreiz pārlaida skatienu klātesošajiem.

Lendo? Vintera? Sakiet taču kaut ko.

Uz mani neskaties, Hen, paceldams rokas, sacīja Lendo. Es šajā diskusijā nepiedalos.

Savukārt es uzticos princeses Leas spriedumam, Vintera piemetināja. Ja viņa uzskata, ka mēs būsim drošībā, labprāt viņai piekrītu.

Tavā rīcībā ir dažas dienas, lai pierastu pie šīs idejas, Lea atgādināja Henam, pirms viņš paguva vēl ko sacīt. Varbūt mums izdosies mainīt tavas domas.

Hena sejas izteiksme nebi ja diez cik uzmundrinoša. Bet viņš tomēr palocīja galvu.

Jā. Protams.

Uz brīdi iestājās klusums.

Tātad viss izrunāts? beidzot jautāja Lendo.

Viss izrunāts, Lea apstiprināja. Mums jāsastāda rīcības plāns. Ķeramies pie lietas.

12. nodala

Sakaru sistēmas pults stūrī ievidžinājās iekšējās saziņas aparāts.

Kard? atskanēja Dankina gurdā balss.

Mēs tuvojamies Bilbringi sistēmai. Lēciens no

hiperkosmosa notiks apmēram pēc piecām minūtēm.

Mēs nokļūsim tieši vajadzīgajā vietā, Kards viņam sacīja. Gādā, lai pie turbolāzeriem butu cilvēki nevar zināt, kas mūs tur gaida.

Labi, teica Dankins. Sarunu beidzu.

Kards izslēdza iekšējās saziņas aparātu.

Viņš izklausījās noguris, no pults otra gala piezīmēja Eivzs, noliekot savu datorbloknotu.

Gandrīz tikpat noguris, kāds izskaties tu, Kards teica, pirms izslēgšanas vēl uzmetot pēdējo skatienu datora ekrānam, kurā visu laiku bija lūkojies.

Viņa ļaudis no Enhoronas ziņoja to pašu, ko citi pirms viņiem: nekā nav.

Mums jau sen nebija bi jusi vajadzība strādāt divas maiņas pēc kārtas, viņš Eivzam piebilda. Visi no tā jau atradinājušies. Man tas būs jāietver nākamajos mācību vingrinājumos.

Esmu pārliecināts, ka komandai tas patiks, Eivzs sausi sacīja. Cilvēki nedrīkst domāt, ka mēs esam atslābuši.

Jā, tas nesaskan ar priekšstatu, ko esam par sevi radījuši, piekrita Kards un cēlās kājās. Iesim, to visu mēs varēsim izskatīt vēlāk.

Ja no tā būs kāds labums, Eivzs noņurdēja. Vai esi pilnīgi pārliecināts, ka tie bija kloni, ko Debesbraucējs atklāja uz Berčestas?

Debesbraucējs bija pārliecināts, Kards sacīja, kad viņi izgāja no biroja un devās uz komandtiltiņu. Ceru, tu negribi teikt, ka cienījamais džedijs būtu man melojis.

Nē, ne jau melojis, Eivzs purināja galvu. Es tikai prātoju, vai tā visa nav bijusi ēsma, uz kuras jums vajadzēja uzķert ies. Kaut kas tāds, ko Trouns tīši pavicināja jums gar degunu, lai novērstu uzmanību no patiesajiem klonu pārvadāšanas ceļiem.

Man arī tas ienāca prātā, atzinās Kards. Pat ņemot vērā to, ka gubernators Stafa ir mūsu parādnieks, mēs kaut kā pārāk viegli gan ielidojām sistēmā, gan izkļuvām no tās.

Tu par to nerunāji, kad uz Cazvas aicināji noslēgt vienošanos par meklējumiem.

Esmu pārliecināts, ka tamlīdzīgas domas jau iešāvušās prātā arī visiem pārējiem, Kards viņu mierināja. Tāpat kā viņi, bez šaubām, ir iedomājušies par sekojošo: ja starp mums ir Impērijas aģents, mums jādara viss iespējamais, lai viņš noticētu, ka esam uzķērušies uz šis dižadmirāļa Trouna blēdības. Ja tā // blēdība.

Ja mūsu grupā ir Impērijas aģents, teica Eivzs.

Kards pasmaidīja.

Ja starp mums ir brialki, starp mums var būt brialki un menkūro…

… ja starp mums ir menkūro, Eivzs pabeidza seno parunu. Tu joprojām domā, ka Ferjē darbojas Trouna uzdevumā, vai ne?

Kards paraustīja plecus.

Viņš gan apgalvo, ka neesot labprātīgi darbojies Impērijas labā tajā lietā ar KaUinas flotili, tomēr Solo stāstīja pretējo.

-Tāpēc tu liki, lai Torve aizved to uzbrukuma pavadoņkuģi uz Ročas sistēmu?

Tieši tā, pamāja ar galvu Kards, uz mirkli vēlēdamies, kaut Mara būtu šeit.

Eivzs bija krietns vīrs, bet viņam bija jāizklāsta lietas, ko Mara tūlīt būtu pati sapratusi.

Es tur pazīstu pāris verpinus, kas ir man pakalpojumu parādā. Ja kuģim būs pievienotas kaut kādas nevēlamas ierīces, viņi tās atradīs.

Durvis uz komandtiltiņu atslīdēja vaļā, un viņi iegāja iekšā.

Pašreizējais stāvoklis? Kards vaicāja, pa skatulūku noraudzīdamies garāmslīdošajās, raibajās hiperkosmosa debesīs.

Visas sistēmas ir sagatavotas, teica Dankins, ļaudams Eivzam apsēsties savā vietā pie stūres. Baligs, Lečtons un Korviss ir pie turbolāzeriem.

Pateicos, sacīja Kards, apsēzdamies otrā pilota vietā blakus Eivzam. Paliec tepat, Dankin tu šodien būsi kapteinis.

Jūtos pagodināts, Dankins zobgalīgi noteica, pieiedams pie saziņas pults un apsēzdamies tur.

Ka tu domā, ko tas viss nozīmē? Eivzs jautāja, sagatavodams kuģi pārejai uz parasto kosmosu.

Nav ne jausmas, atzinās Kards. Kā teica Partaha, Maziks pasacījis vienīgi to, ka man vajadzētu pēc tikšanās ar pārējiem uz Cazvas ierasties pie Bilbringi.

Iespējams, ka tas saistīts ar Impērijas pārmācīšanu, par ko viņi abi ar Elloru runāja uz Troganas, Eivzs nomākti sacīja. Nedomāju, ka man tas patiks.

Atceries lai notiktu, kas notikdams, mēs esam nevainīgi aculiecinieki, Kards viņam atgādināja.

Mūsu fregate te ierodas saskaņā ar varas iestāžu apstiprināto piegāžu grafiku, un mēs vedam Kenseiras enerģijas pārveidotājus. Viss ir nevainojami likumīgi.

Kamēr viņi nebūs uzmanīgāk aplūkojuši kā fregati, tā kravu, teica Eivzs. Labi, uz priekšu.

Viņš atstūma no sevis hiperdzinēja sviras, parādījās zvaigžņu līnijas, kas sadalījās, atkal pārvēršoties par atsevišķām zvaigznēm.

Tagad visapkārt bija redzamas zvaigznes, puspabeigti kuģi, ražošanas un dienesta transportlīdzekļi, peldošas kuģu piestātnes platformas. Un Mežonīgajam Kardam gandrīz priekšā milzīga kaujas bāze, pilna ar bruņojumu, kas slējās gaisā kā sari sukā.

Viņi bija ieradušies Impērijas kuģu būvētavā Bilbringi.

Dankins klusi iesvilpās.

Paskatieties uz visām tām jaunajām būvēm, viņš sacīja ar godbijību balsī. Viņi te nedzen velnu, vai ne?

Nē, nedzen vis, piekrita Kards. Un arī Ordtrasi un Jagaminorā nekādi joki nenotiek.

Un, ja Trouns klonēšanas operācijām veltīja kaut pusi to pūļu, kas tika pieliktas, būvējot karakuģus…

Ielidojusī fregate, te runā Bilbringi kontrole, viņa domas pārtrauca oficiālā balss, kas atskanēja rācijā. Identificējiet sevi un savas pastāvīgās atrašanās vietas kosmodromu, kā arī paziņojiet ierašanās nolūku.

Dankin? Kards pačukstēja.

Dankins pamāja ar galvu.

Fregate Hebs Kembers no Valraras, viņš mundri sacīja mikrofonā. Kapteinis Ābels Kvillers. Vedam enerģijas pārveidotāju kravu Četrdesmit septītajam dokam.

Sapratu, atsaucas kontrolieris. Nogaidiet apstiprinājumu.

Eivzs pieskārās Karda rokai un norādīja uz kaujas bāzi viņiem priekšā.

Viņi sagatavo izlidošanai uzbrukuma pavadoņkuģi, viņš teica.

Un pavadoņkuģis izlidoja tieši Mežonīgā Kurdu virzienā.

Saglabā to pašu kursu, Kards viņam klusi sacīja. Var gadīties, ka viņi tikai grib pārbaudīt, cik nervozi mēs esam.

Vai ari gatavojas nepatikšanām, Eivzs asi atbildēja.

Vai ari izrāda modrību pēc tam, kad tās jau piedzīvojuši, iestarpināja Dankins. Ja te ir bijis Maziks…

Fregate Hebs Kembers, jums tiek pavēlēts palikt uz vietas, atkal atskanēja kontroliera balss. Pie jums dodas inspekcijas komanda, kas pārbaudīs jūsu kravu.

Dankins nospieda rācijas slēdzi.

Kāpēc? Vai tad ar to kaut kas nav kārtībā? viņš vaicāja, likdams balsi pareizajās proporcijās ieskanēties kā apjukumam, tā aizkaitinājumam. Klausieties, man te ir jānokārto darījums man nav laika kaut kādām birokrātiskām muļķībām.

Ja jums tā patīk labāk, mēs tepat un tūlīt varam atbrīvot jūs no visām problēmām, kontrolieris ļauna balsī piedāvāja. Ja tas jums nav pa prātam, gatavojieties uzņemt ciemiņus.

Sapratu, kontrole, Dankins norūca. Es tikai ceru. ka viņi netūļāsies.

Kontrole sarunu beidz.

Dankins paskatījās uz Kardu.

Ko tagad darīsim?

Sagatavosimies ciemiņu uzņemšanai, Kards teica, pārlaizdams skatienu plašajai kuģu būvētavai.

Ja Maziks ievēro grafiku, ko bi ja minējis Partahai, viņam kuru katru bridi jābūt klāt.

Kards mirkli klusēja.

Eivz, lai sensori nosaka, kas tie tādi, viņš sacīja, norādīdams uz tumšu, neregulāru veidojumu puduri netālu no kuģu būvētavas centra. Man tie neizskatās pec kuģiem.

Tie nav kuģi. Eivzs pēc dažām sekundēm apstiprināja. Izskatās pēc vidēja lieluma asteroīdiem katrs varbūt četrdesmit metru garumā. Pavisam to ir… divdesmit divi.

Savādi, Kards noteica, sarauktu pieri vērdamies sensora ekrānā, ko bija ieslēdzis Eivzs.

Viņš redzēja, ka ap asteroīdiem lidinās vairāk nekā trīsdesmit palīgkuģi, ko vada tāds pats skaits apkopes strādnieku.

Diez, ko Impērija dara ar tik daudziem asteroīdiem.

Varbūt iegūst derīgos izrakteņus, Eivzs minstinādamies minēja. Es tomēr nekad neesmu dzirdējis, ka uz kuģu būvētavu tiktu nogādāts vesels asteroīds.

Es arī ne, piekrita Kards. Tā ir tikai tāda doma… bet vai tiem nav kaut kāds sakars ar Trouna noslēpumaino supcrieroci, ko viņš izmantoja uzbrukumos Ukio un Vūstrijai?

Ar to varētu izskaidrot pastiprināto drošības dienesta modrību, teica Eivzs. Runājot par drošības dienestu uzbrukuma pavadoņkuģis nāk aizvien tuvāk. Vai ļausim viņiem uzkāpt uz borta?

Ja tev neliekas, ka mums labāk vajadzētu pagriezties un bēgt, es citu iespēju neredzu, sacīja Kards. Dankin, cik rūpīgu pārbaudi ir spējīgs izturēt mūsu preču piegādes grafiks?

Tas var izturēt daudz ko, Dankins gausi atbildēja. Viss gan atkarīgs no tā, vai viņiem ir aizdomas vai arī viņi ir tikai piesardzīgi. Kard, paskaties kādus četrdesmit grādus pa kreisi. Tas puspabeigtais Impērijas zvaigžņu iznīcinātājs vai redzi?

Kards sēdekli pagriezās. Patiesību sakot, zvaigžņu iznīcinātājs bija tikpat kā pabeigts, tam atlika pievienot vienigi virsbūvi un priekšējos nocietinājumus.

Es to redzu, viņš teica. Kas tur ir?

Šķiet, ka tur manāma kaut kada rosība…

Viņš nepaguva izrunāt teikumu līdz galam. Uzsprāga zvaigžņu iznīcinātāja labais borts.

Eivzs satrūcies godbijīgi iesvilpās.

Viens kara kuģis pagalam, viņš sacīja, kad labajam bortam sekoja zvaigžņu iznīcinātāja korpusa priekšgals. Kā tu domā, tas ir Mazika darbs?

Es par to nešaubos, Kards atbildēja un gādāja, lai uz galvenā datora ekrāna parādītos notikuma vietas tuvplāns.

Uz mirkli liesmu fonā bija saskatāms kāds pusducis fregates lieluma kuģu, kas ātri lidoja prom no kuģu būvētavas teritorijas.

Es ari domāju, ka viņi varbūt atļāvušies riskēt mazliet par daudz, viņš piebilda, atkal skatīdamies uz zvaigžņu iznīcinātāju.

Pie degošā kuģa jau traucās glābšanas dienesta lidaparāti, tiem sekoja trīs eskadroni kaujas kuģu.

Un tad pēkšņi tie mainīja lidojuma virzienu kaujas kuģu mākonis vairs nelidoja uz zvaigžņu iznīcinātāju, bet dzinās pakaļ bēgošajām fregatēm.

Viņus ir pamanījuši, Kards drūmi teica, ātri novērtējis situāciju.

Mazika grupa bija pārāk maza un pārāk slikti apbruņota, un diez vai viņiem izdosies pietiekami ātri nokļūt tādā attālumā no kuģu būvētavas, lai varētu pārlēkt uz hipcrkosmosu. Mežonīgā Kardu turbolāzeri varēja spēku samēru līdzsvarot, bet, par nelaimi, viņi atradās par daudz tālu no notikuma centra, lai kaut cik nozīmīgi iespaidotu tā iznākumu.

Palīdzēsim viņam? Eivzs nočukstēja.

Mums būtu visas tiesības ne pirkstu nepakustināt, Kards viņam sacīja, nospiezdams navigācijas datora taustiņus, lai sāktu aprēķinus pārlēkšanai uz gaismas ātrumu, kā arī ieslēgdams iekšējās saziņas aparātu. Palīdzot glābt no taktikas viedokļa nevērīgi izplānotu operāciju, mēs pamudināsim viņus citureiz rīkoties tāpat. Bet es domāju, ka mēs nevaram te tā mierīgi sēdēt un noskatīties. Korvis?

Šeit, — atskanēja Korvisa balss.

Pēc manas komandas atklāj uguni pret to uzbrukuma pavadoņkuģi, kas lido pie mums, Kards pavēlēja. Balig un Lečton, jūs nomērķējiet uz kaujas bāzi. Palūkosim, cik lielu haosu varam radīt. Tu, Eivz. pa to laiku ved mūs pa lidojuma vektoru…

Pagaidi mirkli, Kard, Dankins viņu pārtrauca. Tur piecdesmit grādus pa kreisi…

Kards paskatījās. Tur, virzoties pa to pašu vektoru, pa kuru bēga Mazika sabotāžas komanda, no hiperkosmosa bija uzradušies pāris koreliešu lielgabalkuģu. Impērijas kaujas kuģu grupa metās tos pārtvert un tika acumirklī pārvērsta ugunīgās plēnēs.

Tā, tā, noteica Kards. Varbūt Mazika taktika nav nemaz tik slikta, kā es domāju.

Tiem vajadzētu būt Ellora ļaudīm, sacīja Eivzs.

Kards palocīja galvu.

Piekritu. Koreliešu liegabalkuģi tas nav gluži Mazika stilā, un pavisam noteikti neatbilst viņa budžetam. Tā ir stratēģija, kas var izdoties, pateicoties Darosas leģendārajai neprātībai.

Manuprāt, koreliešu liegabalkuģu iegāde sagrautu arī Ellora budžetu, Dankins piezīmēja. Tu domā, ka viņš tos ir nozadzis Jaunajai Republikai?

Nozadzis tas skari pārāk rupji, Kards viņu mīlīgi norāja. Jādomā, ka viņš pats to uzskata tikai par neformālu aizņemšanos. Jaunās Republikas kuģi bieži izmanto Darosas kuģu apkopes stacijas, kas izkaisītas gar galveno tirdzniecības maģistrāli, un Ellors ir slepens līdzīpašnieks vairākām no tām.

Varu derēt, ka šoreiz klienti sūdzēsies par pakalpojumu kvalitāti, Eivzs sausi teica. Starp citu, vai mēs joprojām grasāmies šaut uz pavadoņkuģi?

Kards par to bi ja gandrīz aizmirsis.

Patiesībā ne. Korvis, Balig, Lečton izslēdziet turbolāzerus. Visiem pārējiem: kaujas gatavība atcelta. Sagatavojieties Impērijas inspektoru uzņemšanai.

Uzrunātie apstiprināja, ka pavēli dzirdējuši. Kards pagriezās un ieraudzīja, ka Eivzs platām acīm lūkojas viņā.

Mēs netaisāmies bēgt? Eivzs piesardzīgi jautāja. Pat ne pēc tā, kas te nupat notika?

Viņš pamāja ar galvu uz kaujas ugunīm, kas blāzmoja pa kreisi no viņu kuģa.

Tam. kas tur notika, nav nekāda sakara ar mums, sacīja Kards, raudzīdamies biedrā ar visnevainīgāko skatienu. Mēs esam neatkarīga fregate, kas ved kravu ar enerģijas pārveidotājiem. Atceries?

Jā, bet…

Būtu derīgi redzēt, kas te tagad notiks pēc šī reida, Kards runāja tālāk, skatīdamies atpakaļ uz kuģiem.

Tā kā Ellora lielgabalkuģi bija sagādājuši aizsegu viņu bēgšanas vektoram un kuģu būvētavas lielie kuģi atradās pārāk tālu, lai pagūtu viņus panākt, izskatījās, ka Mazika sabotāžas komandai izdosies samērā mierīgi tikt prom.

Noklausīsimies sarunas viņu sakaru sistēmā, novērosim, kādus drošības paņēmienus viņi izmantos pēc uzbrukuma, uzzināsim, cik lieli zaudējumi patiesībā nodarīti.

Neizskatījās, ka Eivzu tas būtu pārliecinājis, bet viņš tomēr atturējās kaut ko iebilst.

Ja tu domā, ka mēs varam tikt ar to galā, Eivzs šaubīdamies sacīja. Proti, ņemot vērā prēmiju, kas izsludināta par mūsu notveršanu un tamlīdzīgi.

Šī ir pēdējā vieta, kur kāds Impērijas komandieris varētu gaidīt mūs parādāmies, Kards viņu mierināja. -Te mūs neviens nemeklēs.

Nekādā gadījumā jau nu ne uz kuģa, ko komandē kapteinis Ābels Kvillers, teica Dankins, atbrīvodamies no drošības siksnām un celdamies kājās. Viņš ir nepacietīgs un uzpūtīgs, vai ne?

Pareizi, apstiprināja Kards. Tikai nepārspīlē to uzpūtību. Mēs nevēlamies, lai viņi būtu pret tevi naidīgi noskaņoti, pilnīgi pietiks ar nicinājumu.

Sapratu, Dankins pamāja ar galvu.

Viņš aizgāja no komandtiltiņa, un Kards pagriezās atpakaļ un noraudzījās uz gruzdošo zvaigžņu iznīcinātāja vraku. Varēja teikt, ka šis varenais kuģis ir piedzimis nedzīvs. Ta patiešām bija uzskatāma pārmācība, un Kards pret to stingri iebilstu, ja Maziks un Ellors būtu lūguši viņa padomu. Viņi nebija to darījuši, bet rīkojušies uz savu galvu.

Un nu visi pārējie bija vēl vairāk apdraudēti nekā pēc Troganas. Jo dižadmirālis Trouns atriebsies ātri un nežēlīgi. Un, ja viņam izdosies noskaidrot, ka šo uzbrukumu organizējis Maziks… un no Mazika pēdas vedis pie viņa, Karda…

Tagad mēs nevarēsim apstāties, viņš nočukstēja, pa daļai sarunādamies pats ar sevi. Mums nāksies organizēties. Mums visiem.

Ko tu teici? vaicāja Eivzs.

Kards paskatījās uz viņu. Uz šo atklāto un apmulsušo seju. Eivzs savā ziņā bija gudrs vīrs, bet nebija apveltīts nedz ar īpašu prāta spožumu, nedz intuīciju.

Ak, neko, viņš Eivzam atbildēja, pasmaidījis, lai šī izvairīgā frāze neliktos aizvainojoša.

Kards atkal pievērsās tuvojošamies uzbrukuma pavadoņkuģim. Un pie sevis nozvērējās, ka pēc tam, kad te viss būs galā, viņš atradīs iespēju, kā dabūt atpakaļ Maru.

No ekrāna aizslīdēja pēdējā lappuse, un Trouns pacēla acis pret vīru, kas stāvēja viņa priekšā miera stājā.

Vai jums ir kaut kas piebilstams pie šī ziņojuma, ģenerāli Drost? viņš klusā balsī jautāja.

Pēc Pelleona domām, pārāk klusā balsī. Tā noteikti skanēja klusāk, nekā skanētu Pelleona balss, ja viņš šeit būtu komandieris. Lūkojoties ārā pa Himēras skatulūku uz nomelnējušo vraku, kas reiz bijis gandrīz pabeigts un ārkārtīgi vērtīgs Impērijas zvaigžņu iznīcinātājs, viņš varēja tikai klusēdams stāvēt līdzās dižadmirālim, nevis noraut Drostam galvu. Neko citu tas vīrs nebija pelnījis.

Un Drosts to zināja.

Nē, ser, viņš saspringtā balsī atbildēja.

Trouns vēl brīdi viņā noraudzījās, tad pievērsās skatulūkai.

Vai varat nosaukt man kādu iemeslu, kāpēc lai jūs netiktu atcelts no komandiera amata?

No Drosta lūpām izlauzās vārga nopūta.

Nē, ser, viņš atkal teica.

Labu laiku bija dzirdamas tikai apslāpētās balsu čalas uz Himēras komandtiltiņa. Pelleons uzmeta niknu skatienu Drosta kā akmenī cirstajai sejai, prātodams, kādu sodu ģenerālis saņems. Tamlīdzīgam fiasko vajadzēja sekot, mazākais, kara tiesai un padzīšanai no armijas, pamatojoties uz apsūdzību par smagu nevērību pret dienesta pienākumiem. Lielākais sods… allaž varēja izmantot lorda Veidera tradicionālo reakciju uz nekompetenci.

Un Ruhs jau stāvēja tepat pa rokai, aiz komandiera krēsla.

Ejiet atpakaļ uz savu štābu, ģenerāl, sacīja Trouns. Himēra dosies ceļā apmēram pēc trīsdesmit stundām. Jums pa šo laiku jāizstrādā un jāievieš jauna kuģu būvētavas drošības sistēma. Līdz tam brīdim es bušu pieņēmis lēmumu par jūsu turpmāko likteni.

Drosts paskatījās uz Pelleonu, tad atkal uz Trounu.

Sapratu, ser, viņš teica. Es nepievilšu jūs vēlreiz, admirāl.

Ceru, ka ne, sacīja Trouns, un viņa balsī tikko jaušami ieskanējās apslēpti draudi. Varat būt brīvs.

Drosts palocīja galvu un devās prom. Viņa gaita bija parādī jusies jauna apņēmība.

-Jūs man nepiekrītat, kaptein.

Pelleons piespieda sevi izturēt kvēlojošo, sarkano acu skatienu.

Es būtu domājis, ka nepieciešams bargāks sods, viņš teica.

Drosts savā ziņā nav slikts karavīrs. Viņa galvenais trūkums ir tieksme kļūt pašapmierinātam. Domāju, ka vismaz tuvākajā nākotnē viņš no tā būs izārstēts.

Pelleons atskatījās uz vraku aiz Himēras skatulūkas.

Diezgan dārga mācība, viņš īgni sacīja.

Jā, piekrita Trouns. Un tā precīzi nodemonstrēja. kāpēc es negribēju saniknot Karda sabiedrotos kontrabandistus.

Pelleons sarauca pieri.

Tie bija kontrabandisti? Es domāju, ka tā ir dumpinieku sabotāžas vienība.

Drostam radies tāds pats iespaids, teica Trouns. Bet metode un izpildījums krasi atšķiras no parastā dumpinieku rīcības modeļa. Manuprāt, aizdomas visvairāk varētu krist uz Maziku. Kaut gan uzbrukuma stilā bija pietiekami daudz Darosas elementu, lai tajā būtu iesaistīta arī Ellora grupa.

Saprotu, Pelleons gausi noteica.

Tas lika paskatīties uz notikušo pavisam citā gaismā.

Pieņemu, ka mēs viņiem liksim manīt, kādu muļķību tie izdarījuši, uzbrukdami Impērijai.

Nekas man nesagādātu lielāku prieku, piekrita Trouns. Un Impērijas varenības ziedu laikos es nevilcinādamies to darītu. Par nelaimi, šajā bridi tamlīdzīga reakcija būtu nelietderīga. Tā ne tikai stiprinātu kontrabandistu apņēmību, bet varbūt pat noskaņotu citus galaktikas svārstīgos elementus uz atklātu naidīgumu pret mums.

Viņu palīdzība un pakalpojumi mums nemaz nav tik ļoti vajadzīgi, sacīja Pelleons. Ne tagad.

Mūsu nepieciešamība pēc noziedznieku pakalpojumiem noteikti ir mazinājusies, teica Trouns. Tas gan nenozīmē, ka varam pilnīgi no tiem atteikties. Bet īstenībā ne jau tas ir svarīgākais. Problēmu rada tas bīstamais apstāklis, ka viņiem ir ļoti liela pieredze oficiālo ceļu izmantošanā. Lai nepieļautu viņu ielaušanos tādā vietās kā Bilbringi, mums būtu jāizmanto daudz vairāk karavīru, nekā šobrīd varam atļauties.

Pelleons nošņirkstināja zobus.

To es saprotu, ser. Bet mēs nevaram gluži vienkārši atstāt bez ievērības tik vērienīgu uzbrukumu.

Bez ievērības mēs to neatstāsim, Trouns klusi apsolīja, acīm liesmojot. Kad pienāks īstais brīdis, mūsu atbildes trieciens būs Impērijai ārkārtīgi izdevīgs.

Viņš pagrieza krēslu tā, lai atrastos ar seju pret kuģu būvētavas centru.

Līdz tam laikam…

DIŽADMIRĀLI TROUN!

Kliedziens satricināja komandtiltiņu kā spēcīgs pērkona dārds. Tas aizvēlās no kuģa pakaļgala līdz priekšgalam un atbalsodamies atgriezās atpakaļ. Pelleons strauji pagriezās, instinktīvi tverdams pēc spridzekļ šāvēja, ko nenēsāja.

Pāri komandtiltiņam pie viņiem lieliem soļiem nāca Džorass Cēbaots. un viņa acis virs plīvojošās bārdas meta zibeņus. Šķita, ka dusmu starojums aizdedzinājis gaisu ap viņu, viņam aiz muguras miruši vai bezsamaņā palika guļam divi trieciennieki, kas sargāja komandtiltiņa ieeju.

Pelleons ar grūtībām norija siekalas, viņa roka taustījās un atrada nomierinošo isalamira barības rāmja klātbūtni rāmis bija novietots virs dižadmirāļa krēsla. Rāmis aizvirzījās prom no viņa pieskāriena, kad Trouns pagriezās ar seju pret tuvojošos džediju skolotāju.

Jūs vēlaties ar mani runāt, skolotāj Cēbaot?

Viņi ir cietuši neveiksmi, dižadmirāli Troun, Cēbaots viņam uzrēca. Vai dzirdat mani? Jūsu desantnieki ir cietuši neveiksmi.

Es jūs dzirdu, Trouns rāmi palocīja galvu. Ko jūs esat izdarījis ar maniem sargiem?

Tie ir mani vīri! Cēbaots noskaldīja, un viņa balss atkal nodārdēja pa visu komandtiltiņu.

Pat izpaliekot pārsteiguma momentam, tas bija gana iespaidīgi.

Mani! Es esmu Impērijas pavēlnieks, dižadmirāli Troun. Nevis jūs.

Trouns pagrieza galvu sāņus un saskatījās ar vienu no kreisā borta apkalpes virsniekiem.

Sazinieties ar slimnieku aprūpes platformu, viņš virsniekam pavēlēja. Lai viņi atsūta savu komandu.

Pāris mirkļus Pelleons domāja, ka Cēbaots iebildīs vai vēl ļaunāk notrieks pie zemes arī šo virsnieku. Bet šķita, ka visa viņa uzmanība ir veltīta vienīgi Trounam.

Jūsu desantnieki ir cietuši neveiksmi, dižadmirāli Troun, viņš atkārtoja klusā un baisā balsi.

Es zinu, teica Trouns. Viņi visi, izņemot majoru, kas šo vienību komandēja, ir miruši.

Cēbaots izslējās.

Tad pienācis laiks man pašam uzņemties šo uzdevumu. Jūs aizvedīsiet mani uz Karaskentu. Tagad.

Trouns palocīja galvu.

Ļoti labi, skolotāj Cēbaot. Mēs iekrausim manu īpašo kravu un tad lidosim turp.

Bi ja skaidrs, ka ne jau šādu atbildi Cēbaots gaidījis.

Ko? viņš, pieri saraucis, noprasīja.

Es sacīju tiklīdz Himērā un pārējos kuģos būs iekrauta īpašā krava, mēs lidosim uz Karaskentu, teica Trouns.

Cēbaots uzmeta ašu skatienu Pelleonam, acis taustījās pēc informācijas, kas viņa džedija jutekļiem bija liegta.

Kas tas par joku? viņš norūca, skatīdamies atkal uz Trounu.

Nekādu joku te nav, Trouns viņu nomierināja. Esmu nolēmis, ka zibens spēriens pašā Dumpinieku Savienības sirdī būs labākais paņēmiens, ka satricināt viņus morāli un sagatavot nākamajai kampaņas pakāpei. Un spēriens tiks dots ar šiem te.

Cčbaols palūkojās ārā pa skatulūku, nopētīdams visu plašo kuģu būvētavu. Viņa skatiens pašāvās garām nomelnējušajam zvaigžņu iznīcinātāja korpusam… un tad aizklīda pie asteroīdiem centrālajā sektorā…

Tie? viņš noprasīja, rādīdams uz asteroīdiem ar pirkstu. Vai tā ir jūsu īpašā krava?

Jūs esat džediju skolotājs, teica Trouns. Jūs pasakiet to man.

Cēbaots uz viņu nikni paskatījās, un Pelleons aizturēja elpu. Pelleons zināja, ka dižadmirālis kaitina Cēbaotu, un, pēc viņa domām, tā bija diezgan bīstama spēle. Vienīgie cilvēki, kas precīzi zināja, ko Trouns nodomājis darīt ar asteroīdiem, tobrīd bija isalamiru aizsargāti.

Ļoti labi, dižadmirāli Troun, sacīja Cēbaots. Es jums to pateikšu.

Viņš dziļi ievilka elpu un aizvēra acis, un rievas viņa sejā no garīgā sasprindzinājuma padziļinājās. Tādu Pelleons džediju skolotāju sen nebija redzējis. Viņš vēroja Cēbaotu, prātodams, kas viņam padomā… un tad pēkšņi Pelleons saprata. Tur, ārā, ap asteroīdiem darbojās simtiem virsnieku un tehnisko darbinieku, kas bija strādājuši pie šī projekta, un katram no viņiem bija savi slepenie minējumi par to, kam tas viss paredzēts. Cēbaots tiecās piekļūt viņu apzinām, iegūt katru atsevišķo minējumu un apvienot tos kopīgā ainā…

Nē! viņš piepeši noskaldīja, pievērsdams liesmojošās acis atkal Trounam. Jūs nedrīkstat iznicināt Karaskentu. Vismaz ne līdz tam brīdim, kad būšu dabūjis savus džedijus.

Trouns papurināja galvu.

Es negrasos iznīcināt Karaskentu…

Jūs melojat! Cēbaots viņu pārtrauca, apsūdzoši kratīdams pirkstu. Jūs man vienmēr melojat. Bet nu vairs nemelosiet. Vairs ne. Es esmu Impērijas un tās karaspēka pavēlnieks.

Viņš pacēla rokas virs galvas, un ap tām rotājās zilibalts spožums. Pelleons pats pret savu gribu sarāvās, atcerējies zibeņu bultas, ko Cēbaots bija metis uz viņiem Veilendas kapenēs. Bet nekāda zibeņošana nesekoja. Cēbaots gluži vienkārši tur stāvēja, it kā rokās sakampis tukšu gaisu, un viņa acis raudzījās bezgalībā. Pelleons sarauca pieri un jau apsvēra, vai nevajadzētu pajautāt Cēbaotarn, ko tas viss nozīmē, bet tad ieskatījās kreisā borta apkalpes telpā.

Apkalpes locekļi nekustīgi sēdēja savos krēslos, viņu muguras bija taisnas kā parādē, rokas sakrustotas klēpī, acis vienaldzīgi vērstas tālumā. Viņiem aiz muguras stāvēja tikpat stīvi, nekustīgi un pret visu vienaldzīgi virsnieki. Tāds pats stāvoklis bija arī labā borta apkalpes telpā. Un datoru ekrānos, kur vajadzēja ņirbēt ziņojumiem no citiem kuģa sektoriem, bija iestājies pilnīgs sastingums.

Tamlīdzīgu situāciju Pelleons bija paredzējis un baidījies no tās kopš brīža, kad viņi pirmo reizi ieradās uz Veilendas. Cēbaots bija pārņēmis Himēru savās rokās.

Iespaidīgi, Trouns sacīja, pārtraukdams trauslo klusumu. Nudien, ļoti iespaidīgi. Un ko jūs tagad ierosināt darīt?

Vai man vajadzētu atkārtoties? teica Cēbaots, un viņa balss no sasprindzinājuma mazliet drebēja. Es lidošu ar šo kuģi uz Karaskentu. Lai paņemtu savus džedijus, nevis lai viņus iznīcinātu.

Lidojums no šejienes līdz Karaskentai ilgst, kā minimums, piecas dienas, Trouns auksti sacīja. Piecas dienas jums būs jāsaglabā vara pār trīsdesmit septiņiem tūkstošiem Himēras apkalpes locekļu. Jums tas, protams, būs jādara vēl ilgāk, ja gribat, lai nonākuši gala, viņi vēl arī cīnitos. Un, ja vēlaties, lai mūs kā papildspēki pavadītu arī daži citi kuģi, apziņu skaits, ko jums vajadzēs turēt savā pakļautībā, strauji pieaugs.

Cēbaots nicīgi pavīpsnāja.

Jūs apšaubāt Spēka varenību, dižadmirāli Troun?

Nebūt ne, teica Trouns. Es tikai norādu uz problēmām, ko jums un Spēkam vajadzēs atrisināt, ja turpināsiet rīkoties tādā pašā garā kā patlaban. Piemēram, vai jūs zināt, kur atrodas Karaskentas sektora flotile, vai to, cik daudz un kāda veida kuģi tajā ietilpst? Vai esat domājis, kā neitralizēsiet Karaskentas orbitālās kaujas bāzes un uz planētas atrodošās aizsardzības sistēmas? Vai zināt, kas šobrīd ir planētas aizsardzības virspavēlnieks un kā viņš vai viņa izmantos savā rīcībā esošos spēkus? Vai esat rēķinājies ar Karaskentas enerģijas lauku? Vai zināt, kā vislabak izmantot Impērijas zvaigžņu iznīcinātāja stratēģiskās un taktiskās iespējas?

Jūs gribat mani samulsināt, apsūdzoši sacīja Cēbaots. Jūsu vīri mani viri zina atbildes uz visiem šiem jautājumiem.

Uz dažiem jā, teica Trouns. Bet jūs nevarat tās uzzināt. Ne visas. Noteikti ne tik ātri, ka vajadzētu.

Es valdu pār Spēku, Cēbaots dusmīgi atkārtoja.

Bet Pelleons saklausīja viņa balsī lūdzošu toni. Kā bērns, kas niķojas, patiesībā nedomādams, ka ar to kaut ko panāks…

Nē, Trouns sacīja, un viņa balss piepeši bija sākusi skanēt mierinoši.

Iespējams, ka arī viņš bija kaut ko saklausījis Cēbaot a tonī.

Galaktika vēl nav gatava tam, lai jūs stātos tās priekšgalā, skolotāj Cēbaot. Vēlāk, kad būs atjaunota kārtība, es ļaušu jums valdīt pēc jūsu prāta. Bet šis laiks vēl nav pienācis.

Cēbaots labu brīdi palika stāvam kā sastindzis, viņa mute aiz plīvojošās bārdas tikko saredzami kustējās. Tad viņš gandrīz negribīgi nolaida rokas, un tulit telpu piepildīja apslāpēta noelšanās, ievaidēšanās un apavu skarpstoņa uz metāla grīdas apkalpes locekļi bija atbrīvoti no džediju skolotāja varas.

Jūs nekad neļausiet man valdīt Impērijā, Cēbaots Trounam teica. Ne jau nu pats pēc savas gribas.

Tas var būt atkarīgs no jūsu spējām saglabāt to, ko es šobrīd atjaunoju, — sacīja Trouns.

Un kas bez jums nemaz nevarētu pastāvēt?

Trouns savilka uzaci.

Jūs esat džediju skolotājs. Kad ielūkojaties nākotnē, vai redzat nākamības Impēriju uzplaukstam bez manis?

Es redzu daudzas iespējamās nākotnes, Cēbaots teica. Ne visās no tām esat redzams arī jūs.

Tikpat nenoteikts liktenis ir visiem karotājiem, Trouns pamāja ar galvu. Bet ne jau to es jums vaicāju.

Cēbaots tikko jaušami pasmaidīja.

Nekad neiedomājieties, ka esat manai Impērijai neaizstājams, dižadmirāli Troun. Neaizstājams esmu vienīgi es.

Viņš pārlaida nesteidzīgu skatienu komandtiltiņam, tad izslējās visā augumā.

Pagaidām es tomēr jūtos apmierināts, ka jūs būsiet tas, kas vedis manu karaspēku kaujā.

Cēbaots asi paskatījās uz Trounu.

Varat stāties karaspēka priekšgalā, bet jūs neiznīcināsiet Karaskentu. Vismaz ne līdz tam brīdim, kad būšu dabūjis savus džedijus.

Kā jau es teicu, man nav nodoma iznīcināt Karaskentu, Trouns viņam sacīja. Šobrīd maniem mērķiem labāk kalpos bailes un morāles graušana, ko radīs šis uzbrukums.

Mūsu mērķiem, Cēbaots izlaboja. Neaizmirstiet to, dižadmirāli Troun.

Es neko neaizmirstu, skolotāj Cēbaot, Trouns klusi atteica.

Labi, tikpat klusi sacīja Cēbaots. Tad varat turpināt savu pienākumu pildīšanu. Es meditēšu ziniet to, ja jums manis ievajadzēsics. Meditēšu par savas Impērijas nākotni.

Viņš pagriezās un aizgāja no komandtiltiņa. Pelleons izpūta elpu viņš nebija pamanījis, ka ir to aizturējis.

Admirāl…

Sazinieties ar Nelokāmo, kaptein, Trouns pavēlēja, pievērsdamies atkal viņam. Pasakiet kapteinim Dordžam, ka nākamajām sešām stundām man nepieciešama piecsimts vīru liela apsardze.

Pelleons paraudzījās lejup, kreisā borta apkalpes telpā. Šur tur varēja redzēt pa apkalpes loceklim, kas sēdēja krēslā, kā pienākas, vai virsniekam, kas turējās kaut cik vertikāli. Bet lielākoties apkalpes locekļi bija ļengani sabrukuši savos sēdekļos, un virsnieki stāvēja, atspiedušies pret sienām vai datorpultīm vai trīcēdami gulēja uz klāja.

Jā, ser, viņš teica, pieiedams pie sava krēsla un ieslēgdams rāciju. Vai jūs atliksiet Karaskentas operāciju?

Ne ilgāk, cik tas būs absolūti nepieciešams, — sacīja Trouns. Vēsture virzās uz priekšu, kaptein. Tie, kas nejaudā iet kopsolī ar to, paliks iepakaļ un varēs visu vērot no attāluma.

Viņš atskatījās uz durvīm, pa kurām bija izgājis Cēbaots.

Un tie, kas stājas mums ceļā, Trouns klusi piebilda, neredzēs vispār neko.

13. nodala

Viņi ieradās Karaskentā dziļā naktī. Viņu bija desmit nomaskējušies par džavām, tie ielavījās pilī pa slepeno eju, ko drošības dienests bija rūpīgi aizslēdzis un Lūkass tagad tikpat rūpīgi atslēdza. Neviena nepamanītiem iekļūt tornī nebija grūti nevienam līdz šim vēl nebija bijis laika kaut ko iesākt ar Imperatora slepeno eju labirintu.

Un tā nu viņi Lūkasam aiz muguras klusēdami ienāca apartamentos… un Hens pirmo reizi atradās aci pret aci ar miesassargiem, ko viņa sieva bija izvēlējusies, lai tic aizsargātu viņu un viņas bērnus no Impērijas tīkojumiem.

Nogriju grupa.

Mēs tevi sveicam, lēdij Veidera, sērīgā balsi sacīja pirmais no pelēkādainajiem citplanētiešiem, nomezdamies uz grīdas un izplezdams rokas uz sāniem.

Pārējie sekoja viņa paraugam. Šaurajā apartamentu priekštelpā tain butu vajadzējis radīt neveiklu grūstīšanos, bet tā tomēr nenotika, un tas kaut ko liecināja par viņu veiklību.

Esmu Kekhmaims, Eikhmiras klana karavīrs, runāja tālāk nogrijs, pavērsis seju pret grīdu. Es komandēju Mal 'ary 'ush goda sardzi. Mēs veltām sevi un savas dzīvības kalpošanai jums un jūsu aizsardzībai.

Jus varat piecelties, Lea teica valdnieces svinīgajā balsī.

Hens zagšus paskatījās uz sievu un redzēja, ka viņas seja un poza ir tikpat karaliskas. Parasti tamlīdzīgas izdarības automātiski radīja Henam vēlmi nepakļauties. Bet Leai tas piestāvēja.

Es kā Mal 'ary 'usli pieņemu jūsu pakalpojumus.

Nogriji piecēlās kājās tikpat klusi, kā bija nometušies uz grīdas guļus.

Mans palīgs Mobvekhars no Hakharu klana, Kekhmaims sacīja, stādīdams priekšā nogriju, kas stāvēja pa labi no viņa. Viņš komandēs otru sardzes maiņu.

Mans virs Hens Solo, teica Lea, ar žestu norādīdama uz Henu.

Kekhmaims pagriezās ar seju pret viņu, un Hens tikai ar pūlēm noturējās, nesatvēris spridzekļ šāvēja spalu.

Mes jūs sveicam, citplanētietis nopietni sacīja. Nogriji ciena lēdijas Veideras karalisko dzīvesbiedru.

Karaliskais dzīvesbiedrs? Hens apjucis paraudzījās uz Leu. Viņas sejas izteiksme joprojām bija nopietna, bet Hens pamanīja, ka sievas lūpu kaktiņus rausta uzjautrināts smaids.

Pateicos, viņš norūca. Man arī ir patīkami ar jums iepazīties.

Un tu, Habarah, sacīja Lea, sniegdama roku kādam citam nogrijam. Priecājos tevi atkal sastapt. Ceru, ka tavas ģimenes maitrakli klājas labi?

Viņai klājas ļoti labi, mana kundze, atbildēja nogrijs un panācās uz priekšu, lai saņemtu viņas roku. Viņa sūta jums sveicienus un lika man atgādināt, ka jūs allaž varat rēķināties ar viņas pakalpojumiem.

Nogrijiem aiz muguras atvērās durvis, un klusi ienāca Cūbeka.

Vai kaut kas atgadījies? Hens viņam jautāja, priecādamies, ka var pārtraukt šo abpusējo laipnību izrādīšanu.

Čubeka norūca noraidošu atbildi, un viņa acis nopētīja citplanētiešu grupu. Viņš ieraudzīja Habarahu un piegāja viņam klāt, noducinādams sveicienu. Ari Habarahs sasveicinājās ar Cūbeku.

Kas vēl atradīsies mūsu aizsardzībā, lēdij Veidera? Kekhmaims vaicāja.

Mana palīdze Vintera un mani dvīņi, sacīja Lea. Nāciet, es jums viņus parādīšu.

Viņa kopā ar Kekhmaimu un Mobvekharu devās uz guļamistabu. Pārējie citplanētieši izklīda pa citām telpām, īpašu uzmanību pievērsdami sienām un durvīm. Cūbeka un Habarahs gāja uz Vinteras istabu, klusi savā starpā sarunādamies.

Tev tas joprojām nepatīk, vai ne? teica Lūkass, nostādamies blakus Henam.

Patiesību sakot, nē, atzinās Hens, vērodams Cūbeku un Habarahu. Bet šķiet, ka man nav izvēles.

Viņš manīja, ka Lūkass parausta plecus.

Jūs abi ar Čūbiju varat palikt šeit, viņš piedāvāja. Lendo, Mara un es mēs varam lidot uz Veilendu arī bez jums.

Vai arī jūs varat paņemt līdzi nogri jus, Hens sausi ierosināja. Vismaz tur jums nebūs jāraizējas, ka viņus kāds var pamanīt.

Šeit mūs neviens nepamanīs, šņirkstoša balss noņaudēja viņam pie elkoņa.

Hens sarāvās un ātri pagriezās, roku spridzekļšāvēja spalam uzlicis. Jā, tur patiešām stāvēja kāds nogrijs. Viņš būtu varējis apzvērēt, ka neviens no citplanētiešiem nav viņam ne tuvumā.

Jūs vienmēr tā pielavāties cilvēkiem? Hens bargi noraslja.

Citplanētietis palocīja galvu.

Piedodiet man. lēdijas Veideras karalisko dzīvesbiedr. Es negribēju jūs aizvainot.

Viņi ir izcili mednieki, Lūkass pačukstēja.

Jā, esmu par to dzirdējis, teica Hens, pagriezdamies atkal pret viņu.

Protams, tas bija iespaidīgi, bet ne jau par citplanētiešu prasmi aizsargāt Leu un dvīņus Hens bija raizejies.

Paklau… Lūkas…

Ar viņiem viss ir kārtībā, Hen, Lūkass klusi sacīja. Patiesi. Lea jau vienreiz ir uzticējusi viņiem savu dzīvību.

Jā, atkal noteica Hens.

Viņš pūlējās izdzēst no apziņas kādu ainu Lea un dvīņi Impērijas gūstā…

Vai nolaišanās laukumā viss noritēja bez sarežģījumiem?

Nebija nekādu problēmu, Lūkass viņu nomierināja. Vedžs un pāris viņa biedru no Mežonīgā eskadrona pavadīja nogriju kuģi. un Čūbeka to nogādāja slēpnī. Arī pilī ienākam mūs neviens neredzēja.

Ceru, ka jūs durvis cieši aizslēdzāt, sacīja Hens. Ja šeit iekļūs vēl viena Impērijas diversantu komanda, Leai tas būs mazliet par daudz.

Tās ir aizvērtas, bet līdz galam aizslēgtas nav, Lūkass papurināja galvu. Kekhmaims tās aizslēgs, kad mēs pa tām būsim izgājuši ārā.

Hens, pieri saraucis, paraudzījās Lūkasā viņam bija radušās nepatīkamas aizdomas.

Tu ierosini doties ceļā tūlīt put?

Vai vari iedomāties piemērotāku laiku? atteica Lūkass. Nogriji ir šeit, un Vanags lidojumam sagatavots. Un diez vai kāds sāks meklēt Maru ātrāk par rītrītu.

Hens paskatījās pāri Lūkasa plecam Lea nāca ārā no guļamistabas, viņai pa pēdām sekoja abi nogriji. Lūkasam taisnība, tas Henam bija jāatzīst. Bet viņš tomēr bija domājis, ka varēs pavadīt kopā ar Leu nedaudz vairāk laika.

Tikai nedrīkstēja aizmirst, ka Impērija visu šo laiku turpinās veidot klonus…

Hens saviebās.

Labi, viņš noņurdēja. Protams. Kāpēc ne…

Es saprotu, Lūkass līdzjūtīgi sacīja. Un man ļoti žēl.

Aizmirsti par to. Ko tu tagad gribi darīt?

Mēs abi ar Lendo dabūsim ārā Maru, teica Lūkass, atkal atgriezies pie lietišķa toņa.

Iespējams, viņš saprata, ka Hens nav noskaņots pieņemt līdzjūtību.

Jūs abi ar Čūbiju iesiet uz Vanagu un atlidosiet mums pakaļ. Un neaizmirstiet paņemt lidzi robotus.

Labi, teica Hens, juzdams, ka viņam noraustās lūpas.

Jau gana slikti bija tas, ka viņam jāpamet Lea un bērni, bet pašam kārtējo reizi jāielaužas Impērijas cietoksnī un vēl būs jāņem līdzi Trīpio un jāklausās tā pārkulturālā nictālgalvas tarkšķēšanā. Ar katru bridi kļuva aizvien labāk un labāk.

Vai tev ir tā ierīce robotu izslēgšanai, ko izgudroja Čūbijs?

Tepat ir, Lūkass pamāja, papliķēdams pa sporta jaku. Es zinu arī. ka tā pievienojama.

Tikai neaizmirsti to izdarīt, Hens brīdināja. Ja robots G-2RD sācis darboties, tam jānoskrūvē galva, lai to apturētu.

Es saprotu, Lūkass vēlreiz pamāja ar galvu. Mēs jūs gaidīsim ārā, tajā vietā, kur paslēpām nogriju kuģi Čūbijs zina, kur tas ir.

Viņš pagriezās un gāja uz durvīm.

Lai jums veicas, Hens nedzirdami nomurmināja.

Viņš jau gribēja pagriezties…

Uz ko jūs skatāties? Hens noprasīja.

Viņam blakus stāvošais nogrijs nolieca galvu.

Negribēju jūs aizvainot, lēdijas Veideras karalisko dzīvesbicdr, viņš Henu mierināja.

Novērsies citplanētietis atkal saka pētīt sienu.

Hens viebdamies lūkojās apkārt pec Leas. Labi. viņš šonakt aizlidos, bet nedarīs to, iekams nebūs atvadījies no sievas. Un izdarījis to, svešu acu netraucēts.

Imperators pacēla rokas un raidīja pret saviem ienaidniekiem zilibaltus zibeņus. Abi vīri no saņemtajiem triecieniem sagrīļojās, un Mara mokoši cerēja, ka šoreiz sadursme varētu beigties savādāk. Bet nē. Veiders un Debesbraucējs izslējās un ar elektroniski skanošu dusmu kliedzienu augstu pacēla savus gaismas zobenus…

Mara strauji pamodās, viņas roka automātiski taustījās zem gultas, meklējot spridzekļšāvēju, kura tur nebija. Tas kliedziens bija skanējis kā aiz viņas istabas durvīm stāvošā robota G-2RD trauksmes signāls. Trauksmes signāls, kas tika pēkšņi pārtraukts…

Otrpus telpai noklikšķēja durvju atslēga. Maras roka sameklēja datorbloknotu, ko viņa bija lasījusi pirms gulētiešanas… un, kad atvērās durvis, Mara no visa spēka meta ar šo priekšmetu tumšajam stāvam, kas parādījās uz sliekšņa.

Lidojošais priekšmets mērķi nesasniedza. Stāvs gluži vienkārši pacēla roku, un datorbloknots sastinga gaisā.

Viss kārtībā, Mara, viņš čukstus teica, ienācis istabā. Tas esmu tikai es Lūkass Debesbraucējs.

Mara tumsā caur pieri paskatījās uz viņu, tiekdamās ar saviem jutekļiem uztvert ienācēja apziņu. Jā, tas bija Debesbraucējs.

Ko jūs vēlaties? viņa noprasīja.

Mēs esam atnākuši, lai dabūtu jūs no šejienes ārā, Debesbraucējs viņai sacīja, pieiedams pie rakstāmgalda un ieslēgdams vāju gaismu. Pasteidzieties, jums jāapģērbjas.

Ak, jāapģērbjas, ko? atcirta Mara, uz bridi samiegusi plakstus, kamēr acis pierada pie gaismas. Vai jūs negribētu man pateikt, uz kurieni mēs dosimies?

Debesbraucējs mazliet sarauca pieri.

Mēs lidosim uz Veilendu. viņš teica. Jūs sacījāt Leai, ka varētu to atrast.

Mara skatījās uz viņu platām acīm.

Jā, tā es viņai sacīju gan. Bet kad es būtu teikusi. ka vedīšu kādu uz turieni?

Jums tas jādara, Mara, sacīja Debesbraucējs savā kaitinoši ideālistiskajā vaļsirdībā.

Tā bija tā pati vaļsirdība, kas uz Jomārkas atturēja viņu nogalināt to trako Džorasu Cēbaotu.

Mēs atrodamies jauna Klonēto kara priekšvakarā. Mums tas jāaptur.

-Tad ejiet un apturiet to, Mara atcirta. Šis nav mans karš, Debesbraucēj.

Bet Mara tā runāja tikai aiz inerces, un viņa pati to zināja. Tajā pašā brīdī, kad viņa izstāstīja Orgenai Solo par Imperatora noliktavu, Mara bija izvēlējusies, kurā pusē šajā karā stāvēt, un tas nozīmēja, ka viņai jādara tas, ko no viņas sagaida. Pat ja tas nozīmēja, ka Marai personiski jāaizved viņi uz Veilendu.

Debesbraucējs ar savu labi attīstīto džediju gudrību to noteikti ari bija sapratis. Par laimi, viņam pietika prāta nemest to Marai acīs.

Labi, viņa norūca, nolaizdama kājas pār gultas malu. Pagaidiet ārā es tūlīt būšu klāt.

Ģērbjoties Marai pietika laika, lai pārbaudītu tuvāko apkārtni ar saviem daudz mazāk trenētajiem džedijas jutekļiem, tāpēc viņa nebija pārsteigta, kad, iznākusi no istabas, ieraudzīja Debesbraucējam līdzās Kelrisicnu. Tomēr stāvoklis, kādā atradās G2RD, bija pārsteigums. Spriežot pēc tā, kā pārtrūka elektroniskais kliedziens, viņa bija gaidījusi, ka sardzes robots būs sadalīts vairākos gabalos un izkaisīts pa gaiteni, bet sargs pilnīgi neskarts stāvēja pie viņas istabas durvīm,viegli trīcēdams no mehāniskām dusmām vai bezcerības.

Mēs tam pievienojām izslēgšanas ierīci, Debesbraucējs atbildēja uz Maras neizteikto jautājumu.

Viņa paskatījās uzmanīgāk un ieraudzīja plakano ierīci, kas bija piestiprināta robotam pie sāniem.

Nebiju domājusi, ka varat izslēgt sardzes robotu.

Viegli nav, bet Hens un Čūbijs zina, kā tas jādara, Debesbraucējs sacīja, kad viņi trijatā steidzās pa gaiteni uz turboliftu.

Viņi uzskata, ka tas padara ielaušanos cietumā mazāk aizdomīgu.

Ielaušanās cietumā. Mara uzmeta ašu skatienu Debesbraucēja profilam šis vārdu savienojums lika paraudzīties uz nule notikušo citā gaismā. Te 11u viņš bija: Lūkass Debesbraucējs, džediju bruņinieks, sacelšanās varonis, likumības un tiesiskuma balsts… un viņš nupat bija pārkāpis visu Jaunajā Republikā pastāvošo kārtību, lai dabūtu viņu, Maru, no šejienes ārā. Maru Džeidu, kontrabandisti, kam viņš neko nebija parādā un kas, patiesību sakot, bija solījusies viņu nogalināt.

Un tikai tāpēc, ka viņš zināja, kas jādara. U11 viņš paļāvās uz to, ka viņa palīdzēs viņam to izdarīt.

Labs triks, Mara nočukstēja, garāmejot ieskatīdamās šķērsgaitenī, vai nemanīs tur kādu sargu viņas acis un prāts nezaudēja modrību. Būs jālūdz, lai Solo to iemāca ari man.

Kelrisiens nosēdināja gaisa kuģi tādā kā vecā, privātā nolaišanās laukumā. Gadsimtu Vanags jau bija tur, un acīm redzami nervozais un nepacietīgais Cūbeka gaidīja viņus pie vaļējās lūkas.

Bi ja jau arī pēdējais laiks, Solo sacīja, kad Mara, sekodama Debesbraucējam, iegāja pilota kabīnē.

Viņi tik tikko bija paguvuši uzkāpt uz Vanaga borta, kad liegate jau pacēlās gaisā. Acīmredzot Solo bija tikpat sanervozējies kā vūkijs.

-Tā, Mara. Kurp mēs lidojam?

Nosakiet kursu uz Obroaskai, viņa Henam teica. Tā bija pēdējā pieturvieta ceļā uz Veilendu. Ap to laiku, kad ieradīsimies tur. man vajadzētu būt izskaitļojušai Veilendas atrašanās vietu.

Cerēsim, ka tā būs, sacīja Solo un, pastiepis roku, nospieda navigācijas datora taustiņus. Labāk piesprādzējieties tūlīt pārlēksim uz gaismas ātrumu.

Mara ieslīdēja pasažiera sēdeklī viņam aiz muguras, Debesbraucējs apsēdās viņai blakus.

Kādi uzbrukuma spēki ir mūsu rīcībā? Mara piesprādzēdamās jautāja.

Tie ir jūsu acu priekšā, Solo noņurdēja. Jūs, es, Lūkass, Lendo un Čūbijs.

Saprotu, teica Mara, ar grūtībām norīdama siekalas.

Tātad viņi bija pieci pret tiem aizsardzības spēkiem. kam Trouns uzticējis savu vitāli vissvarīgāko kara bāzi. Brīnišķīgi.

Vai esat pārliecināts, ka godīgai spēlei spēku samērs nebūs par daudz mūsu labā? viņa sarkastiski jautāja.

Uz Javinas mūsu nebija daudz vairāk, Solo aizrādīja. Vai uz Endoras.

Mara nikni pablenza uz viņa pakausi, vēlēdamās, kaut viņas dusmas un naids izlauztos ar šalti. Bet viss, ko viņa juta, bi ja klusas un savādi attālinātas sāpes.

Jūsu pašpārliecinātība ir tik nomierinoša, Mara caur zobiem izgrūda.

Solo paraustīja plecus.

Var gūt lielu priekšrocību, nedarot to, ko otra puse no tevis sagaida, viņš teica. Atgādiniet man, lai es jums kādreiz pastāstu, kā mēs tikām prom no llotas.

Viņiem aiz muguras atslīdēja vaļā durvis, un pilota kabīnē ielumpačoja Cūbeka.

Vai pie tevis viss kārtībā? Solo viņam vaicāja.

Vūkijs nodārdināja kaut ko, kas izklausījās pēc apstiprinošas atbildes.

Labi. Pārbaudi uz ātru roku slāpētājus pirms brīža tie meta sarkanas dzirksteles.

Vel viens dārdošs rūciens, un vūki js ķērās pie darba.

Pirms es aizmirstu, Lūkas, Solo piemetināja, tu esi atbildīgs par tiem robotiem tur, aizmugurē. Negribu, lai Trīpio ap kaut ko krāmētos, ja vien kopā ar viņu nav Čūbijs vai Lendo. Saprati?

Sapratu, teica Debesbraucējs.

Viņš uztvēra Maras skatienu un uzjautrināti pasmaidīja.

Trīpio reizēm ir pārāk daudz brīva laika, Debesbraucējs paskaidroja. Viņš ieinteresējies par mehāniķa darbu.

Un viņam tas varen slikti padodas, Solo dzēlīgi iestarpināja. Labi, Čūbij, sagatavojies. Uz priekšu…

Viņš parāva uz savu pusi hiperdzinēja sviras. Pa skatulūku varēja redzēt, kā zvaigznes saplūst līnijās… un viņi bija ceļā. Pieci, kas cerēja ielauzties Impērijas cietoksnī.

Mara paskatījās uz Debesbraucēju. Vienīgais, kas viņai patiesi uzticējās, bija vīrietis, kas viņai jānogalina.

Tava pirmā komanda, kopš aizgāji no armijas, Hen, klusumu pārtrauca Debesbraucējs.

Jā, saspringti atsaucās Hens. Cerēsim, ka tā nav arī pēdējā.

Ieradies Kareivīgais ar īpašo uzdevumu vienību, kaptein, sakaru virsnieks pavēstīja Pelleonam, kas stāvēja uz Himēras komandtiltiņa. Kapteinis Ebcns ziņo, ka visi kuģi ir kaujas gatavībā, un lūdz pēdējās pavēles to nostādīšanai ierindā.

Pārraidiet viņam tās, leitnant, pavēlēja Pelleons.

Viņš raudzījās ārā pa labās puses skatulūku, kur bija redzamas jaunpienākušo kuģu ugunis, un pūlējās apspiest ļaunās priekšnojautas, kas mutuļoja viņā kā saindētu dūmu vērpetes. Bija jau labi, ka Trouns sasaucis kopā Impērijas karaspēka daudzpieredzējušo eliti, lai dotu strauju triecienu Karaskentai un tad atkal ātri nozustu. Ne tik labi bija tas, ka uzbrukums varēja ieilgt. Uz Himēras borta bija Cēbaots, kā apmāts uz Leas Orgenas Solo un viņas dviņu sagūstīšanu. Viņš jau bija nodemonstrējis savu absolūto varu pār Himēras apkalpi šī dižošanās jau tā bija novilcinājusi kaujas operāciju par vairākām stundām. Ja nu viņš sadomā atkārtot savu triku, kad kauja pie Karaskentas ritēs pilnā sparā…

Pelleons saviebās kā pagātnes rēgs viņa acu priekšā nostājās Impērijas sakāve pie Endoras. Tur bija gājusi bojā otrā Nāves Zvaigzne, kopā ar Veidera zvaigžņu superiznīcinātāju un lielāko daļu Impērijas visizcilāko virsnieku. Ja Cēbaota iejaukšanās veicinās sagrāves atkārtošanos, ja Impērija zaudēs gan dižadmirāli Trounu, gan sava karaspēka kodolu zvaigžņu iznīcinātājus -, tā var no šī trieciena vairs nekad neatlabt.

Viņš joprojām pa skatulūku vēroja, kā sapulcējas uzbrukuma spēki, un centās apspiest bažas, kad sajuta pāri komandtiltiņam pārveļamies savādas saspringtības vilni… un, pat neatskatījies, Pelleons zināja, ko tas nozīmē.

Tur stāvēja Cēbaots.

Pelleona krēsls un aizsargājošais isalamirs atradās duci soļu tālāk tas bija par tālu, lai nokļūtu tur, nepievēršot sev uzmanību. Nebija sasniedzams ari neviens no pārējiem isalamiriem, kuru barības rāmji bija novietoti dažādās komandtiltiņa vietās. Pelleonam nepieklājās apkalpes acu priekšā skraidīt apkārt kā izbiedētai lauku pelei pat ja Cēbaots viņam ļautu to darīt.

Un varēja gadīties, ka džediju skolotājam labpatiktu paralizēt viņu tāpat, kā viņš to bija izdarījis ar pārējiem Himēras apkalpes locekļiem pie Bilbringi…

Pelleonam pār muguru pārskrēja drebuļi. Viņš bija lasījis medicīniskos ziņojumus par tiem, kam nācās ārstēties uz slimnieku aprūpes platformas, un viņam nebija ne mazākās vēlēšanās piedzīvot to pašam. Tas ne tikai būtu emocionāls satricinājums un fiziskas neērtības, bet pārciestais pazemojums arī ievērojami mazinātu viņa autoritāti uz ši kuģa borta.

Pelleonam atlika vienīgi cerēt, ka viņš varēs apmierināt Cēbaota vēlēšanās, neizskatoties vājš un pārlieku pakalpīgs. Pagriezies ar seju pret tuvojošos džediju skolotāju, Pelleons prātoja, vai ari Imperators nebi ja ieguvis varu, izmantodams tās pašas bailes no pazemojuma.

Skolotāj Cēbaot, viņš svinīgi palocīja galvu. Ko varu darīt jūsu labā?

Vēlos, lai priekš manis tūlīt pat tiktu sagatavots kuģis, sacīja Cēbaots, un acīs viņam liesmoja savāda iekšējā uguns. Tam jābūt pietiekami jaudīgam, lai aizvestu mani uz Veilendu.

Pelleons samirkšķināja acis.

Uz Veilendu?

-Jā, Cēbaots teica, raudzīdamies ārā pa skatulūku. Es jums jau sen sacīju, ka galu gala pārņemšu visu tur notiekošo savās rokās. Tagad šis laiks ir pienācis.

Pelleons piespieda sevi savaldīties.

Man bija radies iespaids, ka jūs esat piekritis palīdzēt mums uzbrukumā Karaskentai…

Esmu pārdomājis, Cēbaots viņu asi pārtrauca.

Asi un vienlaikus ar savādu izklaidības pieskaņu.

Vai uz Veilendas kaut kas ir noticis? jautāja Pelleons.

Cēbaots paskatījās uz viņu, un Pelleonam bija dīvaina sajūta, ka džediju skolotājs tikai tagad viņu pamanījis.

Vai uz Veilendas ir kaut kas noticis vai nav, jums gar to nav nekādas daļas, Impērijas kapteini Pelleon, Cēbaots sacīja. Jūsu daļa ir sagatavot man kuģi.

Viņš atkal pavērās ārā pa skatulūku.

Vai varbūt man to būs jāizvēlas pašam?

Pelleona skatienu piesaistīja kāda kustība komandtiltiņa aizmugurē: dižadmirālis Trouns bija iznācis no savas personiskās komandtelpas, lai pārraudzītu pēdējos sagatavošanās darbus uzbrukumam Karaskentai. Pelleonam tā vērojot notiekošo, Trouna sarkano, kvēlojošo acu skatiens vienā mirklī aptvēra komandtiltiņu, pamanot Cēbaotu un novērtējot Pelleona sejas izteiksmi un pozu. Viņš pagrieza galvu un pamāja, un Trounam blakus nostājās trieciennieks ar isalamira barības rāmi uz muguras. Viņi abi kopā devas uz priekšu.

Cēbaots pat neuzskatīja par vajadzīgu pagriezties.

Jūs sagatavosiet man kuģi, dižadmirāli Troun, viņš uzsauca. Es vēlos lidot uz Veilendu. Nekavējoties.

Ak tā gan, noteica Trouns, apstājies blakus Pelleonam.

Trieciennieks nostājās viņiem aiz muguras, un Pelleons beidzot atradās isalamira aizsardzībā.

Vai drīkstu jautāt, kāpēc?

Es pats zinu, kāpēc man tā jārīkojas, draudīgi sacīja Cēbaots. Vai jūs apšaubāt mana lēmuma pareizību?

Pelleons labu bridi domāja, kā Trouns pieņems šo izaicinājumu.

Nebūt ne, dižadmirālis beidzot atbildēja. Ja vēlaties lidot uz Veilendu, jūs to, protams, varat darīt. Leitnant Čel?

Ser? no labā borta apkalpes telpas atsaucās jauniņais dežūrvirsnieks, sastingdams miera stājā.

Sazinieties ar Nāves Galvu, Trouns pavēlēja. Paziņojiet kapteinim Harbidam, ka zvaigžņu burinieks Pūķis tiks paņemts no viņa grupas un nodots manā pakļautībā. Lai uz kuģa paliek vienigi apkalpe. Es pats to apgādāšu ar karavīriem un pasažieriem.

Jā, ser, teica Cels un piegāja pie sakaru pults.

Es nelūdzu karavīrus, dižadmirāli Troun, sacīja Cēbaots, un viņa sejā aizdomas mijās ar īgnumu. Nedz arī to, lai uz kuģa būtu vēl citi pasažieri.

Es jau kopš kāda laika esmu iecerējis iecelt ģenerāli Kovelu par Tantisas kalna garnizona komandieri, Trouns paskaidroja. Kā arī palielināt tur atrodošos karaspēku. Man būtu izdevīgi apvienot šo nodomu īstenošanu ar jūsu lidojumu uz Veilendu.

Cēbaots paskatījās uz Pelleonu, tad atkal uz Trounu.

Labi, viņš beidzot teica, acīm redzami izšķīries par labu īgnumam. Bet tas būs mans kuģis, nevis Kovela. Es būšu tas, kas dos pavēles.

Protams, skolotāj Cēbaot, mierinoši sacīja Trouns. Es darīšu to zināmu ģenerālim.

Labi.

Cēbaota lūpas aiz garās, baltās bārdas nenoteikti kustējās, un Pelleons kādu brīdi domāja, ka džediju skolotājs atkal zaudēs savaldīšanos. Viņa galva nošķiebās uz sāniem, bet tad Cēbaots saņēma sevi rokās.

Labi, viņš strupi atkārtoja. Es būšu savā kajītē. Pasauciet mani, kad kuģis būs sagatavots.

Kā vēlaties, pamāja Trouns.

Cēbaots uzmeta viņiem abiem vēl vienu caururbjošu skatienu, tad pagriezās un aizgāja.

Paziņojiet ģenerālim Kovelam par izmaiņām plānā, kaptein, Trouns Pelleonam pavēlēja, noskatīdamies, kā Cēbaots šķērso komandtiltiņu.

Datorā ir to karavīru un apkalpes locekļu saraksts, kam jākļūst par klonēšanas paraugmateriālu. Kovela palīgiem jāparūpējas, lai šie ļaudis tiktu nogādāti uz Pūķa. Kopā ar ģenerāļa labākajiem karavīriem.

Pelleons sarauktu pieri vēroja Trouna profilu. Kovela karavīriem un, starp citu, arī Kovelam pašam bija uzdots palīdzēt triecienspēkiem. kas patlaban lidoja šurp no Kvathi istckas.

Jūs domājat, ka Tantisas kalnam draud briesmas? viņš jautāja.

Materiālā nozīmē nē, sacīja Trouns. Tomēr pastāv iespēja, ka mūsu tālredzīgais džediju skolotājs patiešām sajutis kaut ko nelāgu piemēram, nemieru starp vietējiem iedzīvotājiem. Labāk neriskēsim.

Pelleons paskatījās ārā pa skatulūku uz zvaigzni, kas bija Karaskentas saule.

Vai tam varētu būt kāds sakars ar dumpiniekiem?

Maz ticams, teica Trouns. Pagaidām nekas neliecina, ka viņi būtu kaut vai uzzinājuši par Veilendas pastāvēšanu, kur nu vēl plānotu kādas darbības pret to. Ja un kad tas notiks, mēs tiksim savlaicīgi brīdināti.

Pateicoties avotam Delta.

Un pateicoties parastajam izlūkdienesta darbam.

Trouns viegli pasmaidīja.

Jūs joprojām nepatīkami satrauc tas, ka jāsaņem ziņojumi no jums neizprotama avota, vai ne?

Ja, ser mazliet, atzinās Pelleons.

Uzskatiet to par jūsu uzticības nostiprināšanu, sacīja Trouns. Kādudien es jūs iepazīstināšu ar avotu Delta. Bet pagaidām vēl ne.

Jā, ser, teica Pelleons.

Viņš lūkojās uz kuģa pakaļgalu, uz to pusi, kur no komandtiltiņa bija nozudis Cēbaots. Kaut kas neļāva viņam nomierināties. Kaut kas tāds, kas bija saistīts ar Cēbaotu un Veilendu…

Jūs izskatāties satraukts, kaptein, sacīja Trouns.

Pelleons papurināja galvu.

Man nepatīk doma, ka viņš atradīsies Tantisas kalna iekšienē, admirāl. Nezinu, kāpēc. Man tas gluži vienkārši nepatīk.

Trouns sekoja viņa skatienam.

Es par to neraizētos, viņš klusi teica. Patiesību sakot, tas drīzāk būs risinājums, nevis problēma.

Pelleons sarauca pieri.

Es nesaprotu.

Trouns atkal pasmaidīja.

Visam savs laiks, kaptein. Bet tagad nodarbosimies ar to, kas šobrīd svarigāks. Vai mans kuģis sagatavots?

Pelleons atvairīja domas. Šobrīd, kad dumpinieku centrs gulēja atvērts viņu priekšā, nebija īstais brīdis bezvārda bailēm.

Himēra ir pilnīgi jūsu rīcībā, admirāl, viņš oficiāli atbildēja.

Labi.

Trouns pārlaida skatienu komandtiltiņam, tad pagriezās atkal pret Pelleonu.

Pārliecinieties, vai par pārējiem uzbrukuma spēkiem varat teikt to pašu, un paziņojiet viņiem, ka mēs nogaidīsim, līdz Pūķis būs no šejienes prom.

Viņš paraudzījās ārā pa skatulūku.

Un tad, dižadmirālis klusi piebilda, mēs atgādināsim dumpiniekiem, ko nozīmē karš.

14. nodaļa

Viņi stāvēju tur klusēdami: Mara un Lūkass. Viņi gaidīja, bet ēna tumšajā kapucē tuvojās viņiem, gaismas zobenu rokā mirdzinādama. Nomaļus aiz šī tēla stāvēja kāds vecs vīrs ar neprātu acīs un zilu zibeni rokās. Ēna apstājās un pacēla savu ieroci. Lūkass pagāja nost no Maras un arī pacēla gaismas zobenu, un viņa domas bija baiļu un šausmu pilnas…

Trauksmes sirēnu gaudošana no gaiteņa ielauzās apartamentos, Lea sarāvusies pamodās, un murgs sabira košu krāsu fragmentos.

Viņas pirmā doma bija trauksmes signalizācija sākusi darboties Lūkasa un Maras dēļ, otrā vēl viena Impērijas diversiju desanta vienība iekļuvusi pili. Bet. kad Lea bija pietiekami pamodusies, lai saklausītu, cik trauksmes signāls spalgs, viņa saprata, ka patiesībā ir vēl ļaunāk.

Karaskenta bija pakļauta uzbrukumam.

Otrpus telpai sāka raudāt dvīņi.

Vintera! Lea iekliedzās, paķerdama rītatērpu un raidīdama garīgu mierinājumu dvīņiem, cik nu viņa to spēja.

Vintera jau stāvēja uz sliekšņa, tikai pa pusei uzvilkusi savu rītatērpu.

Tā ir kaujas trauksme, viņa uzsauca Leai, pārkliedzot sirēnas.

Es zinu, sacīja Lea, savilkdama ciešāk rītatērpu. Man tūlīt pat jāiet uz karadarbības telpu.

Saprotu. teica Vintera, uzmanīgi ieskatīdamās viņai sejā. Vai ar jums viss kārtībā?

Man tikai bija slikts sapnis, tas arī viss, Lea viņai atbildēja un, paķērusi puszābaku pāri, āva tos kājās.

Tā, protams, bija Vintera, kas pat haosa vidū pamanīja tamlīdzīgas nianses.

Lūkass un Mara ar kādu cīnījās. Un es nedomāju, ka viņiem bija izredzes uzvarēt.

Vai esat pārliecināta, ka tas bija tikai sapnis?

Lea iekoda lūpā un darbojās ap zābaku aizdari.

Nezinu, viņai bija jāatzīst.

Ja tas būtu bijis nevis sapnis, bet džedijas vīzija…

Nē tam bija jābūt sapnim, Lea nosprieda. Lūkass, vēl kosmosā atrazdamies, būtu varējis sajust, ka tur ir Cēbaots vai kāds cits Tumšais Džedijs. Šādos apstākļos viņš neriskētu un nemēģinātu paveikt nodomāto.

Ceru, ka ne, teica Vintera.

Bet tas nebūt neizklausījās pārliecinoši.

Neraizējies par to, Lea viņu mierināja. Iespējams, ka tas patiešām bija tikai slikts sapnis, ko ierosināja trauksmes sirēnu gaudošana.

Un veicināja vainas apziņa, Lea domās piemetināja, par to, ka viņa bija ļāvusi Henam un Lūkasam lidot uz Veilendu.

Parūpējies par dvīņiem, labi?

Mēs viņus pieskatīsim, sacīja Vintera.

Mēs? Lea paraudzījās apkārt, pieri saraukusi, un pirmo reizi pamanīja Mobvekharu un divus citus nogrijus, kas bija novietojušies ap šūpuli. Lea zināja, ka tobrīd, kad viņa gāja gulēt, nogriju tur nebija. Tas nozīmēja, ka viņi bija ieslīdējuši guļamistabā no apartamentu dzīvojamām telpām tajā brīdī vai tūlīt pēc tam, kad iegaudojās sirēnas. Nedarot to zināmu viņai.

Jūs varat iet bez bailēm, ledij Veidera, Mobvekhars svinīgi teica. Jūsu mantiniekiem nekas ļauns nenotiks.

Es zinu, sacīja Lea, un tā viņa patiešām domāja.

Lea paņēma no naktsgaldiņa savu rāciju, pārdomāja, vai nevajadzētu vispirms ar kādu sazināties, bet tad iebāza rāciju tērpa sānkabatā. Izskaidrot civilpersonai situāciju tas jau nu bija pēdējais, kas kara padomes darbiniekiem tobrīd varēja būt nepieciešams. Viņa tāpat drīz uzzinās, kas notiek.

Atgriezīšos, tiklīdz varēšu, Lea teica Vinterai.

Paķērusi savu gaismas zobenu, viņa izgāja no apartamentiem.

Gaitenis bija pilns ar visdažādākajām būtnēm, daži steidzās izpildīt kādu uzdevumu, bet lielākā daļa tāpat vien apjukuši klīda apkārt vai pieprasīja ziņas no drošības dienesta darbiniekiem, kas stāvēja sardzē. Lea pagāja garām sargiem, izvairījās no pulciņiem, kas satraukti pārrunāja notiekošo, un pievienojās dažiem samiegojušamies militārajiem adjutantiem, kas steidzās uz turboliftiem. Kad viņa tika līdz liftam, kabīne jau bija pilna. Divi pasažieri, acīmredzot pazinuši padomnieci Orgenu Solo, izkāpa no lifta, lai atdotu savas vietas viņai. Durvis aiz viņas aizvērās, gandrīz saspiežot divus bruņos tērpos ģērbtus džavas, kas, savā starpā tērzēdami, pēdējā brīdī nekaunīgi iestūmās kabīnē. Tad lifts slīdēja uz leju.

Viss pils apakšējais stāvs bija nodots militārpersonu rīcībā. Nomaļāk atradās palīgdienestu telpas, tuvāk centram Akbara, Dreisona un citu atbildīgo virsnieku kabineti, un pašā centrā vitāli vissvarīgāko un slepenāko militāro operāciju telpas. Lea pieteicās dežūrpostenī, tad pagāja garām diviem sardzē stāvošiem liela auguma vūkijiem un, atveroties pneimatiskajām durvīm, iegāja karadarbības telpā.

Bija pagājušas tikai dažas minūtes, kopš sāka skanēt trauksmes sirēnas, bet šī vieta jau bija pārvērtusies par vāji kontrolētu haosu tikko pamodušies vecākie virsnieki un viņu palīgi steidzās ieņemt kaujas pozīcijas. Pietika uzmest vienu skatienu galvenajam taktikas displejam, lai saprastu, ka trauksme nav sacelta velti: astoņi Impērijas pārtvērējkreiseri bija parādījušies Ceturtajā sektorā un sastājušies izklaidus ap vektoru viens-viens-seši. To hiperdzinēju darbību slāpējošie gravitācijas konusi neļāva Karaskentas tuvākajā apkārtnē nedz iekļūt, nedz izkļūt no tās. Kamēr Lea skatījās, parādījās jauna kuģu grupa: vēl divi pārtvērējkuģi un astoņi Katanas flotiles drednauti.

Kas te notiek? Leai pie pleca vaicāja kāda nepazīstama balss.

Viņa pagriezās. Tur stāvēja kāds jauns vīrietis patiesībā vēl zēns, bužināja savu matu cekulu un drūmi raudzījās taktikas displejā. Pirmajā brīdī Lea viņu nepazina, tad piepeši atcerējās. Tas bija Gents, datorspeciālists, ko Kards viņiem aizdeva, lai tiktu atklāta Impērijas ielaušanās Akbara bankas rēķinā. Lea bija aizmirsusi, ka viņš joprojām ir šeit.

Impērijas uzbrukums, viņa teica.

Ak, viņš atsaucās. Vai viņi to drīkst darīt?

Mēs karojam, Lea viņam pacietīgi atgādināja. Karā drīkst darīt visu, no kā otra karojošā puse nevar tevi atturēt. Starp citu, kā jūs šeit iekļuvāt?

Ak, es jau pirms kāda laika noskaidroju, kāds ir ieejas kods, viņš teica, nenoteikti pamādams ar roku un joprojām nenolaizdams acis no taktikas displeja. Man pēdējā laikā nebija pārāk daudz, ko darīt. Vai jūs nevarat viņus apturēt?

Mēs to noteikti mēģināsim darīt, Lea drūmi atbildēja, lūkodamās apkārt.

Pie komandpults viņa ieraudzīja ģenerāli Rīka-

nu.

Nemaisieties pa kājām un neko neaiztieciet.

Lea bija paspērusi divus soļus uz Rikana pusi,

kad viņas smadzenes piepeši kaut ko aptvēra. Gents bija atklājis vislielākajā slepenībā turēto ieejas kodu, jo viņam nebija nekā labāka, ko darīt…

Viņa apcirtās uz papēžiem, pagāja divus soļus atpakaļ un satvēra Genta roku.

Es pārdomāju, nāciet man līdzi, Lea sacīja un vadīja viņu cauri haosam uz durvīm karadarbības telpas sānos, virs kurām bija uzraksts ŠIFRĒTAVA. Viņa nospieda ieejas koda taustiņus, un durvis atslīdēja vaļā.

Tā bija prāva telpa, gandrīz līdz griestiem pilna ar datoriem, šifrēšanas tehniskajiem darbiniekiem un savstarpējo sakarību noteikšanas robotiem.

Kas te ir atbildīgais? Lea uzsauca, kad pāris galvu pagriezās uz viņas pusi.

Es, sacī ja pusmūža vīrs pulkveža formas tērpā, atkāpdamies no datorpults, cik 11u viņam to atļāva ierobežotā telpa.

Esmu padomniece Orgena Solo, stādījās priekšā Lea. Tas ir Gents, datorspeciālists. Vai varat viņu izmantot?

Nezinu, teica pulkvedis, uzmezdams puisim vērtējošu skatienu. Vai kādreiz esi mēģinājis atšifrēt Impērijas kaujas kodus. Gent?

Nē, atbildēja Gents. Nekad neesmu tos redzējis. Tomēr esmu reizēm atšifrējis viņu parastos militāros kodus.

Kādus?

Genta acis kļuva mazliet aizplīvurotas.

Bija viens, ko sauca par Lepido programmu. Ak jā kad man bija divpadsmit gadu, iznāca darboties ar šifru, ko dēvēja par 1LKO. Tas bija ciets rieksts nopūlējos gandrīz divus mēnešus, līdz izdevās atšifrēt.

Kāds klusi iesvilpās.

Vai tas ir labs rādītājs ? jautāja Lea.

Pulkvedis pavīpsnāja.

Jā, tā es teiktu gan. ILKO bija viens no izcilākajiem šifriem, ko Impērija izmantoja datu pārraidīšanai starp Karaskentu un sākotnējo Nāves Zvaigžņu rūpnīcu uz Horazas. Mums bija vajadzīgs gandrīz mēnesis, lai to atšifrētu.

Viņš pamāja ar roku.

Nāc šurp, dēls te tieši ir brīva viena datorpults. Ja tev patika ILKO, tev patiks darboties arī ar kaujas šifriem.

Genta seja sāka starot, un viņš, līkumodams gar pārējām pultīm, devās uz norādīto vietu, bet Lea atgriezās karadarbības telpā.

Un redzēja, ka cīņa jau ir sākusies.

Caur pārtvērējkuģu grupas brīvo vidusdaļu no hiperkosmosa bija ieradušies seši Impērijas zvaigžņu iznīcinātāji, sadalījušies divās grupās pa trim un virzījās uz divām lielajām Golanas III orbitālajām kaujas bāzēm. Tiem pa priekšu traucās Impērijas vieglie kaujas kuģi, kas lidoja pretim aizstāvju kuģiem, kas tagad sāka celties augšā no kuģu novietnes orbītas lejasdaļā un no Karaskentas virsmas. Galvenā datora displejā pazibēja daži turbolāzera uzliesmojumi — abas puses bija sākušas apšaudi.

Kad Lea piegāja pie ģenerāļa RIkena, viņš stāvēja netālu no komandpults.

Princese, — viņš sveicinādams svinīgi palocīja galvu.

Ģenerāl, viņa, pamādama ar galvu, tikko dzirdami atbildēja, pārlaizdama ašu skatienu displejiem.

Karaskentas enerģijas vairogs bija pacelts, uz planētas atrodošies aizsardzības ieroči ātri ieņēma kaujas gatavības pozīciju, un no kuģu novietnes izlidoja otrs X un B klases kuģu vilnis.

Un paaugstinātā komandiera krēsla priekšā, rejoši izkliegdams pavēles visiem, ko redzēja, stāvēja admirālis Dreisons.

Dreisons?viņa noprasīja.

Akbars devies inspekcijas lidojumā uz Ketarisas reģionu, Rīkens drūmi paskaidroja. Tādējādi virspavēlnieks šobrīd ir Dreisons.

Lea paskatījās uz galveno displeju, un vēderā viņai nepatīkami iekņudējās. Dreisons bija gana lietpratīgs… bet, lai stātos pretim dižadmirālim Trounam. ar lietpratību vien bija par maz.

Vai sektora flotile ir brīdināta?

Domāju, ka mēs nosūtījām viņiem ziņojumu, pirms tika pacelts vairogs, teica Rīkens. Par nelaimi, viens no pirmajiem Impērijas trāpījumiem bija ārpusorbītas raidstacija, tā ka nav nekādas iespējas uzzināt, vai viņi mūs sadzirdēja vai ne. To nevar izdarīt. neatverot vairogu.

Nepatīkamā kņudoņa pastiprinājās.

Tātad šis nav māņu gājiens, lai atvilinātu šurp sektora flotili, Lea sacīja. Pretējā gadījumā viņi raidstaciju nebūtu aiztikuši lai mēs varētu turpināt saukšanu pēc palīdzības.

Piekrītu, teica Rīkens. Šķiet, ka Trounam padomā ir uzbrukums tieši mums.

Lea mēmi palocīja galvu, raudzīdamās augšup uz vizuālo displeju. Zvaigžņu iznīcinātāji tagad bija iegājuši kaujas bāzes ārējā zonā, un kosmosa tumsā sāka uzliesmot nopietnāka turbolāzeru apšaude. Ārpus galvenās uguns līnijas drednauti un citi atbalsta kuģi sastājās aplī ap zvaigžņu iznīcinātājiem, lai pasargātu tos no aizstāvju kuģiem, kas cēlas tiem pretim.

Galvenajā taktikas displejā bija redzams, kā uz augšu uzšaujas bāla gaismas šalts: no planētas raidītais jonu lielgabala šāviņš traucās uz zvaigžņu iznīcinātāju pusi.

Veltīga enerģijas šķiešana, Rīkens nievājoši nomurmināja. Tie atrodas ārpus trāpījumu zonas.

Un, pat ja tā nebūtu, Lea zināja elektronu sadalīšanās lādiņam bija tikpat lielas izredzes trāpīt kaujas bāzei, kā jebkuram no zvaigžņu iznicinātājiem, uz ko tas bija nomērķēts. Jonu lielgabali ar īpašu precizitāti neizcēlās.

Mums jāpanāk, lai te pie teikšanas būtu kāds cits, viņa sacīja, pārlaizdama skatienu karadarbības telpai.

Ja viņai izdotos atrast Monu Motmu un pārliecināt viņu, ka par virspavēlnieku jāieceļ Rīkens…

Piepeši viņas skatiens apstājās. Tur, atspiedusies pret sienu un lūkodamās augšup uz galvenā datora displeju, stāvēja Sena Leikvolda Midanila. Galvenā padomdevēja ģenerālim Germam Belam Iblisam, kas noteikti bija vairāk nekā lietpratīgs.

Es atgriezīšos, Lea Rīkenam teica un ienira pūlī.

Padomniec Orgena Solo, Sena saspringti sacīja, kad Lea pienāca pie viņas. Man lika turēties malā. Vai varat pateikt, kas te notiek?

Notiek tas, ka mums nepieciešams. Germs, apkārt skatīdamās, sacīja Lea. Kur viņš ir?

Novērošanas galerijā, Sena atbildēja, pamādama ar galvu uz augšu, kur karadarbības telpas dziļumā atradās pusloka balkons.

Lea paraudzījās augšup. Galerija bija pilna ar visāda veida būtnēm tie galvenokārt bija valdības ierēdņi, kas šajā stāvā drīkstēja uzturēties tikai balkonā, nevis ienākt pašā karadarbības telpā. Apsēdies atstatu no pārējiem vienā balkona stūrī, galvenā datora displeju uzmanīgi vēroja Bels Ibliss.

Atvediet viņu šurp. Lea teica Senai. Viņš mums ir nepieciešams.

Šķita, ka Sena nopūšas.

Viņš nenāks lejā, viņa sacīja. Ja vien un līdz Mona Motma nelūgs viņu to darīt. Tie ir viņa paša vārdi.

Leai sažņaudzās vēders. Iecirtīgs lepnums Belam Iblisam bija raksturīgs, bet šis nebija īstais bridis personiskām ķildām.

Tā viņš nedrīkst rīkoties. Mums nepieciešama viņa palīdzība.

Sena mazliet papurināja galvu.

Es jau esmu mēģinājusi. Mani viņš neuzklausīs.

Lea dziļi ievilka elpu.

Varbūt viņš uzklausīs mani.

Es tā ceru.

Sena ar žestu norādīja uz displeju, kur bija redzams, ka no kuģu novietnes ieradies viens no Bela Iblisa drednautiem, lai pievienotos aizvien pieaugošajam kaujas kuģu, koreliešu lielgabalkuģu un sardzes fregašu vilnim, kas drāzās pretim uzbrucējiem.

Tas ir Dzinējsuns, viņa sacīja. Uz tā borta atrodas mani dēli Piters un Deivids.

Lea pieskārās viņas plecam.

Neraizējieties es dabūšu viņu lejā.

Tajā brīdī, kad Lea sasniedza galeriju, tās centrs jau bija stāvgrūdām pilns. Bet ap to stūri, kur sēdēja Bels Ibliss, vēl aizvien bija vietas diezgan.

Sveicināta, Lea, Bels Ibliss teica, kad viņa pienāca klāt. Es domāju, ka jums šobrīd būtu jāatrodas lejā.

Man vajadzētu tur biit un jums ari, Lea atbildēja. Jūs esat mums nepieciešams…

Vai jums ir līdzi rācija? viņš Leu asi pārtrauca.

Viņa sarauca pieri.

-Jā.

Paņemiet to. Tūlīt pat. Sazinieties ar Dreisonu un brīdiniet viņu par tiem diviem pārtvērējkuģiem.

Lea paraudzījās uz galveno taktikas displeju. Divi pārtvērējkreiseri, kas tikko bija ieradušies kaujas laukā, izdarīja tikko manāmu manevru dūmakā tītie gravitācijas viļņa konusi pārslīdēja vienai no kaujas bāzēm.

Šo triku Trouns izmantoja pret mums pie Kvathristekas, runāja tālāk Bels Ibliss. Viņš izmanto pārtvērējkreiseri. lai noteiktu hiperkosmosa robežu, tad raida kādu kuģi pa vektoru, kas šķērso šo robežu, un tas nokļūst precīzi izvēlētajā punktā. Dreisonam jāsūta kuģi uz šiem flangiem tiem jābūt gataviem sagaidīt to. kam Trouns liks tur parādīties.

Lea jau bi ja iebāzusi roku tērpa kabatā.

Bet mums šeit nav nekā, kas varētu sākt cīņu ar vēl vienu zvaigžņu iznīcinātāju.

Nav runa par cīņu, Bels Ibliss viņai sacīja. Lai kas ir ceļā uz šejieni, tas ieradīsies, neko par apkārtni nezinot, ar neiedarbinātiem šāviņu atsitējiem un bez ziņām par to. kā vajadzētu mērķēt. Ja mūsu kuģi atradīsies īstajās vietās, mēs pirmie varēsim raidīt pret atnācēju šāvienu. Tam var būt izšķiroša nozīme.

Es saprotu, teica Lea, ar īkšķi ieslēgdama rāciju un nospiezdama podziņas, lai sazinātos ar centrālo pārslēgšanas operatoru. Te runā padomniece Lea Orgena Solo. Man ir steidzams ziņojums admirālim Dreisonam.

Admirālis Dreisons ir aizņemts, un viņu nevar traucēt, atsaucās elektroniska balss.

Izmantojiet Padomes tiešo sakaru līniju, Lea pavēlēja. Savienojiet mani ar Dreisonu.

Balss analīze devusi apstiprinošu atbildi, teica operators. Padomes tiešā sakaru līnija ir atcelta saskaņā ar ārkārtējā stāvokļa procedūru. Jūs varat atstāt admirālim Dreisonam ziņu.

Lea nošņirkstināja zobus un pameta ašu skatienu uz taktikas displeju.

Tad savienojiet mani ar Dreisona galveno palīgu-

Leitnants Duprē ir aizņemts, un viņu nevar…

Atceļu, Lea pārtrauca operatoru. Savienojiet ar ģenerāli Rikenu.

Ģenerālis Rīkens ir aizņemts…

Par vēlu, klusi sacīja Bels Ibliss.

Lea pavērās augšup. No hiperkosmosa piepeši bija uzradušies divi Uzvaras klases zvaigžņu iznīcinātāji -tieši šāviena attālumā no kaujas bāzēm, kā Bels Ibliss to jau bija paredzējis. Tie raidīja uz bāzēm vairākus spēcīgus šāvienus, tad strauji mainīja atrašanās vietu, pirms no kaujas bāzēm vai lielgabalkuģiem. kas tās aizsargāja, atskanēja drīzāk par simboliskiem uzskatāmi pretšāvieni. Taktikas displejā bija redzams, kā dūmakaini zilā čaula kaujas bāzes šāvienu atsitējvairogs stipri raustās, līdz atkal ieņem iepriekšējo stāvokli.

Dreisons nav Trounam cienīgs pretinieks, nopūtās Bels Ibliss. Viņš gluži vienkārši tāds nav.

Lea dziļi ievilka elpu.

Jums jānāk lejā, Germ.

Viņš papurināja galvu.

Es nevaru. Nevaru, kamēr Mona Motma nav mani lūgusi to darīt.

Jūs uzvedaties kā bērns, Lea noskaldīja, atmetusi diplomātisko toni. Jūs nedrīksat pieļaut, ka ļaudis iet bojā jūsu personiskā aizvainojuma dēļ.

Viņš paskatījās uz Leu, un, kad viņa atbildēja Belam Iblisam ar niknu skatienu, Leu pārsteidza sāpes viņa acīs.

Jūs nesaprotat, Lea, viņš teica. Tam nav nekāda sakara ar mani. Runa ir par pašu Monu Motmu. Pēc visiem šiem gadiem es beidzot esmu sapratis, kāpēc viņa rīkojas tā, kā rīkojas. Vienmēr tiku uzskatījis, ka viņa aizvien vairāk koncentrē varu savās rokās tikai tāpēc, ka ir varaskāra. Bet es kļūdījos.

Tad kāpēc viņa to dara? Lea skarbi vaicāja, nebūdama patiesi ieinteresēta sarunā par Monu Motmu.

Tāpēc, ka no viņas rīcības sekām ir atkarīgas bezgaldaudzas dzīvības, viņš klusi teica. Un tās viņa baidās uzticēt kādam citam.

Lea lūkojās viņā platām acīm… bet tajā brīdi, kad Lea jau pavēra muti, lai iebilstu, viņa piepeši saprata, ka Belam Iblisam ir taisnība. Visam, ko Lea bija piedzīvojusi dažos pēdējos gados, pēkšņi radās cits izskaidrojums. Viņa pavisam citā gaismā redzēja tās daudzās diplomātiskās misijas, ko pēc Monas Motmas vēlēšanās bija jāveic tieši viņai lai kā tāpēc ciestu Leas vingrināšanās džediju iemaņās un lai kāds rastos saspīlējums viņas personiskajā dzīvē. To uzticēšanos, ko Mona Motma izrādīja Akbaram un vēl dažiem citiem; to atbildību, kas tika uzlikta aizvien šaurāka personu loka pleciem.

To pleciem, par kuriem Mona Motma bija droša, ka uzdevums tiks paveikts, kā pienākas.

Tāpēc es nevaru tā gluži vienkārši iet lejā un uzņemties virpavēlnieka pienākumus, Bels Ibliss sacīja. Kamēr viņa nespēs mani pieņemt patiesi pieņemt kā cilvēku, kam viņa var uzticēties, Mona Motma nedos man īstu varu Jaunajā Republikā. Viņa allaž jutīs nepieciešamību atrasties man aiz muguras, skatīties pāri manam plecam, lai būtu droša, ka es nepieļauju nekādas kļūdas. Bet īstenībā viņai tam nav laika, savukārt man nav pacietības kaut ko tādu pieciest, un no mūsu nesaskaņām cietīs katrs, kas atradīsies mums pa vidu.

Viņš ar galvas mājienu norādīja uz karadarbības telpas pusi.

Kad viņa būs gatava man uzticēties, es būšu gatavs viņai kalpot. Līdz tam laikam visiem pārējiem būs labāk, ja es turēšos nomaļus.

Izņemot tos, kas iet bojā tur, kosmosā, Lea viņam spivi atgādināja. Ļaujiet man ar viņu sazināties, Germ. Varbūt varēšu viņu pārliecināt, lai uztic virspavēlnieka pienākumus jums.

Bels Ibliss papurināja galvu.

Ja jums būs viņa jāpierunā, Lea, tas neskaitīsies. Viņai pašai jānonāk līdz tādam lēmumam.

Varbūt viņa pie tā jau ir nonākusi, viņiem aiz muguras atskanēja Monas Motmas balss.

Lea pārsteigta atskatījās. Koncentrējusi visu uzmanību uz Belu iblisu, viņa pat nebija pamanījusi vecāko sievieti pienākam.

Mona Motma. Lea sacīja, juzdamās neveikli, ka tikusi pieķerta runājam par kādu personu viņai aiz muguras. Es…

Ir jau labi, Lea, teica Mona Motma. Ģenerāli Bel Iblis…

Bels Ibliss bija piecēlies kājās un nostājies ar seju pret viņu.

Jā?

Šķita, ka Mona Motma sevi iedrošina.

Gadu gaitā mums ir bijis daudz nesaskaņu, ģenerāl. Bet tas ir sen pagājis. Reiz mēs abi veidojām labu komandu. Neredzu iemeslu, kāpēc tā atkal nevarētu būt.

Viņa saminstinājās. un Lea piepeši apjauta, cik grūti Monai Motmai ir spert šo soli. Cik pazemojoši ir uzrunāt viru, kas reiz bija uzgriezis viņai muguru, un skaļi atzīt, ka nepieciešama viņa palīdzība. Ja Bels Ibliss negribēs piekāpties, iekams viņa nebūs izteikusi tos vārdus, ko viņš vēlas dzirdēt …

Un tad, Leai par pārsteigumu, Bels Ibliss iztaisnojās militārā miera stājā.

Mona Motma, viņš oficiāli sacīja, ņemot vērā pašreizējo ārkārtas stāvokli, es lūdzu jūsu atļauju, lai varētu uzņemties Karaskentas aizstāvēšanas virspavēlnieka pienākumus.

Rievas ap Monas Motmas acīm nozuda, viņas apziņu iekrāsoja klusa atvieglojuma sajūta.

Es būtu ļoti pateicīga, ja jūs to darītu, Germ.

Viņš pasmaidīja.

Tad ķersimies pie darba.

Viņi abi kopā devās uz kāpnēm, kas veda lejup uz stāvu, no kura tika vadīta karadarbība. Lea apzinājās, ka vismaz puse no tā, kam viņa nupat ir bijusi lieciniece, viņa nav varējusi īsti saprast. Senās un sarežģītās Monas Motmas un Bela Iblisa attiecības bija radījušas starp viņiem saikni un izpratni, kas bija daudz dziļāka par Leas šimbrīžam apgūtajām džediju gudrībām. Viņa nosprieda, ka varbūt tieši šī savstarpējā empātija veido patieso spēku, kas ir Jaunās Republikas pamatā. Spēku, kas radīs galaktikas nākotni.

Ja viņiem izdosies izturēt dažas nākamās stundas. Sakodusi zobus, Lea steigšus sekoja Monai Motmai un Belam Iblisam.

Pāris koreliešu lielgabalkuģu padrāžas garām Himērai, raidot veselu virkni turbolāzeru šāviņu, kas nodārdēja pret komandtiltiņa šāvienu atsitējvairogu. Impērijas kaujas kuģu eskadrons jau sekoja lielgabalkuģiem pa pēdām, un, straujajā lidojumā izdarot Relisa flangu apiešanas manevru, mēģināja nepieļaut to aizbēgšanu. Kaujas kuģiem aiz muguras Pelleons pamanīja sardzes fregati, kas nostājās atbalsta pozīcijā šķērsām vektoram, pa kuru centās tikt prom lielgabalkuģi.

Eskadronam A-4, pārvietojieties uz sektoru divdesmit divi, Pelleons pavēlēja.

Pagaidām, ciktāl viņš par to varēja spriest, kauja noritēja labi.

Tur viņi aiziet, Trouns, stāvēdams viņam aiz muguras, piezīmēja.

Pelleons pārlaida skatienu tuvākajai apkārtnei.

Kur? viņš vaicāja.

Viņi gatavojas atkāpties, Trouns viņam teica, norādīdams uz vienu no abiem dumpinieku drednautiem, kas bija iesaistījušies kaujā. Pavērojiet, kā tas drednauts ieņem aizsegpozīciju pirms atkāpšanās. Lūk, arī otrs seko tā paraugam.

Pelleons. pieri saraucis, raudzījās uz manevrējošajiem drednautiem. Viņš joprojām nesaskatīja to, par ko bija runājis Trouns, bet Pelleonam nebija gadijies piedzīvot, ka dižadmirālis šādās lietās kļūdītos.

Tie pamet kaujas bāzes?

Trouns viegli pavīpsnāja.

Viņiem vispār nevajadzēja iesaistīt šos kuģus kaujas bāzu aizsardzībā. Golanas aizsardzības platformas var izturēt daudz skarbāku uzbrukumu, nekā to acīmredzot sapratis viņu bijušais virspavēlnieks.

Viņu bijušais virspavēlnieks?

Jā, sacīja Trouns. — Es, protams, varu tikai minēt, bet šķiet, ka mūsu senais pretinieks korelietis nupat ticis iecelts par Karaskentas aizstāvēšanas virspavēlnieku. Gribētu zināt, kāpēc uz to bija tik ilgi jāgaida.

Pelleons paraustīja plecus, turpinādams vērot kaujas lauku. Dižadmirālim bija taisnība: aizstāvji sāka atkāpties.

Varbūt tiem bija viņš jāpamodina.

Varbūt.

Trouns pārlaida kaujas laukam garlaikotu skatienu.

Redzat, kā korelietis piedāvā mums izvēlēties: mēs varam palikt šeit un sākt divkauju ar kaujas bāzēm vai sekot aizstāvjiem, nokļūstot joslā, kur mūs sasniegs uz planētas atrodošos ieroču šāviņi. Par laimi…

Viņa acis iedzirkstijās.

-… mums ir vēl trešā iespēja.

Pelleons palocīja galvu. Viņš jau bija prātojis, kad Trouns beidzot sāks izmantot jauno, lielisko uzbrukuma ieroci.

Jā, ser, Pelleons teica. Vai lai dodu pavēli sākt?

Pagaidīsim, kamēr korelietis ar saviem kuģiem atkāpsies vēl mazliet tālāk, sacīja Trouns. Mēs taču negribēsim, lai tas viņam ietu secen.

Sapratu, atbildēja Pelleons.

Aizgājis atpakaļ pie sava sēdekļa, viņš apsēdās un saņēma apstiprinājumu, ka asteroīdi un angārplatformas sviras ir kaujas gatavibā.

Un gaidīja dižadmirāļa pavēli.

Labi, teica Bels Ibliss. Dzinējsuns, sāciet atkāpšanos piesedziet tās sardzes fregates savā labajā flangā, Sarkanais vadoni, pieskatiet tos Impērijas pārtvērējkuģus.

Lea vēroja taktikas displeju, elpu aizturējusi. Jā, tam vajadzēja izdoties. Nevēlēdamies nokļūt uz planētas atrodošos ieroču apšaudes zonā. Impērijas kuģi ļāva aizstāvjiem atkāpties uz Karaskentu.Tādējādi bija apdraudētas vairs tikai divas kaujas bāzes kosmosā, un tās izrādījās izturīgākas pret postījumiem, nekā Lea bija domājusi. Un ari uzbrukums kaujas bāzēm drīz beigsies dižadmirālis jau negaidīs uz šī sektora flotiles ierašanos. Briesmas bija gandrīz garām, un viņi bija tās izturējuši.

Ģenerāli Bel Iblis? ierunājās viens no virsniekiem, kas sēdēja pie monitoriem. Mums parādījušās interesantas ziņas par Himēras angārplatformu.

Kas tur ir? Bels Ibliss jautāja, pieiedams pie datorpults.

Rādījumi vēsta, ka tiek iedarbinātas kuģu palaišanas sviras, sacīja virsnieks, norādīdams uz kādu krāsainu punktu zvaigžņu iznīcinātāja siluetā, kas bija redzams viņa displeja centrā. Bet sviru darbināšanai tiek patērēta ļoti liela enerģija.

Varbūt viņi grasās palaist veselu kaujas kuģu eskadronu uzreiz? minēja Lea.

Nedomāju vis, teica virsnieks. Tieši tas jau padara šo rādījumu interesantu: cik mēs par to varam spriest, no angārplatfomas nekas nav izlidojis.

Leai blakus stāvošais Bels Ibliss sastinga.

Aprēķiniet izejas vektoru, viņš pavēlēja. Visiem kuģiem: sensoriem jāmeklē dzinēju izplūdes gāzes. Domāju, ka no Himēras nupat izlidojis nomaskēts kuģis.

Kāds viņiem līdzās izjusti nolamājās. Lea paraudzījās augšup uz galveno taktikas displeju, un rīkle viņai piepeši aizžņaudzās. Leai atmiņā uzplaiksnīja īsā saruna, kas bija notikusi starp viņu. Henu un admirāli Akharu. Akbars bija cieši pārliecināts un viņš bija pārliecinājis ari Leu ka par neredzamu nomaskēts kuģis ir lietošanā pārāk bīstams, lai to varētu uzskatit par efektīvu ieroci. Ja Trounam bija izdevies atrisināt problēmas, kas saistītas ar to. ka kuģi neredz neviena no karojošajām pusēm…

Viņi atkal šauj, ziņoja virsnieks, kas vēroja sensorus. Un atkal.

Tādas pašas ziņas par Nāves Galvu, iestarpināja kāds cits virsnieks. Atkal šauj.

Lieciet, lai kaujas bāzes izseko šāviņu vektorus un raida atbildes šāvienus pa tiem, Bels Ibliss pavēlēja. Cik iespējams, tuvāk zvaigžņu iznīcinātājiem. Mums jānoskaidro, kas Trounam padomā.

Tikko viņš šos vārdus bija izteicis, uz vizuālā displeja parādījās gaismas uzliesmojums. Viena no sardzes fregatēm pēkšņi bi ja liesmās dega tās aizmugure, un pats kuģis trakā virpuli griezās ap savu asi.

Sadursme! kāds aizsmakušā balsī iekliedzās. Sardzes fregate Izgaistošā sadūrusies ar nezināmu objektu.

Sadursme? atkārtoja Bels Ibliss. Nevis turbolāzera šāviens?

Telemetrija uzrāda fizisku grūdienu, uzrunātais papurināja galvu.

Lea atkal paskatījās uz vizuālo displeju Izgaistošo tagad bija apņēmis degošas gāzes vainags, un tā izmisīgi cīnījās, lai pārtrauktu griešanos.

Tiek uzskatīts, ka maskēšanās vairogi padara kuģi ne vien neredzamu, bet ari aklu, sacīja Lea. Kā gan viņi manevrē?

Varbūt viņi to nemaz nedara, teica Bels Ibliss, un viņa balsī skanēja drūmas aizdomas. Taktiķiem: aprēķiniet, ar kādu ātrumu inerts objekts varētu veikt atstatumu no Izgaistošās lidz Himērai, neizmirstiet aprēķinos ņemt vērā vietējo gravitācijas lauku. Paziņojiet par iespējamo objekta atrašanās vietu Dzinējsunim un pavēliet, lai viņi sāk šaut, tikko būs saņēmuši koordinātes.

Jā, ser, atsaucās viens no leitnantiem. Nekavējoties sniegsim ziņas Dzinējsunim.

Pagaidiet, es pārdomāju pēdējā rīkojumā būs labojums, roku pacēlis, sacīja Bels Ibliss. Pavēliet Dzinējsunim izmantot tikai savu jonu lielgabalu. Atkārtoju, tikai jonu lielgabalu. Nevis turbolāzerus.

Lea palūkojās viņā, pieri saraukusi.

Jūs mēģināsiet sagūstīt kuģi neskanu?

Jā, mēģināšu to sagūstīt neskartu, Bels Ibliss gausi atbildēja. Bet es nedomāju, ka tas ir kuģis.

Viņš apklusa. Vizuālajā displejā bija redzams, kā sācis šaut Dzinējsuņa jonu lielgabals.

Drednauts patiešām atklāja uguni, kā Trouns to jau bija pareģojis. Bet Pelleons pārsteigts ievēroja, ka šauts tiek ar jonu lielgabalu.

Admirāl?

Jā, es redzu, sacīja Trouns. Interesanti. Man bija taisnība, kaptein tur, lejā, pie teikšanas nudien ir mūsu senais pretinieks korelietis. Bet viņš vairs neļauj vazāt sevi aiz deguna.

Pelleons palocīja galvu viņš pēkšņi bija sapratis.

Viņš mēģina pārsist asteroīda maskēšanas vairogu.

Cer to sagūstit neskartu.

Trouns pieskārās savai kontrolpultij.

Priekšējiem turbolāzeru liegabaliem: nomērķējiet uz asteroīdu numur viens. Šaut tikai pēc manas pavēles.

Pelleons pavērās lejup uz savu palielināto vizuālo displeju. Drednauts bija atradis mērķi, tā jonu lielgabala stari plūda uz maskēšanās vairogu, un tas pārāk ilgi vairs neizturēs…

Piepeši zvaigznes tajā šķietami tukšajā vietā izgaisa. Pāris sekundes valdīja pilnīga tumsa, tad tikpat pēkšņi sabruka maskēšanās vairogs un asteroīds kļuva redzams.

Jonu staru plūsma aprāvās.

Turbolāzeri, vēl nešaujiet, teica Trouns. Mēs gribam, lai viņi to vispirms labi apskata…Turbolāzeri: uguni.

Pelleons pievērsās skatulūkai. Turbolāzeru šāviņu uguns aizvijās kā zaļa lenta un nozuda tālumā, saplūstot ar mērķi. Pēc sekundes tajā virzienā bija manāms neliels uzliesmojums uz Pelleona vizuālā displeja tas atkārtojās daudz spēcīgāk. Vēl viena zalve vēl viena un vēl viena…

Pārtrauciet šaušanu, ar neslēptu apmierinājumu sacīja Trouns. Ļausim viņiem apskatīt to, kas palicis pāri. Angārplatformai: ziņojiet par enerģijas šāvieniem.

Esam raidījuši septiņdesmit divus šāvienus, ser, mazliet saspringtā balsī ziņoja dzinēju nodalījuma virsnieks. Bet enerģijas piegādes pievads ir nokaitis gluži balts. Ja turpināsim izdarīt viltotos šāvienus, sadedzināsim vai nu pievadu, vai pašu projektoru.

Pārtrauciet viltoto šaušanu, Trouns pavēlēja, un dodiet rīkojumu citiem kuģiem, lai viņi dara tāpat. Cik šāvienu kopumā izdarīts, kaptein?

Pelleons pārbaudīja skaitļus.

Divi simti astoņdesmit septiņi, viņš dižadmirālim pavēstīja.

Pieņemu, ka visi divdesmit divi asteroīdi ir ārā?

Jā, ser, Pelleons apstiprināja. Lielākā daļa tika izgrūsta ārā pirmajās divās minūtēs. Lai gan nav nekādas iespējas uzzināt, vai tic atrodas paredzētajās orbītās.

Tas nav svarīgi, Trouns viņu nomierināja. Nozīme ir vienīgi tam, lai asteroīdi atrastos kaut kur izplatījumā ap Karaskentu.

Pelleons pasmaidīja. Jā, tur tie atradās gan… un dumpiniekiem nebija ne jausmas, kāds ir to patiesais skaits.

Un tagad mēs lidosim prom, ser?

Tagad lidosim prom, Trouns apstiprināja. Vismaz šobrīd Karaskenta karadarbībā piedalīties vairs nevarēs.

Dreisons pamāja ar galvu kaujas operatīvajam pulkvedim un piegāja pie nelielās grupas, kas gaidīja viņu netālu no datorpultīm.

Saņemts galīgais aprēķins, viņš teica, un viņa balss skanēja mazliet neizteiksmīgi. Viņi nav pilnīgi pārliecināti, vai kaujas jucekli kaut kas nav palaists garām. Bet pat tādā gadījumā… viņu nosauktais skaitlis ir divi simti astoņdesmit septiņi.

Divi simti astoņdesmit septiņi? ģenerālis Rīkens atkārtoja, un žoklis viņam nedaudz atkārās.

Tieši tā, Dreisons palocīja galvu, uzmezdams niknu skatienu Belam Iblisam.

It kā tā būtu Bela Iblisa vaina, Lea nodomāja.

Ko tagad darīsim? Dreisons jautāja.

Bels Ibliss domīgi berzēja zodu.

Es nedomāju, ka stāvoklis ir tik slikts, kā izskatās, viņš teica. Spiežot pēc tā, ko esmu dzirdējis par maskēšanās vairogu lielajām izmaksām, nevaru iedomāties, ka Trouns būtu izšķērdējis resursus, ko prasa gandrīz trīssimts vairogu radīšana. Jo īpaši tāpēc, ka to pašu mērķi varētu panākt ar daudz mazāku skaitu.

Jūs domājat, ka pārējie staru kūļu enerģijas šāvieni bija viltoti? vaicāja Lea.

Tie nevarēja būt viltoti, iebilda Rīkens. Es vēroju sensoru paneli. Tie projektori pavisam noteikti piesaistīja enerģiju.

Bels Ibliss paskatījās uz Dreisonu.

Jūs par zvaigžņu iznīcinātājiem zināt vairāk nekā mēs, pārējie, admirāl. Vai tas ir iespējams?

Dreisons, pieri saraucis, lūkojās tālumā profesionālais lepnums acumirklī bija aizēnojis personīgo nepatiku, ko viņš juta pret Belu Iblisu.

To var izdarīt, Dreisons beidzot piekrita. Enerģijas pievads var savienot staru kūļa projektoru vai nu ar kondensatoru vai enerģijas izkliedētāju, kas atrodas kādā citā vietā uz kuģa. Tas ļauj izlaist caur projektoru ievērojamu daudzumu enerģijas, kas patiesībā neko nepaveic.

Vai ir kāda iespēja noteikt atšķirību starp šo darbību un patieso asteroīdu izšaušanu izplatījumā? vaicāja Mona Motma.

No tāda attāluma? purināja galvu Dreisons. Nē.

Gandrīz nav nekādas nozīmes tam, cik asteroīdu patiesībā ir tur, augšā, sacīja Rīkens. Galu galā tic pārstās riņķot pa orbītu, un katastrofu radītu kaut vai viens asteroīds, kas nokristu uz planētas. Iekams neesam tos atraduši, mēs nedrīkstam riskēt ar planētas vairoga nolaišanu.

Tikai kā mēs tos atradīsim, drūmi noteica Dreisons. Un kā mēs zināsim, ka esam atraduši visus.

Leas skatienu piesaistīja kāda kustība, atskatījusies viņa ieraudzīja uz šo pusi nākam pulkvedi Brīmenu. Pulkveža seja bija saspringta.

Stāvoklis varētu būt vēl ļaunāks, Bels Ibliss aizrādīja. Sektora flotile dažās stundās atjaunos ārpusorbītas raidstaciju, tā ka mēs vismaz varēsim no šejienes turpināt Jaunās Republikas aizsardzības spēku vadīšanu.

Tas arī atvieglos trauksmes signālu pārraidīšanu visām pasaulēm, ierunājās Brimens. Mara Džeida aizbēgusi.

Mona Motma asi ievilka elpu.

Kā viņai tas izdevies? viņa vaicāja.

Ar citu palīdzību, Brīmens īgni atbildēja. Sardzes robots bija izslēgts. Ar kaut kādu pagaidu apturēšanas ierīci. Tā izdzēsusi arī attiecīgo atmiņas sektoru.

Cik sen tas noticis? jautāja Rīkens.

Ne vairāk kā pirms divām stundām.

Brīmens pārlaida skatienu karadarbības telpai.

Kopš atklājām bēgšanu, esam veikuši papildu drošības pasākumus šajā stāvā, domādami, ka Impērijas uzbrukumam varbūt bija pieskaņota arī kāda sabotāža.

Tāda iespēja joprojām pastāv, teica Bels Ibliss. Vai pils ir cieši aizslēgta?

Kā kontrabandista naudas lāde, atbildēja Brimens. Es tomēr šaubos, vai viņi vēl aizvien ir šeit.

Mums par to jābūt pilnīgi drošiem, sacīja Mona Motma. Es vēlos, lai jūs organizētu vispusīgu pils pārmeklēšanu, pulkvedi.

Brimens palocīja galvu.

Tiks izpildīts.

Lea ievilka elpu. Tas, ko viņa tagad sacīs, viņiem noteikti nepatiks.

Nepūlieties, pulkvedi, Lea teica, pieskardamās Brlmena rokai, kad viņš pagriezās uz promiešanu. Maras šeit nav.

Visi skatījās uz Leu.

Kā jūs to zināt? jautāja Bels Ibliss.

Tāpēc, ka viņa šonakt aizlidoja no Karaskentas. Kopā ar Henu un Lūkasu.

Iestājās ilgs klusuma brīdis.

Un es brīnījos, kāpēc Solo nav kopā ar jums atnācis uz karadarbības telpu, sacīja Bels Ibliss. Vai nevēlaties mums pastāstīt, kas te īsti notiek?

Lea vilcinājās, bet tad nosprieda, ka nevienam no klātesošajiem nevarētu būt nekāds sakars ar slepeno ziņotāju avotu Delta.

Mara domā, ka zina, kur varētu atrasties Impērijas klonu ražotne. Mēs nolēmām, ka ir vērts nosūtīt viņu kopā ar nelielu komandu to pārbaudīt.

Mēs nolēmām? noskaldīja Dreisons. Kas ir šie mēs!

Lea raudzījās viņam tieši acīs.

Mana ģimene un tuvākie draugi, viņa teica. Vienigie cilvēki, par kuriem varu būt pilnīgi pārliecināta, ka viņi nesniedz ziņas Impērijai.

Tas ir smags apvainojums…

Pietiek, admirāli, Mona Motma viņu mierīgi pārtrauca.

Mierīgi tomēr viņas acu skatiens bija skarbs.

Pārmetumus varēsim izteikt vēlāk. Vai nu tas tika darīts piesardzības, vai kāda cita iemesla dēļ, fakts paliek fakts viņi ir ceļā, un mums jāizlemj, kā pēc iespējas labāk viņiem palīdzēt. Lea?

Vissvarīgākais ir turpināt izlikties, ka Mara joprojām atrodas šeit, sacīja Lea, un sasprindzinājums viņas krūtīs mazliet atslāba. Viņa man teica, ka tikai vienu reizi bijusi uz Veilendas, un nezināja, cik ilgs laiks būs vajadzīgs, lai atcerētos ceļu uz turieni. Jo ilgāk Impērija nezinās, ka viņi turp devušies, jo mazāk tai būs laika, lai pastiprinātu klonu ražotnes apsardzi.

Un kas notiks tālāk? jautāja Mona Motma. Ja pieņemam, ka viņi ražotni atradīs.

Viņi mēģinās to iznīcināt.

Atkal mirkli valdīja klusums.

Paši saviem spēkiem, noteica Dreisons.

Jā ja vien jūsu rīcībā nav kāda brīva flotile, ko varat viņiem aizdot, sacīja Lea.

Mona Motma papurināja galvu.

Jums nevajadzēja tā rīkoties, Lea, viņa teica. Neapspriežoties ar Padomi.

Ja es par to būtu runājusi ar Padomi, Maras tagad jau varbūt vairs nebūtu starp dzīvajiem, Lea vaļsirdīgi sacīja. Ja Impēriju sasniegtu ziņa, ka viņa var atrast Veilendu. nākamā diversiju desanta vienība, ko viņi atsūtītu, neapmierinātos tikai ar viņas nomelnošanu vien.

Padome ir ārpus aizdomām, teica Mona Motma, balsij kļūstot ledainai.

Un visi padomnieku palīgi arī? atcirta Lea. Un taktikas nodaļas darbinieki, apgādes virsnieki un pētnieki, kas strādā bibliotēkā? Ja es Padomē ierosinātu uzbrukt Veilendai, visi šie ļaudis galu galā to uzzinātu.

Un ne tikai viņi vien, pamāja ar galvu Bels Ibliss. Viņai ir taisnība, Mona Motma.

Neesmu ieinteresēta nevienu vainot, Gcrm, Mona Motma klusi sacīja. Nedz ari aizstāvēt to varas nišu, ko katrs no mums ieņem. Esmu nobažījusies par kaut ko citu. Var gadīties, ka tās patiešām ir lamatas, Lea… un ka jūsu brālim un vīram tas maksās dzīvību.

Lea ar grūtībām norija siekalas.

Mēs arī par to domājām, viņa teica. Bet nolēmām, ka tomēr ir vērts riskēt. Un nebija neviena cita, kas to varētu izdarīt.

Labu brīdi neviens neko neteica. Tad Mona Motma sakustējās.

Jums būs jārunā ar ikvienu, kas zina, ka Mara Džeida ir prom, pulkvedi, viņa sacīja Brimenam. Ja tiks noskaidrota Veilendas atrašanās vieta, mēs lemsim, kā varam viņiem palīdzēt.

Ja būsim droši, ka tās nav lamatas, nikni skatīdamies, piemetināja Dreisons.

Protams, piekrita Mona Motma, izvairīdamās lūkoties Leai acis. Pagaidām tas ir viss, ko varam darīt. Koncentrēsim uzmanību uz Karaskentas neatliekamajām problēmām: uz aizsardzību un to nomaskēto asteroīdu meklēšanu. Ģenerāli Bel Iblis…

Kāda roka nedroši pieskārās viņas plecam, un pagriezusies Lea ieraudzīja sev aiz muguras datorspeciālistu Gentu.

Vai viss ir beidzies? viņš nomurmināja.

Jā, kauja ir beigusies, viņa atbildēja, pamezdama skatienu uz Monas Motmas un pārējo pusi.

Viņi jau bija dziļi iegrimuši sarunā par asteroīdiem, bet galu galā kāds no viņiem tomēr varēja pamanīt Gentu un attapt, ka viņam šeit nav jāatrodas.

Nāciet, Lea Gentam teica, virzīdama viņu uz karadarbības telpas izejas pusi. Ārā es jums visu pastāstīšu. Ko jūs domājat par Impērijas kaujas šifriem?

Ak, tiem nav ne vainas, viņš sacīja. Patiesībā tie puiši šifrēšanas telpā man neko daudz neļāva darīt. Es nepārzinu viņu mašīnas tik labi, kā viņi paši. Turklāt viņi nodarbojās ari ar tādu kā muļķu apmācīšanu.

Lea pasmaidīja. Vislabāko un raitāko atšifrēšanas rutīnu, ko bija izdevies izstrādāt Jaunās Republikas ekspertiem, Gents bija uztvēris kā iesācēju apmācīšanu.

Cilvēki ieslīgst rutīnā, ilgstoši nodarbojoties ar vienu un to pašu, viņa diplomātiski teica. Varbūt varēšu sagādāt jums iespēju personiski aprunāties ar kādu no virsvadības un izteikt savus ierosinājumus.

Gents nenoteikti pamāja ar roku.

Nē. Militāristiem nepatīk mans darba stils. Pat Kardu tas reizēm sanikno. Starp citu, jūs zināt par to spiegošanas raidītāju, kas jums te kaut kur darbojas?

Tas, kuru izmanto avots Delta? palocīja galvu Lea. Pretizlūkošanas dienests cenšas to atrast kopš brīža, kad tas sāka savas pārraides. Bet ziņotājs izmanto kaut kādas neraksturīgas šķērsfrekvences un sadalītas fāzes, un pagaidām viņiem nav laimējies to atrast.

Ak tā.

Šķita, ka Gents pārdomā nule dzirdēto.

Nu ko tā ir tehniska problēma. Par tām es neko nezinu.

Ir jau labi, Lea viņu mierināja. Esmu pārliecināta, ka jūs atradīsiet citu iespēju mums palīdzēt.

Jā. viņš noteica un izvilka no kabatas datu karti. Tomēr… tc būs.

Lea, ņemdama karti, sarauca pieri.

Kas tas ir?

Tas ir spiegošanas raidītāja kods.

Lea strauji apstājās.

Kas?

Ari Gents apstājās un raudzījās viņā nevainīgām acīm.

Šifrētais kods. ko izmanto tas šķērsfrekvenču lietotājs. Man beidzot izdevās to atklāt.

Viņa lūkojās Gentā platām acīm.

-Jūs gluži vienkārši ķeraties tam klāt un atklājat?

Viņš paraustīja plecus.

Nu jā zināmā mērā. Es strādāju pie tā kādu mēnesi.

Lea skatījās uz datu karti, ko turēja plaukstā, un viņu pārņēma savāds un ne pārāk patīkams satraukums.

Vai kāds zina, ka jums tas ir? viņa klusi jautāja.

Gents papurināja galvu.

Gribēju to atdot tam pulkvedim tur, iekšā, bet viņš bija aizņemts sarunā.

Avota Delta kods… un avots Delta nezināja, ka viņiem tas ir.

Nevienam citam par to nestāstiet, Lea bi ldināja. Nevienam pašam.

Gents sadrūma, bet paraustīja plecus.

Labi. Kā teiksiet, tā darīšu.

Pateicos, Lea nočukstēja, ieslidinādama datu karti tērpa kabatā.

Sirds dziļumos viņa zināja, ka tā dod iespēju atklāt, kas ir avots Delta. Viņai vienīgi jāatrod pareizais paņēmiens, kā datu karti izmantot.

Un tas bija jāizdara ātri.

15. nodala

Hidžarnas cietoksnis bija stāvējis varbūt jau tūkstoš gadu, pamazām pārvērzdamies par drupām, iekams to atrada Piektā elderāniešu ekspedīci ja. Cietoksnis bija klusi un vientuļi stāvējis sardzē šajā klusajā, pamestajā pasaulē. Milzīgā celtne bija būvēta no melniem, neticami cietiem akmeņiem, un tā slējās augstā kraujā virs līdzenuma, kurā joprojām varēja saskatīt spēcīgu postījumu dziļās rētas. Daži noslēpumaino cietoksni uzskatīja par traģisku pieminekli: tas bija pēdējais uzbrukumam pakļautas pasaules izmisīgais mēģinājums aizstāvēties. Pēc citu domām, tas bija pats ļaunuma iemiesojums, galvenais iemesls uzbrukumam un sagrāvei, kas tam sekoja.

Kardam, vismaz tajā brīdī, šis cietoksnis bija mājas.

Tu gan proti izvēlēties apmešanās vietas, Kard, piezīmēja Gilespijs, uzsliedams kājas uz sakaru aparatūras galda malas un raudzīdamies apkārt. Starp citu, kā tu šo vietu atradi?

Viss ir atrodams vecajos ierakstos, Kards viņam atbildēja, vērodams displeju, pār kuru slīdēja atšifrēšanas programma.

Tad uz ekrāna parādījās zvaigžņu karte un ļoti īss teksts…

Gilespijs pamāja ar galvu uz Karda displeja pusi.

Klingana ziņojums?

Jā, sacīja Kards, izvilkdams datu karti. Kāds nu tas ir.

Nekas nav atrasts, vai ne?

Tev taisnība. Uz Poderisas, Cazvas un Džoiolas nav nekādu klonu pārvadāšanas pazīmju.

Gilespijs nolaida kājas no galda un piecēlās.

Ar to tad mums jāsamierinās, viņš teica, pieiedams pie augļu groza, kas bija nolikts uz stūra galda, un paņemdams sev kādu sulīgu augli.

Izskatās, ka tas, ko Impērija darīja Orasas sektorā, ir apsīcis. Ja tur vispār kaut kas notika.

Tā kā nav nekādu pēdu, man ari rodas aizdomas par pēdējo, piekrita Kards, izvēlēdamies vienu no datu kartēm, ko bija atsūtījusi viņa kontaktpersona uz Bespinas, un ieslidinādams to datorspraugā. Tomēr mums tas bija tā vai citādi jānoskaidro. Cita starpā tas mums tagad ļauj koncentrēties uz pārējām iespējamībām.

Jā, Gilespijs negribīgi noteica, atgriezdamies iepriekšējā vietā. Zini, Kard, visa šī lieta ir mazliet savāda. Proti, tas, ka kontrabandisti nodarbojas ar spiegošanu. Nav arī diez ko atmaksājies.

Es tev jau sacīju, ka saņemsim zināmu atlīdzību no Jaunās Republikas.

Tikai mums nav nekā, ko viņiem pārdot, Gilespijs aizrādīja. Pagaidām nepazīstu nevienu, kas būtu gatavs maksāt, preci nesaņēmis.

Kards caur pieri pavērās viņā. Gilespijs bija kaut kur sadabūjis bīstama izskata nazi un rūpīgi nogrieza augļa šķēli.

Runa nav par samaksu, Kards viņam atgādināja. Runa ir par pretsparu Impērijai.

Varbūt tev tas tā ir, sacīja Gilespijs un, mirkli pētījis augļa šķēlīti, nokoda kumosu. Tev ir pietiekami daudz blakusienākumu, lai tu varētu kādu laiku ar darījumiem nekrāmēties. Bet, raugi, mums, pārējiem, ir jāmaksā algas saviem ļaudīm un jāgādā degviela kuģiem. Ja nauda vairs neienāk, mūsu darbinieki sāk kļūt kašķīgi.

Tātad tu un pārējie jūs gribat naudu?

Bija redzams, ka Gilespijam pirms atbildes jāsaņem drosme.

Es gribu naudu. Pārējie grib izstāties no spēles.

Nevarēja teikt, ka šis paziņojums Kardam nāktu

negaidīti. Dusmas, ko bija aizdevis Impērijas uzbrukums Vistlera Virpulim, sāka noplakt, un pamazām atgriezās ikdienas darba paradumi.

Impērija joprojām ir bīstama, viņš teica.

Mums ne, atklāti sacīja Gilespijs. Kopš tā notikuma Virpulī Impērija nav izrādījusi par mums ne mazāko interesi. Viņiem nebija nekas pretim, ka mēs ložņājam ap Orasas sektoru, viņi pat neatriebās Mazikam par tām izdarībām Bilbringi kuģu būvētavā.

Tātad viņi mūs ignorē, par spīti mūsu provokācijām. Vai tas tev rada drošibas sajūtu?

Gilespijs uzmanīgi nogrieza vēl vienu augļa šķēlīti.

Nezinu, viņš atzinās. Daļēji es piekrītu Braskam: ja mēs liksim Impēriju mierā, tā mūs neaiztiks. Bet man ir jādomā arī par to klonu armiju, kurai Trouns bija pavēlējis padzīt mani no Ukio. Tas mani mudina domāt, ka viņš varbūt ir pārāk aizņemts ar Jauno Republiku, lai patlaban nodarbotos ar mums.

Kards papurināja galvu.

Trouns nekad nav tik aizņemts, lai nevarētu kādu vajāt, ja viņš to vēlas, viņš teica. Ja viņš mūs ignorē, tad dara to vienīgi tāpēc, ka zina tas it labākais veids, kā apklusināt jebkuru opozīciju. Nākamais solis varbūt būs piedāvājums pārvest kādu kravu. Viņš izliksies, ka ir atkal labos draugos ar mums.

Gilespijs uzmeta viņam asu skatienu.

Tu esi runājis ar Partahu?

Nē. Kāpēc tu tā domā?

Viņa pirms divām dienām man sacīja, ka viņai piedāvāts darījums aizvest uz Impērijas kuģu būvētavu Ordtrasī kravu ar zcmgaismas ātruma dzinējiem.

Kards saviebās.

Vai viņa ir piekritusi?

Man Partaha teica, ka vēl nav izlēmusi. Bet tu jau viņu pazīsti viņa vienmēr ir gatava mest kažoku uz otru pusi. Iespējams, ka Partaha nevar atļauties noraidīt šo priekšlikumu.

Kards atkal pievērsās savam displejam, un viņam mutē bija sakāves rūgtā garša.

Domāju, ka nevaru viņu nosodīt, viņš sacīja. Un pārējie?

Gilespi js, juzdamies neveikli, paraustīja plecus.

Kā jau es teicu, nauda visu laiku tikai tērējas. Mums vajag, lai nauda arī ienāktu.

Tātad koalīcija, ko viņš, pārvarot tās dalībnieku negribīgumu, bija centies nodibināt, tagad saira. Un. lai to panāktu. Impērijai nebija pat ne reizi jāizšau j.

Domāju, ka tādā gadījumā man ar to būs jānodarbojas vienam pašam, Kards pieceldamies teica.

Paldies tev par palīdzību. Esmu pārliecināts, ka tu gribi atgriezties pie darījumiem.

Nesāc nu bozties, Kard, Gilespijs viņu norāja un, apēdis pēdējo augļa kumosu, arī piecēlās kājās.

Tev taisnība tā lieta ar kloniem ir nopietna. Ja vēlies saviem meklējumiem noīrēt manus kuģus ar visām apkalpēm, būsim priecīgi tev izpalīdzēt. Mēs gluži vienkārši vairs nevaram atļauties darīt to par brīvu, tas arī viss. Dod tikai mums ziņu.

Viņš pagriezās uz durvju pusi…

Pagaidi mirkli, Kards uzsauca Gilespijam nopakaļ .

Viņam nupat bija iešāvusies prātā diezgan pārdroša doma.

Pieņemsim, ka atradīšu iespēju garantēt visiem atlīdzību. Kā tu domā, vai pārējie tad arī izstātos no spēles?

Gilespijs viņu aizdomīgi nopētīja.

Nemuļķo mani, Kard. Tev tāda nauda apkārt nemētājas.

Nē. Bet Jaunajai Republikai tās ir gana. Un domāju. ka pašreizējā situācijā viņiem nebūtu nekas pretim nolīgt vēl dažus kaujas kuģus.

Ehē, Gilespijs stingri papurināja galvu. Piedod, bet kaperēšana nav gluži manā gaumē.

Pat ja tavos pienākumos ietilptu tikai informācijas vākšana? jautāja Kards. Es runāju vienigi par to pašu, ar ko jūs nupat nodarbojāties Orasas sektorā.

Izklausās pēc sapņu darījuma, Gilespijs sardoniski teica. Pastāv tikai tāda niecīga problēma jāatrod Jaunajā Republikā kāds, kas ir pietiekami stulbs, lai maksātu okšķerim kapera algu.

Kards pasmaidīja.

Patiesību sakot, es nebiju iecerējis tērēt viņu dārgo laiku, stāstot viņiem par savu nodomu. Vai esi pazīstams ar manu līdzgaitnieku Gentu?

Gilespijs mirkli gluži vienkārši lūkojās viņā, izskatīdamies apjucis. Tad pēkšņi viņš saprata.

Tev nevajadzētu to darīt.

Kāpēc ne? asi vaicāja Kards. Mēs taču izdarīsim viņiem pakalpojumu. Kāpēc sarežģīt viņu dzīvi ar šiem apgrūtinošajiem aprēķinu sīkumiem, kad viņiem visi spēki jāveltī karam?

Un, tā kā viņiem būtu jāmaksā šā vai tā, ja mēs atrastu klonēšanas centru…

Tieši tā, pamāja ar galvu Kards. Mēs to varētu uzskatīt tikai par tādu rokasnaudu.

Turklāt viņi par to nekā nezinās līdz brīdim, kad darbs būs padarīts, Gilespijs sausi sacīja. Bet vai Gents tiks ar to galā?

Bez grūtībām, Kards apgalvoja. Jo īpaši tāpēc, ka viņš šobrīd atrodas Karaskentā, Impērijas pilī. Es, vienalga, biju nodomājis drīzumā doties uz to pusi, lai paņemtu līdzi Maru. Gluži vienkārši likšu, lai viņš iekļūst kāda sektora flotiles failā un ieraksta tajā arī mūs.

Gilespijs skaļi izpūta elpu.

Tas varētu būt iespējams tik daudz es šimbrīžam varu sacīt. Tomēr nezinu, vai ar to pietiks, lai pierunātu pārējos palikt.

Tad mums tas viņiem jāpajautā, teica Kards, atgriezdamies pie sava rakstāmgalda. Sanāksim kopā, sacīsim, pēc četrām dienām?

Gilespijs paraustīja plecus.

Pamēģini. Ko tu vari zaudēt?

Kards sadrūma.

Tas nav jautājums, ko var uzdot vieglprātīgā tonī, kad darīšana ir ar dižadmirāli Trounu. viņš sarunbiedram atgādināja.

Starp drūpošajām sienām un akmens kolonnām pūta viegls vakara vējš, pa retam klusi iesvilpdamies, kad tam izdevās iekļūt kādā caurumā vai plaisā. Kards sēdēja, atspiedis muguru pret vienu no pīlāriem, malkoja no tases kādu dzērienu un noskatījās, kā aiz apvāršņa nozūd pēdējā rietošās saules maliņa. Līdzenuma garās ēnas, kas stiepās pāri saārdītajai zemei, sāka izgaist, jo apkārtējo ainavu pārklāja nenovēršami tuvojošās nakts tumsa.

Tas bija diezgan simboliski tikpat nenovēršami Kardu savā varā bija paņēmis šis galaktikas karš. Viņš iedzēra vēl vienu malku, kārtējo reizi brīnīdamies par visu šo absurdo situāciju. Te nu viņš bija: gudrs aprēķinātājs, pienācīgi savtīgs kontrabandists, kas veiksmīgi veidoja savu karjeru tieši tāpēc, ka turējās nomaļus no galaktikas politiskajām kaislībām. Vēl vairāk kontrabandists, kas nepārprotami bija zvērējis neiesaistīt savus ļaudis šajā karā. Un tomēr viņš kaut kādā veidā bija patapis iekļūt pašā tā viducī.

Un ne vien pats tur atradās, bet darīja visu, kas viņa spēkos, lai ievilktu arī citus kontrabandistus.

Kards papurināja galvu. Viņš juta neskaidru nemieru. Kards zināja, ka tieši to pašu bija piedzīvojis Hens Solo kaut kad tajā laikā, kad notika lielā Javinas kauja. Viņš atcerējās, kā bija uzjautrinājies par Solo pakāpenisko iepīšanos Dumpinieku Savienības pienākumu un atbildības tīklos. Raugoties uz to no tikla iekšpuses, visa šī lieta vairs tik uzjautrinoša nelikās.

No gruvešiem pilnā cietokšņa iekšpagalma puses atskanēja klusa šķembu šņirkstē.šana zem kāda kājām. Kards paraudzījās tajā virzienā, un viņa roka ķēra pēc spridzekļ šāvēja. Šajā brīdī te nevienam citam nevajadzēja atrasties.

Sturm? viņš klusi pasauca. Drang?

Par atbildi bija dzirdama pazīstamā kladzināšana un murrāšana, un Kards atviegloti nopūtās.

Šurp, viņš dzīvniekam uzsauca. Nāc šurp.

Tā bija gluži nevajadzīga pavēle. Vornskrs jau

auļoja uz viņa pusi. mezdams cilpas ap pīlāriem, purns tuvu pie zemes, nogrieztās astes stumbenītis māj kā negudrs. Laikam gan tas ir Drangs, Kards nosprieda: viņš no abiem vornskriem bija tas sabiedriskākais. un Stūrmani patika ieturēt maltīti ļoti nesteidzīgi.

Nonācis pie viņa, vornskrs apstājās, un atkal noskanēja dīvainā kladzināšana un murrāšana šoreiz diezgan sērīgi. Dzīvnieks iespieda purnu Karda pastieptajā plaukstā. Tas patiešām bija Drangs.

Jā, ir ļoti kluss, sacīja Kards, noglāstīdams vornskra purnu un pakasīdams jutīgo ādu aiz ausīm. Bet citi drīz būs atpakaļ. Viņi tikai aizgāja pārbaudīt pārējos kuģus.

Drangs vēlreiz sērīgi iekladzinājās, iemurrājās un novietojās pusguļus blakus Karda krēslam, modri vērodams tukšo līdzenumu, kas pletās lejā. Bet, lai ko vornskrs tur bija meklējis, viņš to neatrada, un pēc brīža Drangs dziļi rīklē ierūcās un uzlika purnu uz kāda akmens. Viņa ausis vienu reizi noraustījās, it kā pūloties saklausīt kādu skaņu, kuras nemaz nebija, un tad atkal nolocījās uz leju.

Tur, lejā, arī ir kluss, Kards skumīgi piekrita, glāstīdams dzīvnieka kažoku. Kā tu domā, kas tur noticis?

Drangs neatbildēja. Kards skatījās lejup uz vornskra slaido, muskuļoto muguru, nevarēdams vien beigt brīnīties par šiem savādajiem plēsoņām, ko viņš tik nevērīgi iespējams, pat uzpūtīgi bija nolēmis pieradināt. Kards nezināja, vai nepārdomātu, ja tajā laikā būtu aptvēris, ka viņam ir darīšana varbūt ar vienīgajiem dzīvniekiem galaktikā, kas medīja, izmantojot Spēku.

Pirmajā brīdī tas šķita absurds pieņēmums. Viņš, protams, bija dzirdējis par Spēka radīto jutekļu saasinājumu gotaliem piemita pilnīgi nelietderīgs tā paveids, un nemitīgi klīda baumas arī par diviem duinogviniem. Bet visi tie, kam piemita šāds jutīgums, bija būtnes ar augstu saprāta līmeni, kas apzinājās, ko šīs viņu spējas nozīmē. Ja Speķu izmantoja nesaprātīgs dzīvnieks, tas bija kaut kas jauns.

Bet šādu secinājumu viņu bija piespieduši izdarīt dažu pēdējo mēnešu notikumi. Karda mīluļi bija gluži negaidīti reaģējuši uz Lūkasu Debesbraucēju viņa bāzē uz Mirkras. Un tad bija sekojusi tāda pati agrāk neredzēta reakcija uz Maru uz Mežonīgā Karda borta, neilgi pirms viņas priekšnojautām, kas ļāva viņiem izglābties no tā Impērijas pārtvērējkreisera. Vēl trakāka bija savvaļas vornskru reakcija uz tiem abiem kopā uz Maru un Debesbraucēju kad viņi trīs dienas klīda pa Mirkras mežiem.

Debesbraucējs bi ja džedijs. Ari Marai bija tamlīdzīgas iemaņas. U11 iespējams, ka tā dīvainā, no Spēka ietekmes brīvā telpa, ko ap sevi radīja Mirkras isalamiri, galu galā bija veids, kādā šie dzīvnieki aizstāvējās vai slēpās no plēsoņām.

Drangs strauji pacēla galvu, viņš pa pusei pagriezās, un viņa ausis sastinga, saslietas uz augšu. Ari Kards sasprindzināja dzirdi… un pēc dažām sekundēm viņš saklausīja vāju atpakaļlidojoša pavadoņkuģa troksni.

Viss kārtībā, Kards nomierināja vornskru. Tas ir tikai Cins un pārējie, viņi atgriežas no kuģa.

Drangs vēl kādu brīdi saglabāja ieņemto pozu. Tad, it kā nolēmis ticēt Kardam uz vārda, pagriezās un atkal nolaida galvu uz leju. Vornskrs skatījās uz līdzenumu, kas, ja Karda aizdomām bija pamats, viņam noteikti šķita daudz klusāks nekā pašam Kardam.

Neuztraucies, viņš dzīvnieku mierināja, atkal pakasīdams viņam aiz ausīm. Mēs drīz dosimies no šejienes prom. Un es apsolu, ka nākamajā vietā, kur apmetīsimies, tev netrūks dzīvības pazīmju, kurās iekļausities.

Vornskra ausis noraustījās, bet varbūt tikai tāpēc, ka viņš kasīja tam galvu. Uzmetis vēl pēdējo skatienu saulrieta dziestošajām krāsām. Kards piecēlās un sakārtoja uz gurniem ieroča jostu. Protams, nebija īpaša iemesla jau doties iekšā. Ielūgumi bija uzrakstīti. aizšifrēti un pārraidīti, un patlaban nekā cita darāma vairs nebija, atlika vienīgi gaidīt atbildes. Bet piepeši Kardam te, ārā, bija kļuvis vientulīgi. Daudz vientulīgāk nekā pirms dažām minūtēm.

Nāc, Drang, viņš teica, pastiepdams roku vēl pēdējam glāstam. Laiks iet iekšā.

Pavadoņkuģis nolaidās uz Himēras angārplatformas grīdas, un tā nolaišanās ventiļi šņāca virs trieciennieku galvām. Trieciennieki mērķtiecīgi kustējās, ieņemot sardzes pozīciju ap kuģa trapu, kas tobrīd tika laista uz leju. Pelleons palika stāvam blakus Trounam, viebdamies no izplūdes gāzu smakas un vēlēdamies, kaut zinātu, kas dižadmirālim šoreiz padomā.

Lai kas tas būtu, Pelleonam bija nelāga sajūta, ka viņam tas nepatiks. Trouns varēja runāt, ko grib par kontrabandistu rīcības paredzamību varbūt viņš to varēja paredzēt. Bet Pelleonam ar šīm padibenēm bija sava pieredze, un viņam nebija gadījies piedzīvot tādu reizi, kad nebūtu jānožēlo, ka vispār gadījies ar tiem ielaisties.

Un nevienai no tām ielaišanās reizēm par iemeslu nebija bijusi tāda nekaunība kā uzbrukums Impērijas kuģu būvētavai.

Traps bija nolaists un nostiprināts vietā. Trieciennieku komandieris ieskatījās pavadonkuģī, pamāja ar galvu, un… divu melnā tērptu flotiles karavīru pavadībā uz klāja nokāpa gūsteknis.

Ā, kapteinis Maziks, Trouns pieglaudīgi teica, kad trieciennieki bija sastājušies sardzes pozīcijā ap viņu. Esiet sveicināts uz Himēras. Atvainojos par šo diezgan teatrālo uzaicinājumu un problēmām, ko tas varbūt radījis jūsu darba kārtībā. Bet ir daži jautājumi, ko var apspriest, tikai runājot aci pret aci.

Jūs esat ļoti asprātīgs, Maziks caur zobiem izgrūda.

Pelleons nodomāja, ka šis cilvēks stipri atšķiras no tā pieklājīgā siržu lauzēja, kas bija aprakstīts izlūkdienesta failos. Bet apziņa, ka tevi sagaida nopratināšana Impērijas gaumē, varēja nolobīt civilizācijas spožo kārtiņu no jebkura vira.

Kā jūs mani atradāt?

Liecieties nu mierā, kapteini, Trouns viņam mierīgi aizrādīja. Vai tad jūs nopietni domājāt, ka varēsiet no manis paslēpties, ja es gribēšu jūs atrast?

Kardam tas izdevās, Maziks atcirta.

Viņš centās turēties braši, bet dzelžos saslēgtās rokas nervozi darbojās viena gar otru.

-Jūsjoprojām neesat viņu notvēruši, vai ne?

Pienāks arī Karda laiks, Trouns sacīja, un viņa balss, lai gan vēl aizvien skanēja mierīgi, tomēr bija kļuvusi manāmi vēsāka. Bet mēs nerunājam par Kardu. Mēs runājam pārjums.

Jā, un esmu pārliecināts, ka jūs šo sarunu gaidījāt ar ilgošanos, Maziks norūca, pavicinādams kopā saslēgtās rokas. Tiksim ātrāk ar to galā.

Trouna uzacis savilkās mazliet uz augšu.

-Jūs neesat sapratis pareizi, kapteini. Jūs neesat atvests šurp, lai saņemtu sodu. Jūs esat šeit tāpēc, ka es vēlos noskaidrot pārpratumus mūsu attiecībās.

Mazika bramanīgo izturēšanos nomainīja apjukums.

Par ko jūs runājat? viņš aizdomīgi jautāja.

Es runāju par neseno starpgadījumu Bilbringi kuģu būvētavā, sacīja Trouns. Nē, neliedzieties es zinu, ka tic bijāt jūs abi ar Elloru, kas izpostīja to nepabeigto zvaigžņu iznīcinātāju. Un parastos apstākļos Impērija par šādu ricību butu likusi jums dārgi samaksāt. Tomēr šobrīd esmu gatavs to aizmirst.

Maziks lūkojās viņā platām acīm.

Es nesaprotu.

-Tas ir ļoti vienkārši, kapteini.

Trouns pamāja, un viens no Mazika sargiem sāka atbrīvot viņu no roku dzelžiem.

Jūsu uzbrukums Bilbringi bija atriebība par līdzīgu uzbrukumu kontrabandistu sanāksmei uz Troganas. Viss jau būtu labi un taisnīgi, tikai šis uzbrukums nenotika ar manu vai kāda Impērijas augstākstāvoša virsnieka ziņu. Patiesību sakot, garnizona komundierim bija dota nepārprotama pavēle likt jūsu sanāksmi mierā.

Maziks pavīpsnāja.

Jūs sagaidāt, ka es tam noticēšu?

Trouna acis iekvēlojās.

Vai jūs labprātāk noticētu tam, ka esmu rīkojies tik nelietpratīgi un pieļāvis, ka šo uzdevumu dodas pildīt tam galīgi nepiemērota karaspēka vienība? viņš dzēlīgi vaicāja.

Maziks nopētīja dižadmirāli. Kontrabandists joprojām bija naidīgi noskaņots, bet sāka arī izskatīties mazliet domīgs.

Man vienmēr likās, ka mēs tikām cauri pārāk viegli, viņš nomurmināja.

Tad mēs viens otru saprotam, teica Trouns, un viņa balss atkal bija mierīga. Un šī lieta ir nokārtota. Pavadoņkuģim ir dots rīkojums nogādāt jūs atpakaļ uz jūsu bāzi.

Viņš tikko manāmi pasmaidīja.

Vai, pareizāk sakot, uz Lelmru, kur atrodas jūsu rezerves bāze turp pa šo laiku būs aizlidojis jūsu kuģis un komanda. Vēlreiz lūdzu mani atvainot par sagādātajām neērtībām.

Mazika skatiens šaudījās pa angārplatformu, viņa sejā mijās aizdomas, ka tā varētu būt kaut kāda viltība un gandrīz mokoši dedzīga cerība, ka tā nav.

Un no manis tiek gluži vienkārši sagaidīts, lai es jums noticētu? viņš skarbi noprasīja.

Jūs varat ticēt visam, kam vēlaties, teica Trouns. Bet atcerieties, ka jūs bijāt manās rokās… un ka es ļāvu jums iet. Visu labu, kapteini.

Viņš jau pagriezās, lai ietu prom.

Tad kas viņi bija? Maziks uzsauca viņam nopakaļ. Proti, ja reiz tie nebija Impērijas karavīri?

Trouns atkal pagriezās ar seju pret kontrabandistu.

Tie patiešām bija Impērijas karavīri, viņš sacīja. Mēs vēl neesam beiguši šo lietu izmeklēt, bet pagaidām izskatās, ka leitnants Kosks un viņa vīri mēģināja nedaudz piepelnīties ārpus tiešajiem dienesta pienākumiem.

Maziks iepleta acis.

Kāds viņus nolīga, lai viņi mums uzbruktu? Impērijas karavīrus?

Pat Impērijas karavīri ne vienmēr spēj turēties pretim kārdinājumam, teica Trouns, lieliski tēlodams nievājošu sarūgtinājumu. Šajā gadījumā viņi par nodevību samaksāja ar savām dzīvībām. Varat būt drošs, ka persona vai personas, kas par to atbildīgas. saņems tādu pašu sodu.

Jūs zināt, kurš tas bija? neatlaidās Maziks.

Domāju, ka jūs to zināt, sacīja Trouns. Bet man pagaidām trūkst pierādījumu.

Dodiet man kādu mājienu.

Trouns sardoniski pasmaidīja.

Mājienus varat dot sev pats, kapteini. Visu labu.

Viņš pagriezās un lieliem soļiem devās atpakaļ uz

velvēto eju, kas veda uz palīgtelpām. Pelleons pagaidīja, kamēr Maziks un viņa sargi iekāpa pavadoņkuģī, tad steidzās panākt dižadmirāli.

Vai domājat, ka iedevāt viņam pietiekami daudz vielas pārdomām, admirāl? viņš klusi jautāja.

Tam nav nozīmes, kapteini, apgalvoja Trouns. Mēs iedevām viņam visu, kas nepieciešams, un, ja Maziks pats nav gana apķērīgs, lai secinātu, ka vainīgais bijis Kards, gan to izdarīs kāds cits no kontrabandistu vadoņiem. Lai būtu, kā būdams, allaž ir labak, ja piedāvā par maz, nevis par daudz. Daudzi cilvēki gluži automātiski neuzticas brīvi pieejamai informācijai.

Viņiem aiz muguras pavadoņkuģis atrāvās no klāja un, apmetis loku, aizlidoja izplatījumā… Un no velvētās ejas iznira smīnošs stāvs.

Skaisti nostrādāts, admirāl, Nailzs Ferjē teica, iebīdīdams cigāru otrā mutes kaktiņā. Jus likāt viņam aiz bailēm sarauties un tad palaidāt vaļā. Viņam par to būs ilgi jādomā.

Pateicos, Ferjē, Trouns atturīgi sacīja. Jūsu atzinība man nozīmē tik daudz.

Šķita, ka kosmosa kuģu zagļa smaidiņš uz mirkli sašķobās. Tad viņš, acīmredzot, nolēma uztvert šo piezīmi burtiski.

Labi, Ferjē teica. Kāds būs mūsu nākamais gājiens?

Pie vārdiņa mūsu Trouna acis nozibsnīja, bet viņš tomēr atstāja šo Ferjē vaļību bez ievērības.

Kards vakarnakt izsūtīja vēstījumus vairākām personām, un vienu no tiem mēs pārtvērām, dižadmirālis sacīja. — Vēstījums vel nav atšifrēts, bet tas var būt tikai uzaicinājums uz vel vienu sanāksmi. Tiklīdz zināsim laiku un vietu, darīsim tos zināmus jums.

Un es ieradīšos tur un palīdzēšu Mazikam norādīt uz Kardu kā uz vainīgo, Ferjē pamāja ar galvu.

Neko tamlīdzīgu jūs nedarīsiet, asi teica Trouns. Jūs sēdēsiet kaktā un turēsiet muti ciet.

Šķita, ka Ferjē atraujas atpakaļ.

Labi. Protams.

Trouns vēl brīdi cieši viņā nolūkojās.

Tagad pateikšu, kas jums būs jādara, viņš beidzot runāja tālāk. Jūs gādāsiet, lai Karda īpašumā nokļūtu kāda noteikta datu karte. Vislabāk to novietot viņa birojā uz kuģa iespējams, ka tā būs pirmā vieta, kur Maziks meklēs pierādījumus.

Trouns pamāja, kāds virsnieks panāca uz priekšu un iedeva Ferjē datu karti.

Ehē, Ferjē blēdīgi noteica, to paņemdams. Jā, jā, es sapratu. Tajā fiksēts Karda darījums ar leitnantu Kosku, vai ne?

Pareizi, sacīja Trouns. Tas, un vēl papildu pierādījumi, ko jau esam ievietojuši Koska personiskajos pierakstos, neatstās vairs nekādas šaubas par to, ka Kards manipulē ar pārējiem kontrabandistiem. Domāju, ka ar to būs vairāk nekā pietiekami.

Jā, viņi ātri aizsvilstas dusmās.

Ferjē grozija plaukstā datu karti un košļāja cigāru.

Labs ir. Tātad man tikai jātiek uz Mežonīgā Kurdu borta…

Pamanījis Trouna sejas izteiksmi, viņš aprāvās.

Nē, dižadmirālis klusi teica. Gluži pretēji, jūs turēsieties pēc iespējas tālāk no viņa kuģa un bāzes ēkām. Patiesību sakot, kamēr atrādīsieties viņa bāzē, jūs ne uz mirkli nedrīkstat palikt viens.

Ferjē pārsteigumā samirkšķināja acis.

Jā, bet…

Viņš bezpalīdzīgi pacilāja datu karti.

Pelleons, Trounam blakus stāvēdams, juta, kā dižadmirālis, tikko valdīdamies, nopūšas.

Jūsu rēgs būs tas, kurš nogādās datu karti uz Mežonīgā Kurdu bortu.

Ferjē seja noskaidrojās.

Ak jā. Jā. Iespējams, ka viņš var ieslīdēt kuģī un izkļūt ārā no tā, neviena nepamanīts.

Būs labāk, ja viņš to patiešām varēs, Trouns brīdināja, un viņa balss pēkšņi bija kļuvusi ledaini auksta. Jo es neesmu aizmirsis jūsu lomu leitnanta Koska un viņa viru bojāejā. Jūs esat Impērijai parādā, Ferjē. Un šis parāds tiks atmaksāts.

Ferjē seja aiz biezās bārdas bija nedaudz nobālusi.

Es sapratu, admirāl.

Labi, teica Trouns. Jūs paliksiet uz sava kuģa, kamēr atšifrētāji noskaidros vietu, kur notiks Karda rīkotā sanāksme. Pēc tam varēsiet darīt, ko gribat.

Protams, sacīja Ferjē, stūķēdams datu karti tunikas kabatā. Tā. Pēc tam, kad viņi būs tikuši galā ar Kardu… Kas būs jādara man?

Jūs varēsiet pievērsties saviem darījumiem, teica Trouns. Kad būsiet man atkal nepieciešams, es jums to paziņošu.

Ferjē noraustījās lūpas.

Protams, viņš atkārtoja.

Un Pelleons no viņa sejas izteiksmes noprata, ka kuģu zaglis pamazām sāk aptvert, cik liels patiesībā ir viņa parāds Impērijai.

16. nodala

Planēta bija zaļa un zila, un baltiem punktiem izraibināta, ļoti līdzīga visām citām planētām, ko Henam gadu gaitā bija gadījies redzēt. Pastāvēja vienīgi kāda neliela atšķirība šai planētai nebija nosaukuma.

Te nebija arī kosmodromu, nedz orbitālo bāzu, nedz pilsētu, spēkstaciju vai citu kuģu. Te nebija tikpat kā nekā.

Esam nokļuvuši īstajā vietā, ko? viņš Marai noprasīja.

Viņa neatbildēja. Hens paskatījās pār plecu un ieraudzīja, ka viņa cieši lūkojas uz planētu, kas atradās viņiem priekšā.

Nu, tā ir vai nav īstā? viņš skubināja.

Tā ir īstā, viņa atbildēja, un viņas balss skanēja savādi neizteiksmīgi. Esam klāt.

Labi, noteica Hens, joprojām caur pieri lūkodamies Marā. Lieliski. Vai pateiksiet mums, kur atrodas tas kalns? Vai arī mums būs gluži vienkārši jālidinās apkārt un jāskatās, no kuras vietas sāks šaut?

Šķita, ka Mara sevi sapurina.

-Tas atrodas pusceļā starp ekvatoru un ziemeļpolu, viņa sacīja. Netālu no galvenā kontinenta austrumu krasta. Vientuļš kalns, kas slejas augšup no meža un pļavām.

Labi, teica Hens, ievadīdams informāciju un cerēdams, ka sensori darbosies pareizi un viņu nepievils.

Mara jau tā bija izteikusi pietiekami daudz divdomīgu piezīmju par Vanagu.

Henam aiz muguras atslīdēja vaļā pilota kabīnes durvis, un ienāca Lendo un Cūbeka.

Kā ir? Lendo jautāja. Esam klāt?

Esam klāt, sacīja Mara, pirms Hens paguva atbildēt.

Cūbeka nodārdināja jautājumu.

Nē, šķiet, ka šī patiešām ir tehniski mazattīstīta vieta, Hens papurināja galvu. Nekur nemana nedz enerģijas avotus, nedz raidītājus.

Militārās bāzes? vaicāja Lendo.

Ja tādas te ir, es tās nevaru atrast, teica Hens.

Interesanti, Lendo nočukstēja, raudzīdamies pāri Maras plecam. Nebūtu domājis, ka dižadmirālis var būt tik nepiesardzīgs.

Šī vieta tika iekārtota kā personiskā mantu glabātuve, Mara viņam dzēlīgi atgādināja. Nevis kā vēl viena Impērijas kara tehnikas noliktava. Šeit tuvumā nav neviena garnizona vai komandcentra, kurā Trouns varētu iekārtoties.

Tātad tam, kas šeit ir viņa rīcībā, jāatrodas kalna iekšienē? jautāja Hens.

Jā. Un varbūt ārpusē ir ari daži sargposteņi, sacīja Mara. Bet viņiem nav nekādu kaujas eskadronu vai smago ieroču, ar ko vērsties pret mums.

Tā būs patīkama pārmaiņa, Lendo zobgalīgi piezīmēja.

Ja vien Trouns pats nav licis šeit iekārtot pāris garnizonus, aizrādīja Hens. Būs labāk, ja jūs abi ar Čūbiju pielādēsiet lielgabalus katram gadījumam.

Labi.

Lendo un Čūbeka aizgāja. Hens ieslēdza vispārējo tuvošanās vektoru, tad nospieda sensora taustiņus apkārtnes pārbaudīšanai.

Kaut kas aizdomīgs? jautāja Mara.

Iespējams, ka ne, atbildēja Hens, vērodams displejus.

Tuvākajā apkārtnē nekas nebija manāms.

Pa ceļam man pāris reižu likās, ka aizmugurē kaut kas ir.

Kelrisiens arī domāja, ka ir kaut ko ieraudzījis kad mēs mainījām kursu pie Obroa, teica Mara, lūkodamās lejup uz displeju. Tas varētu būt kaut kas tāds, kas apgādāts ar patiešām labu pretsensoru iekārtu.

Vai arī tas ir tikai kāds zibsnis, sacīja Hens. Sensori pēdējā laikā sagādā mums raizes.

Mara izstiepa kaklu, lai paskatītos ārā uz labo pusi.

Vai kāds būtu varējis mums sekot uz šejieni no Karaskentas?

Kas zināja, ka mēs lidosim šurp? Hens atcirta.

Nē, tur nekā nebija. Tā noteikti bija tikai viņa iztēle.

Cik daudz jūs no tās personiskās mantu glabātuves redzējāt?

Mara lēnām pagrieza galvu un raudzījās atkal uz priekšu, neizskatīdamās diez cik pārliecināta.

Neredzēju neko daudz vairāk par gaiteni starp ieeju un troņa zāli, kas atrodas pašā augšā, viņa teica. Bet es zinu. kura telpā bija Spertija cilindri.

Kā ir ar enerģijas ģeneratoriem?

Patiesībā es tos nekad neesmu redzējusi, Mara sacīja. Bet atminos, ka dzirdēju runājam dzesēšanas sistēmai ūdens tiek ņemts no upes, kas tek gar kalna ziemeļaustrumu nogāzi. Iespējams, ka arī ģeneratori atrodas kaut kur tajā pusē.

Hens pakošļāja lūpu.

Un galvenā ieeja atrodas dienvidrietumu pusē.

Vienīgā ieeja, viņa izlaboja. Ir tikai viens ceļš iekšā vai ārā.

Esmu tamlīdzīgus apgalvojumus dzirdējis ari agrāk.

Šoreiz tas atbilst patiesībai, Mara asi atteica.

Hens paraustīja plecus.

Labi, viņš sacīja.

Nebija jēgas par to strīdēties. Vismaz ne līdz tam brīdim, kad viņi būs šo vietu pamatīgi apskatījuši.

Pilota kabīnes durvis atslīdēja vaļā, un, paskatījies pāri plecam, Hens redzēja ienākam Lūkasu.

Mēs esam klāt, puis, Hens teica.

Es zinu, sacīja Lūkass, virzīdamies uz priekšu, lai nostātos aiz muguras Marai. Mara man pateica.

Hens uzmeta skatienu Marai. Cik Henam bija zināms, viņa visu ceļojuma laiku bija centusies no Lūkasa izvairīties, kas uz tāda kuģa kā Vanags nemaz nenācās tik viegli. Lūkass atbildēja uz šo laipnību, nerādīdamies viņai acīs, kas nebija daudz vieglāk.

Viņa tev pateica?

Viss ir kārtībā, Lūkass viņu nomierināja, vērdamies ārā uz planētu viņiem priekšā. Tātad tā ir Veilenda.

Tā ir Veilenda, Mitra strupi apstiprināja un, atbrīvojusies no drošības siksnām, pašāvās Lūkasam garām.

Es būšu atpakaļ, viņa uzsauca pāri plecam un prom bija.

Jūs abi esat tik labi sastrādājušies, Hens piezīmēja, kad aiz viņas aizvērās pilota kabīnes durvis.

Jā, patiešām, sacīja Lūkass, apsēzdamies otrā pilota sēdeklī, ko Mara nupat bija atbrīvojusi. Tev būtu vajadzējis redzēt mūs uz Himēras borta, kad mēs ieradāmies pēc Karda. Nav slikti, ja tev pie sāniem ir tāds cilvēks kā Mara.

Hens iesāņus palūkojās viņā.

Izņemot tos gadījumus, kad viņa grib tev iegrūst dunci mugurā.

Es labprāt riskēju.

Lūkass pasmaidīja.

Tā laikam ir viena no tām trakajām džediju iemaņām.

Tas nav smieklīgi, Lūkas, norūca Hens. Viņa nav atmetusi domu par tevis nogalināšanu. Viņa pati tā sacīja Leai, kad bija uz Karaskentas.

Un tas liecina, ka īstenībā viņa to nemaz negrib darīt, atcirta Lūkass. Ļaudis nemēdz staigāt apkārt un skaļi vēstīt par saviem slepkavīgajiem nodomiem. Jo īpaši jau upura piederīgajiem.

Tu esi gatavs likt par to savu dzīvību ķīlā?

Lūkass paraustīja plecus.

Esmu jau to izdarījis.

Vanags tagad slīdēja pāri ārējai atmosfērai, un daors beidzot bija noteicis iespējamo Tantisas kalna atašanās vietu.

Ja gribi zināt manas domas šis nav īstais brīlis, kad paļauties uz nejaušībām, Hens Lūkasam eica, ātri apskatīdams sensora karti.

Jātuvojas tieši no dienvidiem, viņš nolēma tad nežs aizsegs kā kuģa nolaišanos, tā lielāko daļu ceļa, cas būs jāveic pa zemi.

Vai tev ir kādi priekšlikumi? vaicāja Lūkass.

Jā, viens man ir gan, sacīja Hens, mainīdams kursu tālumā redzamā kalna virzienā. Mēs atstāsim viņu kopā ar Vanagu nolaišanās vietā.

Dzīvu?

Citās dzīves situācijās šis jautājums nemaz neliktos tik muļķīgs, Hens nodomāja.

Protams, ka dzīvu, viņš stīvi atbildēja. Ir daudz paņēmienu, kā panākt, lai viņa mūs netraucētu.

-Tu tiešām domā, ka viņa piekritīs palikt?

Neviens nav teicis, ka mums būtu jālūdz viņas piekrišana.

Lūkass papurināja galvu.

Tā mēs nedrīkstam darīt, Hen. Viņai jābūt klāt pie visa, kas te notiks.

Pie kā tieši? īgni noprasīja Hens. Pie uzbrukuma klonu ražotnei vai pie izdevīgas situācijas tevis nogalināšanai?

Nezinu, Lūkass klusi atbildēja. Varbūt pie abiem.

Pirms pievienošanās Dumpinieku Savienībai Henam meži nebija diez ko patikuši. Tas gan nenozīmēja, ka viņam tie nepatiktu. Mežs gluži vienkārši nebija kaut kas tāds, par ko vidusmēra kontrabandistam būtu pārāk daudz jādomā. Lielāko daļu laika viņš pavadīja, iekraujot vai izkraujot preces tādos mazos, netīros kosmodromos kā Eislija vai Abregado, un tikai retos gadījumos iznāca tikties ar klientu mežā un tad viņš ļāva klientam vērot mežu, kamēr pats vēroja klientu. Galu galā Henam bija izveidojies priekšstats, ka viens mežs no otra tikpat kā neatšķiras.

Viņa iekļaušanās Savienībā bija visu mainījusi. Uz Endoras, Korstrisas, Fedžes piedzīvotajās grūtībās viņš bija mācījies saprast, ka ikviens mežs ir savādāks nekā citi tas atšķiras ar sev vien raksturīgo augu valsti, dzīvniekiem un nepatikšanām, ko tas sagādā nejaušam apmeklētājam. Tā bija viena no daudzajām lietām, par ko Savienība bija viņam devusi lielākas zināšanas, nekā viņš to patiesībā būtu vēlējies.

Veilendas mežs nevainojami atbilda iepriekš minētajam modelim, un pirmās galvassāpes sagādāja Vanaga nosēdināšana meža vidū kā lai dabū kuģi cauri biezajai lapotnei tā, lai tajā nepaliktu milzīgs caurums, ko noteikti pamanītu jebkurš Impērijas kaujas kuģa pilots, ja vien viņš lidojot nebūtu aizmidzis. Viņiem vispirms bija jāatrod jau esošs caurums vislabāk tāds, ko radījis kāds nogāzies koks un tad Henam būtu jānosēdina kuģis burtiski uz sāniem, un šis triks uz planētas, kur darbojās gravitācijas spēks, bija daudz grūtāk izdarāms nekā ārā, kādā izplatījuma asteroīdu laukā. Kad Hens jau bija ticis gandrīz cauri pirmajam lapu jumtam, izrādījās, ka apakšā ir vēl otrs to veidoja zemāko koku lapotne. Šo problēmu Hens atrisināja, nolaužot galotnes veselai virknei koku. Iekams Vanags tika nostabilizēts un nosēdināts, šajā procesā nācās salauzīt art krūmāju.

Skaista nosēšanās, Lendo sausi teica, berzēdams plecu, ko bija nospiedusi drošības siksna.

Hens izslēdza atgrūdējpacēlājus.

Vismaz sensora šķīvis joprojām ir šeit, viņš uzsvērti sacīja.

Lendo saviebās.

To gan tu nekad neaizmirsīsi, vai ne?

Hens paraustīja plecus un ieslēdza dzīvības veidu algoritmus. Bija laiks noskaidrot, kas viņus te sagaida.

Tu apsolīji, ka kuģim nebūs ne skrambiņas, viņš draugam atgādināja.

Labi, Lendo īgni atteica. Nākamreiz es sabojāšu enerģijas lauka ģeneratoru, un tu varēsi lidot Nāves Zvaigznei taisni rīklē.

Tas patiesībā nemaz nebija joks. Ja Impērija atgūs pietiekami daudz no saviem agrākajiem resursiem, var gadīties, ka Trouns atkal mēģinās uzbūvēt tādu briesmoni.

Mēs esam gatavi izkāpt, sacīja Lūkass, pabāzis galvu pilota kabīnē. Kā te izskatās?

Ne pārāk slikti, atbildēja Hens, nolasīdams rādījumu uz displeja. Tur, ārā, ir tāds paprāvs bars dzīvnieku, bet tie turas atstatu.

Cik lieli tie dzīvnieki ir? jautāja Lendo. noliecies pār Hena plecu, lai uzmestu skatienu displejam.

Un cik īsti liels ir tas bars? Lūkass piemetināja-

To ir apmēram piecpadsmit, Hens viņam teica. Nav nekas tāds, ar ko mēs vajadzības gadījumā nevarētu tikt galā. Iesim paskatīties.

Mara un Cūbeka gaidīja pie lūkas, kopā ar viņiem bija arī Artū un Trīpio, pēdējais pārmaiņas pēc turēja muti ciet.

Mēs abi ar Čūbiju iesim pirmie, Hens viņiem sacīja, izvilkdams spridzekļšāvēju. Jūs, pārējie, palieciet tepat uz vietas.

Viņš nospieda kontrolslēdžus, lūka atslīdēja vaļā, izejas traps laidās uz leju un ar apslāpētu čaboņu atbalstījās pret kritušām lapām klāto zemi. Cenzdamies modri lūkoties visos virzienos uzreiz, Hens sāka kāpt lejā.

Viņš vēl nebija sasniedzis rampas apakšmalu, kad pamanīja pirmo dzīvnieku: tas bija pelēks, ar baltiem plankumiem uz muguras, no deguna līdz astes galam varbūt kādus divus metrus garš. Dzīvnieks bija pieplacis pie kāda koka stumbra pamatnes un mazām, krellītēm līdzīgām acīm sekoja Hena kustībām. Cik varēja spriest pēc tā zobiem un nagiem, tas bija plēsoņa.

Čūbeka Henam pie sāniem klusi ierūcās.

Jā, es to redzu, Hens nomurmināja. Kaut kur tepat ir vēl četrpadsmit tādi paši.

Vūkijs atkal ierūcās un ar žestu norādīja uz dzīvnieku.

Tev taisnība, Hens lēnām piekrita, vērodams plēsoņu. Tas patiešām izskatās pazīstams. Varbūt las ir kaut kas līdzīgs tām pantekām, ko sastapām uz Mantesas?

Čūbeka brīdi padomāja, tad norūca noliegumu.

To mēs noskaidrosim vēlāk, nolēma Hens. Lūkas?

Esmu šeit, atskanēja balss no lūkas.

Jūs abi ar Maru sāciet nest lejā mantas, Hens pavēlēja, uzmanīgi vērodams plēsoņu.

Šķita, ka balsu skaņas to nemaz nesatrauc.

Sāciet ar gaisa velosipēdiem. Lendo, tu sargā mūs no mugurpuses. Paliec, kur esi.

Labi, atsaucās Lendo.

No augšas atskanēja vairāki plaukšķi un klikšķi tika noņemtas transportēšanas saites no diviem pirmajiem gaisa velosipēdiem, tam sekoja klusa dūkoņa bija iedarbināti atgrūdējpacēlāji.

Un tad pēkšņi nočabēja lapas un, skaļi brakšķēdami, lūza zari plēsoņa lēca.

Cūbij! paguva iekliegties Hens, pirms zvērs uzlēca viņam virsū.

Viņš izšāva, un spridzekļšāvēja lādiņš trāpīja plēsoņam taisni krūtīs. Hens noliecās, un zvēra ķermenis pārkrita pāri viņa galvai. Cūbeka, izrēkdams vūkiju kaujas saucienus, mērķēja ar bultmeti uz visām pusēm un nemitīgi šāva no koku aizsega bija parādījušies vēl vairāki plēsoņas. No lūkas kāds kaut ko kliedza, un no turienes izlidoja vēl viens šāviņš.

Un ar vienu acu kaktiņu Hens pamanīja tuvojamies nagus tie tuvojās pārāk ātri, lai varētu pagūt no tiem izvairīties.

Viņš aizsedza seju ar apakšdelmu un atlieca galvu, cik tālu vien varēdams. Pēc mirkļa Hens jau bija notriekts no kājām, un plēsoņa uzmeties ar visu ķermeni viņam virsū. Hens sajuta spiedienu un asas sāpes, zvēra nagiem pārplēšot viņa maskēšanās tērpa jaku…

Un tad pēkšņi smagums no viņa tika noņemts. Hens nolaida roku un ieraudzīja, ka plēsoņa uzrāpies uz rampas un gatavojas ielēkt Vanagā. Viņš ātri pagriezās un izšāva, vienlaikus zvēram trāpīja ari no kuģa iekšienes raidītais šāviens.

Čūbeka norūca brīdinājumu. Hens, kas joprojām bija gulējis uz muguras, tagad apmetās uz vēdera un redzēja, ka uz viņa pusi lēkšo vēl trīs dzīvnieki. Ar pāris ātriem šāvieniem viņš nogāza vienu no tiem un mēģināja pagriezt spridzekļšāvēju uz pretējo pusi, lai nomērķētu uz otru plēsoņu, kad viņam tieši priekšā zemei pieskārās melnos zābakos ieautu kāju pāris. Zvēri palēcās pretim izplūdušai spoži zaļas gaismas līnijai un tad smagnēji nokrita uz zemes.

Hens pierausās kājās un paskatījās apkārt. Viņa priekšā, pa pusei noliecies, stāvēja Lūkass, iedarbinātu gaismas zobenu rokā turēdams. Vienā rampas malā, joprojām taisni izslējies, bija redzams Cūbeka, un trīs raibie plēsoņas gulēja beigti pie viņa kājām.

Hens paraudzījās uz beigto plēsoņu sev līdzās. Tagad, kad viņš to varēja apskatīt tuvāk…

Uzmanies tur ir vēl trīs, Lūkass brīdināja.

Hens paskatījās. Divi dzīvnieki bija redzami, pieplakuši zemei, tie tupēja krūmos.

Tie mūs netraucēs. Vai kāds no tiem iekļuva kuģī'-'

Ne pārāk dziļi, Lūkass viņam sacīja. Ko tu tādu izdarīji, ka dzīvnieki tā satraucās?

Mēs neko nedarījām, teica Hens, iebāzdams spridzekļšāvēju atpakaļ makstī. Tie bijāt jūs abi ar Maru jūs iedarbinājāt gaisa velosipēdus.

Ierūcās Cūbeka viņš piepeši bija pazinis zvērus, kas viņiem uzbruka.

Tu esi pareizi atcerējies, draugs, Hens palocīja galvu. Tieši tur mēs ar tiem sastapāmies pirmoreiz.

Kas tie ir? vaicāja Lūkass.

-Tos sauc par garaliem. no rampas sacīja Mara.

Noliekusies, vēl aizvien turēdama spridzekļšāvēju šaušanas gatavībā, viņa skatījās uz zvēru ķermeņiem ap Cūbeku.

Impērija tos mēdza izmantot kā sargsuņus, parasti pie garnizoniem, kas atradās mežainā apvidū, kur nebija lietderīgi izvietot izlūkrobotu sargposteņus. Atgrūdējpacēlāju ultraskaņa līdzinās viņu medīto dzīvnieku radītajām skaņām. Pievelk tos kā magnēts.

Tad tāpēc tie sēdēja te un gaidīja mūs, teica Lūkass, izslēgdams gaismas zobenu, bet paturēdams to rokā.

Kuģa atgrūdējpacēlāju troksni tie saklausa kilometriem tālu, sacīja Mara.

Nolēkusi no rampas, viņa nometās uz viena ceļa blakus kādam no beigtajiem garaliem un iegremdēja brīvo roku tā kažokā pie kakla.

Ja zvēri ir apgādāti ar raidītājiem, Tantisas kalnā jau zina par mūsu ierašanos.

Lieliski, Hens nomurmināja, nomezdamies četrrāpus pie beigtā garala, kas gulēja viņam pie kājām. Kas mums jāmeklē, vai kakla siksna?

Iespējams, atbildēja Mara. Pārbaudiet arī ap kājām.

Tas prasīja dažas satraukuma pilnas minūtes, bet galu galā viņi pārliecinājās, ka nevienam no beigtajiem garaliem raidītāja nav.

Tie noteikti ir pēcnācēji tiem dzīvniekiem, ko viņi atveduši uz šejieni, lai tie sargātu kalnu, teica Lendo.

Vai ari tie cēlušies tieši no šejienes, sacīja Mara. Nekad neesmu lasījusi, kas ir šo dzīvnieku dzimtā planēta.

Tie mums sagādā nepatikšanas šā vai tā, teica Hens, nogrūzdams pēdējo beigto dzīvnieku no Vanaga trapa kritušajās lapās. Ja mēs nevaram izmantot gaisa velosipēdus, būs jāiet kājām.

No augšas atskanēja kluss, elektronisks svilpiens.

Atvainojiet mani, ser, ierunājās Trīpio. Vai tas attiecas arī uz Artū un mani?

Jā, ja vien jūs neprotat lidot, atbildēja Hens.

Ē… ser… man šķiet, ka Artū jo īpaši nav piemērots šādam pārgājienam cauri mežam, Trīpio klīrīgi aizrādīja. Ja nevar izmantot kravas platformu, varbūt iespējams pielāgot šim nolūkam kaut ko citu.

Pielāgosieties jūs paši iesiet kājām tāpat kā mēs visi, Hens strupi noteica.

Viņš netaisījās pavadīt dienu, ieslīgstot garā diskusijā ar Trīpio.

Jūs darījāt to uz Endoras, jūs varat to izdarīt arī šeit.

Uz Endoras mums nebija jāveic ne tuvu tik liels attālums, Lūkass viņam klusi atgādināja. Līdz kalnam noteikti ir gājiens divu nedēju garumā.

Tik ļauni nav, sacīja Hens, izdarīdams ātru aprēķinu.

Tik ļauni nebija, bet nebija arī nekas pārāk labs.

Augstākais, astoņas vai deviņas dienas. Varbūt pāris dienu vairāk, ja mums gadīsies kāda liksta.

Ak, likstas mums noteikti gadīsies, Mara dzēlīgi teica, sēdēdama uz rampas, spridzekļšāvēju klēpī nolikusi. Tur nu jūs varat man ticēt.

Jūs sagaidāt, ka vietējie iedzīvotāji nebūs viesmīlīgi? vaicāja Lendo.

Domāju, ka viņi mūs sagaidīs ar bultu krusu, atcirta Mara. Te dzīvo divas dažādas sugas psedani un mineirši. Neviena no tām neloloja pret cilvēkiem nekādu mīlestību jau pirms tam, kad Impērija iekārtoja glabātuvi Tantisas kalnā.

Viņi vismaz nebūs Impērijas pusē, sacīja Lendo.

Tas ir vājš mierinājums, norūca Mara. Un par tām nepatikšanām, ko viņi mums nesagādās, parūpēsies šejienes plēsoņas. Mums vēl palaimēsies, ja tiksim galā pēc divpadsmit vai trīspadsmit dienām, nevis astoņām vai deviņām.

Hens pavērās uz meža pusi, un kaut kas piesaistīja viņa skatienu. Tas viņu diezgan stipri satrauca…

Tad rēķināsimies ar divpadsmit dienām, viņš teica.

Pēkšņi bija ļoti svarīgi tikt no šejienes ātrāk prom.

Sāksim kustēties. Lendo, Mara, sašķirojiet līdzi ņemamos mantu saiņus. Cūbij, izņem no dzīvības funkciju nodrošināšanas komplektiem visas kārbas ar barību ar šo papildinājumu ēdamā mums vajadzētu pietikt. Lūkas, tu ar robotiem ej pa priekšu un paraugieties, vai nevarat atrast kaut ko takai līdzīgu. Varbūt kādu izžuvušu strauta gultni mēs atrodamies pietiekami tuvu kalnam, lai tādas te būtu sastopamas.

Noteikti, ser, mundri sacīja Trīpio, sākdams virzīties pa trapu uz leju. Nāc, Artū.

Pārējie klusi apliecināja, ka uzdevumus sapratuši, un iegāja kuģī. Hens pagriezās, lai ietu uz trapu, bet Lūkass uzlika roku viņam uz pleca.

Kas noticis? viņš klusi jautāja.

Hens ar galvas mājienu norādīja uz meža pusi.

Tie garali, kas mūs uzmanīja, ir prom.

Lūkass atskatījās.

Vai tie aizgāja visi kopā?

Nezinu. Neredzēju tos aizejam.

Lūkasa pirksti pieskārās gaismas zobenam.

Tu domā, ka tā ir Impērijas sardzes patruļa?

Vai varbūt kāds pulciņš Maras pieminēto dzīvnieku, ko medī šie plēsoņas. Vai tu kaut ko uztver?

Lūkass dziļi ievilka elpu, mirkli to aizturēja, tad lēnām izelpoja.

Nejūtu tuvumā vairs nevienas būtnes klātesamību, viņš teica. Bet varbūt tās atrodas ārpus manu jutekļu sniedzamības robežām. Tu domā, ka mums vajadzētu atteikties no šī uzdevuma?

Hens papurināja galvu.

Ja mēs to darīsim, zaudēsim savu vislabāko iespēju. Ja viņi zinās, ka esam atraduši klonu ražotni, viņiem vairs nebūs jēgas izlikties par nomaļu karaspēka vienību mežainā apvidū. Ap to laiku, kad atgriezīsimies ar papildspēkiem, mūs te jau gaidīs pāris zvaigžņu iznīcinātāju flotiles.

Lūkass saviebās.

Domāju gan. Un tev ir taisnība ja viņi pamanījuši Vanaga ierašanos, jo ātrāk tiksim no šejienes prom, jo labāk. Vai pirms aiziešanas tu nosūtīsi mūsu koordinātes Karaskentai?

Nezinu.

Hens paraudzījās uz Vanagu, kas slējās viņam virs galvas, un centās nedomāt par to, ka viņa kuģis atkal varētu nonākt Impērijas karavīru rupjajās rokās.

Ja tā ir sardzes patruļa, mums nemūžam neizdosies noregulēt raidītāju tā, lai viņi nevarētu uztvert mūsu raidījumu. Raidītājs jau tā pēdējā laikā diez cik labi nedarbojas.

Arī Lūkass pavērās uz augšu.

Izklausās riskanti, viņš teica. Ja mums gadīsies kāda nelaime, viņiem nebūs ne jausmas, kurp sūtīt triecienvienibu.

Jā, bet ja mūsu pārraidi uztvers Impērijas patruļa, varu tev garantēt, ka šī nelaime neies mums secen, Hens norūca. Esmu gatavs uzklausīt priekšlikumus.

Kā būtu, ja es vēl dažas stundas uzkavētos tepat? Lūkass ierosināja. Ja nekāda patruļa neparādīsies, varēšu droši pārraidīt vēstījumu Karaskentai.

Aizmirsti par to, Hens purināja galvu. Tad tev būs jāceļo vienam pašam, un esmu gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka tev neizdosies mūs atrast.

Esmu ar mieru riskēt.

Es gan ne, Hens asi sacīja. Turklāt katru reizi, kad darbojies uz savu roku, tu iepin mani kaut kādās nepatikšanās.

Lūkass savilka lūpas nožēlas pilnā smaidā.

Reizēm tā patiešām gadās.

Varu derēt, ka tā būtu arī šoreiz, teica Hens. Labi, beidzam par to runāt, mēs zaudējam laiku. Ej un sameklē mums taku.

Labi, Lūkass nopūzdamies sacīja.

Bet neizklausījās, ka viņš būtu pārāk apbēdināts. Varbūt, ka Lūkass pats visu laiku bija zinājis, ka tā nav pārāk laba ideja.

Trīpio, Artū, nāciet šurp. Iesim.

Pirmā stunda bija visgrūtākā. Tikko saskatāmā taka, ko bija atradis Artū, pēc nepilniem simts metriem izbeidzās ērkšķu krūmu brikšņos, piespiežot viņus pašiem izlauzt sev ceļu biezajā pamežā. Šajā procesā viņi iztraucēja ne tikai augu dzīvi vien, tāpēc vairākas saspringtas minūtes viņiem bija jāatšaudās no seškājainiem, pusmetru gariem radījumiem, kas kā spiets metās ceļiniekiem virsū, kozdami un skrāpēdami. Par laimi, to zobi un nagi nebija paredzēti tik lielam medījumam, tā ka, izņemot labi saskatāmus zobu nospiedumus Trīpio kreisajā kājā, tie nekādu citu postu nenodarīja, iekams izdevās no tiem atbrīvoties. Trīpio vaimanāja vairāk, nekā tamlīdzīgs starpgadījums un nodarījums patiesībā bija pelnījis, un iespējams, ka šis troksnis pievilināja brūnām zvīņām klāto dzīvnieku, kas uzbruka dažas minūtes vēlāk. Hens ātri izšāva, bet tas dzīvnieku neapturēja, un Lūkasam bija jāizmanto gaismas zobenu, lai atbrīvotu no tā zobiem Trīpio roku. Nu robots bija noskaņots uz vēl lielākām vaimanām, un Henam bija jāpiedraud viņu izslēgt un atstāt lūžņu savācējiem. Gluži negaidot, viņi uzgāja vienu no tām izžuvušo strautu gultnēm, ko bija cerējuši atrast. Apkārtne vairs nebija tā aizaugusi, arī dzīvnieku uzbrukumi viņus vairs neaizkavēja, tā ka viņi varēja virzīties uz priekšu daudz ātrāk. Ap to laiku, kad lapotne virs viņu galvām satumsa un iestājās nakts, viņi bija nogājuši gandrīz desmit kilometrus.

Šis pārgājiens atsauc atmiņā dažu labu patīkamu brīdi, vai ne? Mara sarkastiski piezīmēja un, atbrīvojusies no mugursomas, nometa to pie kāda no nelielajiem krūmiem, kas auga abpus strauta gultnei.

Jā, it kā mēs būtu atgriezušies uz Mirkras, piekrita Lūkass.

Viņš ar gaismas zobenu nocirta vēl vienu ērkšķu krūmu. Šo augu viņi dažās pēdējās stundās bija varen labi iepazinuši.

Es tā nekad arī neuzzināju, kas tur notika pēc mūsu aiziešanas.

Notika apmēram tas, ko bijāt paredzējis, Mara viņam sacīja. Mēs aizbēgām tieši pirms Trouna kara mašīnu ierašanās. Un tad mūs gandrīz tomēr noķēra, jo Kards uzstāja, ka jāpaliek turpat tuvumā un jānoskatās, kas notiks.

Vai tāpēc jūs tagad palīdzat mums? viņš Marai jautāja. Jo Trouns grib iznīcināt Kardu?

Noskaidrosim vienu lietu tūlīt pat, Debesbraucēj, viņa īgni teica. Es strādāju Karda labā, un Kards jau ir paziņojis, ka mēs šajā jūsu karā saglabāsim neitralitāti. Vienīgais iemesls, kāpēc esmu šeit, ir tas, ka es šo to zinu par Klonēto kariem un negribu vēlreiz piedzīvot, ka cilvēku dublikāti ar aukstām sejām mēģina sagrābt varu galaktikā.Vienīgais iemesls, kāpēc jūs esat šeit, ir tas, ka es pati nevaru panākt, lai šī ražotne pārtrauktu darboties.

Saprotu, sacīja Lūkass, nocirzdams otru ērkšķu krūmu un izslēgdams gaismas zobenu.

Iedarbojies ar Spēku, viņš pacēla ērkšķu krūmus no zemes un ielika tos strauta gultnē.

To, kurš būs nolēmis mums uzbrukt, tie, protams, neaizturēs, viņš sprieda, vērodams pašdarināto barjeru. Bet vismaz gausinās uzbrucēju virzīšanos uz priekšu.

Cik nu tas būs tāda krūmu krāvuma spēkos, noteica Mara un, paņēmusi pārtikas tāfelīti, iztina to no iesaiņojuma. Cerēsim, ka šī nav viena no tām laimīgajām vietām, kur visi īsteni lielie plēsoņas medī tikai naktis.

Par laimi, Artū sensori spēs tos pamanīt, pirms tie būs pienākuši pārāk tuvu, Lūkass viņai sacīja.

Iedarbinājis atkal gaismas zobenu, viņš katram gadījumam nocirta vēl divus ērkšķu krūmus.

Un Lūkass jau grasījās to izslēgt, kad uztvēra nelielas izmaiņas Maras apziņā. Viņš pagriezās un ieraudzīja, ka viņa skatās uz gaismas zobenu, aizmirsusi par pārtikas tāfelīti, ko turēja rokā, un viņas seja sastingusi savādi spokainā izteiksmē.

Mara? jautāja Lūkass. Vai jums nekas nekaiš?

Viņa gandrīz vainīgi novērsa acis no Lūkasa.

Protams, Mara nomurmināja. Man nekas nekaiš.

Uzmetusi viņam ašu, dusmīgu skatienu, Mara nikni iekodās pārtikas tāfelītē.

Tad jau labi.

Izslēdzis gaismas zobenu, Lūkass izmantoja Spēku, lai uzliktu tikko nocirstos ērkšķu krūmus virs abiem iepriekšējiem. Joprojām diezgan nenozīmīgs šķērslis, viņš nosprieda. Varbūt, ja viņš izvilktu starp kokiem dažas no tām vīnstīgām…

Debesbraucēj.

Viņš pagriezās.

Jā?

Mara skatījās uz viņu.

Man ir jums kaut ko jāpavaicā, viņa klusi teica. Jūs esat vienīgais, kas to zina. Kā nomira Imperators?

Lūkass kādu bridi pētīja viņas seju. Pat dziestošajā gaismā viņš varēja saskatīt Maras acīs sāpes, rūgtas atmiņas par to. kā pie Endoras viņai tika atņemta greznā dzīve un spožās nākotnes izredzes. Bet līdzās sāpēm bi ja saskatāma stingra apņemšanās. Lai kā tas viņai sāpētu, viņa patiešām gribēja to dzirdēt.

Imperators mēģināja panākt, lai es pievienojos tumšajai pusei, viņš Marai stāstīja, un uzvilnīja viņa paša sen apraktās, sāpīgās atmiņas.

Tas gandrīz varēja būt viņš, nevis Imperators, kas todien gāja bojā.

Uzvara bija viņam tikpat kā rokā. Biju izdarījis vienu cirtienu, kad Imperatora vietā man pretim stājās Veiders. Man šķiet, viņš domāja ja dusmās nogalināšu Veideru, būšu atvērts viņam, lai viņš varētu iedarboties uz mani caur tumšo pusi.

Bet jūs abi sabiedrojāties pret viņu, Mara apsūdzoši teica, un acis viņai uzliesmoja pēkšņas dusmas. Un metāties viņam virsū… abi divi…

Pagaidiet mirkli, Lūkass protestēja. Es viņam neuzbruku. Pēc tā pirmā cirtiena vairs ne.

Par ko jūs runājat? viņa bargi noprasīja. Es redzēju, kā jūs to darījāt. Jūs abi gājāt viņam virsū ar paceltiem gaismas zobeniem. Redzēju, kā jūs to darījāt.

Lūkass skatījās uz viņu platām acīm… un piepeši viņš saprata. Mara Džeida, Imperatora Labā Roka, kas varēja sadzirdēt viņa balsi jebkurā galaktikas nostūrī. Mara bija bijusi saskarē ar savu pavēlnieku viņa nāves brīdi un redzējusi visu, kas toreiz notika.

Tikai kaut kāda iemesla dēļ viņa notiekošo bija aplami uztvērusi.

Es negāju viņam virsū. Mara, Lūkass viņai sacīja. Viņš jau grasījās mani nogalināt, kad Veiders viņu satvēra un izmeta pa atvērto lūku. Es nebūtu varējis kaut ko izdarīt, pat ja gribētu joprojām biju pa pusei paralizēts no zibens šautras, ar ko viņš man trāpīja.

Kā to saprast pat ja būtu gribējis? Mara nievājoši vaicāja. Ar tādu nolūku jūs taču ieradāties uz Nāves Zvaigznes borta, vai tad ne?

Lūkass papurināja galvu.

Nē. Es devos turp, lai mēģinātu novērst Veideru no tumšās puses.

Mara uzgrieza viņam muguru, un Lūkass sajuta pretrunīgās domas, kas viņu plosīja.

Kāpēc lai es jums ticētu? viņa beidzot nikni jautāja.

Kāpēc lai es melotu? ar pretjautājumu atbildēja Lūkass. Tas taču nemaina galveno apstākli ja manis nebūtu tur bijis, Veiders nekad nesaceltos pret Imperatoru. Šajā ziņā es varbūt joprojām esmu atbildīgs par viņa nāvi.

Pilnīgi pareizi, jūs esat par to atbildīgs, viņa skarbi piekrita.

Bet, pirms to pateikt, viņa bija mirkli vilcinājusies.

Un es to neaizmirsīšu.

Lūkass klusēdams palocīja galvu, un gaidīja, ko viņa vēl sacīs. Bet Mara neko neteica, un viņš pēc kādas minūtes pievērsās atkal ērkšķu krūmiem.

Ja es būtu jūsu vietā, ar barjeru celšanu pārāk neaizrautos, Mara viņam aiz muguras teica, un viņas balss atkal skanēja dzestri un savaldīgi. Jūs taču negribēsiet ieslodzīt mūs tik nelielā laukumā, ja no krūmiem izlīdīs kaut kas patiešām liels.

Prātīgs apsvērums, Lūkass sacīja, saprazdams gan šo vārdu tiešo, gan apslēpto jēgu.

Viņiem bija jāpadara darbs, un, iekams tas nebija padarīts, viņai Lūkass vēl aizvien bija vajadzīgs dzīvs.

Un tad viņai būs jāpadodas savam iepriekšnoteiktajam liktenim. Vai arī jāizvēlas sev jauns liktenis.

Izslēdzis gaismas zobenu, viņš pagāja Marai garām un devās pie pārējiem, kas bija aizņemti, iekārtojot nometni. Bija laiks pārbaudīt robotus.

17. nodala

Sanāksmju zāles durvis atslīdēja vaļā, un Lielajā gaiteni ieplūda neliela būtņu un robotu straume. Tie kā parasti tērzēja savā starpā visdažādākajās valodās. Viņas abas ar Vinteru gāja šim pūlim pretim, un Lea, paskatījusies uz savu palīdzi, jautājoši pamāja ar galvu.

Vai ir vēl kādi jaunumi, ko man vajadzētu zināt? viņa vaicāja, kad abas gāja garām šai plūsmai.

Ziņojumam no Pantolominas bija neparasts papildinājums, sacīja Vintera, pārlaidusi nevērīgu skatienu pūlim. Kāds prēmiju mednieks apgalvo, ka viņam izdevies iekļūt Impērijas kuģu būvētavā Ordtrasl, un piedāvājas pārdot mums informāciju par viņu jauno kuģu būves programmu.

Man jau ir bijis pietiekami daudz darīšanu ar prēmiju medniekiem, Lea teica, cenzdamās neskatīties apkārt, kad viņas gāja cauri pūlim.

Vintera bija modra, un nevainojamā atmiņa ļaus viņai atcerēties ikvienu, kas bijis pietiekami tuvu, lai varētu noklausīties viņu sarunu.

Kāpēc pulkvedis Derlins domā, ka mēs varam viņam uzticēties?

Viņš nav pārliecināts, ka mēs to varam, sacīja Vintera. Kontrabandists piegādājis mums, tā teikt, bezmaksas paraugu ieskatam: informāciju, ka apmēram pēc mēneša būs gatavi trīs Impērijas zvaigžņu iznicinātāji. Pulkvedis Derlins sacīja, ka pulka komandieris Hārlijs izstrādā plānu šis informācijas pārbaudīšanai.

Tagad viņas jau bija ārā no Lielā gaiteņa un gāja nopakaļ saujiņai būtņu, kas vēl nebija sadalījusies pa birojiem un citām apspriežu telpām.

Izklausās bīstami, teica Lea, apzinīgi izpildīdama scenārijā paredzēto lidz galam. Ceru, ka viņš negrasās gluži vienkārši nolidot tai vietai garām.

Ziņojumā nekādi sīkumi nav minēti, sacīja Vintera. Bet pielikumā izteikts lūgums noskaidrot, vai nav iespējams aizņemties fregati no kāda, kam ir darījumi ar Impēriju.

Pēdējais no ierēdņiem nogriezās šķērsgaitenī, un viņas palika kopā ar tehniskajiem darbiniekiem, asistentiem, administrācijas darbiniekiem un citiem zemāka ranga Jaunās Republikas valdības locekļiem. Lea uzmeta katram ašu skatienu un nolēma, ka nav jēgas viņu dēļ izspēlēt otrā scenārijā paredzēto. Paskatījusies uz Vintcru, viņa atkal palocīja galvu, un abas sievietes devās uz turboliftiem.

Viņām bija nepieciešama kāda vieta, kur Gents varētu iekārtot sev darba telpu tā, lai par to netiktu runāts pat baumu limenl. Izpētījušas pils projekta skices, viņas šādu ideālu stūrīti bija atradušas. Tā bija veca enerģijas elementu rezerves glabātava, pirms daudziem gadiem pamesta un aizslēgta. Šī telpa atradās starp sektora arsenāla un apgādes daļu un kaujas kuģu pavēlniecības birojiem karadarbības vadīšanas stāvā. Lea ar gaismas zobenu bija izgriezusi telpai jaunu ieeju no dienesta gaiteņa puses, Bels Ibliss bija palīdzējis pievilkt enerģijas kabeļus un datu līnijas, un Gents bija sācis strādāt pie savas atšifrēšanas programmas.

Viņiem bija viss, kas nepieciešams. Izpalika tikai panākumi.

Kad viņas ieradās tur, Gents sēdēja vienīgajā telpas krēslā un, kājas uz atšifrētāja galda malas uzslējis sapņaini lūkojās tālumā. Viņas abas jau bija ienākušas, un Vintera bija aizvērusi durvis, iekams Gents pamanīja dāmu klātbūtni.

Ak, sveikas, viņš teica un ar apslāpētu būkšķi nolaida kājas uz grīdas.

Lūdzu, ne tik skaļi, Lea saviebusies viņam atgādināja.

Virsnieki, kas strādāja abpus plānajām telpas sienām, droši vien pierakstītu jebkuru nejaušu troksni blakus esošajam birojam. Bet viņiem tomēr varēja rasties aizdomas.

Vai ģenerālis Bels Ibliss jau ir atnesis pēdējo pārraižu ierakstus? viņa jautāja.

Jā apmēram pirms stundas, Gents pamāja, tagad gandrīz nedzirdami čukstēdams. Nupat pabeidzu tos atšifrēt.

Viņš nospieda kādu taustiņu, un uz ekrāna parādijas vairāki atšifrēti vēstījumi. Lea nostājās viņam aiz muguras un lasīja tos. Detalizēti ziņojumi par gaidāmajām militārajām operācijām, burtiski augstākā līmeņa diplomātisko sarunu atstāstījumi, dīkdienīgas pils tenkas avots Delta kā parasti nebija noniecinājis neko un pārraidījis gan nozīmīgo, gan triviālo.

Te ir viena no mūsu sarunās pieminētajām ziņām, teica Vintera, pieskardamās kādai vietai uz displeja.

Lea izlasīja tekstu. Tas bija neapstiprināts izlūkdienesta ziņojums no Bpfashas sistēmas, ka Himēra un tās pavadoņkuģi redzēti netālu no Anhoronas. Jā, to viņas bija pieminējušas vienā no savām sarunām.

Cik daudzi to dzirdēja? viņa Vinterai jautāja.

Tikai četrdesmit septiņi, Vintera sacīja, jau darbodamās ar Genta datorbloknotu. Tas bija vakar pēcpusdienā, tieši pirms trijiem tajā laikā notika otrā Kopsapulces apspriede un Lielajā gaitenī bija patukšs.

Lea palocīja galvu un pievērsās atkal displejam. Pa to laiku, kamēr Vintera sastādīja aizdomās turamo sarakstu, viņa bija atradusi vēl divas par ēsmu izmantotās ziņas. Kad Vintera bija sastādījusi arī šajā gadījumā aizdomās turamo personu sarakstu, Lea savukārt bija atradusi vēl piecas viņu abu sarunās pieminētās ziņas.

Izskatās, ka esam uz pareizā ceļa, viņa teica, kad Vintera iedeva Gentam trīs pirmos sarakstus un turpināja darbu pie pārējiem. Darbosimies tālāk izlaidīsim šos personu vārdus caur tavu sijātāju.

Labi, atsaucās Gents un, vēlreiz ar godbijību paskatījies uz Vinteru, pagriezās pret savu datorpulti.

Jau trīs dienas piedalīdamies šajā sazvērestībā, viņš joprojām nevarēja saprast, kā viņa spēj līdz pēdējam sīkumam atcerēties apstākļus, kādos noritējušas piecdesmit atsevišķas, minūti garas sarunas.

Labi, skatīsimies, kas mums te ir. Tā… sakritības. Mēs iegūstam simts divdesmit septiņas iespējamības. Rādās, ka tie galvenokārt ir tehniķi un administratīvie darbinieki. Ir arī daži ārpasauļu diplomāti.

Lea papurināja galvu.

Nevienam no viņiem nav pieejama visa šī informācija, viņa sacīja, ar rokas mājienu norādīdama uz displeju. Tai jābūt personai, kas atrodas ievērojami augstāk…

Pagaidiet mirkli, Gents, pacēlis pirkstu, viņu pārtrauca. Jums nepieciešama lielāka zivs, un te tā ir. Padomnieks Sians Tevs no Salastas.

Lea, pieri saraukusi, raudzījās uz displeju.

Tas nav iespējams. Viņš ir viens no pirmajiem Dumpinieku Savienības vadoņiem. Patiesību sakot, es domāju, ka tas bija viņš, kas atveda pie mums Nienu Nambu un viņa personisko uzbrukuma vienību, kad Impērija izspieda viņus no Salastas sistēmas.

Gents paraustīja plecus.

Es par to nekā nezinu. Man zināms vienīgi tas, ka viņš dzirdējis visas piecpadsmit par ēsmu izmantotās ziņas, ko avots Delta pārraidījis Impērijai.

Tas nevar būt padomnieks Tevs, izklaidīgi ierunājās Vintera, joprojām darbodamās ar datorbloknotu. Viņš nebija klāt, kad notika pēdējās sešas sarunas.

Varbūt noklausījās kāds no viņa palīgiem, minēja Gents. Viņam nevajadzēja būt klāt pašam personiski.

Vintera papurināja galvu.

Nē. Viens no viņa palīgiem bija klāt, bet tikai vienā no sarunām. Vēl svarīgāk ir tas, ka padomnieks Tevs bija klāt pie divām sarunām aizvakar, bet avots Delta šīs ziņas nav pārraidījis. Tas bija ceturksni pāri deviņiem no rīta un divos un četrdesmit astoņās minūtēs pēcpusdienā.

Gents nospieda taustiņus un uz displeja parādījās atbilstošie saraksti.

Jums taisnība, viņš apstiprināja. Neiedomājos pārbaudīt tādā virzienā. Šķiet, ka man jāizstrādā labāka sijāšanas programma.

Leai aiz muguras atvērās viņu pašdarinātās durvis, un pagriezusies viņa redzēja nākam iekšā Belu Iblisu.

Es jau domāju, ka atradīšu jūs šeit, viņš pamāja Leai ar galvu. Mēs esam gatavi pirmo reizi izmēģināt plānu Zvaigžņu putekļi, varbūt jūs gribat atnākt un paskatīties.

Tas bija jaunākais plāns, kā atrast nomaskēto asteroīdu spietu, ko Trouns bija atstājis orbītā ap Karaskentu.

Jā, gribu gan, Lea atbildēja. Vintera, uzmeklē mani karadarbības vadīšanas telpā, kad būsi šeit beigusi.

Jā, Jūsu Augstība.

Lea un Bels Ibliss izgāja ārā un devās prom pa dienesta gaiteni ģenerālis pa priekšu, Lea viņam aiz muguras.

Vai esat jau kaut ko atraduši? Bels Ibliss pāri plecam jautāja.

Vintera vēl strādā ar vakardienas sarakstiem, Lea viņam teica. Pagaidām mums ir apmēram simts trīsdesmit iespējamību.

Bels Ibliss palocīja galvu.

Ņemot vērā, cik daudz ir pili strādājošo personu, to var uzskatīt par progresu.

Varbūt.

Viņa mirkli vilcinājās.

Man ienāca prātā, ka šis plāns var izdoties tikai tad, ja avots Delta ir viena persona. Ja tā ir vesela grupa, var gadīties, ka šādā ceļā mums neizdosies viņus atklāt.

Iespējams, piekrita Bels Ibliss. Bet man grūti noticēt, ka mums šeit varētu būt tik daudz nodevēju. Patiesību sakot, man vēl aizvien ir grūti noticēt pat viena nodevēja esamībai. Vienmēr esmu domājis, ka avots Delta varētu būt kāda neparasta noklausīšanās sistēma. Kaut kas tāds, ko drošības dienestam līdz šim nav izdevies atklāt.

Esmu vērojusi, kā viņi veic pretizlūkošanas pasākumus, sacīja Lea. Nevaru iedomāties, kā viņiem kaut kas varētu būt paslīdējis garām.

Par nelaimi, es arī nevaru to iedomāties.

Viņi iegāja karadarbības vadīšanas telpā. Tur pie galvenās datorpults stāvēja ģenerālis Rīkens un admirālis Dreisons.

Princese, Rīkens viņu sadrūmis sveicināja. Jūs nākat tieši laikā.

Lea paskatījās uz galveno vizuālo displeju. Kāds vecs kuģis bija atrāvies no grupas, kas stāvēja sardzē tālā orbītā, un piesardzīgi tuvojās planētai.

Cik tuvu tas pienāks? Lea vaicāja.

Mēs sāksim meklējumus tieši virs planētas aizsargvairoga, padomniec, Dreisons viņai sacīja. Pēc kaujas izdarītā analīze norāda, ka vairākums nomaskēto asteroīdu, iespējams, galu galā nonākuši zemā orbītā.

Lea palocīja galvu. Un, tā kā šie asteroīdi būs pirmie, kas iekļūs iekšā, ja viņi atvērs vairogu, patiešām vissaprātīgāk bija sākt tieši ar šo vietu.

Gausi kustēdamies, kā jau lidaparāts, ko vada no attāluma, kuģis pamazām tuvojās Karaskentai.

Labi, teica Dreisons. Kuģa numur viens kontrolei, izslēgt dzinējus un sagatavoties putekļu izbēršanai pēc manas pavēles. Gatavību… Izbērt!

Pirmajā brīdī nekas nenotika. Tad pēkšņi no kuģa aizmugures sāka izplūst mirdzošu putekļu mākonis.

Turpiniet, sacīja Dreisons. Dzinējsunim, sagatavot negatīvos jonu starus.

Visi putekļi ir no kuģa ārā, admirāl, ziņoja viens no virsniekiem.

Kuģa numur viens kontrolei, vediet kuģi prom, Dreisons pavēlēja.

Bet lēnām, Bels Ibliss nočukstēja. Mes negribam, lai izplūdes gāzes atstātu putekļos dziļas vagas.

Dreisons uzmeta viņam aizkaitinātu skatienu.

Dariet to lēnām, viņš negribīgi piemetināja. Vai mums jau ir kādi rādījumi?

Jā, un tie ir diezgan precīzi, ziņoja pie sensora pults sēdošais virsnieks. Starp punktiem deviņi-trīs un deviņi-astoņi kaut kas noteikti ir.

Labi, pamāja ar galvu Dreisons. Neizlaidiet to no acīm. Dzinējsuns?

Dzinējsuns ir uzdevuma izpildīšanai gatavs, ser, apstiprināja kāds cits virsnieks.

Izšaut negatīvo jonu staru, Dreisons pavēlēja. Viszemāko intensitāti. Paskatīsimies, kā tas izdosies.

Lea raudzījās uz vizuālo displeju. Kad prom lidojošā kuģa dzinējs raidīja mākonī elektrostatiskos lādiņus, vizošās putekļu daļiņas sāka pievilkties cita pie citas. Ar vienu acs kaktiņu viņa redzēja, kā uz galvenā taktikas displeja parādās jonu stara dūmakainā līnija, kas izšaujas cauri mākonim, uzlādējot visas tās pašas polaritātes putekļu daļiņas, lai tās atgrūstu cita citu… Un piepeši putekļu mākonis, kas bija sācis vilkties kopā, atkal izpletās, izplaukdams pa visu vizuālā displeja ekrānu kā eksotisks zieds.

Pārtrauciet šaušanu, teica Dreisons. Paskatīsimies, vai ir izdevies.

Zieds vēl labu brīdi turpināja atvērties, un Lea saspringti lūkojās uz dūmakaino mirdzumu. Ņemot vērā, cik plaša bija izplatījuma telpa, protams, nebija prātīgi cerēt, ka jau pirmā putekļu krava būs izgāzta ceļā kādam pa orbītu riņķojošam asteroīdam. Un, pat ja tā būtu, viņa vizuālajā displejā tikpat neko neredzētu. Cauri putekļu mākonim nebūs saskatāms tumšs plankums, jo maskēšanās vairogs atvaira gaismu un sensoru starus. Tā ka kaut kas saredzams varēja būt tikai mirklī pirms vairoga sabrukšanas.

Mākonis sāk izklīst, admirāli, ziņoja virsnieks pie sensoru pults. Izklīšanas ātrums ir gandrīz divpadsmit.

To uztvēris solārais vējš, Rīkens nomurmināja.

Kā jau mēs to paredzējām, Dreisons viņam atgādināja. Kuģa numur divi kontrolei: uz priekšu!

No orbītā atrodošos kuģu pulciņa izlidoja otrs transportkuģis un lidoja lejup.

Šis noteikti ir visai gauss veids, kā atrisināt problēmu, Bels Ibliss klusi piezīmēja.

Piekritu, sacīja Rīkens. Es vēlētos, kaut viņi nebūtu pazaudējuši pie Svivrenas to jūsu KGL komplektu. Mēs šeit noteikti varētu to izmantot.

Lea pamāja ar galvu. Kristāla gravitācijas lauka lamatas, kas sākotnēji bija radītas, lai atrastu ar pretsensoru iekārtām apgādātus ienaidnieka kuģus tūkstošiem kilometru attālumā, šo uzdevumu varētu izpildīt ideāli.

Es domāju, ka izlūkdienests ir uz pēdām citam komplektam.

Viņi ir uz pēdām trim komplektiem, teica Rīkens. Nelaime tā, ka tic visi atrodas Impērijas kontrolētajā izplatījumā.

Es joprojām neesmu pārliecināts, ka KGL te labi darbotos, sacīja Bels Ibliss. Man ir aizdomas, ka tik tuvu pie planētas Karaskentas gravitācija izkropļotu rādījumus par asteroīdiem.

Bez šaubām, tas būtu sarežģīti, piekrita Rīkens. Bet es domāju, ka tā ir mūsu vislabākā iespēja-

Viņi apklusa, jo uz vizuālā displeja bija redzams, kā otrs transportkuģis sasniedz mērķzonu un atkārto to pašu procedūru, ko jau bija veicis pirmais kuģis. Un atkal nekā.

Tas solārais vējš mums patiešām stipri traucē, Bels Ibliss piezīmēja, kad izlidoja trešais transportkuģis. Varbūt, ka nākamajās kravās jaizmanto lielākas putekļu daļiņas.

Vai arī jāpārceļ operācija uz nakts pusi, Rīkens ierosināja. Tas vismaz neļaus ietekmēt…

Virpuļveida daļiņu kustība! iesaucās virsnieks pie sensoru pults. Vektors viens-viens-septiņi, atrašanās vieta četri-deviņi-divi.

Visi traucās pie sensoru pults. Pašā malā putekļu mākonim, kas turpināja izplesties, bija parādījusies izplūdusi oranža svītra, iezīmējot vietu, kur neredzamā asteroīda tuvošanās bija sacēlusi daļiņu virpuli.

Dzinējsunim, raidiet šāvienu norādītajā virzienā, Dreisons pavēlēja.

Vizuālajā displejā bija redzams, kā izvijas sarkanas lentas drednauta turbolāzeri bija sākuši šaut šķērsām asteroīda virzīšanās ceļam. Lea vēroja displeju, cieši satvērusi sensoru virsnieka krēsla atzveltni… un pēkšņi tas parādījās: deformēts akmens bluķis, kas lēnām peldēja starp zvaigznēm.

Pārtraukt šaušanu, pavēlēja Dreisons. Labi pastrādāts, kungi. Labi, Uzticamais, tagad jūsu kārta. Lai jūsu tehniķu grupa dodas pie asteroīda…

Viņš aprāvās. Vizuālāja displejā tumšo milzeni sāka pārklāt līniju tīkls. Tās uz mirkli spoži iemirdzējās, tad nodzisa.

Pavēle atcelta. Uzticamais, norūca Dreisons. Izskatās, ka dižadmirālis nevēlas, lai kāds aplūkotu viņa mazās rotaļlietiņas.

Mēs vismaz esam vienu no tām atraduši, teica Lea. Tas jau ir kaut kas.

Tā gan, atturīgi sacīja Rīkens. Vēl tikai jāatrod nepilni trīs simti pārējo.

Lea atkal palocīja galvu un jau gribēja iet prom Pārējo asteroīdu atrašana prasīs diezgan ilgu laiku, un viņa tikpat labi varēja atgriezties pie Vinteras un Genta…

Sadursme! iesaucās virsnieks pie sensoru pults.

Lea pagriezās atpakaļ. Vizuālājā displejā bija redzams, kā trešais transportkuģis sācis strauji virpuļot, novirzoties no kursa. Tā pakaļgals bija sapostīts un dega, putekļu krava tika izmētāta visos virzienos.

Vai varat noteikt asteroīda atrašanās vietu? noprasīja Dreisons.

Virsnieka pirksti ātri slīdēja pa pults taustiņiem.

Nav iespējams nepietiek datu. Varu noteikt tikai iespējamības konusu.

Pietiks ar to pašu, sacīja Dreisons. Visiem kuģiem: atklājiet uguni. Mērķēšanas konuss tiks norādīts.

Uz taktikas displeja parādījās konuss, un tālumā redzamās flotiles turbolāzeri sāka šaut.

Paplašiniet konusu līdz piecdesmit procentu iespējamībai, Dreisons deva rīkojumu. Kaujas bāzes, jums jāņem konusa ārmala savā ziņā. Es gribu, lai tas mērķis tiktu atrasts.

Pamudinājums bija lieks. Izplatījumā virs Karaskentas jau plosījās uguns viesulis uz norādīto iespējamības konusu traucās kā turbolāzeru lielgabalu šāviņi, tā protonu torpēdas. Mērķzona sarāvās un izpletās, datoriem aprēķinot neredzamā asteroīda iespējamo pārvietošanās ceļu. Saskaņā ar to mērķus mainīja arī kuģi un kaujas bāzes.

Bet tur nekā nebija… un Dreisons pēc dažām minūtēm beidzot atzina sakāvi.

Visām vienībām, pārtraukt šaušanu, viņš nogurušā balsī teica. Nav jēgas turpināt. Esam to pazaudējuši.

Šķita, ka te vairs nekas nav piebilstams. Viņi stāvēja klusēdami un noskatījās, kā sakropļotais transportkuģis, kas atradās pārāk tālu no flotiles vilcējstaru iedarbības zonas, lēnām virpuļo pretim planētas vairogam un savam nenovēršamajam galam. Tā sapostītais pakaļgals pieskārās vairogam, un degošo izplūdes gāzu ugunīm pievienojās zili baltie sarauto atomsaišu zibeņi. Nespodrs uzliesmojums nolūza pakaļgals, spožāks uzliesmojums pret vairogu atsitās priekšgals, tad sašķīda kuģa korpuss, un uz liesmu fona pacēlās tumšu atlūzu šalts…

tad Vēl pēdējais uzliesmojums, un kuģis bija beidzis pastāvēt.

Lea noskatījās, kā izdziest pēdējās liesmas, un izdarīja džediju vingrinājumus iekšējā miera saglabāšanai viņa dzina no domām ārā dusmas. Atļauties tādu greznību kā ienīst Trounu par to, ko viņš tiem ir ies nodarījis tas tikai aizmiglotu viņas saprātu. Vēl ļaunāk tāds naids būtu bīstams solis pretim tumšajai pusei.

Kāda kustība viegli savirmoja gaisu viņai pie pleca, un pagriezusies Lea ieraudzīja, ka viņai blakus nostājusies Vintera. Arī otra sieviete lūkojās uz vizuālo displeju, un viņas acīs atspoguļojās sena sāpe.  Viss kārtībā, Lea viņu nomierināja. Uz borta neviena nebija,  Es zinu, Vintera nočukstēja. Iedomājos par kādu citu kuģi, ko redzēju tāpat nokrītam pie Zekvinas. Tas bija pasažieru kuģis… Viņa dziļi ievilka elpu, un Lea redzēja, ar kādām pūlēm Vintera atvaira savas mūžam dzīvās pagātnes  atmiņas.

Es vēlētos ar jums aprunāties, Jūsu Augstība, tiklīdz būsiet šeit beigusi.  Vinteras sejas izteiksme bija piesardzīgi neitrāla,

bet Lea pieskārās viņas apziņai. Lai ko viņa gribēja sacīt, nekas labs tas nebija.  Es varu nākt tūlīt, Lea teica, Viņas izgāja no karadarbības vadīšanas telpas un, apmetušas loku turboliftiem, atkal iegāja dienesta gaitenī un atgriezās slepenajā atšifrēšanas telpā. Un jaunumi patiešām bija slikti.

Tas nevar būt, sacīja Lea un, galvu purinādama, pārlasīja Genta sagatavoto analīzi. Mēs zinām, ka pilī ir informācijas noplūde.

Esmu to pārbaudījis uz priekšu un atpakaļ un no iekšpuses uz ārpusi, teica Gents. Katru reizi apstiprinās viens un tas pats. Ievadīju datus par visiem, kas dzirdējuši un nav dzirdējuši ziņas, ko avots Delta ir pārraidījis; tad ievadīju datus par visiem, kas dzirdējuši un nav dzirdējuši ziņas, ko avots Delta nav pārraidījis, un katru reizi saņēmu vienu un to pašu atbildi. Apaļu nulli.

Lea nospieda datorbloknota taustiņus atkārtojumam un noskatījās, kā ar katru sijāšanas reizi vārdu paliek aizvien mazāk, līdz tie pazūd pavisam.

Tādā gadījumā avots Delta nav tikai viena persona vien, viņa sacīja.

Es jau pārbaudīju arī šo variantu, teica Gents, bezpalīdzīgi pavicinādams rokas. Arī tur nekas nesanāca. Galu galā viss apstājas pie piecpadsmit iespējamām personām. Nevarētu taču būt, ka jūsu drošības dienests strādā tik slikti.

Varbūt netiek pārraidīts viss, kas tiek dzirdēts. Ziņu nosūtīšana notiek ar zināmu atlasi.

Gents pakasīja vaigu.

Domāju, ka tā varētu būt, viņš negribīgi sacīja. Tomēr es nezinu. Paskatieties, kādas muļķibas reizēm tiek pārraidītas piemēram, pēdējā pārraidē atstāstīta divu arkonu saruna par to, kādus vārdus viena no viņām dos saviem pēcnācējiem. Vai nu ziņotājam nav pārāk laba atmiņa, vai arī viņam ir ļoti dīvainas prioritātes.

Durvis atvērās, un, kad Lea pagriezās, ienāca Bels Ibliss.

Redzēju jūs aizejam, ģenerālis teica. Vai esat kaut ko atraduši?

Lea, ne vārda nesacīdama, pasniedza viņam datorbloknotu. Bels Ibliss pārlaida vispirms paviršu skatienu, tad izlasīja uzmanīgāk.

Interesanti, viņš beidzot sacīja. Vai nu analīze ir aplama, vai Vinteru sākusi pievilt atmiņa… vai ari avots Delta zina, ko mēs darām.

Pēc kā jūs spriežat? vaicāja Lea.

Pēc tā, ka vairs netiek pārraidīts viss dzirdētais, teica Bels Ibliss. Kaut kas viņam ir radījis aizdomas.

Lea atsauca atmiņā apstākļus, kādos bija notikušas visas iestudētās sarunas.

Nē, viņa lēnām sacīja. Tam es neticu. Nekad neesmu uztvērusi ne mazākās ļaunprātības vai aizdomu pazīmes.

Bels Ibliss paraustīja plecus.

Tad mums jātic, ka šeit ir vesels spiegu perēklis. Paga, paga tas nav tik slikti kā izklausās. Ja pieņemam, ka viņš nav mūs tūlīt pat atklājis, mēs joprojām varam izmantot datus, ko ieguvām pirmajās divās dienās, un sašaurināt aizdomās turamo sarakstu līdz kaut cik aptveramam skaitlim.

Lea juta, ka vēders viņai sažņaudzas.

Germ, runa ir par vairāk nekā simts uzticamiem Jaunās Republikas ierēdņiem. Mēs nevaram tik daudzus apsūdzēt nodevībā. Jau apsūdzības, ko padomnieks Feilijs izvirzīja admirālim Akbaram, bija nelāgas diezgan, bet tas, ko gribam darīt mēs, ir daudz ļaunāk.

Es to zinu, Lea, Bels Ibliss stingri sacīja. Bet mēs nevaram pieļaut, ka Impērija turpina noklausīties mūsu noslēpumus. Piedāvājiet man alternatīvu, un es to pieņemšu.

Lea iekoda lūpā, un viņas prāts drudžaini darbojās.

Kas tā par domu, ko jūs izteicāt pa ceļam uz karadarbības vadīšanas telpu? viņa jautāja. Jūs sacījāt, ka, pēc jūsu domām, avots Delta varētu būt kāda neparastāka sarunu ierakstīšanas sistēma.

Ja tā ir, tai jābūt ierīkotai kaut kur Lielajā gaitenī, teica Vintera, pirms Bels Ibliss paguva atbildēt.

Tieši tur notikušas visas pārraidē pieminētās sarunas.

Vai esat par to pārliecināta? sarauca pieri Bels Ibliss.

Pilnīgi, atbildēja Vintera. Itin visas.

Tad tā tas arī būs, sacīja Lea, sajuzdama pirmās satraukuma pazīmes. Kādam kaut kādā veidā ir izdevies ierīkot Lielajā gaiteni sarunu ierakstīšanas sistēmu.

Pārāk nesapriecājietics, brīdināja Bels Ibliss.

Zinu, ka tas izklausās cerīgi, bet nebūs tik viegli. Mikrofonu sistēmām piemīt noteiktas īpašības, kas pretizlūkošanas dienestam ir gluži labi zināmas un ļauj ātri atklāt noklausīšanās ierīces.

Ja vien, tuvojoties pretizlūkošanas darbiniekiem, tās neizslēdzas, izteica minējumu Gents. Esmu redzējis sistēmas, ar kurām tā notiek.

Bels Ibliss papurināja galvu.

Tādā gadījumā runa ir par kaul ko vismaz minimālā apjomā lemtspējīgu. Jebko, kas būlu tuvu robotu saprāta līmenim…

Ei! Gents viņu satraukti pārtrauca. Tā ir. Avots Delta nav persona tas ir robots.

Lea paskatījās uz Belu Iblisu.

Vai tas ir iespējams?

Nezinu, ģenerālis gausi atteica. Ievietot robotā sekundāru spiegošanas programmu noteikti ir iespējams. Sarežģītāk ir to izdarīt, apejot pils parastās drošības procedūras, un problēmu rada arī nepieciešamība izvairīties no pretizlūkošanas dienesta meklējumiem.

Tam vajadzētu būt robotam, kam ir iemesls slaistīties pa Lielo gaiteni, sacīja Lea, cenzdamās visu kārtīgi pārdomāt. Bet tam arī jābūt iespējai, nepiesaistot uzmanību, doties prom ik reizes, kad gaitenī tiek meklētas noklausīšanās ierīces.

Un, tā kā pa gaiteni pārvietojas ļoti augsta ranga ierēdņi, šādas pārbaudes te notiek itin bieži, piekrita Bels Ibliss. Gent. vai varat iekļūt drošības dienesta failos un dabūt pārbaužu sarakstu pēdējām trim vai četrām dienām?

Protams, puisis paraustīja plecus. Tomēr tas varētu prasīt pāris stundas laika. Ja nu vienīgi jūs nesatrauc iespēja, ka viņi mani var pieķert.

Bels Ibliss paraudzījās uz Leu.

Ko jūs par to domājat?

Mēs noteikti nevēlamies, lai viņu pieķer, teica Lea. No otras puses, mēs gribam, lai avota Delta darbošanās pili tiktu pārtraukta pēc iespējas ātrāk.

Jūsu Augstība? ierunājās Vintera. Atvainojiet, bet tā kā pārbaudes notiek tik bieži, man šķiet, ka mums tikai vajag novērot gaiteni tādā brīdī, kad ieradies drošības dienests, lai veiktu pretizlūkošanas pasākumus, un paskatīties, kuri no robotiem aiziet.

To ir vērts pamēģināt, sacīja Bels Ibliss. Gent, jūs ķeraties pie drošības dienesta failiem. Lea, Vintera ejam uz Lielo gaiteni.

Viņi nāk, no rācijas, ko Lea turēja plaukstā, klusi atskanēja Vinteras balss.

Vai esat pārliecināta, ka tas ir pils drošības dienests? Bela Iblisa balss jautāja.

Jā, sacīja Vintera. Esmu redzējusi, kā pulkvedis Brīmens dod viņiem rīkojumus. Un viņiem līdzi ir roboti un meklēšanas ierīces.

Izklausās, ka tie patiešām ir viņi, Lea nočukstēja, zagšus paceldama roku pie mutes un cerēdama, ka trīs kabezi, kas sēž atpūtas stūrīti viņai iepretim, neievēros viņas dīvaino rīcību. Esiet modri.

Abi sarunbiedri čukstus apstiprināja, ka viņas sacīto dzirdējuši. Atkal nolaidusi roku klēpī, Lea pavērās apkārt. Šķiet, ka šis bija visdrošākais paņēmiens, kā pieķert avotu Delta. Nupat bija beigusies Kopsapulces sanāksme, un tūlīt bija jāsākas Padomes sēdei. Lielais gaitenis bija pilns ar augsta ranga ierēdņiem, viņu palīgiem un adjutantiem, un viņu robotiem.

No vienas puses, Lea zināja, ka roboti Impērijas pilī ir parasta parādība. No otras puses, viņai nebija ne jausmas, cik to šeit īsti ir. No tās vietas, kur viņa sēdēja, bija redzami tikai nedaudzi 3PO protokolā paredzētie roboti, vairākums no tiem pavadīja ārpasauļu diplomātu grupas, bet daži piederēja arī pie pils ierēdņu svītām. Uz atgrūdējpacēlājiem lidinādamies virs pūļa galvām, vairāki SPD apkopes roboti rūpīgi tīrīja kokgriezumus un kristāla logus, kas pamīšus veidoja gaiteņa sienas. Gar tālāko sienu aizsteidzās virkne MSE robotu tie nogādāja ziņas, kas bija pārāk sarežģītas, lai tiku pavēstītas pa rācijām, vai pārāk slepenas, lai tās uzticētu tiešajai datu pārraidei. Tiem bija krietni jānopūlas, lai nemaisītos ierēdņiem pa kājām. Pa retam cauri pūlim varēja saskatīt, ka tālāk, pie zaļi sarkanajiem čhala kociņiem, vākdams kritušās lapas, rosās kāds MN-2E apkopes robots.

Kuru no tiem, prātoja Lea, Impērija ir pārvērtusi par spiegu?

Viņi sāk darbu, klusi ziņoja Vintera. Nostājas ierindā šķērsām gaitenim…

Rācijā pēkšņi bija dzirdama tāda kā čaboņa, it kā Vintera būtu uzlikusi mikrofonam plaukstu. Sekoja vēl dažas apslāpētas skaņas, un Lea jau sāka domāt, vai nevajag iet un noskaidrot, kas tur notiek, kad no rācijas atskanēja vīrieša balss.

Padomniece Orgena Solo?

Jā, viņa piesardzīgi teica. Kas runā?

Leitnants Makhels Kendijs, padomniec, vīrietis atbildēja. Pils drošības dienests. Vai zināt, ka jūsu sarunas pa rāciju noklausās trešā persona?

Tā nav noklausīšanās, leitnant, Lea viņu nomierināja. Mums bija trīspusīga saruna ar ģenerāli Belu Iblisu.

Skaidrs, sacīja Kendijs, un viņa balsi bija saklausāma neliela vilšanās.

Iespējams, viņš domāja, ka ir pieķēris avotu Delta.

Man jālūdz jūs sarunu uz dažām minūtēm pārtraukt, padomniec. Mēs tūlīt izdarīsim noklausišanās ierīču meklēšanu Lielajā gaiteni, un rāciju darbošanās ir traucējoša.

Es saprotu, teica Lea. Mēs pagaidīsim, kamēr būsiet beiguši.

Viņa izslēdza rāciju un ielika to atpakaļ vidusjostā. Sirsdpuksti skaļi atbalsojās Leai ausis. Nevērīgi pagriezusies savā sēdekli, viņa pārliecinājās, ka var pārskatīt visu Lielā gaiteņa tālāko galu. Ja tur atradās spiegošanas robots, tas šļūks uz to pusi, tikko pamanīs no pretējās puses tuvojamies pretizlūkošanas komandu.

Virs galvām lidojošajiem, kukaiņiem līdzīgajiem tīrīšanas robotiem pievienojās jauns lidojošo robotu pulciņš tie metodiski meklēja mikrofonus un sarunu ierakstīšanas ierīces, kas pēc pēdējās pārbaudes varētu būt kaut kādā veidā noslēpti sienu augšdaļā un pie velvētajiem griestiem. Tieši zem robotiem Lea redzēja leitnantu Kendiju un viņa vienību šie vīri, izvietojušies šķērsām gaitenim, militārā ierindā gāja cauri diplomātu pūlim un vēroja plecā pakārto detektoru displejus. Ierinda sasniedza atpūtas stūrīti, kur sēdēja Lea, pagāja tam garām un bez starpgadījumiem sasniedza gaiteņa galu. Tur vienība pagaidīja, kad savu darbu būs beiguši un viņus panāks SPD roboti, kas lidinājās virs galvām, un MSE roboti, kas virzījās uz priekšu, cieši pieplakuši sienām. Tad notika pārkārtošanās, un visa vienība nozuda šķērsgaitenī, kas veda uz Iekšējās Padomes birojiem.

Un ar to viss bija beidzies. Lielais gaitenis bija pārbaudīts, nekādu rezultātu, acīmredzot, nebija… un neviens robots nebija aizsteidzies prom, lai izvairītos no pretizlūkošanas komandas.

Viņas skatienu piesaistīja kāda kustība sānmalā. Bet tas bija tikai MN-2E apkopes robots, ko Lea tika jau iepriekš ievērojusi. Robots pieripoja pie čhala kociņa, kas auga ārā no grīdas netālu no vietas, kur viņa sēdēja. Klusi pie sevis gruģinādams, robots ar saviem saudzīgajiem taustekļiem sāka meklēt starp zariem novītušās vai vīstošās lapas.

Lapas, kas bija nomirušas vai mirstošas tāpat kā viņu teorija.

Nopūtusies Lea izņēma rāciju.

Vintera? Germ?

Klausos, Jūsu Augstība, tūlīt pat atsaucās Vinteras balss.

Es arī esmu šeit, piebilda Bels Ibliss. Kas notika?

Lea papurināja galvu.

Pilnīgi nekas, viņa atbildēja. Ciktāl es redzēju, neviens no robotiem pat nepakustējās.

Iestājās īss klusuma brīdis.

Skaidrs, Bels Ibliss beidzot noteica. Nu, ko… var gadīties, ka mūsu meklētais robots gluži vienkārši šodien te neatrodas. Mums jāsūta Vintera atpakaļ pie Genta, lai papildinātu sarakstu ar robotiem.

Ko tu par to domā, Vintera? Lea vaicāja.

Varu pamēģināt, otra sieviete vilcinādamās atbildēja. Problēmu radis robotu identificēšana. Ārēji visi 3PO roboti izskatās vienādi.

Pietiks ar to identificēšanas pakāpi, ko varēsiet mums sagādāt, teica Bels Ibliss. Tas tomēr atrodas kaut kur tepat tuvumā. Es varu to sajust.

Lea aizturēja elpu un centās uztvert apkārtni ar saviem džedijas jutekļiem. Viņai nebija nedz Bela Iblisa saasinātās karotāja intuicijas, nedz Lūkasa daudz dziļāko džedija iemaņu. Bet ari viņa varēja to sajust. Lielajā gaitenī bija kaut kas tāds…

Domāju, ka jums ir taisnība, Lea sacīja Belam Iblisam. Vintera, tu labāk ej tūlīt pat pie Genta.

Protams, Jūsu Augstība.

Es iešu kopā ar jums, Vintera, pieteicās Bels Ibliss. Gribu redzēt, kā pavirzījies uz priekšu plāns Zvaigžņu putekļi.

Lea izslēdza rāciju un atspiedās pret sēdekļa atzveltni. Lai kā viņa tam pretotos, pamazām viņas domās ielavījās pagurums un mazdūšība. Tā bija likusies tik laba ideja izmantot Genta atšifrējumu, lai identificētu avotu Delta. Bet pagaidām visi pieturas punkti izkusa viņu acu priekšā.

Un laika vairs nebija daudz. Pat ja viņiem izdotos paturēt Genta darbu noslēpumā un uz to nekādā gadījumā paļauties nevarēja katrs no šiem neveiksmīgajiem gājieniem gluži vienkārši tuvināja viņus dienai, kad avots Delta beidzot pamanīs viņu darbošanos un pārtrauks savējo. Un, ja tā notiks, viņi būs zaudējuši pēdējo iespēju atklāt Impērijas spiegu savā vidū.

Un tā būs sagrāve. Ne jau pašas informācijas noplūdes dēļ Impērijas izlūkdienests zaga informāciju kopš Dumpinieku Savienības nodibināšanas pirmajām dienām, un viņiem bija izdevies to pārdzivot. Daudz bīstamāka Jaunajai Republikai bija aizdomu un neuzticēšanās aura, ko jau pati avota Delta pastāvēšana vien bija izplatījusi visā pilī. Apkaunojošās apsūdzības, ko padomnieks Feilijs bija izvirzījis admirālim Akbaram, uzskatāmi parādīja, ko šāda neuzticēšanās var nodarīt vārīgajai dažādu rasu koalīcijai, no kā sastāvēja Jaunā Republika. Ja starp tās vadoņiem bija istens Impērijas aģents…

Pretējā atpūtas stūrīti trīs kabezi piecēlās kājās un devās prom. Apmezdami loku ap čhala kociņu un MN-2E robotu, kas to apkopa, viņi nozuda ļaužu plūsmā, kas virzījās pa gaiteni. Lea vēroja, kā robots ar savu manipulējošo roku starp zariem uzmanīgi sameklē nelielu novītušo lapu pudurīti, visu laiku pie sevis klusi gruģinādams. Viņai bija bijusi neilga saskare ar Impērijas spiegošanas robotu uz nogriju dzimtās planētas Honogras un ši saskare varēja atnest nelaimi viņai un iznīcību visai atlikušajai nogriju rasei. Ja Belam Iblisam bija taisnība ja avots Delta patiesība bija tikai robots un nevis kāds nodevējs…

Bet īstenībā tas jau neko nemainīja. Impērija gluži vienkārši nebūtu varējusi ieviest pilī spiegošanas robotu, ja ar to nesadarbotos viena vai vairākas no šeit esošajām būtnēm. Drošības dienests pamatīgi pārbaudīja katru robotu, kas ienāca pilī vai nu tikai uz kādu laiku, vai uz pastāvīgu palikšanu, un viņi skaidri zināja, kas jāmeklē. Paslēpta sekundārā spiegošanas programma kristu acis kā koši sarkanie apļi uz čhala kociņu stumbriem…

Lea caur pieri raudzījās uz kociņu, un viņas domu gaita piepeši apstājās. Uz slaidā stumbra parādījās vēl viens neliels, sarkans aplis, tas aizviļņoja pa stumbru uz augšu, līdz izdzisa. Sekoja vēl viens koši sarkans aplis, tad vēl viens un vēl viens, tie it kā ķēra cits citu, vidamies ap stumbru kā pilienu saviļņots ūdens. Tie visi bija apmēram vienāda lieluma, tie visi radās vienā un tajā pašā stumbra vietā.

Un katrs no tiem radās vienlaikus ar klukstošajām skaņām, ko raidīja robots MN-2E.

Un tad pēkšņi apjauta nāca pār viņu kā ledaina ūdens šalts. Taustīdamās gar vidusjostu ar pirkstiem, kas piepeši bija sākuši trīcēt, viņa nospieda taustiņus, izsaucot centrālo operatoru.

Te runā padomniece Orgena Solo, Lea teica. Savienojiet mani ar pulkvedi Brimenu no drošības dienesta.

Pasakiet viņam, ka esmu atradusi avotu Delta.

Viņiem bija jāierokas gandrīz astoņu metru dziļumā, pirms viņi to atrada: garu, resnu, no vecuma nespodru cauruli, ko daļēji apslēpa čhala kociņa mietsakne pa vienu galu tajā iegāja kāds tūkstotis smalku caurulīšu, pa otru galu kā čūska līda ārā tiešās pārraides vads. Un pat tad vēl bija vajadzīga viena stunda un sākotnējais ziņojums, lai beidzot pārliecinātu pašu Brimenu.

Tehniskie darbinieki apgalvo, ka neko tamlīdzīgu nekad agrāk nav redzējuši, drošības dienesta vadītājs sacīja Leai, Belam Iblisam un Monai Motmai, kad viņi stāvēja smiltis ap izrakto čhala kociņu. Bet tā darbība ir viegli izskaidrojama. Jebkurš pieskāriens čhala kociņa stumbram tostarp ari pieskāriens, ko rada skaņu viļņi rada nelielas ķīmiskas izmaiņas mizas iekšējos slāņos.

Un tas rada krāsaino apļu pārvietošanos pa stumbru? jautāja Mona Motma.

Tieši tā, mazliet saviebies, pamāja ar galvu Brīmens. Tagad tas patiešām šķiet pašsaprotami. Krāsu viļņi pārvietojas pārāk ātri, lai tiem varētu būt kāda cita, nevis bioķīmiska izcelsme. Bet ar stumbru savienotās caurulītes novadīja informāciju mietsaknē paslēptajam modulim. Modulis pieņēma ķīmiskos datus, pārveidoja tos atpakaļ par pieskāriena datiem, un no tiem par valodu. Kāds cits modulis kas varbūt atrodas zemāk mietsaknē sašķiroja sarunas un sagatavoja tās aizšifrēšanai un pārraidīšanai. Un tas arī viss.

Organiskais mikrofons, pamāja Bels Ibliss. Nekādas elektronikas, ko varētu atrast pretizlūkošanas komanda.

Vesela organisko mikrofonu sērija, Brīmens izlaboja, zīmīgi paskatīdamies uz kociņu rindām abpus Lielajam gaitenim. Mēs nekavējoties atbrīvosimies no tiem.

Kas par spožu ieceri, domīgi sacīja Mona Motma. Un īsti Imperatora garā. Es vienmēr brīnījos, kur viņš ņēmis ziņas, ko izmantoja pret mums Senātā.

Viņa papurināja galvu.

Šķiet, ka viņš turpina cīnīties pret mums pat pēc savas nāves.

Lai būtu, kā būdams, šai kaitniecībai nu būs darīts gals, teica Bels Ibliss. Lai komanda nāk šurp, pulkvedi, un izrok vēl dažus kociņus.

18. nodala

Tālumā, raugoties pāri sapostītajam līdzenumam, varēja pamanīt atstarotas gaismas vizējumu.

Maziks lido šurp, teica Kards.

Gilespijs novērsās no atspirdzinājumu galda un, acis piemiedzis, palūkojās pāri apdrupušajai cietokšņa sienai.

Kāds jau nu lido gan, viņš piekrita, nolikdams tasi un auksto brualki, ko bija ēdis, un noslaucīja rokas tunikā.

Izņēmis savu makrotālskati, viņš paraudzījās caur to.

Jā, tas ir viņš, Gilespijs apstiprināja. Savādi kopā ar viņu lido vēl divi kuģi.

Kards, pieri saraucis, pavērās spožumā, kas nāca aizvien tuvāk.

Vēl divi kuģi?

Paskaties pats, sacīja Gilespijs, pasniegdams viņam makrotālskati.

Kards pacēla to pie acīm. Jā, šurp patiešām lidoja trīs kuģi: gluda kosmosa jahta un divi slaidi, draudīga izskata kuģi, kuru modelis viņam nebija pazīstams.

Tu domā, viņš atvedis līdzi viesus? Gilespijs jautāja.

Kad Maziks pirms dažām minūtēm pieteica savu ierašanos Eivzam, viņš par viesiem neminēja ne vārda, teica Kards.

Kamēr viņš vēroja lidaparātus, divi svešie kuģi atdalījās no Mazika jahtas, nolaidās līdzenumā un pazuda vienā no dziļajām gravām, kas bija to izvagojušas krustu, šķērsu.

Varbūt būs labāk, ja tu pārbaudīsi, kas tur īsti

ir.

Tā ir gan, piekrita Kards, sniegdams atpakaļ makrotālskati un izņemdams rāciju. Eivz? Vai mūsu viesi sevi identificēja?

Protams, atbildēja Eivza balss. Visu identifikācijas bija viltotas, bet mēs noskaidrojām, ka tie ir Tālā Varavīksne, Debesu Spīles un Plēsoņa.

Kards saviebās. Kuģu modeļus viņš nepazina, bet to nosaukumus gan. Mazika personiskais lidaparāts un divi viņa visiecienītākie, viņa vajadzībām īpaši pielāgotie kaujas kuģi.

Paldies, Kards sacīja un izslēdza rāciju.

Nu? jautāja Gilespijs.

Kards atlika rāciju atpakaļ vidusjostā.

Tas ir tikai Maziks, viņš teica.

Kas tur ir ar to Maziku? atskanēja Nailza Ferjē balss.

Kards pagriezās. Kuģu zaglis stāvēja viņiem aiz muguras pie atspirdzinājumu galda, paņēmis prāvu sauju grauzdētu pirki riekstiņu.

Es teicu, ka ieradies Maziks, Kards atkārtoja.

Tas ir labi, Ferjē palocīja galvu. Bija jau ari laiks. Beidzot šī sanāksme varēs sākties.

Un viņš slāja prom, pa ceļam grauzdams riekstiņus, garāmejot pamādams Drevisam un Klinganam.

Es domāju, ka tu negribi, lai viņš šeit ierodas, Gilespijs nomurmināja.

Kards papurināja galvu.

Es jau ari negribēju. Acīmredzot, citi domāja savādāk.

Gilespijs sadrūma.

Tu gribi sacīt, ka viņu ielūdzis kāds cits? Kas?

Nezinu, atzinās Kards, vērodams, ka Ferjē aizklīst līdz stūrim, kur bija sapulcējusies Ellora grupa.

Neesmu atradis iespēju to noskaidrot tā, lai neliktos, ka esmu sīkumains, aizdomīgs vai uzmācīgs. Lai būtu, kā būdams, iespējams, ka viņa ierašanās iemesls ir gluži nevainīgs. Kādam varbūt likās, ka šeit jābūt klāt visiem, kas piedalījās sanāksmē uz Troganas.

Neskatoties uz to, ka Ferjē nav ielūgts?

Kards paraustīja plecus.

Varbūt lika pieņemts, ka notikusi pārskatīšanās. Lai būtu, kā būdams, ja šobrīd tam pievērsis pastiprinātu uzmanību, tas tikai radīs domstarpības. Daži jau izrāda neapmierinātību ar to, ka esmu uzņēmies šīs operācijas vadību.

Gilespijs iemeta mutē pēdējo brialki kumosu.

Jā, var jau būt, ka nekā ļauna tur nav, viņš drūmi noteica. Bet varbūt ir gan.

Mēs modri vērojam tamlīdzīgas parādības, Kards viņam atgādināja. Ja Ferjē ir noslēdzis darījumu ar Impēriju, mēs pamanīsim viņus tuvojamies jau labu laiku iepriekš.

Ceru, ka tā būs, Gilespijs noņurdēja, ar skatienu meklēdams uz atspirdzinājumu galda nākamo kārumu. Man riebjas bēgt ar pilnu vēderu.

Kards pasmaidīja un pagriezās uz promiešanu, kad ievidžinājās viņa rācija. Viņš izņēma un ieslēdza to, automātiski pacēlis acis pret debesīm.

Kards, viņš rācijā sacīja.

Te runā Torvs, viņa sarunbiedrs sevi identificēja.

Un no viņa toņa Kards noprata, ka atgadījies kaut kas nepatīkams.

Vai nevari uz mirkli nonākt lejā?

Protams, Kards atbildēja un ar brīvo roku pieskārās makstī ieliktā spridzekļ šāvēja spalam. Vai lai paņemu kādu sev līdzi?

Nav nekādas vajadzības neesam te sarīkojuši viesības vai ko tamlīdzīgu.

Tas tulkojumā nozīmēja, ka papildspēki ir jau ceļā.

Sapratu, teica Kards. Tūlīt būšu klāt.

Viņš izslēdza rāciju un atlika to atpakaļ vidusjostā.

Nepatikšanas? noprasīja Gilespijs, pāri glāzes malai lūkodamies uz Kardu.

Pie mums kāds ielauzies, sacīja Kards, pārlaizdams skatienu iekšpagalmam.

Neviens no pārējiem kontrabandistiem vai viņu pavadoņiem uz Kardu tobrīd neskatījās.

Izdari man pakalpojumu un pavēro, kas šeit notiek.

Protams. Vai ir kāds, ko man jo īpaši nevajadzētu izlaist no acīm?

Kards paraudzījās uz Ferjē, kas tagad bija aizgājis no Ellora un tuvojās Partahai un viņas tautiešiem hodiniem.

Parūpējies, lai Ferjē neietu no šejienes prom.

Galvenā bāzes daļa atradās trīs stāvus zemāk, telpās, kas cietoksnī kādreiz bija kalpojušas ēdiena gatavošanai un citām saimnieciskām vajadzībām. Milzīgā telpa ar augstajiem griestiem laikam gan bija banketu zāle. Tajā bija novietots Mežonīgais Kards tik lielam kuģim tur gan bija diezgan pašauri, bet telpai bija divas priekšrocības. Pirmkārt, kuģis tur atradās drošībā, otrkārt, nepieciešamības gadījumā tas varēja no turienes ātri izlidot. Kad Kards piegāja pie augstajām dubultdurvīm, viņu tur jau gaidīja Fins Torvs un pieci Zvaigžņotā Ledus apkalpes locekļi ar šaušanai sagatavotiem spridzekļ šāvējiem rokās.

Ziņojiet, viņš teica.

Mēs domājam, ka tur iekšā kāds ir, Torvs nopietni sacīja. Čins bija izvedis vornskrus pastaigā pa kuģi un ieraudzija kādu kustamies pustumsā pie dienvidu sienas.

Tā bija siena, kas atradās vistuvāk Mežonīgā Karda nolaistajam ieejas trapam.

Vai šobrīd uz kuģa kāds ir?

Lečtons strādāja pie rezerves komandpults, teica Torvs. Eivzs lika viņam palikt uz komandtiltiņa un spridzekļšāvēju turēt pavērstu pret durvīm, kamēr sadabūsim papildspēkus. Čins pasauca dažus vīrus no Debesu Ceļu, kas slaistījās turpat tuvumā, un sāka pārmeklēt dienvidu puses telpas; Dankins dara to pašu ziemeļu pusē.

Kards palocija galvu.

Tātad mums jāpārbauda kuģis. Jūs abi…

Viņš norādīja uz diviem Zvaigžņotā Ledus apkalpes locekļiem.

… palieciet šeit un sargājiet durvis. Ejam mierīgi un klusi.

Viņi atvēra vienu dubultdurvju pusi un ieslīdēja iekšā. Viņiem tieši priekšā slējās tumšais Mežonīgā Kardu pakaļgals. Kādus simts piecdesmit metrus tālāk cauri nogruvušajai cietokšņa sienai varēja redzēt pavīdam zilās Hidžērnas debesis.

Es vēlētos, kaut mums šeit būtu labāks apgaismojums, skatīdamies apkārt, nomurmināja Torvs.

īstenībā te ir daudz grūtāk paslēpties, nekā izskatās, Kards viņu mierināja, izņemdams rāciju. Dankin, Čin, te runā Kards. Ziņojiet.

Ziemeļu galā pagaidām nekas nav atrasts, tūlīt pat atskanēja Dankina balss. Aizsūtīju Korvisu pēc kāda portatīvā sensora, bet viņš vēl nav atgriezies.

Te arī nekā nav, kapteini, piemetināja Čins.

Labi, sacīja Kards. Mēs iesim kuģim apkārt pa labo pusi un dosiemies uz ieeju. Esiet gatavi piesegt mūs ar uguni, ja tas būs nepieciešams.

Mēs esam gatavi, kapteini.

Kards ielika rāciju atpakaļ vidusjostā. Dziļi ievilcis elpu, viņš sāka iet uz priekšu.

Viņi pārmeklēja kuģi, banketu zāli un visus tuvumā esošos kabinetus un noliktavas telpas. Un galu galā nevienu neatrada.

Tā būs tikai mana iztēle, Čins sadrūmis sacīja, kad meklētāji sapulcējās pie Mežonīgā Kurdu ieejas rampas. Man ļoti žēl, kapteini. Patiesi.

Neraizējies par to, teica Kards, pārlaizdams skatienu banketu zālei.

Neviena sveša te it kā nebija, tomēr viņš juta savādu nemieru. Šķita, ka viņu kāds vēro un klusītēm smejas…

Mums visiem reizēm gadās pārskatīties. Ja tā patiešām bija pārskatīšanās. Torv, vai esi pārliecināts, ka jūs abi ar Lečtonu pārmeklējāt pilnīgi visu kuģi?

Katru tā kubikmetru, Torvs stingri teica. Ja kāds ielavījās Mežonīgajā Kurdā, viņš jau sen bija prom, kad ieradāmies mēs.

Kā ir ar tiem jūsu pieradinātajiem vornskriem, ser? jautāja viens no Zvaigžņotā Ledus apkalpes locekļiem. Vai tie ir labi pēddziņi?

Tikai tad, ja tie dzenas pakaļ kādam isalamiram vai džedijam, Kards viņam atbildēja. Tā. Lai kas te arī būtu ienācis, šķiet, ka tagad viņš ir prom. Tomēr var gadīties, ka mēs viņu iztraucējām, pirms viņš paguva izdarīt to, kā dēļ bija šurp nācis. Torv, es gribu, lai tu nodrošinātu šajā cietokšņa daļā pastiprinātu apsardzi. Liec, lai Eivzs brīdina dežūrējošo personālu arī uz Zvaigžņotā Ledus un Debesu Ceļu.

Tieši tā, atsaucās Torvs, izņemdams rāciju. Un kā ar mūsu viesiem tur, augšstāvā? Vai lai brīdinām arī viņus?

Kas tad mēs esam, viņu mammuči, vai? viens no apkalpes locekļiem nievājoši teica. Viņi ir lieli zēni, var paši par sevi parūpēties.

Esmu pārliecināts, ka viņi to var, Kards viņam rāmi aizrādīja. Bet viņi šeit ieradušies pēc mana ielūguma. Kamēr viņi atrodas zem mūsu jumta, mums viņi jāaizsargā.

Vai tas attiecas arī uz to personu, kas sūtījusi uz kuģi Čina pamanīto iebrucēju? vaicāja Lečtons.

Kards pavērās augšup uz savu kuģi.

Tas atkarīgs no tā, ar kādu uzdevumu iebrucējs turp tika sūtīts, viņš sacīja.

Kas attiecās uz viesiem bija laiks pie viņiem atgriezties. Maziks jau būs ieradies, un Ferjē nebija vienīgais, kas ar nepacietību gaidīja sanāksmes sākšanos.

Lečton, tiklīdz Korviss atnāk ar skeneriem, gribu, lai jūs abi izdarītu visaptverošu kuģa apskati, sākot ar ārējo korpusu. Mūsu viesis varbūt atstājis kādu dāvanu, un man negribētos izlidot, atstājot uz borta raidītāju, kas ziņotu par mūsu atrašanās vietu, vai bumbu ar laika degli. Ja esmu jums nepieciešams, varēsiet atrast mani augšstāva apspriežu telpā.

Uzdevis vīriem darbu, viņš tos pameta, atkal skaudri izjuzdams Maras Džeidas prombūtni. Jau tuvākajās dienās viņam jāatrod laiks, lai aizlidotu līdz Karaskentai un atvestu atpakaļ viņu un Gentu.

Ja pieņem, ka viņš to drīkstēs darīt. Viņa informācijas avoti bija dzirdējuši neskaidras, bet satraucošas baumas, ka pieķerta kāda vārdā nenosaukta sieviete, kas uz Karaskentas palīdzējusi Impērijas diversiju desanta vienībai. Zinot kādu nepatiku Mara jūt pret dižadmirāli Trounu, nelikās ticami, ka viņa būtu sniegusi Impērijai jebkāda veida palīdzību. Bet, no otras puses, Jaunajā Republikā daudzi jau atradās uz kara histērijas robežas… un, ņemot vērā viņas tumšo pagātni, pret Maru noteikti varēja izvirzīt tamlīdzīgu apsūdzību. Tas bija vēl jo lielāks iemesls dabūt viņu pēc iespējas ātrāk prom no Karaskentas.

Atgriezies augšējā iekšpagalmā, Kards redzēja, ka Maziks patiešām ir jau klāt. Viņš stāvēja kopā ar hodinu grupu un dedzīgi sarunājās ar Partahu. Mazika maldinoši skaistā miesassardze, kas bija bijusi kopā ar viņu arī uz Troganas, nostājusies kādu pussoli tālāk, centās izturēties neuzkrītoši.

Tāpat kā tie divi vīrieši, kas stāvēja viņai tieši aiz muguras. Un tie četri, kas bija nostājušies dažus metrus tālāk. Un tie seši, kas bija ieņēmuši vietas dažādās iekšpagalma malās.

Kards pie arkveidīgās ieejas apstājās, zemapziņā dzirdēdams klusu brīdinājuma signālu. Tas, ka Maziku ceļā apsargājuši divi kaujas kuģi, bija viena lieta. Bet tas, ka viņš uz draudzīgu tikšanos ieradies ar veselu apsargu vienību, bija pavisam kas cits. Vai nu uz Troganas piedzīvotais Impērijas karaspēka uzbrukums bija padarījis viņu neparasti tramīgu, vai arī viņš bija sagatavojies tam, ka tikšanās draudzīgais raksturs var mainīties.

Ei, Kard, uzsauca Ferjē, mādams viņam ar roku. Nāc šurp, sāksim beidzot sanāksmi.

Protams, teica Kards, un, savilcis lūpas vislaipnākajā namatēva smaidā, iegāja iekšpagalmā.

Tagad bija par vēlu spēku līdzsvaram atsaukt šurp dažus no saviem ļaudīm. Viņš varēja vienīgi cerēt, ka Maziks patiešām tā rīkojies tikai aiz piesardzības.

Labdien, Mazik. Paldies, ka ieradies.

Nebija grūti, sacīja Maziks.

Viņa skatiens bija vēss, un viņš neatbildēja uz Karda smaidu.

Blakustelpā mums ir sagatavoti ērtāki sēdekļi, teica Kards, ar žestu norādīdams pa kreisi. Ja jums visiem labpatiktu man sekot…

Man ir labāka ideja, Maziks viņu pārtrauca. Kā būtu, ja mēs šo sanāksmi noturētu Mežonīgajā Kurdā?

Kards paskatījās uz viņu. Mazika skatiens bija mierīgs, viņa seja neko nepauda. Acīmredzot, te nebija runa par piesardzību vien.

Vai drīkstu vaicāt, kāpēc? Kards jautāja.

Vai gribi sacīt, ka tev ir kaut kas slēpjams? atcirta Maziks.

Kards atļāvās vēsi pasmaidīt.

Protams, ka man ir šis tas slēpjams, viņš sacīja. Tāpat kā Partahai, Elloram vai tev. Galu galā, darījumos mēs esam sāncenši.

Tātad tu mums neļausi kāpt uz Mežonīgā Kardu borta?

Kards pēc kārtas paraudzījās uz visiem kontrabandistu vadoņiem. Gilespijs, Dreviss un Klingans bija sadrūmuši, varēja skaidri redzēt, ka viņiem nav ne jausmas, kas te notiek. No Partahas hodinas sejas bija grūti kaut ko saprast, bet viņas stājā jautās satraukums. Ellors izvairījās skatīties viņam acīs. Un Ferjē…

Ferjē smīkņāja. Ne klaji patiesību sakot, aiz viņa bārdas to tik tikko varēja pamanīt. Bet tas tomēr bija pietiekami saskatāms. Vairāk nekā pietiekami.

Un tagad, kad jau bija daudz par vēlu, viņš beidzot saprata. Tas, ko bija redzējis Čins un tas, ko viņiem visiem pēc tam neizdevās notvert bija Ferjē rēgainais defels.

Šeit bija Mazika vīri. Karda vīri atradās trīs stāvus zemāk sargāja viņa kuģi un bāzi no apdraudējuma, kas jau sen bija prom. Un visi viesi gaidīja viņa atbildi.

Mežonīgais Kurds ir novietots kādā no apakšstāviem, viņš tiem sacīja. Vai jums labpatiktu man sekot?

Kad viņi tur ieradās, Dankins un Torvs sarunājās, stāvēdami pie Mežonīgā Karda ieejas trapa pamatnes.

Klau, kapteini, Dankins teica, izskatīdamies pārsteigts, vai varam jums kaut kā palīdzēt?

Palīdzība nav nepieciešama, sacīja Kards. Mēs nolēmām noturēt sanāksmi uz kuģa borta, tas ari

viss.

Uz kuģa borta? atkārtoja Dankins, aši nopētīdams grupu un acīm redzami nebūdams apmierināts ar redzēto.

Par to nebija jābrīnās: starp kontrabandistu vadoņiem, palīgiem un miesassargiem Mazika apsardzes vīri izcēlās kā bākugunis.

Piedodiet, to es nezināju, viņš piebilda, šķietami nevērīgi aizāķēdams labās rokas ikšķi aiz sava šaujamā spala.

Šis lēmums tika pieņemts gluži negaidot, Kards viņam teica.

Ar vienu acs kaktiņu Kards redzēja, ka pārējie viņa vīri, kas darbojās banketu zālē, pamanījuši Dankina ar roku doto zīmi, sāk nākt tuvāk, ielencot viesu grupu no visām pusēm…

Ak, tā, sacīja Dankins, izskatīdamies mazliet samulsis. Kuģis gan nav sagatavots tik svinīgam pasākumam. Jūs jau zināt, kāda nekārtība valda apkalpes telpā…

Kuģa interjers mūs neinteresē, Maziks viņu pārtrauca. Paej, lūdzu, sāņus mums ir darbs darāms.

Protams, to es saprotu, teica Dankins, izskatīdamies vēl apmulsušāks, bet nekustēdamies ne no vietas. Diemžēl patlaban uz borta darbojas skanēšanas grupa. Rādījumi būs aplami, ja tik daudzi cilvēki te nāks un ies.

Tad lai tie ir aplami, iestarpināja Ferjē. Ko tu no sevis galu galā iedomājies?

Dankins nepaguva uz to kaut ko atbildēt. Gar Karda vaigu aizvirmoja smaržīgs gaisa vilnis, un viņam sānos ieurbās spridzekļ šāvēja stobrs.

Labs mēģinājums, Kard, sacīja Maziks, bet tev nekas nesanāks. Lai viņi iet prom. Tūlīt.

Kards piesardzīgi palūkojās pār plecu. Viņam pretim raudzījās Mazika daiļā miesassardze, un viņas acu skatiens bija vēss un ļoti profesionāls.

Un ja es to nedarīšu?

-Tad sāksies apšaude, Maziks vaļsirdīgi atbildēja. Tepat uz vietas.

Grupā notika neliela sakustēšanās.

Vai kāds negribētu man paskaidrot, kas te notiek? Gilespijs nedroši nočukstēja.

To es tev pateikšu, kad būsim kuģi, teica Maziks, nenolaizdams acis no Karda. Ja pieņemam, ka mēs visi dzīvi tiksim tur iekšā. Tas atkarīgs no mūsu namatēva.

Es nelikšu saviem ļaudīm tev pakļauties, Kards klusi sacīja. Viņi nepadosies bez kaujas.

Tavi ļaudis mani neinteresē, teica Maziks.

Nedz arī tavs kuģis vai tava organizācija. Mums jānokārto kāda personiska lieta starp tevi un mani. Un pārējiem kontrabandistiem.

Nu, tad noskaidrosim to, ierosināja Dankins.

Mēs atbrīvosim telpu, jūs varat izvēlēties ieročus…

Es nerunāju par kaut kādu muļķīgu savstarpējo naidu, Maziks viņu pārtrauca. Runa ir par nodevību.

Par ko? jautāja Gilespijs. Mazik…

Aizveries, Gilespij, Maziks sacīja, uzmezdams viņam ašu, niknu skatienu. Nu, Kard?

Kards gausi nopētīja grupu. Te viņam nebija sabiedroto, nebija draugu, kas stingri turētos viņa pusē, lai kādas izdomātas apsūdzības pret viņu nevērstu Maziks un Ferjē. Lai kā katrs no klātesošajiem būtu viņu cienījis, lai kādus pakalpojumus būtu viņam parādā tas viss jau bi ja aizmirsts. Viņi noskatīsies, kā viņa ienaidnieki viņu nogāž… un tad katrs no viņiem pievāks daļu organizācijas, ko viņš ar smagu darbu bija izveidojis.

Bet, kamēr tas nebija noticis, Karda viri un citas būtnes joprojām bija viņa biedri. Un viņš joprojām bija par viņiem atbildīgs.

Apkalpes telpā pietiks vietas tikai mums astoņiem, Kards Mazikam klusi teica. Visiem palīgiem, miesassargiem un tavas apsardzes vīriem jāpaliek ārā. Vai pavēlēsi viņiem, lai liek manus ļaudis mierā?

Maziks labu brīdi pētīja viņa seju. Tad viņš aprauti palocīja galvu.

Kamēr viņi netiks izprovocēti, tie nevienu neaiztiks. Sada, paņem viņa spridzekļšāvēju. Kard… ej pa priekšu.

Kards paskatījās uz Dankinu un Torvu un pamāja ar galvu. Viņi negribīgi pavirzījās nost no trapa, un viņš sāka kāpt augšā. Viņam sekoja ļaudis, no kuriem Kards bija cerējis izveidot vienotu fronti cīņā pret Impēriju.

Viņam būtu vajadzējis tos labāk pazīt.

Viņi iekārtojās apkalpes telpā. Maziks piebikstīja Kardam, liekot viņam apsēsties krēslā vienā telpas stūrī, bet pārējie sasēdās ap galdu ar seju pret viņu.

Tā, noteica Kards. Mēs esam šeit. Kas būs tālāk?

Gribu redzet tavas datu kartes, sacīja Maziks. Visas. Sāksim ar tām, kas atrodas tavā birojā-

Kards ar galvas mājienu norādīja pāri plecam.

Ārā pa durvīm un lejup pa gaiteni labajā pusē.

Piekļūšanas kods?

-Tāda nav. Es saviem ļaudīm uzticos.

Maziks mazliet sašķobīja lūpas.

Ellor, ej un paņem tās. Un atnes ari pāris datorbloknotus.

Ne vārda neteicis, duro piecēlās un aizgāja.

Kamēr mēs gaidām, teica Kards, pārtraukdams neveiklo klusumu, varbūt es drīkstu izteikt priekšlikumu, kura dēļ sasaucu jūs kopā uz Hidžērnas.

Maziks pavīpsnāja.

Tev nu gan ir iekšas, Kard to es nevaru noliegt. Drosme un stils. Bet tagad gluži vienkārši pasēdēsim klusēdami, labi?

Kards paskatījās uz spridzekļšāvēju, kas bija nomērķēts uz viņa pusi.

Kā vēlies.

Pēc minūtes atgriezās Ellors, nesdams paplāti, kas bija piekrauta ar datu kartēm, pašā virspusē šūpojās divi datorbloknoti.

Labi, noteica Maziks, kad duro bija apsēdies viņam blakus. Iedod vienu datorbloknotu Partahai un sāksim izskatīt datu kartes. Jūs abi zināt, kas jāmeklē.

Pirms sāku darboties, gribu apliecināt, sacīja Ellors, ka man tas nepatīk.

Es piekrītu. nodziedāja Partaha, un viņas galvas piedēkļi locījās kā satrauktas čūskas. Atklāti cīnīties ar sāncensi tas pieder pie maniem darījumiem. Bet te notiekošais ir pavisam kas cits.

Ne jau darījumu dēļ mēs to darām, teica Maziks.

Protams, ka ne, piekrita Kards. Viņš jau sacīja, ka mana organizācija viņu neinteresē. Atceraties?

Nemēģini spēlēties ar maniem vārdiem, Kard, Maziks brīdināja. Es to nevaru paciest, tāpat kā nevaru paciest, ka mani vazā aiz deguna.

Es nevienu nevazāju aiz deguna, Mazik, Kards klusi teica. Kopš esmu sācis šo lietu, esmu bijis pret jums visiem pilnīgi atklāts.

Varbūt. Tāpēc jau mēs esam šeit, lai to noskaidrotu.

Kards pārlaida skatienu galdam, atcerēdamies haosu, ko bija radījusi Džeba Huta organizācijas sabrukšana. Visas galaktikā sastopamās kontrabandistu grupas sacentās kā trakas, lai paķertu kādu kumosu no viņa pīrāga kuģus, ļaudis un līgumus, un reizēm starp tām izcēlās sīvas kaujas. Jo īpaši lielākās organizācijas bija daudz ieguvušas no Huta aiziešanas.

Kards prātoja, vai Eivzs spēs viņus atvairīt. Eivzs un Mara.

Vēl nekā nav? jautāja Maziks.

Mēs tev pateiksim, ja kaut kas būs, sacīja Partaha, un viņas spalgā balss apliecināja, cik viņai ir nepatīkama šī situācija.

Kards palūkojās uz Maziku.

Vai tu man vismaz nepateiktu, par ko es tieku turēts aizdomās?

Jā, es ari gribētu to dzirdēt, Gilespijs viņam piebalsoja.

Maziks atspiedās pret sēdekļa atzveltni un atbalstīja roku ar šaujamo uz gurna.

Viss ir ļoti vienkārši, viņš teica. Šķiet, ka tas uzbrukums uz Troganas tas, kurā gāja bojā mans draugs Lišma bi jis inscenēts.

Kā to saprast inscenēts? vaicāja Dreviss.

Tieši tā, kā es teicu. Kāds nolīga Impērijas leitnantu un viņa vienību, lai viņi mums uzbruktu.

Klingans nokremšļojās dziļi rīklē.

Impērijas karavīri nedarbojas kā algotņi, viņš norūca.

Šī grupa tomēr to darīja, sacīja Maziks.

Kas to teica? noprasīja Gilespijs.

Maziks piespiesti pasmaidīja.

Viszinošākais avots. Dižadmirālis Trouns.

Uz mirkli iestājās mulss klusums. Pirmais balsi atguva Dreviss.

Bez jokiem, ko? viņš sacīja. Un dižadmirālis tev par to tā gluži vienkārši ieminējās?

Viņi mani saņēma ciet, kad slaistījos pa Džoijolas sistēmu, un aizveda uz Himēiv, stāstīja Maziks, ignorēdams vaicātāja sarkasmu. Pēc tā starpgadījuma Bilbringi kuģu būvētavā domāju, ka viņi uz mani ir briesmīgi noskaitušies. Bet Trouns sacīja, ka licis mani atvest, lai noskaidrotu pārpratumus, ka neviens no Impērijas augstākajiem virsniekiem nav devis pavēli uzbrukt mums uz Troganas un ka man nav jāuzskata viņus par vainīgiem šajā notikumā. Un tad viņš ļāva man iet.

Pirms tam pienācīgi licis tev noprast, ka vainīgais esmu es? minēja Kards.

Viņš neminēja tieši tavu vārdu, teica Maziks. Bet kurš tad vēl varēja kaut ko iegūt no tā, ka mēs kļuvām naidīgi noskaņoti pret Impēriju?

Mēs runājam par dižadmirāli Trounu, Mazik, Kards viņam atgādināja. Par dižadmirāli, kura vaļasprieks ir sarežģītu stratēģiju izstrādāšana un kurš ir personiski ieinteresēts mani iznicināt.

Maziks atkal piespiesti pasmaidīja.

Es nenoticēju Trounam uz vārda, Kard. Pirms lidoju šurp, liku kādam savam draugam mazliet parakņāties Impērijas militārajos failos. Viņš man sagādāja visus sīkumus par Troganas vienošanos.

Impērijas failus varēja tīšām sagrozīt, aizrādīja Kards.

Kā jau sacīju neticu viņiem uz vārda, atcirta Maziks. Bet, ja līguma otru pusi atradīsim šeit…

Viņš mazliet pacilāja spridzekļšāvēju.

… es teikšu, ka tas būs smags pierādījums.

Saprotu, nočukstēja Kards, paskatīdamies uz Ferjē.

Tad, lūk, ar ko te bija nodarbojies viņa defels. Novietojis uz kuģa Mazikam nepieciešamo pierādījumu.

Jādomā, ka ir jau par vēlu paziņot, ka dažas minūtes pirms jūsu ierašanās, uz kuģa kāds bija ielauzies.

Ferjē nievājoši pavīpsnāja.

Ak jā. Labs mēģinājums, Kard, bet nedaudz par vēlu.

Kam par vēlu? pieri saraucis, jautāja Dreviss.

Viņš mēģina novirzīt aizdomas uz kādu citu, tas ari viss, nicīgi sacīja Ferjē. Lai jūs domātu, ka datu karti te novietojis kāds no mums.

Kādu datu karti? noskaldīja Gilespijs. Neesam nekādu datu karti atraduši.

Esam gan, klusi teica Ellors.

Kards paskatījās uz viņu. Ellora plakanā seja bija sastingusi un bezkaislīga. Viņš klusēdams pasniedza datu karti Mazikam. Pēdējais to paņēma un ari viņa seja kļuva stinga.

Te nu tas ir, viņš klusi sacīja, nolikdams datu karti uz galda. Tā. Es domāju, ka te vairs nekas nav piebilstams.

Pagaidi mirkli, iebilda Gilespijs. Te ir gan kas piebilstams. Kards saka taisnību par to iebrucēju es biju augšstāvā kopā ar viņu, kad pienāca paziņojums.

Maziks paraustīja plecus.

Labi, paklausīsimies. Ko tu vari par to sacīt, Kard? Ko tu redzēji?

Kards papurināja galvu, cenzdamies neskatīties uz Mazika spridzekļ šāvēja stobru.

Par nelaimi, neko. Čins domāja, ka ir redzējis kādu kustību pie kuģa, bet mums neizdevās nevienu atrast.

Nemanīju gan ārpusē pārāk daudz tādu vietu, kur kāds varētu paslēpties, uzsvērti teica Maziks.

Cilvēks nc, piekrita Kards. Bet tajā bridi mēs nepievērsām uzmanību tam, cik daudz ēnu ir pie sienām un durvju tuvumā.

Proti, tu domā, ka tas bija mans rēgs, ko? iejaucās Ferjē. Tas tev ir raksturīgi, Kard tu dod dažus mājienus un padari visu lietu neskaidru. Aizmirsti par to šoreiz tev tas neizdosies.

Kards caur pieri paskatījās uz viņu. Uz agresīvo seju, bet piesardzīgajām acīm… un pēkšņi viņš atskārta, ka aplami izpratis šeit notiekošo. Patiesībā Ferjē un Maziks nebija uz vienu roku. Tas bija Ferjē viens pats, kas, iespējams, saskaņā ar Trouna norādījumiem, mēģināja viņu gāzt.

Un tas nozīmēja, ka Maziks patiešām uzskata Kardu par nodevēju. Tas savukārt nozīmēja, ka vēl ir iespēja panākt, lai viņš savas domas mainītu.

Tad paskatīsimies uz to visu no citas puses, Kards teica, pievērsdamies atkal Mazikam. Vai es varētu būt tik bezrūpīgs un atstāt pierādījumus par savu nodevību tādā vietā, kur ikviens var tiem piekļūt?

Tu nezināji, ka mēs tos meklēsim, Ferjē sacīja, pirms Maziks paguva atbildēt.

Kards sarauca uzacis.

Ak, tad tagad tie jau ir „mēs", Ferjē? Tu palīdzi Mazikam veikt šo izmeklēšanu?

Viņam taisnība, Kard izbeidz pūst mums miglu acīs, teica Maziks. Tu domā, ka Trouns uzņemtos tādas pūles tikai tāpēc, lai gāztu tevi? Uz Troganas viņš būtu varējis tevi iznīcināt.

Uz Troganas viņš nedrīkstēja ķerties man klāt, Kards papurināja galvu. Ne jau jūsu visu klātbūtnē. Tad viņš noskaņotu pret sevi visus kontrabandistus. Nē, šis paņēmiens ir daudz labāks. Viņš iznīcina mani, diskreditē brīdinājumus, ko esmu jums izteicis par viņu, un atgūst jūsu labvēlību un pakalpojumus.

Klingans papurināja pinkaino galvu.

Nē. Trouns nav tāds kā Veiders. Viņš nešķiežas ar savu karavīru dzīvībām, neraidītu tos kaujā, kas apzināti nolemta neveiksmei.

Piekrītu, sacīja Kards. Es nedomāju, ka tas bija viņš, kas deva pavēli uzbrukt mums uz Troganas. Šo uzbrukumu noorganizēja kāds cits, un Trouns tikai cenšas izsist pēc iespējas lielāku labumu no notikušā.

Domāju, ka ari par šo nodarījumu tu mēģināsi vainot mani, norūca Ferjē.

Neesmu nevienu apsūdzējis, Ferjē, Kards viņam laipni atgādināja. Varētu domāt, ka tev ir netīra sirdsapziņa, ja reiz tu tā satraucies.

Kā tad atkal miglaini mājieni, teica Ferjē un, pirms nikni pablenzt uz Kardu, pārlaida skatienu pie galda sēdošajiem. Tu taču gandrīz nepārprotami apsūdzēji manu rēgu, ka viņš novietojis datu karti uz tava kuģa.

To sacīji tu, nevis es, iebilda Kards, cieši uzlūkodams kuģu zagli.

Patstāvīga domāšana acīm redzami nebija Ferjē stiprā puse, un sasprindzinājums arī sāka darīt savu. Ja izdotos uzspiest viņam vēl mazliet stingrāk…

Bet, ja reiz mēs par to runājam, kur ir tavs defels?

Viņš ir uz mana kuģa, steigšus sacīja Ferjē.

Rietumu iekšpagalmā, kur atrodas arī visi pārējie kuģi. Viņš tur atrodas, kopš esam šeit nolaidušies.

Kāpēc?

Ferjē sarauca pieri.

Kā to saprast kāpēc? Viņš ir šeit, jo pieder pie manas apkalpes.

Nē, es gribēju vaicāt, kāpēc viņš šobrīd neatrodas pie Mežonīgā Kurdu kopā ar pārējiem miesassargiem?

Kas teicis, ka viņš ir miesassargs?

Kards paraustīja plecus.

Es gluži vienkārši pieņēmu, ka viņš tas ir. Galu galā, uz Troganas viņš šo lomu pildīja.

Taisnība, tā bija, lēnām noteica Gilespijs.

Viņš stāvēja pie sienas. Sagatavojies dot triecienu Impērijas karavīriem, tiklīdz viņi ienāks.

It kā zinātu, ka viņi nāks, piekrita Kards.

Ferjē seja satumsa.

-Kard…

Pietiek, Maziks viņu pārtrauca. Tas nav pierādījums, Kard, un tu to zini. Turklāt, ko Ferjē būtu ieguvis, noorganizēdams tamlīdzīgu uzbrukumu?

Varbūt, piedalīdamies uzbrukuma atvairīšanā, viņš cerēja iekarot mūsu uzticību, teica Kards. Un izkliedēt mūsu aizdomas par viņa sakariem ar Impēriju.

Spēlējies ar vārdiem kā gribi, sacīja Ferjē, kratīdams pirkstu pret datu karti, kas stāvēja uz galda līdzās Mazikam. Bel tajā datu kartē nav teikts, ka es nolīgu Kosku un viņa vienību. Tur sacīts, ka tu to izdarīji. Es personiski domāju, ka mēs esam diezgan dzirdējuši…

Pagaidi mirkli, Maziks pārtrauca Ferjē, pagriezdamies ar seju pret viņu. Kā tu zini, kas sacīts datu kartē?

Tu pats mums to pateici, sacīja Ferjē. Tu teici, ka tā ir otra puse…

Leitnanta vārdu es netiku pieminējis.

Telpā piepeši kļuva ļoti kluss… un Ferjē seja aiz kuplās bārdas bija nobālusi.

Tu noteikti to pieminēji.

Nē, Maziks auksti teica. Nepieminēju.

Neviens to nenosauca, noņurdēja Klingans.

Ferjē uz viņu nikni paskatījās.

Tas ir neprāts, viņš izspļāva, nedaudz atguvis drosmi. Visi pierādījumi norāda tieši uz Kardu un jūs gribat, lai viņš tiek sveikā cauri tikai tāpēc, ka es kaut kur esmu dzirdējis tā Koska vārdu? Varbūt to izkliedza kāds no triecienniekiem uz Troganas kā lai es zinu?

Labi, tad uzdošu tev vieglāku jautājumu, sacīja Kards. Pastāsti mums, kā tu uzzināji šīs sanāksmes vietu un laiku? Ņemot vērā, ka ielūgums tev nosūtīts netika.

Maziks ātri paraudzījās uz Karda pusi.

Tu viņu neielūdzi?

Kards papurināja galvu.

Nekad neesmu viņam īsti uzticējies, jo īpaši pēc tam, kad uzzināju, kāda bijusi viņa loma, palīdzot

Trounam iegūt Katanas flotili. Viņš vispār nepiedalītos tajā Troganas sanāksmē, ja Gilespijs to nebūtu tik atklāti izziņojis.

Nu, Ferjē? mudināja Dreviss. Varbūt tu apgalvosi, ka par sanāksmi tev pateica kāds no mums?

Ferjē acu kaktiņos ievilkās saspringtas rievas.

Es uztvēru Mazikam domāto pārraidi, viņš nomurmināja. Atšifrēju to un nospriedu, ka man ari jābūt te klāt.

Varen ātri veikta atšifrēšana, Gilespijs piezīmēja. Mēs izmantojām diezgan sarežģītu šifru. Tu, protams, esi saglabājis aizšifrētās vēsts oriģinālu?

Ferjē piecēlās.

Man nav te jāsēž un tas viss jāklausās, viņš norūca. Šeit tiek tiesāts Kards, nevis es.

Apsēdies, Ferjē, Maziks klusi teica.

Viņa spridzekļ šāvējs vairs nebija pavērsts pret Kardu.

Bet tas taču ir viņš, neatlaidās Ferjē.

Izstiepis labo roku, viņš apsūdzoši kratīja rādītājpirkstu pret Kardu.

Tas bija viņš, kas…

Uzmanieties! asi iesaucās Gilespijs.

Bet bija jau par vēlu. Uzmanības novēršanai vicinājis sev priekšā labo roku, Ferjē bija iebāzis kreiso roku aiz platās šalles, ar ko bija apjozts viņa viduklis. Nu viņš roku atkal bija izvilcis ārā.

Un turēja tajā termisko detonatoru.

Labi, tagad visi nolieciet rokas uz galda, viņš uzrēca. Mazik, nomet ieroci.

Maziks lēnām nolika spridzekļšāvēju uz galda.

Tu netiksi no šejienes ārā, Ferjē, viņš caur zobiem teica. Tad Sadam būs jācīnās ar manu apsardzi.

Viņi pat nepagūs uz mani izšaut, sacīja Ferjē un, pastiepis roku, paņēma Mazika spridzekļšāvēju. Rēgs! Nāc iekšā!

Viņam aiz muguras atslīdēja vaļā apkalpes telpas durvis un klusēdama ienāca kāda melna ēna. Melna ēna ar sarkanām acīm un gariem, baltiem ilkņiem.

Klingans nolamājās rupjiem zehetbru vārdiem.

Tātad Kardam bija taisnība. Tu esi mūs nodevis Impērijai.

Ferjē viņu ignorēja.

Uzmani viņus, viņš pavēlēja un, atdevis Mazika spridzekļšāvēju ēnai, izvilka pats savējo. Nāc, Kard mēs iesim uz komandtiltiņu.

Kards nepakustējās.

Un ja es atsakos to darīt?

Es nogalināšu jūs visus un aizlidošu ar kuģi pats, Ferjē strupi atbildēja. Varbūt man to vajadzētu darīt jebkurā gadījumā… iespējams, ka Trouns man pārjums visiem samaksātu brangu prēmiju.

Es sapratu, sacīja Kards, celdamies kājās. Jāiet uz to pusi.

Komandtiltiņu viņi sasniedza bez starpgadījumiem.

Tu lidosi, pavēlēja Ferjē, ar spridzekļšāvēju norādīdams uz stūri.

Vienlaikus viņš uzmeta ātru skatienu displejiem.

Labi es jau tā domāju, ka kuģis būs izlidošanas gatavībā.

Kurp mēs lidosim? jautāja Kards, apsēzdamies sēdekli pie stūres.

Pa skatulūku viņš redzēja dažus no saviem ļaudīm tie nebija pamanījuši viņa ierašanos uz komandtiltiņa un turpināja stāvēt piespiedu bezdarbībā kopā ar Mazika apsardzi.

Ārā, uz augšu un prom, Ferjē viņam teica, ar spridzekļšāvēju norādīdams uz izgruvušo cietokšņa sienu. Sākumam pietiks.

Saprotu, sacīja Kards, ar labo roku nospiezdams taustiņus, lai saņemtu ziņojumu par kuģa stāvokli pirms izlidošanas.

Kreisajai rokai viņš ļāva nevērīgi noslīdēt uz ceļgala. Tieši virs tā galvenās datorpults apakšdaļā bija iebūvēts ar ceļgalu nospiežams panelis tas iedarbināja kuģa ārējās gaismas.

Kas notiks tālāk?

Un kā tu domā? atcirta Ferjē, pieiedams pie komandiera pults komandtiltiņa pretējā pusē un ātri to apskatīdams. Mēs aizlidosim no šejienes. Vai tev šeit ir vēl kādi kuģi?

Zvaigžņotais Ledus un Debesu Ceļš, atbildēja Kards, trīs reizes ieslēgdams un izslēgdams ārējās gaismas.

Pa skatulūku bija redzams, ka vīri, pieres saraukuši, sāk skatīties uz viņa pusi.

Ceru, ka tu negrasies lidot pārāk tālu.

Ferjē pasmīnēja.

Baidies, ka nozagšu tavu dārgo fregati?

Tu to nenozagsi, sacīja Kards, un abu vīriešu skatieni sastapās. Pirms tam es to iznīcināšu.

Ferjē nospraustajās.

Lai tā plātitos, tu nestāvi spridzekļšāvēju stobram pareizajā pusē, viņš nicīgi teica, uzsvaram pacilādams ieroci.

Tie nav tukši draudi, Kards viņu brīdināja, atkal ieslēgdams ārējās gaismas un uzdrošinādamies it kā nejauši paskatīties ārā pa skatulūku.

Saņēmuši brīdinājuma signālu un ieraudzījuši, ka Ferjē pavērsis pret viņu ieroci, Karda ļaudis bija sapratuši, kas te notiek. Vismaz viņš tā cerēja. Pretējā gadījumā Mežonīgā Kurda neparedzētā aizlidošana izraisīs apšaudi.

Kā tad, Ferjē noņurdēja, apsēzdamies otrā pilota sēdeklī viņam blakus. Atslābinies tev nevajadzēs tēlot varoni. Nekas man tā nepatiktu, kā atņemt tev Mežonīgo Kardu, bet es zinu, ka šis kuģis nevar lidot, ja uz tā atrodas tikai puse apkalpes. Nē, tev tikai būs jāaizved mani līdz manam kuģim, tas arī viss. Mēs izlidosim no šejienes un nogaidīsim, kamēr kņada norimst.

Viņš vēl pēdējo reizi paraudzījās uz displejiem un palocīja galvu.

Labi. Lidojam.

Domās sakrustojis pirkstus, Kards iedarbināja atgrūdējpacēlājus, un kuģis pavirzījās uz priekšu. Viņš pa daļai bija gaidījis, ka ārpusē stāvošie miesassargi un palīgi sāks šaut. Bet, kamēr viņš uzmanīgi vadīja kuģi cauri robotajai akmens apmalei, un ari pēc tam, kad tas pacēlās gaisā, neatskanēja neviens šāviens.

Jā, viņi visi ir prom, Ferjē klusumā nevērīgi izmeta. Droši vien skrien uz saviem kuģiem, lai dzītos mums pakaļ.

Šķiet, ka tevi tas neuztrauc.

Protams, ka ne, atteica Ferjē. Tev tikai jāaizved mani lidz manam kuģim viņiem nedaudz pa priekšu. To taču tu vari izdarīt, vai ne?

Kards paskatījās uz spridzekļšāvēju, kas bija nomērķēts pret viņu.

Darīšu visu, kas manos spēkos.

Viņiem tas izdevās bez grūtībām. Kad Mežonīgais Kards nolaidās uz saplaisājušas klints blakus pārveidotam koreliešu lieigabalkuģim, pārējie tikai sāka lidot ārā pa velvēto eju, kas veda uz cietokšņa centrālo daļu. Viņi bija tiem vismaz pāris minūšu lidojumu priekšā.

Zināju, ka tu to vari izdarīt, Ferjē sarkastiski izteica Kardam komplimentu, pieceldamies un ieslēgdams iekšējās saziņas aparātu. Rēgs? Taisi vaļā durvis. Esam no turienes prom.

Atbildes nebija.

Rēgs? Tu mani dzirdi?

Kādu bridi viņš neko nedzirdēs, nodārdēja Klingana balss. Ja gribi, lai viņš ir pie tevis, tev vajadzēs viņu nest.

Ferjē nikni izslēdza iekšējās saziņas aparātu.

Muļķis. Man vajadzēja zināt, ka tam stulbajam rēgam neko nevar uzticēt. Vēl labāk būtu bijis, ja es jūs visus nogalinātu jau pašā sākumā.

Varbūt, sacīja Kards.

Viņš ar galvas mājienu norādīja pāri iekšējam pagalmam viņiem tuvojās miesassargi un Mazika apsardzes viri.

Nedomāju, ka tev pietiks laika, lai šo kļūdu tagad izlabotu.

Man tikai būs tas jādara mazliet vēlāk, atcirta Ferjē. Bet es joprojām varu parūpēties par tevi.

Vienīgi tad, ja vēlies mirt kopā ar mani, teica Kards, nedaudz sakustējies sēdeklī, lai Ferjē redzētu, ka viņš kreiso roku uzlicis vienam no apakšējā paneļa slēdžiem. Kā jau sacīju, es drīzāk iznīcināšu kuģi, nekā atdošu to tev.

Krietnu brīdi viņš domāja, ka Ferjē tomēr riskēs. Tad kuģu zaglis acīm redzami negribīgi novērsa spridzekļšāvēja stobru no Karda un divas reizes iešāva kontrolpults artilērijas nodalījumā.

Citu reizi, Kard, viņš sacīja.

Ferjē atkāpās pie komandtiltiņa durvīm, kad tās atvērās, aši palūkojās ārā un tad izslīdēja no kuģa.

Kards dziļi ievilka elpu un-lēnām izelpoja. Palaidis vaļā nolaišanās gaismu slēdzi, ko visu laiku bija turējis uz leju, viņš piecēlās. Pēc piecpadsmit sekundēm Kards pa skatulūku ieraudzīja Ferjē, kas viens pats skrēja uz savu lielgabalkuģi.

Uzmanīgi pastiepis roku pāri sīcošajam, Ferjē izšautajam caurumam kontrolpultī, viņš ieslēdza iekšējās saziņas aparātu.

Runā Kards, viņš teica. Tagad varat atvērt durvis, Ferjē ir prom. Vai jums nepieciešama palīdzība, lai tiktu galā ar gūstekni? Varbūt viņam nepieciešama medicīniskā palīdzība?

Atbildu nē uz abiem jautājumiem, atsaucās Gilespijs. Defeli varbūt ir izmanīgi apkārtložņas, bet kā cietumsargi viņi nekam neder. Tātad Ferjē viņu gluži vienkārši pametis šeit, ko?

Neko citu es no viņa negaidīju, sacīja Kards.

Pa skatulūku bija redzams, kā Ferjē lielgabalkuģis paceļas uz atgrūdējpacēlājiem un pagriežas uz rietumiem.

Viņš ceļas augšā. Brīdini visus, lai neiet ārā no kuģa varbūt viņam kaut kas padomā, lai aizkavētu pakaļdzīšanos.

Un tā arī bija. Tikko Kards izrunāja šos vārdus, no Ferjē kuģa gaisā virs viņu galvām tika izmesta liela tvertne. Sekoja gaismas uzliesmojums, un piepeši tvertne debesīs ar lielu sparu atsprāga vaļā, un no tās izlidoja samudžināts metāla pinums, kas strauji pletās platumā. Tīkls pārklāja iekšējo pagalmu un nolaidās zemē. Tajās vietās, kur tas pieskārās pagalmā stāvošajiem kuģiem, pašķīda dzirksteles.

Konera tīkls, Kardam aiz muguras atskanēja Drevisa balss. Tipisks kuģu zagļa paņēmiens.

Kards pagriezās. Dreviss, Partaha un Maziks bija pārkāpuši pāri slieksnim un raudzījās ārā pa skatulūku uz aizlidojošo lielgabalkuģi.

Ārpus tīkla palicis pietiekami daudz mūsu ļaužu. Kards viņiem atgādināja. Viņi varētu to ātri sadedzināt.

Viņam nedrīkst ļaut aizbēgt, uzstāja Partaha, ar hodinu nicinājuma žestu norādīdama uz lielgabalkuģi.

Viņš neaizbēgs, Kards viņu nomierināja.

Lielgabalkuģis lidoja zemu pāri līdzenumam, un

neviens šāviņš no tīklā sapītajiem kuģiem nespētu to panākt.

Debesu Ceļš un Zvaigžņotais Ledus stāv izlidošanas gatavībā uz ziemeļiem un dienvidiem no šejienes.

Viņš pagriezās atpakaļ un, saraucis vienu uzaci, paskatījās uz Maziku.

Bet domāju, ka šajos apstākļos tas gods pienāktos Mazikam.

Maziks pasmaidīja ar sakniebtām lūpām.

Pateicos, viņš klusi teica, izņemdams rāciju. Griv, Ember. Izlidojis lielgabalkuģis. Notrieciet to.

Kards pavērās atpakaļ. Lielgabalkuģis bija gandrīz jau sasniedzis apvārsni un pagriezies vertikāli, lai paceltos kosmosā. Tad no slēptuvēm izlidoja abi Mazika kaujas kuģi un dzinās tam pakaļ.

Šķiet, ka esmu tev atvainošanos parādā, viņam aiz muguras sacīja Maziks.

Kards papurināja galvu.

Aizmirsti to, viņš teica. Vai labāk neaizmirsti. Atceries to kā atgādinājumu par paņēmieniem, ar kādiem darījumus kārto dižadmirālis Trouns. Un ko viņam īstenībā nozīmē tādi cilvēki kā mēs.

Neraizējies, Maziks klusi sacīja. Es neaizmirsīšu.

Labi, mundri teica Kards. Nu ko tad liksim, lai mūsu ārā palikušie ļaudis parūpējas par šo tīklu esmu pārliecināts, ka mēs visi gribam tikt prom no Hidžērnas, pirms Impērijā sapratuši, ka viņu intriga cietusi neveiksmi.

Tālumā, tieši virs apvāršņa, pavīdēja ugunīgs zibsnis.

Un kamēr mēs gaidām, Kards piemetināja, es izteikšu jums savu priekšlikumu, kas vēl aizvien ir spēkā.

19. nodala

Viss kārtībā, Hens sacīja Lendo, taustīdams Artū kreiso kāju, meklējot vietu ērtākam satvērienam. Sagatavojies.

Robots kaut ko nočivināja.

Viņš jums atgādina, ka jābūt uzmanīgiem, pārtulkoja Trīpio, nervozi stāvēdams pietiekamā attālumā no viņiem, lai nesaņemtu uzbļāvienu par maisīšanos pa kājām. Atcerieties, kad cēlāt viņu pēdējoreiz…

Tīšām mēs viņu zemē nenometām, norūca Hens. Ja viņš labāk grib sagaidīt Lūkasu, es neiebilstu.

Artū atkal iečivinājās.

Viņš teica, ka tas nav nepieciešams, Trīpio klīrīgi teica. Viņš jums nešaubīgi uzticas.

Priecājos to dzirdēt, sacīja Hens.

Par nelaimi, nekādas labākas satvēriena vietas nebija. Kādudien viņam būs par to jāparunā ar konstruktoriem no Industrial Automaton.

Aiziet, Lendo, ceļam!

Viņi abi sasprindzināja spēkus un ar rāvienu izcēla robotu ārā no koku sakņu mudžekļa, kurā nezin kā bija iepinusies tā riteņi.

Te nu tu esi, Lendo noņurdēja, kad viņi vairāk vai mazāk saudzīgi bija nolikuši robotu uz izžuvušās strauta gultnes kritušām lapām klātās zemes. Kāda jušana?

Paskaidrojums šoreiz bija garāks.

Viņš teica, ka, viņaprāt, bojājumi ir minimāli, sacīja Trīpio. Galvenokārt ir kosmētiskas dabas.

Tulkojumā 1as nozīmē, ka viņš sācis rūsēt, nomurmināja Hens, berzēdams uzrāvienā sastiepto muguru.

Piecus metrus tālāk Lūkass ar gaismas zobenu atbrīvoja strauta gultni no biezi saaugušajām vīnstīgām, kas bija aizšķērsojušas viņiem ceļu. Viņam līdzās Čūbeka un Mara bija nometušies četrrāpus ar ieročiem rokā, gatavi ar šāvieniem atvairīt čūskveidīgos radījumus, ko iztraucēja gaismas zobena cirtieni. Grūtajā ceļojumā pa Veilendu viņi bija apguvuši ari tādas iemaņas.

Lendo nostājās Henam blakus, notraukdams no plaukstām pēdējās kodīgās koka saknes druskas.

Jauka vietiņa, vai ne? viņš piezīmēja.

Man būtu vajadzējis nosēdināt Vanagu kaut kur tuvāk, norūca Hens. Vai pārvietoties ar to tuvāk galamērķim, kad noskaidrojās, ka nevarēsim izmantot gaisa velosipēdus.

Ja tu būtu to darījis, mēs tagad bēguļotu no Impērijas patruļas, nevis cīnītos ar kodīgu skābi izdalošām saknēm un vīnstīgu čūskām, teica Lendo. Es personiski uzskatu, ka patlaban mēs pavadām laiku lietderīgāk.

Tā varētu būt, Hens negribīgi piekrita.

Tepat netālu kāds izsvilpoja sarežģītus treļļus, un kāds cits tam raidīja atbildes svilpienu. Viņš paskatījās tajā virzienā, bet starp krūmiem, vīnstīgām un divos līmeņos augošiem kokiem nevarēja neko ieraudzīt.

Pēc plēsoņas diez kā neizklausījās, sacīja Lendo.

Laikam gan.

Hens paraudzījās pāri plecam Trīpio mierinoši sarunājās ar Artū, apskatīdams apdegumus, ko mazais, druknais robots nupat bija dabūjis no skābi izdalošajām saknēm.

Ei, strupais vīriņ! Liec padarboties saviem skeneriem.

Artū paklausīgi izstiepa savu mazo antenu un sāka to kustināt uz priekšu un atpakaļ. Kādu minūti viņš pie sevis kaut ko klukstēja, tad iečivinā-

jās.

Viņš saka divdesmitu metru rādiusā lielu dzīvnieku nav, teica Trīpio. Turklāt…

Pamežs traucē viņam uztvert apkārtni, Hens nobeidza viņa vietā.

Šādas sarunas atkārtojās nemitīgi.

Paldies.

Artū ievilka atpakaļ savu sensoru un turpināja tērzēt ar Trīpio.

Kā tu domā, kur tie visi palikuši? jautāja Lendo.

Plēsoņas?

Hens papurināja galvu.

Nevaru saprast. Varbūt devušies uz to pašu vietu, kurp iedzimtie.

Lendo palūkojās apkārt un klusi izpūta elpu starp zobiem.

Man tas nepatīk, Hen. Ap šo laiku viņiem jau vajadzēja zināt, ka mēs esam te. Ko viņi gaida?

Varbūt Marai par viņiem bija nepareizas ziņas, šaubīdamies minēja Hens. Varbūt Impērijai apnika dalīt planētu vēl ar kādu, un viņi tos gluži vienkārši padzina.

Tā ir uzmundrinoša doma, sacīja Lendo. Tomēr tā neizskaidro, kāpēc plēsoņas mūs pēdējās divarpus dienas pilnīgi ignorē.

Nē, neizskaidro vis, piekrita Hens.

Bet Lendo bija taisnība: kaut kas tur bija, un šis kaut kas viņus novēroja. Viņš to sajuta gluži instinktīvi. Kaut kas vai kāds.

Varbūt tie, kas aizmuka pēc mūsu pirmās sadursmes, pavēstīja pārējiem, lai liek mūs mierā.

Lendo nosprauslojās.

Tie zvēri taču bija trulāki par kosmosa kuģa bremzēm, un tu to zini.

Hens paraustīja plecus.

Tā bija tikai tāda doma.

Viņiem priekšā zaļais mirdzums nodzisa Lūkass bija izslēdzis gaismas zobenu.

Izskatās, ka ceļš ir brīvs, viņš klusi uzsauca. Vai dabūjāt Artū ārā?

Jā, viņam nekas nekaiš, teica Hens, piegājis pie Lūkasa. Vai čūskas bija?

Šoreiz ne.

Lūkass ar gaismas zobenu norādīja uz vienu no kokiem, kas auga strauta gultnes malā.

Tomēr mums gandrīz iznāca darišana ar vēl vienu plēsoņputnu baru.

Hens paskatījās. Uz kāda no zemākajiem zariem viņš ieraudzīja milzīgu, no dubļiem un zāles savītu ligzdu. Iepriekšējā dienā Trīpio vienai tādai ligzdai bija nejauši pieskāries, un Cūbekam vēl aizvien nebija sadzijuši ievainojumi uz kreisās rokas, ko tur atstāja iztraucēto plēsoņputnu nagi, pirms kāds paguva uz tiem izšaut vai cirst ar gaismas zobenu.

Nepieskaries tai, viņš brīdināja.

Viss kārtībā tā ir tukša, Lūkass viņu nomierināja, pabikstīdams ligzdu ar gaismas zobena asmens galu. Tie aizlidojuši uz citu vietu.

Jā, gausi noteica Hens, pieiedams ligzdai tuvāk. Tev taisnība.

Vai kaut kas atgadījies?

Hens atskatījās uz Lūkasu.

Nē, viņš atbildēja, pūlēdamies piešķirt balsij nevērīgu toni. Nav nekādu problēmu. Kāpēc tu tā vaicā?

Lūkasam aiz muguras dobji ierūcās Cūbeka.

Sāksim kustēties, Hens piebilda, pirms Lūkass paguva ko sacīt. Es gribētu tikt mazliet tālāk, iekams uznāk tumsa. Lūkas, jūs abi ar Maru ņemiet robotus un ejiet pa priekšu. Mēs ar Čūbeku jums sekosim.

Lūkasu piemānīt viņam neizdevās to Hens redzēja pēc puiša sejas. Bet Lūkass tikai palocīja galvu.

Labi. Nāc, iesim, Trīpio.

Viņi sāka iet uz priekšu pa strauta gultni, un Trīpio, kā parasti, visu laiku sūkstījās. Arī Lendo uzmeta Henam zīmīgu skatienu, bet tad, ne vārda neteicis, pievienojās pārējiem.

Cūbeka Henam līdzās norūca jautājumu.

Mēs noskaidrosim, kas notika ar plēsoņputniern, Hens viņam paskaidroja, raudzīdamies atpakaj uz ligzdu.

Ligzda neizskatījās sapostīta, tātad kāds cits plēsoņa tai nebija uzbrucis.

Tu vari saost svaigu gaļu desmit soļu attālumā. Sāc ošņāt.

Izrādījās, ka vūkija mednieka iemaņas viņiem nemaz tik ļoti nav vajadzīgas. Viens no putniem gulēja zemē pie kāda krūma otrpus kokam, tā spārni bija izplesti un sastinguši. Putns bija beigts.

Ko tu domā? Hens jautāja, kad Čūbeka piesardzīgi pacēla beigto putnu. Vai to izdarījis kāds plēsoņa?

Čūbeka norūca noliedzošu atbildi. Viņa rāpšanās nagi izslīdēja no pirkstu spilventiņiem un aptaustīja tumšbrūno traipu uz spalvām zem kreisā spārna. Viņš atrada ievainojumu un uzmanīgi iebāza tajā vienu nagu.

Un ierūcās.

Tu esi pārliecināts, ka tas izdarīts ar nazi? sadrūmis vaicāja Hens, skatīdamies uz brūci. Nevis ar plēsoņas nagu?

Vūkijs atkal ierūcās, norādīdams uz acīm redzamo ja putnu būtu nogalinājis plēsoņa, no tā būtu palikušas pāri tikai spalvas un kauli.

Tev taisnība, Hens īgni piezīmēja, kad Čūbeka nometa putnu pie krūma. Tātad pagalam mūsu cerības, ka iedzimto tuvumā nav. Tiem jābūt kaut kur tepat.

Čūbeka nodārdināja pašsaprotamu jautājumu.

Es arī par to brīnos, Hens viņam atbildēja. Varbūt viņi mūs joprojām novēro. Vai gaida papildspēkus.

Vūkijs ierūcās, ar žestu rādīdams uz putnu, un Hens aplūkoja to vēlreiz. Čūbekam bija taisnība: brūces atrašanās vieta liecināja, ka tajā bridī, kad putns saņēmis nāvējošo dūrienu, spārns bijis izplests. Tas nozīmēja, ka putns bija nogalināts lidojumā. Ar vienu pašu dūrienu.

Tev taisnība viņiem nekādi papildspēki nav vajadzīgi, viņš piekrita. Nāc, steigsimies panākt pārējos.

Solo bija gribējis, lai viņi turpina iet līdz pat tumsai, bet pēc tam, kad Debesbraucēja astromehāniskais robots kārtējo reizi iepinās kodīgo vīnstīgu mudžeklī, viņš padevās un paziņoja, ka šai dienai pietiks.

Kādas ir prognozes? vaicāja Mara, kad Debesbraucējs nolika savu nesamo blakus viņas sainim un izstaipīja plecu muskuļus. Mums vajadzēs to nest?

Nedomāju vis, Debesbraucējs atbildēja, skatīdamies pāri plecam, kur Kelrisiens un vūkijs bija nolikuši R2 uz sāniem un darbojās gar tā riteņiem. Čūbijs teica, ka varēs to salabot.

Tev vajadzētu to nomainīt pret robotu, kas var pārvietoties ne tikai pa gludu metāla virsmu.

Dažreiz man rodas tāda vēlēšanās, atzinās Debesbraucējs, apsēzdamies viņai blakus. Tomēr kopumā viņš itin labi tiek ar visu galā. Tev būtu vajadzējis redzēt, cik tālu viņš tika pāri Tatūnas tuksnesim tajā pirmajā naktī, kad ieguvu viņu savā īpašumā.

Mara paraudzījās garām robotiem uz to pusi, kur Hens gatavojās naktsguļai, ar vienu aci vērodams mežu viņiem apkārt.

Vai pateiksi, ko Solo tev pirmīt stāstīja? Vai ari es to nedrīkstu zināt?

Viņi abi ar Čūbiju atraduši vienu plēsoņputnu no tās tukšās ligzdas, Debesbraucējs teica. No tās, ko redzējām pie otra vīnstīgu pudura, ko mums šodien nācās izcirst. Putns bijis nogalināts ar naža dūrienu.

Mara norija siekalas, atcerēdamās dažus nostāstus, ko bija dzirdējusi, būdama šeit kopā ar Imperatoru.

Iespējams, ka tie ir mineirši, viņa teica. Viņus uzskata par izciliem nažu tuvcīņas meistariem.

Vai viņiem ir kādi noteikti uzskati par Impēriju?

Kā jau sacīju iepriekš, cilvēki viņiem nepatīk, teica Mara. Sākot ar pirmajiem kolonistiem, kas ieradās šeit ilgu laiku pirms tam. kad šo planētu atrada Imperators.

Viņa paskatījās uz Debesbraucēju, bet viņš uz Maras skatienu neatbildēja. Lūkass, mazliet saraucis pieri, raudzījās tālumā.

Mara dziļi ievilka elpu un sasprindzināja jutekļus caur Spēku, cik stipri vien varēdama. Apkārtējā meža skaņas un smaržas nogulsnējās viņas apziņā, radot vispārēju priekšstatu par šo vietu. Koki, krūmi, dzīvnieki un putni…

Un tad pašai viņas apziņas maliņai pieskārās vēl kāds prāts. Svešs, neizprotams… bet tas tomēr bija prāts.

Viņi ir četri, Debesbraucējs klusi sacīja. Nē. Pieci.

Mara vēl vairāk koncentrējās uz savām izjūtām. Viņam bija taisniba: tur bija vairāk nekā viens prāts.

Bet viņai īsti neizdevās atšķirt no vispārējās apziņas tās atsevišķās sastāvdaļas.

Pamēģini meklēt novirzes, Debesbraucējs nočukstēja. To, ar ko šie prāti atšķiras cits no cita. Tas ir vislabākais paņēmiens, kā tos uztvert.

Mara pamēģināja un ar nedaudz aizkaitinātu pārsteigumu atklāja, ka viņam ir taisnība. Tur bija otrs prāts… trešais…

Un tad pēkšņi tie bija prom.

Viņa asi paskatījās uz Debesbraucēju.

Es nezinu, viņš teica, joprojām koncentrējies. Tur bija emociju gūzma, un tad viņi gluži vienkārši pagriezās un aizgāja.

Varbūt viņi nezināja, ka mēs šeit esam, Mara vilcinādamās minēja, un, jau izrunājot šos vārdus, saprata, cik tas ir maz ticami.

Ņemot vērā, ka vūkijs sagaidīja ar rēcieniem jebko, kas metās viņiem virsū, bet galma robots vaimanāja par visu pārējo, būtu jābrīnās, ja visa planēta jau nezinātu par viņu ierašanos.

Nē, viņi zināja, sacīja Lūkass. Patiesību sakot, esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņi nāca tieši pie mums, kad viņus…

Viņš papurināja galvu.

Es gribu teikt kad viņus aizbiedēja. Bet tas izklausās nejēdzīgi.

Mara paraudzījās uz dubulto lapu jumtu viņiem virs galvas.

Vai mēs būtu uzskrējuši virsū kādai Impērijas patruļai?

-Nē.

Par to Debesbraucējs bija drošs.

Es zinātu, ja tuvumā būtu vēl citi cilvēki.

Tas nu gan ir parocigi, Mara nomurmināja.

-Tam tikai nepieciešams treniņš.

Viņa iesāņus pavērās Lūkasā. Viņa balsī bija ieskanējies kaut kas savāds.

Kā man tas jāsaprot?

Viņš saviebās, uz mirkli sakniebdams lūpas.

Nekā. Tikai… es domāju par Leas dvīņiem. Par to, kā man kādu dienu būs jāsāk viņus mācīt.

Tu raizējies, ka nezināsi īsto brīdi, kad to sākt?

Viņš papurināja galvu.

Es raizējos, vai vispār spēšu to darīt.

Viņa paraustīja plecus.

Kas tur grūts? Tu iemācīsi viņiem uztvert apziņas, pārvietot priekšmetus un lietot gaismas zobenu. Tu taču iemācīji to visu savai māsai, vai ne?

Jā, viņš piekrita. Bet tas bija tolaik, kad es domāju, ka ar to pietiek. Patiesībā tas ir tikai sākums. Viņi būs stipri Spēkā, un tam līdzi nāk atbildība. Kā lai es viņiem iemācu to? Kā lai iemācu viņiem gudrību un līdzjūtību, un to, ka savu varu viņi nedrīkst izmantot ļaunprātīgi?

Viņš lūkojās uz mežu, un Mara pētīja viņa profilu. Tā nebija tikai vārdu spēle, viņš to domāja nopietni. Tā noteikti bija varonīgā, cēlā, nekļūdīgā džediju bruņinieka šķautne, ko viņa agrāk nebija redzējusi.

Kā vispār viens otram var kaut ko tādu iemācīt? Mara teica. Domāju, ka galvenokārt ar paša piemēru.

Viņš to pārdomāja, negribīgi palocīja galvu.

Jādomā gan. Cik daudz džediju iemaņu tev iemācīja Imperators?

TU NOGALINĀSI LŪKASU DEBESBRAUCĒJU.

Pietiekami, viņa strupi atbildēja, atvairīdama šos domās skanošos vārdus un cenzdamās apvaldīt naida uzliesmojumu, kas nāca tiem līdzi. Visus pamatprincipus. Kāpēc tu jautā? Meklē manī gudrību un līdzjūtību?

-Nē.

Viņš saminstinājās.

Bet, tā kā mūsu rīcībā ir vēl dažas dienas, iekams sasniegsim Tantisas kalnu, varbūt nebūtu slikti to visu atkārtot. Mēs varētu iziet tādu kā kursu zināšanu atsvaidzināšanai.

Mara paskatījās uz Lūkasu, un viņai cauri izskrēja ledains aukstums. Viņš par to runāja mazliet par daudz nevērīgi…

Vai tu esi redzējis kaut ko no tā, kas mūs gaida priekšā? viņa aizdomīgi vaicāja.

Ne gluži, viņš teica.

Bet atkal nedaudz saminstinājās.

Dažus tēlus un ainas bez jēdzīga kopsakara. Es gluži vienkārši iedomājos, ka nebūtu slikti, ja tu tajā bridi, kad iesim tur iekšā, būtu tik stipra Spēkā, cik vien tas ir iespējams.

Mara novērsās. TU NOGALINĀSI LŪKASU DEBESBRAUCĒJU.

Tu taču būsi tur, viņa Lūkasam atgādināja. Kāpēc tad man vajadzētu būt stiprai Spēkā?

Jebkuram nolūkam, ko tev paredzējis liktenis, viņš atbildēja klusā, bet stingrā balsi. Līdz saulrietam palikusi vēl kāda stunda. Sāksim.

Vedžs Antils apsēdās savā vietā uz lielā pusloka sola blakus pārējiem kaujas kuģu komandieriem, un, to darīdams, pārlaida skatienu kaujas kuģu karadarbības vadīšanas telpai. Bija sanācis jau krietni daudz ļaužu, un vēl joprojām nāca klāt. Lai ko Akbars bi ja iecerējis, tam vajadzēja būt kaut kam nozīmīgam.

Sveiks, Vedž, kāds noņurdēja sveicienu, apsēzdamies viņam blakus. Jokaini tevi te sastapt.

Vedžs, viegli pārsteigts, uzlūkoja runātāju. Pašs Krekens, leģendārā ģenerāļa Ērina Krekena dēls un viens no vislabākajiem kaujas kuģu komandieriem.

Es par tevi varētu teikt to pašu, Vedžs sacīja.

Domāju, ka tu šobrīd atrodies Etrivisas sektorā, Paš pieskati Ārējā Loka sakaru centru.

Tev ir novecojušas ziņas, Pašs drūmi teica.

Dženerisa krita pirms trim dienām.

Vedžs platām acīm skatījās uz viņu.

Nebiju dzirdējis, viņš atvainojās. Vai tas notika ar lieliem zaudējumiem?

Zaudējumi bija diezgan lieli, sacīja Pašs. Mēs zaudējām visu sakaru centru, turklāt gandrīz neskartu, un lielāko daļu sektora flotiles noliktavu. Vienīgais labums, ka neatstājām viņiem nevienu kuģi, ko viņi varētu izmantot. Un pa ceļam sagādājām viņiem pietiekami daudz nepatikšanu, lai ģenerālim Krilam izdotos aizvest Treviju Cenu un viņas ļaudis Impērijai no deguna priekšas.

Domāju, ka tas jau ir kaut kas, teica Vedžs. Kas jūs uzveica, skaitliskais pārsvars vai taktika?

Abi, saviebdamies atbildēja Pašs. Nedomāju, ka Trouns tur bija pats personīgi, bet uzbrukumu noteikti bija izplānojis viņš. Man tev jāsaka, Vedž, ka tie viņa kloni ir baisākais, ar ko man jebkad iznācis saskarties. Tas ir tāpat kā stāties pretim triecienniekiem: tā pati trakā apņēmība, tā pati aukstasinība un automātiskā precizitāte kaujā. Vienīgā atšķirība ir tā, ka tie tagad sastopami visur, ne tikai izpildot atsevišķus triecienuzdevumus.

Vari man to nestāstīt, Vedžs viņam drūmi piebalsoja. Kvathristekas uzbrukuma laikā mums bija jāatvaira divi kaujas kuģu eskadroni ar šiem radījumiem. Viņi rādīja tādus trikus, uz kādiem Impērijas kaujas kuģi agrāk vispār nebija spējīgi.

Pašs palocīja galvu.

Ģenerālis Krils spriež, ka Trouns par klonu paraugiem izvēlas savus vislabākos ļaudis.

Viņš būtu muļķis, ja rīkotos citādāk. Kas ir ar Vārtu? Vai viņam izdevās no turienes izkļūt?

Nezinu, sacīja Pašs. Atkāpjoties zaudējām sakarus ar viņu. Joprojām ceru, ka viņam izdevās izlauzties tām knaiblēm pa otru pusi un pievienoties kādai vienībai pie Fedžas vai Ketarisas.

Vedžs domāja par tām daudzajām reizēm, kad bija pildījis kopā kādu uzdevumu ar aviācijas pulka komandieri Vārtu. Viņi mēdza pavadīt kopā arī brīvo laiku. Tas vīrs bija dzēlīgs tirāns ar asu mēli, un vienīgais, kas izpirka šīs viņa nelāgās Īpašības, bija talants raidīt savus kaujas kuģus nevienlīdzīgā cīņā un atkal atgūt tos neskartus.

Viņš tiks ar to galā, teica Vedžs. Viņš jutīs pārāk lielu nepatiku pret domu, ka jāceļ ķepiņas gaisā un Impērijai par prieku jānomirst.

Varbūt.

Pašs ar galvas mājienu norādīja uz telpas centru.

Tā rādās, ka esam gatavi sākt.

Balsu čala noplaka, un Vedžs pagriezās ar seju pret centru. Tur, pie galvenā hologrammu galda, stāvēja admirālis Akbars, bet viņam blakus bija nostājušies ģenerālis Krikss Medins un pulkvedis Brens Derlins.

Jaunās Republikas virsnieki, Akbars viņus svinīgi sveicināja, grozīdams savas lielās kalamarieša acis, lai skatiens aptvertu visu karadarbības vadīšanas telpu. Nevienam no jums nav jāatgādina, ka dažās pēdējās nedēļās mūsu karš pret Impērijas paliekām ir mainījies, pārvēršoties no tā, ko kādreiz saucām par vingrinājumiem teritorijas attīrīšanā, par mūsu izdzīvošanas ciņu. Patlaban resursu un personālsastāva pārsvars vēl aizvien ir mūsu pusē, bet spēku samērs kuru katru bridi var mainīties. Tikpat nopietni mūs apdraud paņēmieni, ko dižadmirālis Trouns izmanto, lai mazinātu mūsu apņēmību un sagrautu mūs morāli. Pienācis laiks atbildēt Impērijai ar to pašu.

Viņš paskatījās uz Medinu.

Ģenerāli Medin.

Pieņemu, ka jūs visi tikāt informēti par jauno aplenkuma veidu, ko Impērijas spēki radījuši ap Karaskentu, teica Medins. Izdevies gūt zināmus panākumus, atklājot nomaskētos asteroīdus, bet, lai šo darbu varētu paveikt līdz galam, nepieciešamas kristāla gravitācijas lauka lamatas. Mums uzdots tās sagādāt.

Izklausās aizraujoši, Pašs nomurmināja.

Klusu. Vedžs viņu čukstus apsauca.

Izlūkdienests noteicis trīs šādu lamatu atrašanās vietas, runāja tālāk Medins. Tās visas, dabiski, atrodas Impērijas konrolētajā kosmosa telpā. Visvienkāršāk sasniedzamas lamatas pie Tengrinas, kur viņi tās izmanto jaunceļamās Jubiktoreitas bāzes apsargāšanai. Tur apkārt grozās daudz kravas un celtniecības kuģu, bet salīdzinoši maz kaujas kuģu. Mums ir izdevies iedabūt dažus no mūsu ļaudīm kravas kuģu apkalpēs, un viņi ziņo, ka situācija ir nobriedusi.

Stipri izklausās pēc Endoras, piezīmēja kāds, kas sēdēja iepretim Vedžam. Kā mēs varam būt pārliecināti, ka tas nav slazds?

Patiesību sakot, mēs esam pilnīgi pārliecināti, ka tas ir slazds, pasmaidījis sakniebtām lūpām, sacīja Medins. Tāpēc lidosim pavisam uz citu vietu.

Viņš pieskārās slēdzim. No galda centra iznira hologrammu projektors, un gaisā virs tā parādījās shēma.

Impērijas kuģu būvētava Bilbringi, ģenerālis nosauca shēmā attēloto vietu. Un es zinu, ko jūs visi pie sevis domājat: tā ir liela un labi apsargāta, ko tā virspavēlniecība iedomājas? Atbilde ir vienkārša: tā ir liela, tā ir labi apsargāta, un tā ir pēdējā vieta, kur Impērija gaida mūsu uzbrukumu.

Vēl vairāk ja gūsim panākumus, būsim stipri iedragājuši viņu kuģu būvniecību, piebilda Akbars. Kā ari devuši triecienu aizvien pieaugošajai ticībai dižadmirāļa nemaldīgumam.

Tas, protams, nozīmēja, ka Trouns ir spējīgs arī maldīties. Vedžs iedomājās, vai nevajadzētu pateikt to skaļi, bet tad nolēma klusēt. Gan jau tas visiem bija pašiem ienācis prātā.

Operācijai būs divas daļas, stāstīja tālāk Medins. Mēs noteikti negribam likt vilties Impērijas spēkiem, kas sagatavojuši mums slazdu pie Tengrinas, tāpēc pulkvedis Derlins būs atbildīgs par ilūzijas radīšanu, ka mēs patiešām gribam uzbrukt šai sistēmai. Kamēr viņš ar to nodarbosies, mēs abi ar admirāli Akbaru organizēsim īsto uzbrukumu Bilbringi. Vai ir kādi jautājumi?

Mirkli valdīja klusums. Tad roku pacēla Pašs.

Kas notiks, ja Impērija uzzinās, ka briest uzbrukums Bilbringi, bet palaidīs garām gatavošanos šķietamajam uzbrukumam Tengrinai?

Medins mazliet pasmaidīja.

Tad mēs patiesi būsim viņos vīlušies. Labi, kungi, mums jāorganizē uzbrukuma spēki. Ķersimies pie darba.

Guļamistaba bija tumša, silta un klusa. Aiz logiem skanēja apslāpēti pilsētas nakts trokšņi, bet telpā tik tikko varēja sadzirdēt aizmigušo zīdainīšu elpu. Ieklausīdamās šajās skaņās, ieelpodama sava mājokļa labi pazīstamās smaržas, Lea raudzījās griestos un nesaprata, kas viņu pamodinājis.

Vai jums kaut kas ir nepieciešams, lēdij Veidera? no tumšā kakta pie durvīm atskanēja nogrija klusā balss.

Nē, Mobvekhar, pateicos, Lea sacīja.

Viņa nebija sacēlusi ne mazāko troksnīti viņš acīmredzot bija pamanījis izmaiņas viņas elpošanas ritmā.

Man ļoti žēl, es negribēju jūs iztraucēt.

Jūs mani neiztraucējāt, nogrijs viņu nomierināja. Vai jums kaut kas dara raizes?

Nezinu, viņa teica.

Tagad Lea sāka atcerēties.

Man bija nē, patiesībā tas nebija sapnis. Drīzāk tāds apjautas uzplaiksnījums zemapziņā. Kā puzles gabaliņš, kas mēģina atrast savu īsto vietu.

Vai zināt, kas tas ir par gabaliņu?

Lea papurināja galvu.

Es pat nezinu, no kuras puzles.

Vai tas attiecās uz asteroīdu aplenkumu debesīs? jautāja Mobvekhars. Vai varbūt uz misiju, ko patlaban pilda jūsu dzīvesbiedrs un Veidera dēls?

īsti nezinu, Lea sacīja, tumsā saspringti saraukdama pieri.

Viņa atkārtoja atmiņas pastiprināšanas paņēmienu, ko viņai bija iemācījis Lūkass. Pusaizmirstie sapņu tēli pamazām sāka iezīmēties asāk…

Kaut ko teica Lūkass. Nē, kaut ko teica Mara. Lūkass kaut ko darīja. Viņi kaut kādā veidā saderēja kopā. Nezinu, kā tieši… bet zinu, ka tas ir svarīgi.

Tad jūs atbildi atradīsiet, stingri sacīja Mobvekhars. Jūs esat lēdija Veidera. Lorda Veidera

Mal'ary 'ush. Jūs sasniegsiet jebkuru mērķi, ko būsiet sev izvirzījusi.

Lea tumsā pasmaidīja. Tie nebija tikai vārdi. Mobvekhars un pārējie nogri ji tam patiešām ticēja.

Paldies, viņa teica, dziļi ievilkdama elpu un juzdama, ka atgūst pašpārliecību.

Jā, viņa sasniegs. Ja ne cita iemesla dēļ, tad kaut vai tāpēc, lai attaisnotu nogriju tautas uzticēšanos viņai.

Otrpus telpai Lea sajuta nemieru un izsalkumu tas nozīmēja, ka dvīņi drīz modīsies. Pastiepusi roku pāri gaismas zobenam, kas bija pa pusei pabāzts zem spilvena, viņa pievilka tuvāk savu tērpu. Lai kas bija šis svarīgais puzles gabaliņš, kas nejauši pavīdējis viņas apziņā, tas varēja pagaidīt līdz rītam.

20. nodala

Pēdējais izdzīvojušais dumpinieku kuģis izdarīja pseidokustību un nozuda hiperkosmosā, un pēc trīsdesmit četras stundas ilgušās kaujas Kančinas sektors beidzot piederēja viņiem.

Atsauciet flotilei kaujas stāvokli, kapteini, Trouns pavēlēja, stāvēdams pie skatulūkas, un viņa balsī bija saklausāms drūms apmierinājums. Nostādiet kuģus ierindā, un lai tie sagatavojas planētas bombardēšanai. Lieciet, lai kapteinis Herbids pārraida Ksafelas valdībai mūsu padošanās noteikumus.

Jā, ser, atsaucās Pelleons, nospiezdams attiecīgos taustiņus, lai nodotu šīs pavēles tālāk.

Trouns pagriezās pret viņu.

Un nosūtiet kuģiem vēl vienu vēsti, viņš piemetināja. -Labi pastrādāts!

Pelleons pasmaidīja. Jā, dižadmirālis patiesi prata vadīt savus ļaudis.

Jā, ser, viņš teica un pārraidīja nule dzirdēto.

Uz viņa pults iedegās gaisma nupat bija pienākusi kāda atšifrēta ziņa. Viņš atvēra to uz displeja, ātri izskatīja…

Ziņojums no Tengrinas? Trouns vaicāja, joprojām lūkodamies uz bezpalīdzīgo pasauli viņiem zem kājām.

Jā, ser, Pelleons pamāja ar galvu. Dumpinieki nosūtījuši uz sistēmu vēl divas fregates. Tālejošās darbības skeneri uzrādījuši, ka viņi pirms ieiešanas sistēmā atbrīvojušies no kaut kādas kravas, bet izlūkdienestam pagaidām nav izdevies to nedz atrast, nedz identificēt.

Lai viņi to pat necenšas darīt, sacīja Trouns. Mēs taču negribam, lai mūsu medījums tiktu aizbiedēts.

Pelleons palocīja galvu, kārtējo reizi apbrīnodams di/admirāļa spējas paredzēt savu pretinieku riclbu. Vel pirms divdesmit stundām kapteinis būtu bijis gatavs apzvērēt, ka dumpinieki nebūs tik pārdroši un nepiesaistīs kaujai tik lielus spēkus vienīgi tāpēc, lai dabūtu tās KGL. Acīmredzot viņi tomēr gatavojās to darīt.

Mēs saņemam ari ziņojumus par dumpinieku kuģiem, kas paklusām ielido teritorijā ap Tengrinu, viņš piebilda, atkal pārskatīdams ziņojumu. Kaujas kuģi, ātrās reaģēšanas kuģi, dažādi atbalsta lidaparāti viss spektrs.

Labi, noteica Trouns.

Bet žestā, ar kādu viņš sev aiz muguras salika kopā plaukstas, jautās kaut kāda izklaidība un bažas.

Uz Pelleona pults parādījās jauna ziņa: Ksefelas valdība pieņēmusi Herbida noteikumus.

Ziņojums no Nāves Galvas, admirāl, viņš sacīja. — Ksefela ir padevusies.

Kas ari bija sagaidāms, teica Trouns. Paziņojiet kapteinim Herbidam, ka viņš vadīs nolaišanos un karaspēka nogādāšanu uz šīs planētas. Jūs, kaptein, lieciet flotilei pārkārtoties aizsardzības pozīcijā un sagalabāt to, kamēr tiks izslēgtas planētas aizsardzības sistēmas.

Jā, ser.

Pelleons dižadmirālim aiz muguras sarauca pieri.

Vai kaut kas atgadījies, admirāl?

Nezinu, Trouns gausi sacīja. Es būšu savā personiskajā komandtelpā, kapteini. Ierodieties tur pēc stundas.

Viņš pagriezās un pagodināja Pelleonu ar saspringtu smaidu.

Iespējams, ka ap to laiku man jau būs atbilde uz šo jautājumu.

Gilespijs beidza lasit un pāri galdam pasniedza datorbloknotu Mazikam.

Tu nekad nebeidz mani pārsteigt, Kard, viņš teica balsī, kas bija pietiekami skaļa, lai pārskanētu vīna bāra trokšņus. Starp citu, kur tu to izraki?

Visapkārt, sacīja Kards, nenoteikti pamādams ar roku. Tepat vien.

Tas man neko neizsaka, žēlojās Gilespijs.

Nedomā ju, ka tam būtu bijis kaut kas jāizsaka, sausi piezīmēja Maziks, atdodams datorbloknotu Kardam. Piekritu, tas ir ļoti inteersanti. Jautājums ir vienīgi par to, vai mēs varam tam ticēt.

Informācija pati par sevi ir patiesa, teica Kards. Mana interpretācija, protams, ir apspriežama.

Maziks papurināja galvu.

Nezinu. Man tas izskatās pēc sasodīti izmisīga soļa.

Es nesauktu to par izmisīgu, Kards nepiekrita. Tā drīzāk varētu būt atgriešanās pie pārdrošās taktikas, ar ko Dumpinieku Savienība kādreiz bija tik slavena. Es personiski domāju, kā tāds solis bija jāsper jau sen viņi pārāk ilgi ļāvuši nostādīt sevi aizsardzības pozīcijā.

Tas nemaina faktu, ka neveiksmes gadījumā viņi zaudēs daudz kuģus, Maziks aizrādīja. Ja var ticēt šiem skaitļiem, iespējams, ka tiks pilnībā iznicinātas divu sektoru flotiles.

Taisnība, piekrita Kards. Bet, ja viņu plāns izdosies, tā būs liela uzvara pār Trounu un tikpat liels morālais pacēlums. Par pašām KGL nemaz nerunājot.

Jā, par tām KGL, iestarpināja Gilespijs. Kam tās viņiem vajadzīgas?

Domājams, ka tam ir kāds sakars ar iemeslu, kāpēc Karaskenta dažas pēdējās dienas ir slēgta civilajam transportam, sacīja Kards. Tas ir viss, ko es zinu.

Maziks atspiedās pret sēdekļa atzveltni un uzmeta Kardam vērtējošu skatienu.

Kāda mums daļa, kam viņiem tās vajadzīgas. Ko tu šajā sakarā ierosini darīt mums?

Kards paraustīja plecus.

Man šķiet, ka tās KGL Jaunajai Republikai ir ārkārtīgi nepieciešamas. Ja viņi ir gatavi par tām cīnīties, domāju, ka viņi vēl labprātāk maksātu, ja kāds viņiem piedāvātos tās pārdot.

Izklausās saprātīgi, piekrita Maziks. Ko tad tu gribi, lai mēs darām? lelavāmies Tengrinā pirms viņiem?

Ne gluži, Kards papurināja galvu. Es iedomājos, ka tajā bridi, kad visi būs aizņemti ar kauju pie Tengrinas, mēs varētu paņemt tās KGL no Bilbringi.

Maziks vairs nesmaidīja.

Tu joko.

Tā, nudien, nav slikta ideja, iestarpināja Gilespijs, lēnām skalinādams dzēriena paliekas savā glāzē. Mēs tur ielavāmies, pirms sākusies kauja, tad paķeram KGL un bēgam.

Pa ceļam tiekot galā ar pusi Impērijas flotiles? asi teica Maziks. Liecies mierā esmu redzējis, kāds viņiem tur ir arsenāls.

Šaubos, vai viņiem tur būs atstāts kaut kas vairāk par aizsardzībai visnepieciešamāko, savilcis uazaci, sacīja Kards. Ja nu vienīgi jūs visā nopietnībā pieļaujat domu, ka Trouns nebūs paredzējis un pienācīgi sagatavojies Jaunās Republikas uzbrukumam pie Tengrinas.

Tu spried loģiski, atzina Maziks. Viņi nevar pieļaut, ka Jaunā Republika gūst kādu uzvaru, vai ne?

Jo īpaši ne pie Tengrinas, Kards pamāja ar galvu. Tur ģenerālis Bels Ibliss viņus reiz pamatīgi sakāva.

Maziks nokremšļojās un atkal pievilka sev klāt datorbloknotu. Kards ļāva viņam izlasīt informāciju un analīzi vēlreiz, bet pats gaidot pārlaida nesteidzīgu skatienu vīna bāram. Netālu no galvenās ieejas pie viena no galdiņiem, cītīgi pūlēdamies izskatīties pēc iespējas neuzkrītošāki, sēdēja Eivzs un Gilespija palīgs Fons. Pretējā pusē, pie sētas durvīm, Mazika miesassardze Sada tēloja valšķīgu namamāti Dankinam un Torvam, un visu šo drošības pasākumu rutīnu novēroja vēl divi Gilespija vīri Rapapors un Ošejs. Palīgspēki sēdēja vēl pie trim galdiņiem, kas atradās dažādās vīna bāra vietās. Šoreiz neviens no viņiem negribēja riskēt, ja atkal notiku Impērijas iejaukšanās.

Tas nebūs viegli, Maziks beidzot brīdinoši teica. Trouns bija pārskaities par mūsu toreizējo uzbrukumu kuģu būvētavai. Iespējams, ka viņi jau paguvuši pārveidot visu drošības sistēmu.

Jo labāk, sacīja Kards. Viņi vēl nebūs atklājuši tās vājās vietas. Tu piedalies vai ne?

Maziks paraudzījās lejup uz datu karti.

Es varbūt piedalīšos, viņš norūca. Bet vienīgi tad, ja tu vari dabūt drošas ziņas par laiku, kad notiks tas uzbrukums pie Tengrinas. Es nevēlos, lai tajā bridi, kad ieradīsimies Bilbringi, Trouns būtu tuvāko simts gaismas gadu attālumā.

Tam nevajadzētu būt sarežģīti, teica Kards. Mēs pazīstam sistēmas, kur Jaunā Republika sakopo spēkus. Aizsūtīšu dažus no saviem ļaudīm, lai paslaistās tur apkārt un mēģina kaut ko noskaidrot.

Un, ja nu viņiem tas neizdosies?

Kards pasmaidīja.

Man šā vai tā jāliek, lai Gents ieraksta mūs viņu algu sarakstos, viņš uzsvērti sacīja. Kamēr Gents ir sistēmā, viņš var painteresēties arī par viņu kaujas plāniem.

Maziks brīdi raudzījās uz viņu platām acīm. Tad pēkšņi rievas no viņa pieres nozuda, un viņš iesmējās.

Vai zini, Kard, neesmu sastapis nevienu, kas tā prastu nodrošināties kā tu. Labi. Es piedalos.

Priecājos, ka būsi mans sabiedrotais, pamāja ar galvu Kards. Gilespij?

Es jau esmu redzējis Trouna klonus darbībā, Gilespijs viņam drūmi atgādināja. Par manu līdzdalību vari nešaubīties. Turklāt, ja mēs uzvarēsim, es varbūt dabūšu atpakaļ to zemi, ko Impērija man nolaupīja uz Ukio.

Aizlikšu Jaunajai Republikai par tevi labu vārdu, Kards apsolī ja. Tā. Es tagad ar Mežonīgo Kurdu lidošu uz Karaskentu. bet atstāšu šeit Eivzu, lai viņš pilda manu lomu uzbrukuma grupas veidošanā. Kad ieradīsieties, viņš jums iedos rīcības plānu.

Izklausās labi, sacīja Maziks, kad viņi visi piecēlās kājās. Zini, Kard, es tikai ceru, ka būšu klāt tajā dienā, kad Jaunā Republika tevi pieķers. Vai nu viņi iedos tev medaļu, vai gluži vienkārši nošaus -jebkurā gadījumā tā būs satriecoša izrāde.

Kards viņam uzsmaidīja.

Ceru, ka arī es pats tajā dienā būšu klāt, viņš teica. Veiksmīgu lidojumu, kungi. Tiksimies pie Bilbringi.

Tālu priekšā, izlidojis no zvaigžņu iznīcinātāja, uzliesmoja spoži zaļš turbolāzeru liegabala šāviņš. Tas traucās lejup, atsitās pret neredzamu enerģijas vairogu, parādījas atkal kādu gabalu tālāk, bet tagad lidoja uz augšu…

Apturiet, sacīja admirālis Dreisons.

Ieraksts sastinga, un tagad turbolāzera šāviņa izplūdušais uzliesmojums uz galvenā displeja izskatījās stūrains un diezgan mākslīgs.

Atvainojiet par šī attēla kvalitāti, teica Dreisons. pieiedams tuvāk. Makrobinokulāros ierakstus vairāk palielināt nav iespējams. Bet domāju, ka pat te jūs visi varat redzēt, kas notiek. Īstenībā zvaigžņu iznīcinātāja šāviņš nemaz neizlaužas cauri Ukio planētas aizsargvairogam. Tas, ko sākumā noturēja par to pašu šāviņu, patiesībā bija otrs šāviņš, ko raidīja no nomaskēta lidaparāta vairoga iekšpusē.

Lea raudzījās uz neskaidro attēlu. Viņai tas nebūt nelikās tik acīm redzami.

Vai esat par to pārliecināts? viņa jautāja.

Pilnīgi pārliecināts, teica Dreisons, norādīdams uz tukšumu starp šāviņa atsitiena vietu un tālāk turpinošos zaļo uguni. Mums ir pašu staru spektrāIā un enerģētiskā analīze, bet faktiski pietiekams pierādījums ir jau šī tukšā vieta vien. To aizņem otrā kuģa korpuss spriežot pēc izmēra, tas, visticamāk, ir vieglais kreiseris.

Viņš pārlaida skatienu visiem pie galda sēdošajiem.

Citiem vārdiem sakot, Impērijas jaunais superierocis nav nekas vairāk, kā tikai ārkārtīgi gudra krāpšana.

Lea atcerējās tikšanos ar admirāli Akbaru viņa apartamentos, kad uz viņu vēl krita aizdomas par nodevību.

Akbars kādreiz jau brīdināja mani un Henu, ka dižadmirālis atradīs iespēju, kā izmantot pret mums maskēšanās vairogu.

Nedomāju, ka atradīsiet kādu, kas tagad par to šaubīsies, pamāja ar galvu Dreisons. Lai būtu, kā būdams, tas darīs galu šim gambītam. Mēs brīdināsim visu planētu aizsardzības spēkus, un, ja Impērija mēģinās atkārtot šo triku vēlreiz, viņiem atliks vienīgi novirzīt masīvu artilērijas uguni pret to vietu, kur turbolāzeru šāviņi šķietami izlaužas cauri vairogam.

Krāpšana vai ne, bet tā tomēr bija ļoti iespaidīga izrāde, piezīmēja Bels Ibliss. Pozīcija un laiks bija nevainojami saskaņoti. Kā jūs domājat, Lea to izplānoja tas ārprātīgais džedijs, ar ko Lūkass mērojās spēkiem uz Jomārkas?

Domāju, ka par to nav nekādu šaubu, sacīja Lea, un viņai pārskrēja drebuļi. Tamlīdzīgu saskaņotību starp karaspēka vienībām mēs jau esam pieredzējuši arī Trouna iepriekšējās kampaņās. Un no Mārās mēs zinām, ka Cēbaots un Trouns darbojas kopā.

Pieminēt Maras vārdu tā bija kļūda. Pie galda sēdošie neomulīgi saknosījās, un apspriedes gaisotne kļuva manāmi vēsāka. Viņi visi bija dzirdējuši Leas apsvērumus par nepieciešamību ar vienpersonisku lēmumu atbrīvot Maru, un nevienam no viņiem tie nebija patikuši.

Bels Ibliss pirmais pārtrauca neveiklo klusumu.

No kā iegūts šis makrobinokulārais ieraksts, admirāl?

No tā kontrabandista, Talona Karda, teica Dreisons.

Viņš uzmeta Leai zīmīgu skatienu.

Vēl viens pie Jaunās Republikas nepiederošais, kurš ieradās šeit, piedāvādams vērtīgu informāciju, no kuras mēs galu galā neko neieguvām.

Leai bija spuras gaisā.

Tas nav taisnīgi, viņa iebilda. Tā nebija Karda vaina, ka mēs zaudējām Kntiinas flotili.

Lea paskatījās uz padomnieku Feiliju, kas klusēdams sēdēja pie galda, nožēlodams grēkus pa botanu modei. Ja viņš tik neprātīgi nebūtu tiecies pēc varas…

Lea pievērsās atkal Dreisonam.

Tā nebija neviena vaina, viņa klusi piemetināja, atbrīvodamās no pēdējām nepatikas paliekām pret Feiliju un ļaudama tām aizplūst.

Apzinādamies savu neveiksmi, botans jau tā bija kā paralizēts. Lea nedrīkstēja pieļaut, ka ar viņu to pašu izdara senaizmirstas dusmas.

Bels Ibliss nokremšļojās.

Manuprāt, Lea cenšas mums pateikt, ka bez Karda palīdzības mēs būtu varējuši zaudēt daudz vairāk, nekā tikai Katliņus flotili vien. Lai ko jūs domātu par kontrabandistiem kopumā un Kardu atsevišķi, mēs esam viņam pateicību parādā.

Interesanti, ka to sakāt jūs, ģenerāli, Dreisons sausi teica. Šķiet, ka pats Kards domā tāpat. Par šo ierakstu un dažām mazāk svarīgām izlūkdienestam nepieciešamajām ziņām viņš varējis diezgan bagātīgi izmantot īpašo Jaunās Republikas kredīta līniju.

Viņš atkal paskatījās uz Leu.

Līniju, ko, acīmredzot, nodibinājis padomnieces Orgenas Solo brālis.

Komandieris Sesfans, Akbara pārstāvis Padomē, pagrieza savas prāvās mona kalamarieša acis pret Leu.

Džedijs Debesbraucējs devis atļauju izmaksāt naudu kontrabandistam? viņš teica, un viņa čērkstošā balss skanēja pārsteigti.

Jā, apstiprināja Dreisons. Pilnīgi bez jebkādas saskaņošanas ar varas iestādēm, protams. Mēs nekavējoties šo līniju slēgsim.

Neko tamlīdzīgu jūs nedarīsiet, no galda gala atskanēja Monas Motmas klusā balss. Vai nu Kards oficiāli ir mūsu pusē, vai nav, viņš nepārprotami vēlas mums palīdzēt. Tāpēc viņu ir vērts atbalstīt.

Bet viņš ir kontrabandists, iebilda Sesfans.

Tāds bija arī Hens, Lea viņam atgādināja. Un ari Lendo Kelrisiens. Viņi abi kļuva par ģenerāļiem.

Pēc tam, kad pievienojās mums, atcirta Sesfans. Kards tādu vēlēšanos nav izrādījis.

Tam nav nozīmes, sacīja Mona Motma.

Viņas balss joprojām bija klusa, bet tajā varēja

saklausīt tēraudcietu gribu.

Mums nepieciešami visi sabiedrotie. Oficiālie un neoficiālie.

Ja vien viņš negatavo mums slazdu, draudīgi teica Dreisons. Iekaros mūsu uzticību ar tādiem pienesumiem kā šis makrobinokulārais ieraksts un vēlāk varēs iebarot mums dezinformāciju. Un pa to laiku iedzīvosies bagātībā uz mūsu rēķina.

Mums gluži vienkārši jābūt drošiem, ka varēsim atklāt jebkuru iespējamo divkosību, Mona Motma viņam sacīja. Bet es nedomāju, ka notiks kaut kas tamlīdzīgs. Lūkass Debesbraucējs ir džedijs… un viņš tam vīram nepārprotami uzticas. Lai būtu, kā būdams, tagad mums jākoncentrē uzmanība uz tām mūsu likteņa daļām, kas atrodas mūsu pašu rokās. Admirāli Dreison, vai jums ir jaunākais ziņojums par Bilbringi operāciju?

Jā, Dreisons pamāja ar galvu, paņemdams datu karti.

Viņš to ielika datorspraugā, un, kamēr admirālis to darīja, Lea sev blakus izdzirda vāju rācijas signālu. Vintera noņēma ierīci no savas vidusjostas un klusi atsaucās. Atbildi Lea nesaklausīja, bet viņa juta, ka Vinteras apziņa pēkšņi saraujas.

Nepatikšanas? Lea čukstus vaicāja.

Vai jūs neļautu man turpināt? mazliet par skaļu teica Dreisons.

Lea atkal pievērsās viņam, juzdama, ka pietvīkst, bet Vintera atgrūda krēslu un devās uz durvīm. Dreisons pavadīja viņu ar niknu skatienu, acīmredzot nospriezdams, ka nav vērts atgādināt likumu no šīs telpas apspriedes vidū parasti neviens ārā iet nedrīkst. Vintera pieskārās durvīm, tās atslīdēja vaļā, un kāda agrāk neredzēta persona iespieda viņai rokā datu karti. Durvis atkal aizslīdēja ciet…

Un tā? bargi noprasīja Dreisons. Jādomā, ka tas ir kaut kas tāds, kas nevarēja gaidīt?

Esmu pārliecināta, ka tas būtu varējis pagaidīt, vēsi atteica Vintera un, uzmetusi Dreisonam apvaldošu skatienu, atgriezās savā vietā un apsēdās.

Tas ir jums, Jūsu Augstība, viņa sacīja, sniegdama Leai datu karti. Planētas Veilendas koordinātes.

Klātesošie pārsteigumā saviļņojās. Lea paņēma karti.

Tas nu gan ir ātri noticis, ar aizdomām balsī teica Dreisons. Man bija radies iespaids, ka šo vietu būs daudz grūtāk atrast.

Lea paraustīja plecus, pūlēdamās apspiest nemieru, ko tobrīd juta pati. Arī viņa bija domājusi tāpat kā Dreisons.

Acīmredzot tas bijis vieglāk izdarāms.

Parādiet to mums, sacīja Mona Motma.

Lea ieslidināja datu karti datorspraugā un nospieda taustiņu, lai uz ekrāna parādītos attēls. Uz galvenā displeja tagad bija redzama sektora karte, līdzās vairākām zvaigznēm mirguļoja pazīstami nosaukumi. Centrā, vārdā nenosauktu zvaigžņu ielenkumā, sarkani iedegās viena no sistēmām. Kartes apakšmalā bija īss planētas svarīgāko datu saraksts un dažas rindiņas teksta.

Tātad tā ir Imperatora slepenā glabātuve, nočukstēja Bels lbliss un, noliecies uz priekšu, pētīja karti. Es vienmēr brīnījos, kur viņš slēpj visus tos interesantos priekšmetus, kas tik noslēpumaini pazuda no oficiālajām noliktavām un glabātavām.

Ja šī patiešām ir tā vieta… nomurmināja Dreisons.

Pieņemu, ka šī informācija nākusi no kapteiņa Solo, skatīdamās uz Vinteru, teica Mona Motma.

Vintera ar atbildi vilcinājās.

Patiesību sakot, tā nav nākusi tieši no viņa, viņa sacīja.

Lea sarauca pieri.

Ko tu ar to gribi teikt nav tieši no viņa? Vai tā saņemta no Lūkasa?

Vinteras vaigā noraustījās kāds muskulis.

Varu pateikt tikai to, ka avots ir uzticams.

Uz īsu brīdi iestājās klusums visi pārdomāja dzirdēto.

Uzticams, atkārtoja Mona Motma.

Jā, pamāja ar galvu Vintera.

Mona Motma paskatījās uz Leu.

Šī Padome nav radusi, ka no tās tiek noslēpta kāda informācija, viņa sacīja. Es gribu zināt, no kurienes nākušas šīs koordinātes.

Man ļoti žēl, Vintera klusi teica. Tas nav mans noslēpums, un es nedrīkstu to izpaust.

Kā noslēpums tad tas ir?

Ari to es nedrīkstu jums teikt.

Monas Motmas seja satumsa.

Tam nav nozīmes, iestarpināja Bels Ibilss, pirms viņa paguva kaut ko sacīt. Tas nav jānoskaidro tūlīt pat. Vai nu šī planēta ir īstais klonēšanas centrs, vai nav, mēs, vienalga, neko nevaram darīt, iekams nav beigusies Bilbringi operācija. Jau tā pārāk daudzi reģioni un sistēmas ir atstātas bez aizsardzības.

Jo īpaši, ja nezinām, vai tā patiešām ir īstā vieta, piemetināja Dreisons. Tikpat labi tas var būt Impērijas izliktais slazds.

Tas nav slazds, neatlaidās Lea. Mara vairs nestrādā Impērijas labā.

To mums sakāt jūs…

Tam joprojām nav nekādas nozīmes, Bels Ibliss pārtrauca admirāli, un viņa senatora balss pacēlās pāri šai vārdu pārmaiņai. Paskatieties uz kartes apakšmalu, Lea… tur sacīts, ka visas pazīmes liecina viņu nolaišanās nav pamanīta. Vai jūs tiešām gribat apdraudēt šo pārsteiguma priekšrocību, nosūtot turp vēl vienu kuģi?

Lea juta, ka viņai sažņaudzas vēders. Par nelaimi, viņam bija taisnība.

Tad varbūt vajadzētu atlikt uz vēlāku laiku uzbrukumu Bilbringi, ierosināja Feilijs.

Lea pagriezās un paskatījās uz viņu, neskaidri juzdama, ka to dara arī visi pārējie. Tā patiesībā bija pirmā reize, kad botans runāja Padomē pēc tam, kad viņa centieni pēc varas bija apkaunojoši sabrukuši pie Kutuniis flotiles.

Baidos, ka par to nevar būt ne runas, padomniek Feilij, sacīja Mona Motma. Ja neskaita visus sagatavošanās darbus, kas tādā gadījumā izrādītos veltīgi, mums ir galēji nepieciešams atbrīvoties no tiem nomaskētajiem asteroīdiem, kas karājas virs mūsu galvām.

Kāpēc? skarbi vaicāja Feilijs, un spalvas uz viņa kakla un pleciem saviļņojās. Vairogs mūs aizsargā. Mums ir krājumi vairākiem mēnešiem. Mūsu sakari ar pārējām Jaunās Republikas teritorijām nav traucēti. Vai galvenais dzinulis nav bailes izskatīties vājiem un bezpalīdzīgiem?

Tas, kā mēs izskatāmies un kā mūs uztver. Jaunajai Republikai ir ļoti svarīgi, Mona Motma viņam atgādināja. Un pamatoti. Impērija valda ar spēku un draudiem, mūs satur kopā iedvesma un uzticēšanās saviem vadoņiem. Par mums nedrīkst rasties iespaids, ka mēs te sēžam, sarāvušies bailēs par savām dzīvībām.

Tas ir svarīgāk par mūsu paštēlu un to, kā mūs uztver pārējie, uzstāja Feilijs, un spalvas pieplaka viņam pie skausta. Botanu tauta pazina Imperatoru zināja, kādas ir viņa vēlmes, zināja to labāk nekā visi citi, kas nebija Imperatora sabiedrotie vai kalpotāji. Tajā glabātavā ir mantas, kas nekad vairs nedrīkst ieraudzīt dienas gaismu. Ieroči un ierīces, ko Trouns kādu dienu atradīs un izmantos pret mums, ja mēs neliegsim viņam šo iespēju.

Un mēs viņam to liegsim, Mona Motma mierināja Feiliju. Un drīz. Bet tikai pēc tam, kad būsim izpostījuši Bilbringi kuģu būvētavu un ieguvuši KGL.

Un kas būs ar kapteini Solo un padomnieces Orgenas Solo brāli?

Mona Motma saknieba lūpas. Lea redzēja, ka viņai ir nepatīkami atstāt šos ļaudis likteņa varā, kaut to diktē stingra militārā loģika.

Vienīgais, ko šobrīd varam darīt viņu labā, ir turpināt mūsu plānu īstenošanu, viņa klusi teica. Piesaistīt dižadmirāļa Trouna uzmanību mūsu šķietamajam uzbrukumam pie Tengrinas.

Mona Motma paraudzījās uz Dreisonu.

Ko mēs grasījāmies apspriest, admirāl?

Dreisons atkal piegāja pie displeja.

Sāksim ar sagatavošanās darbu pašreizējā stāvokļa novērtējumu, viņš sacīja, un uz ekrāna parādījās atbilstošais attēls.

Lea iesāņus palūkojās uz Feiliju. Botana seja un kažoka viļņošanās vēl aizvien liecināja par stipru satraukumu. Kas kalnā paslēpts, ka viņš tik ļoti baidās no tā nokļūšanas Trouna rokās, Lea prātoja.

Varbūt bija labāk, ka viņa to nezina.

Pelleons iegāja Trouna personiskās komandtelpas nespodri apgaismotajā priekštelpā, un viņa acis šaudījās apkārt. Kaut kur te bija paslēpies Ruhs, lai izspēlētu ar viņu savu kārtējo nogriju jociņu. Viņš paspēra vienu soli uz galvenās telpas pusi, tad vēl vienu…

Sajutis gaisa pūsmas pieskārienu skaustam, Pelleons apcirtās, pacēlis rokas pusaizmirstā pašaizsardzības žestā.

Tur neviena nebija. Viņš vēlreiz paskatījās apkārt, meklēdams vietu, kur varētu būt paslēpies nogrijs…

Kapteini Pelleon, viņam aiz muguras atskanēja pazīstamā, kaķa ņaudēšanai līdzīgā balss.

Viņš atkal apcirtās. Un atkal tur neviena nebija, bet, kamēr viņš ar acīm iztaustīja sienas, meklēdams neesošo slēptuvi. Ruhs parādījās viņam no aizmugures.

Jūs gaida, teica nogrijs, norādīdams ar garo slepkavas dunci uz galvenajām durvīm.

Pelleons uzmeta viņam niknu skatienu. Viņš pie sevis draudīgi nosolījās kādreiz pārliecināt Trounu, ka Impērijas dižadmirālim nav vajadzīgs tāds miesassargs uzpūtīgs citplanētietis. Un kad tas notiks, viņš ar prieku pats personiski nogalinās Ruhu.

Pateicos, Pelleons norūca un gāja iekšā.

Viņš bija gaidījis, ka komandtelpa būs pilna ar Trouna parasto eklektisko citplanētiešu mākslas priekšmetu kolekciju, un nebija kļūdījies. Bija tikai viena neliela atšķirība: pat Pelleons ar savu netrenēto aci redzēja, ka šoreiz pārstāvēti divi ļoti atšķirīgi mākslas stili. Paraugi bija sarindoti pie divām pretējām sienām, bet telpas centru piepildīja liela Tengrinas sistēmas taktiskā hologramma.

Nāciet iekšā, kapteini, sēdēdams aiz displeju dubullloka, Trouns uzsauca Pelleonam, kad viņš apstājās uz sliekšņa. Kādi ir jaunumi no Tengrinas?

Dumpinieki joprojām koncentrē tur karaspēku, kas ieņem uzbrukuma pozīciju, Pelleons stāstīja, un, gar skulptūrām un taktisko hologrammu līkumodams, tuvojās Trouna komandiera sēdeklim. Labprātīgi lien iekšā mūsu slazdā.

Cik laipni no viņu puses.

Trouns ar žestu norādīja pa labi.

Kalamariešu māksla, viņš sacīja. Ko jūs par to domājat?

Pienācis pie displeju dubultloka, Pelleons uzmeta ašu skatienu mākslas priekšmetiem. Tie izskatījās tikpat atbaidoši un primitīvi kā paši moni kalamarieši.

Ļoti interesanti, viņš skaļi teica.

Vai ne, piekrita Trouns. Jo īpaši šie divi mākslas darbi tos radījis pats admirālis Akbars.

Pelleons nopētīja norādītās skulptūras.

Nezināju, ka Akbars interesējas par mākslu.

Viņa interese ir pavisam niecīga, Trouns paskaidroja. Šie darbi radīti jau pirms laba laika, kad viņš vēl nebija pievienojies dumpiniekiem. Tomēr tie sniedz noderīgu ieskatu par viņa raksturu. Tāpat kā šie.

To piebildis, Trouns norādīja pa kreisi.

Mākslas darbs, ko reiz personiski izvēlējies mūsu pretinieks korelietis.

Pelleons apskatīja skulptūras ar jaunu interesi. Tātad šos mākslas darbus senators Bels Ibliss bija izvēlējies pats personiski?

No kurienes tie nāk? No viņa kādreizējā kabineta Impērijas Senātā?

Šie te jā, teica Trouns, norādīdams uz tuvāko grupu. Bet šie ir no viņa mājām, šie no personiskā kuģa. Izlūkdienests šos ierakstus atrada vairāk vai mazāk nejauši, starp datu kartēm, kas nokļuva pie mums pēc uzbrukuma Obroa. Tātad dumpinieki turpina līst iekšā mūsu slazdā, vai ne?

Jā, ser, atbildēja Pelleons, priecādamies, ka var atgriezties pie kaut kā saprotama. Esam saņēmuši vēl divus ziņojumus, ka viņu atbalsta kuģi ieņem kau jas pozīcijas uz Dreukizas sistēmas robežas.

Bet viņi to nedara uzkrītoši.

Pelleons sarauca pieri.

Kā, lūdzu?

Es gribēju sacīt, ka sagatavošanās darbi tiek veikti lielā slepenībā, Trouns dziļdomīgi teica. Paklusām atsauc izlūkkuģus un atbalsta kuģus no citu uzdevumu veikšanas, pārvieto un pārgrupē sektoru flotiles, lai izbrīvētu lielākos kuģus un tamlīdzīgi. Nekā uzkrītoša. Impērijas izlūkdienestam krietni jānopūlas, lai izveidotu kopainu par notiekošo.

Viņš pavērās augšup uz Pelleonu, un viņa kvēlojošās, sarkanās acis krēslainajā telpā iemirdzējās.

Gandrīz šķiet, ka Tengrina patiešām būtu viņu patiesais mērķis.

Pelleons raudzījās viņā platām acīm.

Vai jūs apgalvojat, ka tas tā nav?

Pilnīgi pareizi, kapteini, sacīja Trouns, vērodams mākslas darbus.

Pelleons paskatījās uz Tengrinas hologrammu. Izlūkdienests bija noteicis, ka ticamības pakāpe ir deviņdesmit četri procenti.

Bet, ja viņi nedomā dot triecienu Tengrinai… kur tad?

Pēdējā vietā, kur mēs kaut ko tādu sagaidām, teica Trouns un, pastiepis roku, pieskārās slēdzim uz komandpults.

Tengrinas sistēma nozuda, un tās vietā stājās…

Pelleons juta, ka viņam atkaras žoklis.

Bilbringi?

Viņš atkal pievērsa skatienu savam pavēlniekam.

Ser, tas ir…

Vājprāts?

Trouns savilka uz augšu vienu zilimelno uzaci.

Protams, ka tas ir vājprāts. Tādu cilvēku un citplanētiešu vājprāts, kas grūtās cīņās pārliecinājušies, ka nevar stāties man tieši pretim. Un tā nu viņi mēģina izmantot pret mani manis paša taktikas iemaņas un gudrību. Viņi izliekas, ka lien iekšā manā slazdā, paļaudamies uz to, ka es ievērošu, kādā slepenībā notiek gatavošanās un noturēšu to par viņu patiesajiem nodomiem. Un, kamēr es slīgšu pašapmierinātībā par savu aso uztveri…

Viņš ar žestu norādīja uz Bilbringi hologrammu.

… viņi gatavos savu patieso uzbrukumu.

Pelleons paraudzījās uz Bela Iblisa vecajiem mākslas darbiem.

Mums vajadzētu sagaidīt apstiprinājumu, iekams atvelkam spēkus no Tengrinas, admirāl, viņš piesardzīgi ieminējās. Mēs varam pastiprināt izlūkdienesta darbību Bilbringi reģionā. Vai varbūt apstiprinājumu mums var sniegt avots Delta.

Par nelaimi, avots Delta ir ticis apklusināts, sacīja Trouns. Bet mums apstiprinājums nav vajadzīgs. Šis ir Dumpinieku plāns, un mēs neriskēsim to izjaukt, pastiprinot izlūkdienesta klātbūtni. Viņi uzskata, ka ir mani piekrāpuši. Mūsu galvenais uzdevums ir gādāt, lai viņi turpina tam ticēt.

Viņš drūmi pasmaidīja.

Galu galā, kapteini, nav nekādas atšķirības, vai mēs sagraujam viņus pie Tengrinas vai pie Bilbringi. Tas galīgi neko nemaina.

21. nodaļa

Greizā, spirālveidīgā pāksts šūpojās pusotra metra attālumā no Maras, it kā mudinot viņu notriekt to pie zemes. Viņa draudīgi skatījās uz pāksti, turēdama Debesbraucēja gaismas zobenu neparastā, bet ērtā tvērienā ar abām rokām. Viņa jau divas reizes nebija pākstij trāpījusi un nevēlējās, lai tas notiktu trešo reizi.

Nesteidzini to, Debesbraucējs viņu brīdināja. Koncentrējies un ļauj, lai Spēks ieplūst tevi. Centies paredzēt pāksts kustību.

Viņam viegli runāt, Mara īgni nodomāja. Galu galā, viņš bija tas, kurš noteica pāksts kustības. Pāksts pievirzījās vēl milimetru tuvāk, atkal mudinot Māru…

Un tad pēkšņi viņa nolēma, ka šī spēle viņai ir apnikusi. Iedarbodamās ar Spēku, viņa pati satvēra pāksti. Uz mirkli nonākusi nekustīgā stāvoklī, pāksts paguva vēl pēdējo reizi notrīsēt, pirms Mara pastiepa uz priekšu gaismas zobenu un trāpīja pākstij pašā viduci.

Lūk, viņa teica, izslēgdama ieroci. Esmu to izdarījusi.

Viņa sagaidīja, ka Debesbraucējs dusmosies. Marai par diezgan lielu pārsteigumu viņš nemaz nedusmojās.

Labi, Lūkass uzmundrinoši sacīja. Ļoti labi. Grūti sadalīt uzmanību starp divām atsevišķām darbībām garīgo un fizisko. Un tu labi tiki ar to galā.

Pateicos, viņa nomurmināja, pasviezdama gaismas zobenu uz krūmu pusi.

Tas apmeta gaisā slaidu loku un, atgriezies atpakaļ, nokļuva tieši Debesbraucēja izstieptajā rokā.

Nu, vai esam beiguši? viņa piemetināja.

Debesbraucējs paskatījās pāri plecam. Solo un

Kelrisiens bija noliekušies pār galma robotu, kas bija beidzis sūdzēties par Veilendas zemi, augu un dzīvnieku valsti un tagad sūkstījās par to, ko akmeņainais cels nodarījis viņa kājām. Debesbraucēja astromehāniskais robots mīņājās turpat līdzās un, antenu izstiepis, raidīja savu parasto uzmundrinošo skaņu repertuāru. Pāris soļus tālāk vūkijs rakņājās pa vienu no viņu saiņiem, iespējams, meklēdams kādu darba rīku.

Domāju, ka mums pietiks laika vēl dažiem vingrinājumiem, nolēma Debesbraucējs, pagriezdamies atpakaļ pret Maru. Tava tehnika ir ļoti interesanta Obivans man neko nemācīja par gaismas zobena asmeņa gala izmantošanu.

Imperatora filozofija bija jāizmanto viss, kas ir pieejams, teica Mara.

Tas mani nepārsteidz, atturīgi sacīja Debesbraucējs.

Viņš pacēla gaismas zobenu.

Pamēģināsim kaut ko citu. Paņem no manis zobenu.

Iedarbodamās caur Spēku, Mara to izrāva no viņa vaļīgā tvēriena, pie sevis prātodama, ko viņš darītu, ja viņa kādreiz pamēģinātu zobenu pirms atņemšanas ieslēgt. Mara nebija pārliecināta, ka varētu iedarboties uz kaut ko tik mazu kā zobena slēdzis, bet to būtu vērts pamēģināt kaut vai lai redzētu, kā viņš atraujas no degošā asmens.

Un, ja kādā no šīm nodarbībām viņai nejauši gadītos Debesbraucēju nogalināt…

TU NOGALINĀSI LŪKASU DEBESBRAUCĒJU.

Viņa satvēra zobena spalu ciešāk. Vēl ne, viņa balsij stingri teica. Viņš man joprojām ir vajadzīgs.

Labi, Mara norūca. Ko darīsim tālāk?

Viņš nepaguva atbildēt. Lūkasam aiz muguras pēkšņi sāka uzbudināti spiegt astromehāniskais robots.

Kas noticis? iesaucās Solo, jau izrāvis no maksts spridzekļšāvēju.

Viņš teica, ka nupat pamanījis tur, malā, kaut ko izpētīšanas vērtu, pārtulkoja galma robots, ar žestu norādīdams pa kreisi. Tas vīnstīgu puduris, man šķiet, tā viņš saka. Kaut es varu arī kļūdīties tic bojājumi, ko nodarījusi skābe…

Nāc, Cūbij, paskatīsimies, kas tur ir, Solo viņu pārtrauca, pieceldamies kājās un sākdams iet uz strautmalas nogāzes pusi.

Debesbraucējs uztvēra Maras skatienu.

Iesim mēs arī, viņš sacīja un sekoja Cūbekam un Solo.

Pārāk tālu viņiem nebija jāiet. Aiz pirmās koku rindas viņi ieraudzīja vīnstīgu puduri, ko skatieniem bija noslēpis kāds krūms. Tāds pats puduris kā tie, ko viņiem dažās pēdējās dienās laiku pa laikam nācās nocirst.

Tikai šo puduri kāds jau bija nocirtis. Nocirtis un tad nocēlis nost no ceļa kā samudžinātu virvju kaudzi.

Domāju, ka tas dara galu strīdam, vai mums šajā ceļā kāds palīdz vai ne, teica Kelrisiens, pētīdams vienu no nocirstajām stīgām.

Šķiet, ka tev ir taisnība, sacīja Solo. Neviens plēsoņa nebūtu tās šādā veidā nolicis malā.

Vūkijs kaut ko klusi noducināja un parāva krūmu, kas bija aizsedzis vīnstīgas. Marai par pārsteigumu, viņam bez mazākās piepūles izdevās pacelt to no zemes.

Un plēsoņas arī nebūtu rūpējušies par savu pūliņu nomaskēšanu, noteica Kelrisiens, kad vūkijs apgrieza krūmu otrādi. Izskatās, ka tas nogriezts ar nazi. Tāpat kā vīnstīgas.

Ar to pašu nazi, ar ko bija nogalināts vakar atrastais plēsoņputns, Solo drūmi piekrita. Lūkas? Vai mums uzradušies ceļabiedri?

Esmu sajutis dažus iedzimtos, sacīja Debesbraucējs. Bet viņi dodas prom, nepienākuši mums pārāk tuvu klāt.

Viņš paraudzījās atpakaļ uz galma robotu, kas viņus nepacietīgi gaidīja, gulēdams strauta gultnē.

Tu domā, ka tam varētu būt kāds sakars ar robotiem?

Solo pavīpsnāja.

Tu domā tā kā uz Endoras, kur tie plānprātiņi evoki iedomājās, ka Trīpio ir dievs?

Kaut kas tamlīdzīgs varētu būt, pamāja Lūkass. Viņi bija pienākuši pietiekami tuvu, lai dzirdētu Trīpio vai Aitū balsis.

Iespējams.

Solo pavērās apkārt.

Kad viņi parasti ierodas?

Galvenokārt ap saules rietu, teica Debesbraucējs. Vismaz tā bijis līdz šim.

Nākamreiz, kad viņi ieradīsies, dari to zināmu man, sacīja Solo, iebāzdams spridzekļšāvēju atpakaļ makstī un iedams pa nogāzi uz leju. Pienācis laiks ar viņiem mazliet patērzēt. Pasteigsimies, mums jādodas uz priekšu.

Aizvien vairāk sabiezēja tumsa, un nometnē jau gandrīz visi bija devušies pie miera, kad viņš tos sajuta.

Hen? Lūkass klusi pasauca. Viņi ir šeit.

Hens palocīja galvu un, izvilkdams spridzekļ šāvēju, papliķēja Lendo pa muguru.

Cik daudz viņu ir?

Lūkass koncentrējās, sadalīdams vispārējo sajūtu pa atsevišķām sastāvdaļām.

Šķiet, ka pieci vai seši, viņi tuvojas no tās puses.

Viņš norādīja uz sāniem.

Vai tu runā tikai par pirmo grupu? jautāja Mara.

Pirmā grupu? Lūkass sarauca pieri, koncentrēdamies vēlreiz. Viņai bija taisnība: pirmajai grupai sekoja otra.

Jā, es runāju tikai par pirmo grupu, viņš apstiprināja. Otrajā grupā… es arī uztveru piecus vai sešus. Neesmu pārliecināts, bet tie no otras grupas varētu piederēt pie citas rases nekā pirmās grupas locekļi.

Hens paskatījās uz Lendo.

Ko tu par to domā?

Man tas nepatīk, sacīja Lendo, nemierīgi taustīdams savu spridzekļšāvēju. Mara, ka šo rasu pārstāvji parasti saprotas ar cilvēkiem?

Ne pārāk labi, viņa atbildēja. Kad biju šeit, notika savstarpēja tirgošanās un tamlīdzīgi, bet dzirdēju arī nostāstus par ilgiem trīspusējiem kariem starp iedzimtajiem un cilvēkiem, kas bija šeit ieradušies kā kolonisti.

Cūbeka norūca minējumu: varbūt citpalnētieši ieradušies, lai pievienotos Impērijas spēkiem, kas meklē viņus.

Tā ir interesanta doma, teica Hens. Vai tu kaut ko sajūti, Lūkas?

Lūkass saspringa, bet tas neko nedeva.

Man ļoti žēl, viņš sacīja. Visapkārt ir vesels lērums izjūtu, bet man nav nekāda pamatojuma, lai varētu noteikt to raksturu.

Viņi ir apstājušies, teica Mara, no koncentrēšanās saspringtu seju. Abas grupas.

Hens saviebās.

Domāju, ka istais bridis pienācis. Lendo, Mara jūs palieciet šeit un sargājiet nometni. Lūkas, Čūbij, iesim un sameklēsim viņus.

Viņi uzkāpa augšā pa akmeņaino nogāzi un iegāja mežā, kustēdamies tik klusi, cik vien tas bija iespējams, spraucoties starp krūmiem un ejot pa kritušām lapām.

Viņi jau zina, ka mēs nākam? Hens pāri plecam nomurmināja.

Lūkass saasināja jutekļus caur Spēku.

Nevaru pateikt, viņš sacīja. Bet neliekas, ka viņi nāktu tuvāk.

Čūbeka kaut ko norūca, bet Lūkass to lāgā nesadzirdēja.

Varētu būt, teica Hens. Tomēr būtu varen muļķīgi noturēt kara padomi tik tuvu mērķim.

Un tad Lūkass priekšā un pa kreisi uztvēra kādu kustību aiz resna koka stumbra.

Uzmanieties! viņš brīdināja.

Noskanēja snnp-hiss viņš bija ieslēdzis gaismas zobenu. Asmens zaļi baltajā gaismā varēja saskatīt nelielu stāvu cieši piegulošā tērpā ar kapuci, kas tik tikko paguva paslēpties aiz koka stumbra, kurā Hena ātri raidītais šāviens izsita prāvu robu. Sekundi vēlāk tam sekoja Čūbekas bultmeša bulta tā izsita robu stumbra otrajos sānos. Dūmu un drumslu mākonī atkal pazibēja mazais stāvs tā kā izvēlētais aizsegs strauji samazinājās, tas skrēja pie cita, resnāka koka. Kad Hens pacēla spridzekļšāvēju, lai nomērķētu uz bēgli, gaisu pāršķēla savādi treļļi, it kā vienlaikus būtu iedziedājies ducis nepazīstamu putnu…

Un Cūbeka ar rēcienu, kurā sapratne un atpazīšana bija sajaukusies ar atvieglojumu, uzsita ar bultmeti pa Hena spridzekļšāvēju. Šāviens aizlidoja tālu garām mērķim.

Cūbij …! iebrēcās Hens.

Viņš rīkojās pareizi, Lūkass viņu pārtrauca.

Piepeši arī viņš bija visu sapratis.

Tu apstājies!

Šī pavēle nebija vajadzīga. Neskaidri saskatāmais stāvs jau bija pārstājis skriet, tas neaizsargāts stāvēja klajumā, un kapuce aizsedza tā seju no vājās gaismas, ko izstaroja Lūkasa zobens.

Lūkass paspēra soli tam tuvāk.

Esmu Lūkass Debesbraucējs, viņš oficiāli stādījās priekšā. Leas Orgenas Solo brālis, lorda Darta Veidera dēls. Kas esi tu?

Esmu Ekhrikhors no Bakhtoru klana, atbildēja šņirkstoša nogrija balss. Es sveicu tevi, Veidera dēls.

Laukums mežā, uz kuru viņus aizveda Ekhrikhors, bija turpat netālu kādus divdesmit metrus uz priekšu, ejot pa to pašu vektoru, pa kādu viņus bija sācis vest Lūkass. Tur patiešām bija citplanētieši divu dažādu rasu pārstāvji, pa pieci no katras rases un tie stāvēja pie resna, krituša koka stumbra. Tā tuvākajā galā bija nostājušies vēl divi nogriji tādos pašos maskēšanās tērpos ar kapucēm, pēdējās tiem bija atmestas uz muguras. Uz stumbra bija nostiprināts neliels gaismeklis, tā nespodrajā gaismā Hens saskatīja vēl dažus tuvāk stāvošos citplanētiešus.

Tas, ko viņš ieraudzīja, nebija diez cik uzmundrinoši. Grupa, kas stāvēja pa labi, augumā bija galvas tiesu garāka par nogrijiem un varbūt galvas tiesu mazāka par Henu. Klāti ar nelīdzenām plātnēm, tie izskatījās pēc staigājošiem akmeņu krāvumiem. Grupa, kas stāvēja pa kreisi, bija gandrīz Cūbekas augumā, katram no tiem bija četras rokas un zilgana, kristāliski mirdzoša āda, kas atgādināja Henam to brūngano radījumu, kas viņu ierašanās pirmajā dienā uzbruka Trīpio un ko viņiem nācās nošaut.

Draudzīga kompānija, viņš pačukstēja Lūkasam, kad viņu pulciņš iznāca no koku audzes klajumā.

Tie ir mineirši un psedani, teica Ekhrikhors. Viņi meklēja iespēju jums uzbrukt.

Un tu viņus atvairīji? jautāja Lūkass.

Viņi gribēja uzbrukt, nogrijs atkārtoja. Mēs nevarējām to pieļaut.

Izgājuši klajumā, viņi apstājās. Citplanētieši sāka čaboši sarunāties, un šīs skaņas neizklausījās īpaši draudzīgas.

Man ir tāda sajūta, ka par mūsu ierašanos te diez ko nepriecājas, sacī ja Hens. Lūkas?

Viņš manīja, ka blakus stāvošais Lūkass papurina galvu.

Es joprojām nevaru uztvert neko būtisku, viņš teica. Ko tas viss nozīmē, Ekhrikhor?

Viņi izrādīja vēlēšanos runāt ar mums, nogrijs paskaidroja. Varbūt tāpēc, lai varētu izlemt sākt ar jums kauju vai ne.

Hens uzmeta citplanētiešiem ašu, vērtējošu skatienu. Šķita, ka viņiem visiem ir naži, un bija redzami arī pāris loki, bet nekādus bīstamākus ieročus nemanīja.

Ja viņi grib mums uzbrukt, viņiem būs nepieciešama vesela armija, viņš sacīja.

Mēs vispār negribam ar viņiem cīnīties, ja varam no tā izvairīties, Henam mazliet pārmetoši teica Lūkass. Kā tu domā ar viņiem sarunāties?

Tolaik, kad zem kalna tika būvēta glabātuve, viens no viņiem nedaudz apguva Impērijas pamatvalodu, atbildēja Ekhrikhors, norādīdams uz mineiršu, kas stāvēja tuvāk gaismeklim. Viņš mēģinās tulkot.

Varbūt mēs to varētu izdarīt labāk.

Saraucis uzacis, Lūkass paskatījās uz Henu.

Kā tu domā?

Ir vērts pamēģināt, piekrita Hens, izņemdams rāciju.

Trīpio bija laiks pierādīt, ka viņu nav velti paņēmuši līdzi,

Lendo?

Esmu šeit, acumirklī atsaucās Lendo balss. Atradāt citplanētiešus?

Jā, mēs viņus atradām, teica Hens. Mūs gaidīja ari pāris pārsteigumi. Liec, lai Mara atved šurp Tripio ja viņa ies tādā pašā virzienā, kā aizgājām mēs, uzskries mums taisni virsū.

Sapratu, sacīja Lendo. Kas jādara man?

Nedomāju, ka šī kompānija sagādās mums kaut kādas nepatikšanas, teica Hens, vēlreiz uzmezdams vērtējošu skatienu citplanētiešiem. Jūs abi ar Artā varat tikpat labi palikt uz vietas un pieskatīt nometni. Ak, jā ja pamani maza auguma puišus maskēšanās tērpos un ar daudziem zobiem, nešauj. Viņi ir mūsu pusē.

Priecājos, atturīgi sacīja Lendo. Vai ir vēl kaut kas?

Hens paskatījās uz citplanētiešiem tie visi lūkojās uz viņu.

Jā sakrusto pirkstus. Mēs esam tuvu tam, lai iegūtu sabiedrotos. Pretējā gadījumā mūsu turpmākais ceļojums nebūs diez cik patīkams.

Skaidrs. Mara un Trīpio ir jau ceļā. Lai jums veicas.

Paldies.

Izslēdzis rāciju, Hens atlika to atpakaļ vidusjostā.

Viņi nāk, viņš Lūkasam teica.

Viņiem nevajag sargāt jūsu nometni, sacīja Ekhrikhors. Nogriji to aizsargās.

Būs jau labi, teica Hens. Te tāpat ir pārāk daudz tautas.

Viņš uzlūkoja Ekhrikhoru.

Tātad man bija taisnība. Mums sekoja.

Jā, noliekdams galvu, apstiprināja Ekhrikhors. Un par šo maldināšanu izlūdzos jūsu piedošanu, lēdijas Veideras laulātais draugs. Es un pārējie nogriji uzskatījām, ka tā ir diezgan necienīga rīcība, bet Kekhmaims no Eikhmiru klana vēlējās, lai mūsu klātbūtne tiktu nojums noslēpta.

Kāpēc?

Ekhrikhors atkal palocīja galvu.

Kekhmaims no Eikhmiru klana lēdijas Veideras apartamentos juta, ka jūs esat mums naidīgi noskaņots, viņš teica. Viņš uzskatīja, ka jūs labprāt nevēlēsieties, lai jūs pavada nogriju apsardze.

Hens paraudzījās uz Lūkasu un redzēja, ka puisim lāgā neizdodas noslēpt smaidu.

Kad nākamreiz sastapsiet Kckhmaimu, pasakiet viņam, ka es jau kopš daudziem gadiem vairs neatsakos no bezmaksas palīdzības, Hens Ekhrikhoram teica. Bet, ja runājam par naidīgumu jūs varētu atmest to Jēdijas Veideras laulāto draugu". Sauciet mani par Henu vai par Solo. Vai par kapteini. Vai jebkurā citā vārdā.

Varbūt par Henu no Solo klana, pačukstēja Lūkass.

Ekhrikhors atplauka.

Tas ir labi, viņš sacīja. Mēs izlūdzamies jūsu piedošanu, Hen no Solo klana.

Hens paskatījās uz Lūkasu.

Domāju, ka viņi tevi ir pieņēmuši, teica Lūkass, atkal apspiezdams smaidu.

Jā, sacīja Hens. Lielais paldies.

Zināma saikne ar kādu kopienu nekad nenāk par ļaunu, Lūkass aizrādīja. Atceries Endoru.

To es nekad neaizmirsīšu, norūca Hens, juzdams, ka viņam noraustās lūpas.

Protams, tie mazie pūpēdīši bija devuši būtisku ieguldījumu izšķirošajā kaujā ar otro Nāves Zvaigzni.

Bet bija jāatzīst, ka, ļaujot padarīt sevi par evoku cilts locekli, viņš bija piedzīvojis visdīvaināko procedūru savā mūžā.

Evoki tomēr bija uzveikuši Impērijas karaspēku tikai ar savu skaitlisko pārsvaru vien. Turpretim nogriji…

Cik daudz jūsējo te atrodas? viņš jautāja Ekhrikhoram.

Šeit ir astoņi, nogrijs atbildēja. Ceļojuma laikā divi gāja jums pa priekšu, divi no muguras, un vēl divi bija gan kreisajā, gan labajā pusē.

Hens pamāja ar galvu, īgni apjautis, ka pats pret savu gribu jūt pret šiem radījumiem cieņu. Šie astoņi citplanētieši nemanāmi atvairīja no viņiem plēsoņas un iedzimtos. Gan dienu, gan nakti. Un atrada vēl ari laiku, lai atbrīvotu viņu ceļu no tādiem traucēkļiem kā plēsoņputni un vīnstīgu čūskas.

Viņš palūkojās le jup uz Ekhrikhoru. Nē, tagad viņam nebūt vairs nelikās muļķīgi, ka nogriji ir pieņēmuši viņu par savējo.

Kaut kur viņiem aiz muguras atskanēja pazīstamais šļūcošais troksnis. Hens pagriezās, un pēc mirkļa ieraudzīja tikpat pazīstamo Trīpio zeltaino stāvu. Robotam aiz muguras un pussoli sāņus gāja Mara ar spridzekļšāvēju rokā.

Jaunais kungs Lūkas, Trīpio pasauca, un viņa balsī, kā parasti, sajaucās atvieglojums, satraukums un klīrība.

Esmu šeit, Trīpio, atsaucās Lūkass. Kā tu domā, vai varēsi mums pārtulkot, ko viņi sacīs?

Darīšu visu, kas manos spēkos, robots atbildēja. Kā jūs zināt, es tekoši pārvaldu vairāk nekā sešus miljonus sazināšanās…

Redzu, ka esat atraduši iedzimtos, Mara viņu pārtrauca, ātri nopētīdama grupu pie kritušā koka stumbra.

Mara un Trīpio bija iznākuši klajumā. Viņas skatienu piesaistīja Ekhrikhors…

Un nelielu pārsteigumu ari, viņa piemetināja, neuzkrītoši pavērsdama spridzekļšāvēju pret nogriju.

Viss kārtībā viņš ir mūsu draugs, Lūkass viņu nomierināja, pastiepdams roku pret spridzekļšāvēju-

Nedomāju vis, Mara atteica, neļaudama viņam satvert ieroci. Viņi ir nogriji. Viņi darbojas Trouna labā.

Mēs viņam vairs nekalpojam, Ekhrikhors viņai sacīja.

Tā ir taisnība, Mara, teica Lūkass.

Varbūt, sacīja Mara.

Viņa joprojām tam īsti neticēja, bet vismaz viņas spridzekļ šāvējs vairs nebija nomērķēts uz Ekhrikhoru.

Klajuma otrā malā mineiršs, kas stāvēja tuvāk stumbram, izņēma no plecus somas kaut ko, kas izskatījās pēc izbalināta plēsoņputna izbāzeņa. Kaut ko nedzirdami pateicis, viņš nolika to sev priekšā blakus gaismeklim.

Kas tas ir? vaicāja Hens. Launags?

To sauc satna-chakka, sacīja Ekhrikhors. Tā ir miera ķīla uz laiku, kamēr noritēs šī sanāksme. Viņi ir gatavi sākt. Jūs, robot Trīpio, nāciet man līdzi.

Protams, teica Trīpio, un neizklausījās, ka viss notiekošais viņu īpaši sajūsminātu. Jaunais kungs Lūkas…?

Es nākšu tev līdzi, Lūkass viņu mierināja. Hen, Cūbij, jūs palieciet šeit.

Neiebilstu, sacīja Hens.

Lūkass un nogrijs devās pie kritušā koka, viņiem klaji negribīgi sekoja Trīpio. Galvenais mineiršs pacēla divas augšējās rokas virs galvas, to plaukstas bija pavērstas uz iekšpusi.

Bidaesi charaa, viņš teica, un viņa balss skanēja pārsteidzoši melodiski. Lyaaunu baaraemaa dukhnu phaeri.

Viņš pasludina svešinieku ierašanos, precīzi pārtulkoja Trīpio. Jāpieņem, ka tas attiecas uz mums. Viņš tomēr pauž bailes, ka mēs atkal atnesīsim viņa tautai briesmas un raizes.

Henam blakus stāvošais Cūbeka norūca sarkastisku piezīmi.

Jā, izsmalcināta valoda un diplomātija viņiem ir diezgan svešas lietas, piekrita Hens.

Mēs nesam jūsu tautai cerību, sacīja galvenais nogrijs. Ja ļausiet mums šķērsot jūsu teritoriju, mēs atbrīvosim jūs no Impēri jas kundzības.

Trīpio tulkoja, un, pēc Hena domām, pat melodiskā mineiršu valoda viņa izpildījumā skanēja klīrīgi. Viens no grubuļainajiem psedaniem izdarīja ar roku cirtienam līdzīgu žestu un pateica kaut ko, kas izklausījās pēc vārga, tāla, no līdzskaņiem sastāvoša kliedziena.

Viņš sacīja, ka psedanu tautai ir laba atmiņa, tulkoja Trīpio. Acīmredzot, sūtņi te ieradušies arī agrāk, bet nekad nekas nav mainījies.

Laipni lūgti dzīves īstenībā, Hens nomurmināja.

Lūkass pāri plecam paskatījās uz viņu.

Palūdz, lai viņš paskaidro tuvāk, Trīpio, Lūkass teica robotam.

Trīpio paklausīja, klusi iekliegdamies psedanu valodā un tad pārtulkodams lūgumu arī mineiršu valodā gluži vienkārši tāpēc, lai parādītu, ka var to izdarīt. Psedana atbilde ilga vairākas minūtes, un līdz tam laikam, kad viņš beidza, Henam bija sākušas sāpēt ausis.

Tā, noteica Tripio, atmeta galvu un ieņēma profesora pozu, kas Henu allaž tā kaitināja. Tika minēti dažādi sīkumi bet tos es patlaban neminēšu.

Pēdējo frāzi robots pasteidzās piebilst, laikam gan uztvēris nogrija skatienu.

Pirmie iebrucēji šeit bijuši cilvēki, kas ieradās kā kolonisti. Viņi atņēma iedzimtajiem daļu tiem piederošās zemes un apstājās tikai tad, kad viņu zibens loki un metāla putni tā, protams, ir psedanu terminoloģija vairs nedarbojās tik labi kā agrāk. Daudz vēlāk ieradās Impērija, kas, kā mēs zinām, uzsāka celtniecību aizliegtajā kalnā. Viņi paverdzināja daudzus iedzimtos, liekot tiem piedalīties projekta īstenošanā, un daudzus citus padzina no viņu zemēm. Kad celtnieki bija prom, ieradās kāds, kas sauca sevi par Sargu, un viņš ari valdīja pār vietējām tautām. Visbeidzot ieradās kāds, kas dēvēja sevi par džediju skolotāju, un kaujā, kas iededza debesīs spožu gaismu, sakāva Sargu. Kādu laiku iedzimtie domājuši, ka varbūt ir atbrīvoti, bet džediju skolotājs sapulcinājis cilvēkus un vietējās tautas un licis viņiem dzīvot kopā aizliegtā kalna ēnā. Beidzot šeit atkal atgriezusies Impērija.

Trīpio atkal atlieca galvu.

Kā redzat, jaunais kungs Lūkas, mēs viņiem esam tikai pēdējie garajā iebrucēju virknē.

Ar to vienīgo atšķirību, ka mēs neesam iebrucēji, sacīja Lūkass. Mēs esam ieradušies, lai atbrīvotu viņus no Impērijas kundzības.

Es to saprotu, jaunais kungs Lūkas…

Zinu, ka tu saproti, Lūkass robotu pārtrauca. Pasaki to viņiem.

Ak. Jā. Protams.

Viņš sāka tulkot.

Ja gribi zināt manas domas, man neliekas, ka viņiem būtu klājies pārāk slikti, Hens pačukstēja Cūbekam. Dažām tautām Impērija atņēma visu planētu.

Primitīvām tautām vienmēr ir tāda reakcija uz svešiniekiem, teica Mara. Un parasti viņiem ir arī ļoti laba atmiņa.

Jā. Iespējams. Vai tev šķiet, ka tas viņu pieminētais džediju skolotājs varētu būt tavs draudziņš Cēbaots?

Kurš gan cits? Mara drūmi sacīja. Šī būs tā vieta, kur viņu atrada Trouns.

Hens juta, ka viņam saspringst vēdera muskuļi.

Tu domā, ka viņš arī šobrīd ir šeit?

Es neko nejūtu, Mara lēnām noteica. Bet tas nenozīmē, ka viņš nevar atgriezties.

Atkal runāja galvenais mineiršs. Hens ļāva skatienam klejot pa meža klajumu. Vai kaut kur bija noslēpušies vēl citi mineirši un psedani, kas vēroja, kā norit lielās pārrunas? Lūkass par papildspēkiem neko nebija teicis, bet viņi būtu traki, ja to ciltsbrāļi nebūtu tepat tuvumā.

Ja nu vienīgi par tiem jau ir parūpējušies Ekhrikhora puiši. Ja pārrunās ar vietējiem vienoties neizdosies, labi vien būs, ja viņus pavadīs nogriji.

Mineiršs savu runu bija beidzis.

Man ļoti žēl, jaunais kungs Lūkas, atvainojās Trīpio. Viņi saka neesot nekāda iemesla uzskatīt, ka mēs esam savādāki, nekā visi tie, par ko viņi jau mums stāstīja.

Es saprotu viņu bailes, pamāja ar galvu Lūkass. Pavaicā viņiem, kā mēs varam pierādīt, ka mums ir labi nolūki.

Trīpio sāka tulkot, un, kamēr viņš to darīja, vūkijs ar savu cieto elkoni piebikstīja Henarn pie pleca.

Kas ir? jautāja Hens.

Cūbeka pamāja ar galvu pa kreisi, viņš jau bija pacēlis bultmeti un nomērķējis. Hens ar skatienu sekoja viņa kustībai…

Oho.

Kas tur ir? noprasīja Mara.

Hens atvēra muti, bet vairs nebija laika viņai atbildēt. Čūskveidīgais plēsoņa, ko Cūbeka bija pamanījis lienam starp koka zariem, apstājās un saritinājās, gatavodamies lēkt virsū pārrunu grupai.

Uzmanieties! Hens asi iekliedzās, paceldams spridzekļšāvēju.

Čūbeka bija ātrāks. Noskanēja vūkiju medību rēciens, un viņš izšāva bultmeša bulta pārķēla plēsoņu gandrīz uz pusēm. Tas nokrita no zara, čaboši atsitās pret sausajām lapām un palika nekustīgi guļam.

Pie kritušā koka stumbra stāvošā mineiršu grupa atieza zobus.

Uzmanies, Čūbij, Hens brīdināja, tagad mērķēdams uz citplanētiešiem.

Iespējams, ka tā bija kļūda, Mara saspringti teica. Pamiera konferences laikā nav pieņemts šaut.

Nav arī pieņemts ļaut, lai konferences dalībnieki tiktu apēsti, atcirta Hens.

Reaģēja ari mineiršiem blakus stāvošie psedani tie sāka drebēt, un Hens cerēja, ka Ekhrikhora puiši kontrolē situāciju tuvākajā apkārtnē.

Trīpio pasaki viņiem.

Protams, kapteini Solo, atsaucās Trīpio, un viņa balss bi ja tikpat nervoza kā Hena iekšējā jušana. Mulunsiiur…

Galvenais mineiršs viņu pārtrauca, izdarīdams cērtošu kustību ar divām kreisajām rokām.

Tu! viņš ievervelējās ciešamā pamatvalodā, ar visām četrām rokām norādīdams uz Henu. Viņam ir zibens loks?

Hens caur pieri lūkojās uz citplanētieti. Protams, ka Čūbekam bija ierocis tāpat kā viņiem visiem. Viņš paskatījās uz vūkiju… un pēkšņi saprata.

Jā, Hens mineiršam atbildēja. Viņš ir mūsu draugs. Mēs neturam vergus, kā to dara Impērija.

Trīpio sāka tulkot, bet mineiršs, rokas vicinādams, jau runāja ar saviem draugiem.

Labs gājiens, nomurmināja Mara. Nebiju par to iedomājusies. Bet tev ir taisnība pēdējie vūkiji, ko viņi šeit redzējuši, bija Impērijas vergi.

Hens palocīja galvu.

Cerēsim, ka tas kaut ko mainīs.

Pārrunas turpinājās vēl dažas minūtes, galvenokārt starp mineiršiem un psedaniem. Trīpio kādu brīdi centās turēt viņiem līdzi, bet drīz vien jaudāja pārtulkot tikai galveno. Mineirši acīmredzot bija sākuši domāt, ka viņiem radusies izdevība, pirmkārt, tikt vaļā no Impērijas kundzības un tad atbrīvoties arī no džediju skolotāja. Psedani ienīda Impēriju tikpat stipri kā mineirši, bet doma, ka jāstājas pretim Cēbaotam, darīja viņus tramīgus.

Mēs nelūdzam, lai jūs cīnītos kopā ar mums, Lūkass viņiem sacīja, kad viņam beidzot izdevās atkal piesaistīt klātesošo uzmanību sev. Tā būs mūsu cīņa, un mēs paši tiksim ar to galā. Lūdzam tikai atļauju ceļot pa jūsu teritoriju līdz aizliegtajam kalnam un solījumu, ka nenodosiet mūs Impērijai.

Trīpio veica dubulttulkojumu, un Hens sagatavojās vēl vienam strīdam. Bet tas nenotika. Galvenais mineiršs atkal pacēla augšējās rokas un ar apakšējām rokām paņēma balināto plēsoņputnu un sniedza to Lūkasam.

Man šķiet, ka viņš piedāvā jums drošību, jaunais kungs Lūkas, Trīpio pakalpīgi teica. Lai gan es varu arī kļūdīties viņu dialekts saglabājies salīdzinoši neskarts, bet žesti un kustības bieži vien…

Pasaki viņam paldies, sacīja Lūkass un, pieņemdams plēsoņputnu, palocīja galvu. Pasaki viņam, ka mēs pieņemam viņu viesmīlību. Un ka viņiem nebūs jānožēlo, ka ir mums palīdzējuši.

Ģenerāli Kovel? pavadoņkuģa pilota kabīnē no rācijas atskanēja militāri precīza balss. Pēc dažām minūtēm būsim sasnieguši planētas virsmu.

Sapratu, teica Kovels.

Viņš izslēdza rāciju un pagriezās pret otru pavadoņkuģa pasažieri.

Mēs esam gandrīz klāt, ģenerālis sacīja.

Jā, es dzirdēju, teica Cēbaots, un viņa balsī bija saklausāms uzjautrinājums.

Tas atbalsojās arī Kovela smadzenēs.

Sakiet man, ģenerāli Kovel, vai esam sava ceļojuma sākumā vai beigās?

Sākumā, protams, Kovels viņam atbildēja. Ceļojumam, ko esam uzsākuši, nav beigu.

Un kā būs ar dižadmirāli Trounu?

Kovels juta, ka piere viņam savelkas krunkās. Nekad agrāk viņš šādu jautājumu nebija dzirdējis, vismaz ne izteiktu tieši tādā veidā. Bet, kamēr ģenerālis vilcinājās, nomierinoša atbilde pati no sevis ienāca viņam prātā. Tagad tā notika ar visām atbildēm.

Tas ir sākums dižadmirāļa Trouna galam, viņš sacīja.

Cēbaots klusi iesmējās, un viņa uzjautrinājums tīksmi saviļņoja Kovela prātu. Kovels nodomāja, ka vajadzētu pajautāt, kas tur tik smieklīgs, bet vieglāk un daudz patīkamāk bija gluži vienkārši sēdēt un priecāties par Cēbaota smiekliem. Turklāt viņš ļoti labi zināja, ka tieši tas jau arī bi ja smieklīgi-

Jūs to zināt, vai ne, piekrita Cēbaots, purinādams galvu. Ak, ģenerāl, ģenerāl. Kāda likteņa ironija, vai ne? No paša sākumā kopš tās pirmās tikšanās manā pilsētā dižadmirālis Trouns bija tik tuvu atminējumam. Un tomēr pat tagad viņš ir tikpat tālu no sapratnes, kā bija toreiz.

Vai runa ir par varu, skolotāj Cēbaot? vaicāja Kovels.

Tas bija pazīstams temats, un savu tekstu viņš būtu atcerējies arī bez priekšā teikšanas, kas skanēja smadzenēs.

Tā tas patiešām ir, ģenerāli Kovel, nopietni sacīja Cēbaots. Es jau pašā sākumā viņam teicu, ka patieso varu nedod tālu pasauļu iekarošana. Vai kaujas un karš un uzvaras pār dumpiniekiem, kas nekad nav paša acīm skatīti.

Viņš pasmaidīja, un Kovelam šķita, ka Cēbaota acis spoži iedegas.

Nē, ģenerāli Kovel, viņš klusi teica. Šī šī ir patiesā vara. Turēt otra dzīvi savā plaukstā. Noteikt ceļus, pa kuriem viņš staigās, viņa domas un jūtas. Valdīt pār viņa dzīvi un noteikt brīdi, kad viņam jāmirst.

Cēbaots lēnām un teatrāli pacēla roku ar augšup pavērstu plaukstu.

Dot pavēles viņa dvēselei.

To nebija sapratis pat Imperators, Kovels viņam atgādināja.

KoveLa prāts atkal tīksmi saviļņojās. Bija tik iepriecinoši redzēt, kā skolotājs izbauda savu spēli.

Pat Imperators ne, Cēbaots apstiprināja, un viņa skatiens un domas aizklīda tālumā. Viņš, tāpat kā dižadmirālis Trouns, saskatīja varu tikai tik tālu, cik tālu tā sniedzās ārpus viņa paša. Un tas viņu iznīcināja, kā es to būtu varējis viņam pareģot. Ja viņš patiešām būtu komandējis Veideru…

Viņš papurināja galvu.

Daudzējādā ziņā Imperators bija muļķis. Bet varbūt tas bija viņa liktenis būt tādam un ne citādākam. Varbūt tā bi ja izplatījuma griba, ka tas jāsaprot man un vienīgi man. Jo tikai man vienīgajam ir spēks un griba šo varu saņemt. Kā pirmajam… bet ne kā pēdējam.

Kovels pamāja ar galvu, ar grūtībām norīdams siekalas, jo rīkle bija izkaltusi. Nebija patīkami, kad Cēbaots atstāja viņu šādā stāvoklī, pat uz neilgu laiku. Jo īpaši, ja šim stāvoklim nāca līdzi tā savādā vientulība…

Bet skolotājs to, protams, zināja.

Vai mana vientulība sagādā jums sāpes, ģenerāli Kovel? viņš vaicāja, sasildīdams Kovela prātu ar vēl vienu smaidu. Jā, protams, ka jums tas sāp. Bet esiet pacietīgs. Pienāks laiks, kad mūsu būs daudz. Un tad mēs vairs nekad nebūsim vientuļi. Vērojiet.

Viņš sajuta kādu tālu apziņu, kā tas ar viņu tagad notika bieži šīs sajūtas nāca pie viņa, izfiltrētas caur skolotāja nevainojamo prātu.

Jūs redzat, ka man bija taisnība, Cēbaots teica, sasprindzinādams jutekļus, lai izpētītu šo apziņu. Viņi ir šeit. Gan Debesbraucējs, gan Džeida.

Viņš uzsmaidīja Kovelam.

Viņi būs pirmie. Ģenerāli Kovel pirmie no mūsu daudzajiem. Jo viņi nāks pie manis, un, kad būšu viņiem parādījis patieso varu, viņi sapratīs un pievienosies mums.

Viņa acis atkal aizklida tālumā.

Domāju, ka Džeida būs pirmā, viņš dziļdomīgi piebilda. Debesbraucējs jau vienreiz tika pretojies, un pretosies atkal, bet atslēga, kas atdarīs man viņa dvēseli, gaida mani tajā kalnā tur, lejā. Bet Džeida ir pavisam kas cits. Esmu redzējis viņu savās meditācijās esmu redzējis, kā viņa nāk pie manis un nometas ceļos pie manām kājām. Viņa būs mana, un Debesbraucējs viņai sekos. Tādā vai citādā veidā.

Viņš atkal pasmaidīja. Kovels atbildēja uz viņa smaidu, ģenerāli iepriecināja paša skolotāja prieks un doma par citiem, kas nāks un sasildīs viņa prātu.

Un tad, bez mazākā brīdinājuma, viss pēkšņi kļuva tumšs. Tā nebija vientulība, tas nebija nekas jau agrāk piedzīvots. Bet tāds kā tukšums…

Atkal un atkal ģenerālis juta, kā viņa galvu kāds aiz zoda nesaudzīgi ceļ uz augšu. Cēbaots it kā bija šeit un cieši raudzījās viņam acīs.

Ģenerāli Kovel! dārdēja skolotāja balss.

Un arī šie dārdi bija savādi. Kovels tos dzirdēja, bet patiesībā to nemaz nebija. Nebija tā, kā vajadzētu būt.

Vai jūs mani dzirdat?

Es jūs dzirdu, sacīja Kovels.

Ari viņa paša balss skanēja savādi. Viņš skatījās garām Cēbaota sejai uz interesanto līniju rakstu pavadoņkuģa korpusa priekšgalā.

Viņš juta, ka viņu kāds purina.

Skatieties uz mani! Cēbaots pavēlēja.

Kovels paklausīja. Tas arī bija dīvaini, jo viņš varēja skolotāju redzēt, kaut patiesībā viņa šeit nebija.

Vai jūs aizvien vēl esat šeit?

Skolotāja seja mainījās. Tajā kaut kas parādījās vai to sauca par smaidu?

Jā, ģenerāl, es esmu šeit, teica tāla balss. Es vairs nepieskaros jūsu prātam, bet joprojām esmu jūsu pavēlnieks. Jūs turpināsiet man pakļausit.

Paklausīt. Savāds jēdziens, nodomāja Kovels. Tas nenozīmēja gluži vienkārši darīt to, kas ir dabisks.

Paklausīt?

Jūs darīsiet to, ko es jums likšu, sacīja Cēbaots. Es teikšu, kas jums jārunā, un jūs atkārtosiet katru vārdu.

Labi, teica Kovels. Ja es tā darīšu, vai jūs atgriezīsieties?

Es atgriezīšos, skolotājs apsolīja. Par spīti dižadmirāia Trouna nodevībai. Jūsu paklausība ja darīsiet to, ko es jums likšu ļaus mums abiem uzveikt viņa nodevību. Un tad mēs vairs nekad nešķirsimies.

Tukšuma vairs nebūs?

Nē. Bet tikai tad, ja darīsiet, ko likšu.

Mazliet vēlāk uzradās kāds cits vīrs. Skolotājs visu laiku palika viņam līdzās, un viņš teica visus vārdus, ko skolotājs viņam lika teikt. Viņi visi kopā kaut kur aizgāja, un tad tas vīrs devās prom, un skolotājs ari.

Viņš platām acīm raudzījās uz vietu, kur tie viņu bija atstājuši, ar acīm sekoja līniju rakstiem un ieklausījās tukšumā ap sevi. Galu galā viņš aizmiga.

Tālumā atskanēja dīvains putna kliedziens, un acumirklī apklusa kukaiņu sīkšana, un zvēri sastinga uz vietas. Bet tūlītējas briesmas acīmredzot nedraudēja, un pēc kādas minūtes nakts skaņas un rosība atjaunojās. Atspiedusies ērtāk pret pašas izvēlēto koka stumbru, Mara atslābināja sāpošos muguras muskuļus un vēlējās, kaut tas viss jau būtu beidzies.

Jums nav nekādas vajadzības palikt nomodā, viņai pie pleca sacīja klusa nogrija balss. Mēs jūs sargāsim.

Pateicos, Mara īsi atteica. Ja neiebilstat, es tomēr darīšu savu darbu.

Nogrijs mirkli klusēja.

Jūs mums joprojām neuzticaties, vai ne?

Patiesību sakot, viņa par to nemaz nebija domājusi.

Debesbraucējs jums uzticas, Mara sacīja. Vai jums ar to nepietiek?

Mēs netiecamies pēc atzinības, nogrijs viņai teica. Tikai pēc izdevības atmaksāt savu parādu.

Viņa paraustīja plecus. Viņi bija sargājuši nometni, bija sekmējuši allaž sarežģīto pirmo saskarsmi ar mineiršiem un psedaniem, un tagad viņi atkal sargāja nometni.

Ja uzskatāt to par parādu Jaunajai Republikai, es teiktu, ka jūs to ļoti labi atmaksājat, Mara atzina. Beidzot sapratāt, ka Trouns un Impērija padarījuši jūs par saviem ķīlniekiem?

Kaut kas klusi noklikšķēja, it kā adatzobi sasistos kopā.

Jūs to zināt?

Es dzirdēju baumas, sacīja Mara, sapratusi, cik bīstamam tematam pieskārusies, kaut īpaši viņu tas nesatrauca. Patiesībā tas tika stāstīts vairāk kā joks. Nezināju, cik daudz tajās runās ir patiesības.

Droši vien tās visas bija patiesas, nogrijs mierīgi teica. Jā. Varu iedomāties, kā mūsu paverdzinātāji uzjautrinās par mūsu dzīvi un nāvi. Mēs viņus pārliecināsim, ka nekā smieklīga tur nav.

Tās nebija nedz trakas dusmas, nedz fanātisks naids. Vienīgi ledaina apņēmība. Bet nekas nevarēja būt bīstamāks par to.

Kā jūs grasāties to izdarīt? viņa jautāja.

Kad pienāks īstais brīdis, nogriji sacelsies pret saviem apspiedējiem. Gan Impērijas pasaulēs, gan uz kuģiem. Un piecas grupas ieradīsies šeit.

Mara sarauca pieri.

Jūs zināt par Veilendu?

Nezinājām, kamēr nebijāt mūs šurp atveduši, nogrijs atbildēja. Bet tagad mēs zinām. Planētas koordinātes esam nosūtījuši tiem, kas gaida Karaskentā. Tagad viņi to jau būs pavēstījuši citiem.

Mara pavīpsnāja.

Jūs gan ļoti paļaujaties uz mums, vai ne?

Mūsu misijas papildina viena otru, nogrijs viņu nomierināja, bet viņa šņirkstošā ņaudēšana skanēja drūmāk. Jūs esat sev izvirzījuši uzdevumu iznīcināt klonu ražotni. Mēs nešaubāmies, ka ar Veidera dēla palīdzību jūs gūsiet panākumus. Mēs, nogriji, esam izvēlējušies uzdevumu iznīcināt visu, kas uz Veilendas atgādina par Imperatora klātbūtni.

Varbūt viņi to gribēja iznīcināt ari visās citās vietās. Mara pārdomāja šo ideju, brīnīdamās, ka tā viņu nedz sadusmo, nedz skumdina. Varbūt viņa gluži vienkārši bija nogurusi.

Izklausās pēc varenas ieceres, skaļi viņa teica. Kas ir tas Veidera dēls, kojās gaidāt ierodamies mums talkā?

Mirkli valdīja klusums.

Veidera dēls jau ir kopā ar jums, apmulsis sacīja nogrijs. Jūs kalpojat viņam, tāpat kā mēs.

Mara tumsā uzlūkoja viņu platām acīm… un piepeši viņai likās, ka sirds krūtis sastingst.

Jūs domājat… Debesbraucējs?

Jūs to nezinājāt?

Mara novērsās, raudzīdamās uz guļošo augumu, kas atradās ne tālāk kā inetru no viņas kājām, un viņu pārņēma baiss sastingums. Gluži negaidot, pēdējais izvairīgais puzles gabaliņš pēc visiem šiem gadiem beidzot bija nostājies savā vietā. Imperators negribēja, lai Mara nogalina Debesbraucēju viņa paša dēļ. Tai vajadzēja kļūt par pēdējo atriebību viņa tēvam.

TU NOGAL1NASI LUKASU DEBESBRAUCEJU.

Un dažās sekundēs viss, kam Mara bija ticējusi viņas naids, misija, visa viņas dzīve no kaut kā noteikta pārvērtās par pilnīgu jucekli.

TU NOGALINĀSI LŪKASU DEBESBRAUCEJU.

TU NOGALINĀSI LŪKASU DEBESBRAUCEJU.

TU NOGALINĀSI LŪKASU DEBESBRAUCEJU.

Nē, viņa caur sakostiem zobiem nomurmināja. Tā nebūs. Es to izlemšu. Tas būs mans lēmums.

Bet balss nenorima. Iespējams, ka to uzkurināja viņas pretestība un izaicinājums, vai varbūt dziļākās iemaņas Spēkā, ko viņa šajās dažās dienās bija ieguvusi, pateicoties Debesbraucējam, lika viņai balsi saklausīt skaidrāk.

TU NOGALINĀSI LŪKASU DEBESBRAUCEJU.

TU NOGALINĀSI LŪKASU DEBESBRAUCEJU.

Bet tu esi kaut kas cits, Mara Džeida.

Mara sarāvās, un straujās sakustēšanās dēļ atsitās ar pakausi pret koka stumbru. Vēl viena balss, tikai tā skanēja viņā pašā. Tā nāca no…

Esmu redzējis tevi savās meditācijās, balss rāmi turpināja. Esmu redzējis, kā tu nāc pie manis un nometies ceļos man pie kājām. Tu būsi mana, un Debesbraucējs tev sekos. Tādā vai citādā veidā.

Mara sparīgi papurināja galvu, pūlēdamās atvairīt šos vārdus un domas. Šķita, ka otra balss smejas, tad piepeši vārdi un smiekli nozuda zem tāla, bet neatlaidīga spiediena, kas tika izdarīts uz viņas prātu. Zobus sakodusi, viņa šim spiedienam preto jās. Mara neskaidri dzirdēja balsi alkal smejamies par viņas pūliņiem…

Un tad spiediena vairs nebija, tas notika tik pēkšņi, ka viņai aizrāvās elpa.

Vai tev nekas nekaiš? klusi jautāja Debesbraucēja balss.

Mara paraudzījās lejup. Debesbraucējs bija pieslējies uz viena elkoņa un pagriezies ar seju pret viņu.

Vai tu arī to dzirdēji? viņa vaicāja.

Vārdus es nedzirdēju. Bet sajutu spiedienu.

Mara pacēla acis pret lapu jumtu viņiem virs galvas.

Tas ir Cēbaots, viņa teica. Viņš ir šeit.

Jā, sacīja Debesbraucējs, un Mara saklausīja viņa balsī ļaunas priekšnojautas.

Par to nebija jābrīnās viņš jau bija ticies ar Cēbaotu, toreiz uz Jomārkas, un gandrīz viņam padevies.

Ko tagad darīsim? Mara jautāja, ar trīsošu roku paberzēdama nosvīdušo seju. Atteiksimies no savas misijas?

Siluets paraustīja plecus.

Kādā veidā? Mēs atrodamies tikai pāris dienu gājuma attālumā no kalna. Lai tiktu atpakaļ uz Vanagu, mums vajag daudz vairāk laika.

Impērija tagad zina, ka mēs esam šeit.

Varbūt, Debesbraucējs gausi noteica. Bet varbūt arī ne. Vai arī tavs kontakts ar viņu negaidīti pārtrūka?

Mara sarauca pieri, un piepeši viņa saprata.

Tu domā, ka viņi tam salika apkārt isalamirus?

Vai arī piesēja viņu pie tāda rāmja, kādu tu izmantoji uz Jomārkas, sacīja Debesbraucējs. Lai būtu, kā būdams, tas nozīmē, ka viņš ir ieslodzīts.

Mara pārdomāja Lūkasa teikto. Ja viņam taisnība, Cēbaots varbūt nemaz nav ieinteresēts stāstīt saviem sagūstītājiem par iebrucējiem, kas tuvojas kalnam.

Mara asi paskatījās uz Debesbraucēju viņai pēkšņi bija iešāvusies prātā vēl kāda doma.

Vai tu zināji, ka Cēbaots grasās lidot šurp? viņa noprasīja. Vai tāpēc gribēji, lai es atkārtoju džediju vingrinājumus?

Nezināju, ka viņš būs šeit, teica Debesbraucējs. Bet to gan es zināju, ka galu galā mums būs atkal ar viņu jāsastopas. Viņš pats uz Jomārkas tā sacīja.

Mara nodrebēja. Nometies ceļos pie manām kājām…

Es negribu ar viņu sastapties, Debesbraucēj.

Es arī ne, viņš klusi atbildēja. Bet domāju, ka mums tas ir jādara.

Lūkass nopūtās, tad klusiņām atvilka vaļā savu guļammaisu un piecēlās kājās.

Tagad tu varētu mazliet pagulēt, viņš sacīja, pienācis pie Maras. Es šā vai tā tagad esmu nomodā, un tev tika šī uzbrukuma smagākā daļa.

Labi, atteica Mara, juzdamās pārāk nogurusi, lai strīdētos. Ja tev nepieciešama palīdzība, pasauc mani.

Es pasaukšu.

Viņa pagāja garām Kelrisienam un vūkijam un, nonākusi pie sava guļammaisa, ierāpās tajā. Pēdējais, ko viņa atcerējās, pirms laidās miegā, bija zemapziņā skanošā balss.

TU NOGALINĀSI LŪKASU DEBESBRAUCEJU.

22. nodala

Ziņojums no Tantisas kalna pienāca tajā laikā, kad uz kuģa bija nakts, un tas gaidīja Pelleonu, kad viņš no rīta ieradās uz komandtiltiņa. Pūķis bija nolaidies Veilendā sešas stundas pirms paredzētā laika, pasažieri bija no tā izkāpuši, un tad kuģis, saskaņā ar pavēli, bija no turienes aizlidojis uz Valraras sistēmu. Ģenerālis Kovels bija atteicies uzņemties komandiera pienākumus, kamēr uz Veilendas nebūs iestājies rīts…

Pelleons sadrūma. Atteicies uzņemties komandieru pienākumus?Tas neizklausījās pēc Kovela.

Kapteini Pelleon? viņu uzrunāja sakaru virsnieks. Ser, mēs esam saņēmuši hologrammu no Veilendas no pulkveža Selida. Ar atzīmi „steidzami".

Pārraidiet to uz hologrammu uztvērēju, kas atrodas uz komandtiltiņa kuģa pakaļgalā, pavēlēja Pelleons un, piecēlies no savas komandiera vietas, devās uz kuģa pakaļgalu. Paziņojiet dižadmirālim uz… nē, nekas.

Viņš pārtrauca pats sevi, jo ieraudzīja, ka Trouns un Ruhs jau kāpj augšā uz kuģa pakaļgala komandtiltiņu.

Ari Trouns bija viņu ieraudzījis.

Kas noticis, kapteini?

Steidzams ziņojums no Veilendas, ser, Pelleons sacīja, ar žestu norādīdams uz hologrammu uztvērēju. Tur jau gaidīja Impērijas virsnieka tēls, un pat šajā ceturtdai izmēra hologrammā Pelleons varēja saskatīt jaunā vīrieša nervozitāti.

Iespējams, Cēbaots kaut ko pastrādājis, Trouns drūmi pareģoja.

Viņi nostājās pie hologrammu uztvērēja, un Trouns pamāja tēlam.

Pulkvedi Selid, te runā dižadmirālis Trouns. Ziņojiet.

Ser, teica Selids un sastinga savā parādes stājā vēl vairāk. Man ar nožēlu jāpaziņo jums, admirāl, par ģenerāļa Kovela pēkšņo nāvi.

Pelleons juta, ka viņam mute paliek vaļā.

Kāpēc ? viņš jautāja.

Mēs vēl nezinām, ser, atbildēja Selids. Viņš acīmredzot nomiris miegā. Medicīnas darbinieki vēl izdara pārbaudes, bet pagaidām viņu vienīgais minējums ir sekojošs liela daļa ģenerāļa Kovela smadzeņu gluži vienkārši pārstājusi darboties.

Smadzeņu viela nevar tā „gluži vienkārši" pārstāt darboties, pulkvedi, sacīja Trouns. Lai tā notiktu, jābūt kādam iemeslam.

Šķita, ka Selids saraujas.

Jā, ser. Piedodiet, ser, es nebiju to tā domājis.

Es zinu, Trouns viņu nomierināja. Kas ir ar pārējiem pasažieriem?

Medicīnas darbinieki patlaban pārbauda viņus visus, teica Selids. Pagaidām nekādi veselības traucējumi nav atklāti. Pareizāk sakot, viņi pārbauda tos, kas joprojām atrodas garnizonā. Ģenerāļa Kovela karavīri tie, kas ieradās kopā ar viņu bija jau izklīduši ārpus kalna, kad viņš nomira.

Kā, visi?-jautāja Pelleons. Kāpēc?

Nezinu, ser, atbildēja Selids. Pavēli deva ģenerālis Kovels. Proti, pēc lielās sapulces, kad viņš vēl nebija miris.

Varbūt būs labāk, ja stāstīsiet visu pēc kārtas, pulkvedi, Trouns viņu pārtrauca. Izstāstiet man visu.

Jā, ser.

Bi ja redzams, ka Selids sakopo spēkus.

Ģenerālis Kovels un pārējie ieradās ar pavadoņkuģi apmēram pirms sešām stundām. Es centos nodot garnizonu viņam, bet viņš atteicās uzņemties komandiera pienākumus. Tad viņš uzstāja, ka viņam slepeni jāapspriežas ar karavīriem vienā no virsnieku atpūtas zālēm.

Ar kādiem karavīriem? vaicāja Trouns. Ar visu garnizonu?

Nē, ser, tikai ar tiem, kas bija ieradušies kopā ar viņu. Viņš sacīja, ka viņam jādod viņiem dažas īpašas pavēles.

Pelleons paskatījās uz Trounu.

Šķiet, ka uz kuģa viņam netrūka laika šādu pavēļu došanai.

Jā, piekrita Trouns. Tā varētu domāt.

Varbūt tā bija Cēbaota ideja, ieminējās Selids. Kopš tā brīža, kad viņi izkāpa no kuģa, viņš neatkāpās no ģenerāļa ne soli. Un visu laiku kaut ko murmināja.

Ak tā gan, Trouns dziļdomīgi noteica.

Viņa balss skanēja mierīgi, bet tajā bija jaušams kaut kas tāds, no kā Pelleonam pārskrēja pār muguru drebuļi.

Kur tagad ir skolotājs Cēbaots?

Augšā, Imperatora karaliskajos apartamentos, sacīja Selids. Ģenerālis Kovels uzstāja, ka tie priekš viņa jāatver.

Vai isalamiru ietekme viņu tur neskartu? nočukstēja Pelleons.

Trouns papurināja galvu.

Šaubos. Saskaņā ar maniem aprēķiniem, viss kalns un daļa tā apkārtnes atrodas joslā, kas ir brīva no Spēka. Kas notika tālāk, pulkvedi?

Ģenerālis apmēram piecpadsmit minūtes runāja ar saviem karavīriem, teica Selids. Iznācis ārā, viņš sacīja man, ka devis viņiem slepenas pavēles, kas nākušas tieši nojums, admirāl, un ka es nedrīkstu iejaukties.

Un tad viņi izgāja no kalna ārā?

Jā vispirms iztukšojuši vienu no noliktavām. Viņi paņēma sprāgstvielas un kaujas laukā nepieciešamo ekipējumu, stāstīja Selids. Patiesību sakot, viņi vēl pāris stundas pavadīja garnizonā. Iepazinās ar apkārtni, kā teica ģenerālis. Pēc tam, kad viņi bija aizgājuši, Cēbaots pavadīja ģenerāli uz viņa apartamentiem, un tad divi trieciennieki viņu pašu pavadīja uz karaliskajām telpām. Devu pavēli garnizonam ievērot parasto nakts kārtību, un tas bija viss. Līdz ritam, kad ziņnesis atrada ģenerāli.

Tātad Kovela nāves bridi Cēbaota pie viņa nebija? jautāja Trouns.

Nē, ser, sacīja Selids. Tomēr medicīnas darbinieki domā, ka ģenerālis miris drīz vien pēc Cēbaota aiziešanas.

Un līdz pat tam brīdim viņš visu laiku bija kopā ar ģenerāli.

Jā, ser.

Pelleons iesāņus paskatījās uz Trounu. Dižadmirālis raudzījās tālumā, un viņa kvēlojošās, sarkanās acis bija savilktas šaurās spraudziņās.

Sakiet man, pulkvedi, kādu iespaidu ģenerālis Kovels uz jums atstāja?

-Nu…

Selids saminstinājās.

Man jāatzīst, ka biju mazliet vilies, ser.

Kāpēc tā?

Viņš gluži vienkārši nebija tāds, kādu biju viņu iedomājies, admirāl, Selids teica, un pēc pulkveža balss varēja noprast, ka viņš jūtas ļoti neērti.

Pelleons viņu nevainoja: augstākstāvoša virsnieka kritizēšana cita virsnieka klātbūtnē bija nopietns militārās etiķetes pārkāpums. It īpaši, ja šie virsnieki piederēja pie dažādām dienesta jomām.

Šķita, ka viņš ir… atsvešināts, ser. Viņš lika noprast, ka manis izveidotā drošības sistēma nekam neder un ka viņš izdarīs dažas svarīgas pārmaiņas, bet nevēlas ar mani par tām runāt. Patiesību sakot, viņš ar mani vispār tikpat kā nerunāja. Un tā tas bija ne tikai ar mani vien ari citi virsnieki, kas mēģināja uzsākt ar viņu sarunu, saņēma strupas atbildes. Tā, protams, bija viņa privilēģija, un viņš varbūt bija noguris. Bet tas kaut kā nesaskanēja ar ģenerāļa reputāciju, cik biju par to dzirdējis.

Nē, tas patiešām nesaskan ar viņa reputāciju, piekrita Trouns. Vai Imperatora kādreizējā troņa zālē hologrammu uztvērējs vēl darbojas, pulkvedi?

Jā, ser. Lai gan iespējams, ka Cēbaots tur nemaz neatrodas.

Viņš tur būs, Trouns vēsi teica. Savienojiet mani ar viņu.

Jā, ser.

Selida tēls izgaisa, to aizstāja pauzes simbols.

Jūs domājat, ka Cēbaots Kovelam ir kaut ko nodarījis? Pelleons klusi jautāja.

Neredzu citu ticamu izskaidrojumu, sacīja Trouns. Man šķiet, ka mūsu džediju skolotājs būs mēģinājis pārņemt Kovela prātu, varbūt pat cenšoties aizstāt veselus tā sektorus ar savu smadzeņu darbību. Kad viņi nonāca isalamiru radītajā vakuumā, un tiešais kontakts pazuda, Kovelam vairs nedarbojās pietiekami daudz paša smadzeņu, lai viņš ilgi paliktu dzīvs.

Saprotu.

Pelleons novērsās, lai dižadmirālis neredzētu viņa dusmas. Viņš bija brīdinājis Trounu no tā, ko Cēbaots varētu izdarīt. Brīdinājis atkal un atkal.

Ko jūs šajā sakarā darīsiet?

Pauzes simbols nozuda, pirms Trouns paguva atbildēt, bet to neaizstāja parastais ceturtdaļlieluma stāvs. Tā vietā parādījās milzīga Cēbaota seja, kas noraudzījās viņos tik nikni, ka Pelleons gluži neviļus pakāpās sāņus.

Trouns pat nesarāvās.

Labrīt, skolotāj Cēbaot, dižadmirālis teica, un viņa balss plūdums bija pavisam rāms. Redzu, ka esat atklājis Imperatora personisko hologrammu iekārtu.

Dižadmirāli Troun, sacīja Cēbaots, un viņa balss skanēja auksti un uzpūtīgi. Vai tā jūs atalgojat manu darbu jūsu godkāro centienu labā? Ar nodevību?

Ja kāds te ir kādu nodevis, tas esat jūs, skolotāj Cēbaot, teica Trouns. Ko jūs izdarījāt ar ģenerāli Kovelu?

Cēbaots šo jautājumu ignorēja.

Spēku nav tik viegli nodot, kā jūs domājat, viņš sacīja. Un nekad neaizmirstiet, dižadmirāli Troun: mans gals būs arī jūsējais. Es to esmu paredzējis.

Cēbaots apklusa un raidīja niknus skatienus te uz Trounu, te uz Pelleonu. Trouns dažas sekundes klusēja-

Vai esat beidzis? viņš beidzot vaicāja.

Cēbaots sarauca pieri, un palielinātajā sejā varēja

viegli saskatīt nedrošību un nervozitāti. Iespaids, ko atstāja Imperatora personiskā hologrammu ierīces radītais tēls, protams, bija biedējošs un varens, bet tam piemita arī savi trūkumi.

Šimbrīžam, jā, Cēbaots atbildēja. Vai varat minēt kaut niecīgu attaisnojumu savai rīcībai?

Man nav jātaisnojas, skolotāj Cēbaot, teica Trouns. Jūs pats uzstājāt, ka vēlaties doties uz Veilendu. Tagad pastāstiet man, ko jūs izdarījāt ar ģenerāli Kovelu.

-Jums vispirms jāatdod man Spēks.

Isalamiri paliks tur, kur tie ir, sacīja Trouns. Pasakiet, ko izdarījāt ar ģenerāli Kovelu.

Mirkli abi vīrieši spivi lūkojās viens otrā. Cēbaots pirmais nodūra acis, un jau likās, ka viņš padosies. Bet tad vecā vīra zods izslējās, un viņš atkal bija uzpūtīgais džediju skolotājs.

Ģenerālis Kovels piederēja man, tāpat kā viss cits manā Impērijā, viņš teica. Un es varēju rīkoties ar viņu tā, kā man labpatikās.

Pateicos, sacīja Trouns. Vairāk man neko nevajag zināt. Pulkvedi Selid?

Milzīgā seja nozuda, un tapa aizstāta ar Selida ceturtdaļlieluma tēlu.

Jā, admirāl?

Uzklausiet rīkojumu, pulkvedi, Trouns viņam sacīja. Pirmkārt, skolotājs Cēbaots no šī brīža ir apcietināts. Jūs varat ļaut viņam brīvi pārvietoties pa karaliskajiem apartamentiem un Imperatora troņa zāli, bet iziet no turienes viņš nedrīkst. Visas kontrolierices šajos stāvos, protams, jāatvieno. Otrkārt, jums jāveic izmeklēšana un precīzi jānoskaidro, kādās telpās tika redzēti ģenerāļa Kovela karavīri, pirms tie izgāja no kalna.

Kāpēc mēs to nevaram pajautāt viņiem pašiem, ser? Selids ierosināja. Karavīriem vajadzētu būt līdzi rācijām.

Tāpēc, ka neesmu pārliecināts, vai varam uzticēties viņu atbildēm, Trouns viņam teica. No tā izriet mans trešais rīkojums. Nevienu no karavīriem, kas izgāja no kalna saskaņā ar ģenerāļa Kovela pavēli, nedrīkst ielaist tur atpakaļ.

Bija redzams, ka Selidam atkaras žoklis.

Ser?

Jūs dzirdējāt pareizi, sacīja Trouns. Pēc dažām dienām pēc viņiem atlidos cits kuģis, un tad viņi tiks sapulcināti uu aizvesti no planētas. Bet ne pie kādiem apstākļiem nepieļaujiet, ka viņi atgriežas kalnā.

Jā, ser, teica apmulsušais Selids. Bet… ser, ko lai es viņiem saku?

Varat pateikt viņiem patiesību, klusi atbildēja Trouns. Ka pavēles viņi ir saņēmuši nevis no ģenerāļa Kovela vai manis, bet gan no Impērijas nodevēja. Kamēr izlūdienests nebūs noskaidrojis visus sīkumus, viņi tiks turēti aizdomās par neapzinātu līdzdalību nodevībā.

Pēdējais vārds, šķiet, palika karājamies gaisā.

Sapratu, ser, Selids beidzot sacīja.

Labi, teica Trouns. Jūs, protams, tiekat atjaunots garnizona komandiera amatā. Vai ir kādi jautājumi?

Selids izslējās.

Nē, ser.

Labi. Turpiniet darbu, pulkvedi. Himēra sakarus pārtrauc.

Stāvs no hologrammu uztvērēja nozuda.

Vai jūs nedomājat, ka ir bīstami atstāt Cēbaotu tur? jautāja Pelleons.

Drošākas vietas Impērijā nav, uzsvērti sacīja Trouns. Vismaz pagaidām.

Pelleons sarauca pieri.

Es nesaprotu.

Impērijai viņš ļoti drīz vairs nebūs vajadzīgs, kapteini, Trouns teica un pagriezies aizgāja pa velvēto eju uz komandtiltiņa galveno sektoru. Tomēr mūsu ilglaicīgajā varas konsolidēšanas procesā viņam vēl jānospēlē pēdējā loma.

Komandtiltiņa galā viņš apstājās.

Cēbaots ir vājprātīgs, kapteini par to mēs abi nešaubāmies. Bet vājprāts ieperinājies viņa smadzenēs. Nevis ķermeni.

Pelleons platām acīm skatījās uz viņu.

Vai jūs ierosināt viņu klonēt?

Kāpēc ne? vaicāja Trouns. Ne jau pašā Tantisas kalnā, ievērojot, kādi tur ir apstākļi. Visticamāk, ka tas nav jādara ari ar tādu ātrumu, kādu pieļauj šī ražotne tas der, klonējot tehniķus un kaujas kuģu pilotus, nevis tik izsmalcinātam projektam. Nē, es uzskatu, ka šis klons jānoved līdz bērnības stāvoklim un tad jāļauj tam pēdējos desmit, piecpadsmit gadus līdz briedumam veikt normālā ātrumā. Protams, tam jānotiek izaugsmei atbilstošos apstākļos.

Saprotu, noteica Pelleons, ar pūlēm valdīdams balsi, lai tā neietrīcētos.

Jauniņš Cēbaots vai varbūt divi, desmit, divdesmit Cēbaoti, kas brīvi klīst apkārt pa galaktiku. Pie šādas idejas uzreiz nevarēja pierast.

Kur jūs domājat iekārtot to otru klonēšanas ražotni?

Kādā pilnīgi drošā vietā, sacīja Trouns. Iespējams, kādā no Nezināmā Reģiona pasaulēm, kur es reiz kalpoju Imperatoram. Kad būsim satriekuši dumpiniekus pie Bilbringi, jūs dosiet rīkojumu izlūkdienestam sākt piemērotas vietas meklēšanu.

Pelleons sašķieba lūpu. Pareizi: tas bīstami vieglais uzbrukums Bilbringi. Ar visu to Cēbaota lietu viņš gandrīz bija aizmirsis tāsdienas galveno uzdevumu. Vai, pareizāk sakot, savu atturīgo attieksmi pret to.

Jā, ser. Esmu spiests jums atgādināt visi mums zināmie fakti joprojām norāda uz Tengrinu kā iespējamo uzbrukuma vietu.

Es to zinu, kapteini, teica Trouns. Tomēr viņi būs pie Bilbringi.

Viņš pārlaida nesteidzīgu skatienu savam komandtiltiņam, un viņa kvēlojošajām acīm nekas nepaslīdēja garām. Apkalpes locekļi to zināja. Katrā darbavietā tikko sadzirdamas skaņas un kustības liecināja, ka vīri zina komandieris viņus vēro, un tādēļ cenšas parādīt sevi no vislabākās puses.

Un tur būsim arī mēs, dižadmirālis piemetināja. Nosakiet kursu uz Bilbringi, kapteini. Un sagatavosimies viesu sagaidīšanai.

Vedžs iztukšoja savu tasi un nolika to atpakaļ uz mazā galdiņa saskrambātās un notraipītās koka virsmas. To darīdams, viņš palūkojās uz trokšņainā Mambri Storvas vīna bāra viņu galu. Ļaužu bija tikpat daudz kā pirms stundas, kad viņš, Džensons un Hobijs te ienāca, bet pūļa sastāvs bija nedaudz mainījies. Lielākā daļa gados jaunāko cilvēku, gan pārīši, gan kompānijas, bija aizgājusi, un to vietā bija saradusies vecāka un noteikti krietni vien noplukušāka izskata tauta. Sāka nākt padibenes, un tas nozīmēja, ka viņiem laiks no šejienes doties prom.

To zināja arī viņa biedri Mežonigā eskadrona piloti.

Laiks iet? ieteicās Hobijs, un viņa balsi apkārtējā troksnī tikko varēja sadzirdēt.

Tieši tā, Vedžs palocīja galvu, celdamies kājās un meklēdams makā sīknaudu, lai samaksātu par pēdējo pasūtījumu. Tas bija civilistu maks, un viņam tādas muļķīgas mantas patiešām riebās. Bet viņi nevarēja klīst pa pilsētu Jaunās Republikas karavīru formas tērpos ar labi saskatāmajām Mežonīgā eskadrona uzšuvēm.

Viņš atrada atbilstošas vērtības monētu un nometa to galda vidū. Piecēlās arī pārējie.

Uz kurieni tagad? jautāja Džensons, mazliet saliekdams plecus, lai izceltu muguras muskuļus.

Es domāju atpakaļ uz bāzi, viņam teica Vedžs.

Labi, Džensons noņurdēja. Šā vai tā drīz būs rīts.

Pamājis ar galvu, Vedžs pagriezās un gāja uz izeju. Lai rīts nāk, cik drīz nākdams, viņi jau labu laiku pirms tam būs prom no šis planētas un trauksies uz noteikto tikšanās vietu pie Bilbringi kuģu būvētavas.

Viņi līkumoja starp ļaužu pilnajiem galdiņiem, un, viņiem to darot, garš, kalsns vīrietis atgrūda savu krēslu, gandrīz trāpīdams Vedžam pa ceļgalu, un grīļīgi pieslējās kājās.

Uzmanās, viņš nošļupstēja, pagriezies, lai uzmestu roku Vedžam uz pleciem un ar visu svaru atbalstītos pret viņa sāniem.

Rāmāk, draugs, norūca Vedžs, ar pūlēm noturēdams līdzsvaru.

Ar vienu acs kaktiņu viņš redzēja, ka Džensons piegājis vīram klāt no otriem sāniem un apķēris viņu ar palīdzīgu roku…

Rāmāk tas izklausās labi, vīrietis nočukstēja.

Viņš pēkšņi vairs nešļupstēja, un viņa roka bija

stingri satvērusi Vedža plecus.

Mēs visi četri tagad tā smuki un rāmi palīdziet nabaga vecajam dzērājam tikt no šejienes ārā.

Vedžs sastinga. Viņi nebija manījuši, ka viņiem kāds sekotu, un nu briesmas bija pielavījušās gluži nemanot. Viņi bija pieķerti… Un ar X klases kuģa lidojuma ātrumu viņi no parasta pilsētā pavadīta vakara bija iekļuvuši nopietnās nepatikšanās. Viņi abi ar Džensonu bija sasaistīti, tikai Hobijam bija palikušas brīvas rokas šaušanai. Un viņu izsekotājs noteikti bija parūpējies, lai tuvumā būtu papildspēki.

Garais vīrs noteikti bija sajutis Vedža sasprindzinājumu.

Hei, tikai mieru, viņš klusiņām pārmetoši teica. Neatceraties mani, vai?

Vedžs caur pieri paraudzījās uz seju, kas praktiski bija piespiesta viņējai. Tā neizskatījās pazīstama, bet tādā attālumā viņš varbūt nepazītu pat miesīgo māti.

Vai vajadzētu atcerēties? Vedžs čukstus jautāja-

Vīrietis vēlreiz sagrīļojās.

Domāju gan, viņš aizvainotā balsī teica. Ja tu kopā ar kādu cīnies pret zvaigžņu iznīcinātāju, viņam vajadzētu tevi atcerēties. Jo īpaši, ja tas noticis nekurienes vidū.

Vedžs ieskatījās sejā mazliet uzmanīgāk, neskaidri juzdams, ka visa viņu grupa sākusi virzīties uz priekšu. Nekurienes vidū?

Un pēkšņi viņš atcerējās. Kutnnas flotile un Talona Karda ļaudis, kas uzradās sazin no kurienes un palīdzēja viņiem cīnīties pret Impērijas spēkiem. Un pēc tam viņi vispārējā juceklī bija pavirši iepazīstināti uz zvaigžņu kreisera borta…

Eivz?

Nebija nemaz tik grūti atcerēties, vai ne? vīrietis atzinigi sacīja. Es jau teicu, ka tu to varēsi, ja pamēģināsi. Tagad kustēsimies smuki un rāmi, un labāk nepiesaistīsim sev vairāk uzmanības, nekā tas nepieciešams.

Patiesībā jau nebija citas izvēles, kā vien paklausīt Eivzam, bet, turpinādams iet uz izejas pusi. Vedžs tomēr lūkojās pēc kaut kā, ko viņi varētu izmantot, lai izkļūtu no šīs situācijas. Kards un viņa ļaudis it kā bija piekrituši sniegt ziņas Jaunajai Republikai, bet tas vēl nenozīmēja, ka viņi ir sabiedrotie. Un, ja Impērija viņiem ir piedraudējusi… vai gluži vienkārši piedāvājusi maksāt vairāk…

Bet nekāda glābiņa iespēja neradās, un viņi izgāja pa durvīm.

Iesim tur, sacīja Eivzs, un, vairs netēlodams piedzērušu, straujā gaitā devās prom pa vāji apgaismoto un gandrīz tukšo ielu.

Džensons uztvēra Vedža skatienu un vaicājoši pacēla uzaci. Vedžs par atbildi mazliet paraustīja plecus un sekoja Eivzam. Tās joprojām varēja būt lamatas, bet šobrīd visparastākā ziņkārība ņēma virsroku pār nenoteiktajām bailēm. Kaut kas notika, un viņš gribēja noskaidrot, kas tieši.

Ilgi Vedžam par to nebija jāprāto. Divas mājas tālāk Eivzs pagriezās un nozuda tumšā durvju nišā. Vedžs viņam sekoja, pa daļai sagaidīdams, ka tūlīt uzskries virsū pusducim spridzekļ šāvēju stobru. Bet Eivzs bija viens.

Kas tagad būs? Vedžs vaicāja, kad Džensons un Hobijs bija viņiem pievienojušies.

Eivzs pamāja ar galvu uz ielas pusi.

Skatieties, viņš teica. Ja nemaldos tur jau viņš nāk.

Vedžs paskatījās. Pa ielu durvju nišai ātrā gaitā tuvojās akvališs ar valzirgam līdzīgu ģīmi. Ejot gar durvju nišu, viņš pameta tajā ašu skatienu. Viņa gaita tikko manāmi saminstinājās, tad viņš atkal sāka iet tāpat kā iepriekš. Viņš pagāja nišai garām…

Kaut kas apslāpēti nobūkšķēja, un piepeši akvališs bija atpakaļ durvju nišā, viņa ļengano un acīm redzami bezsamaņā sabrukušo stāvu balstīja divi drūma izskata vīri.

Vai bija kādi sarežģījumi? jautāja Eivzs.

Nē, atteica viens no vīriem, kad viņi ne pārāk saudzīgi nometa akvališu uz grīdas dziļāk nišā.

Viņi nav tik stipri, cik slīpēti.

Šis bija gana slīpēts zellis, sacīja Eivzs. Apskati viņu labi, Antil. Varbūt nākamreiz tu atpazīsi Impērijas spiegu, kad gadīsies ar tādu saskrieties.

Vedžs palūkojās lejup uz citplanētieti.

Ak, tad tas ir Impēri jas spiegs, ko?

Brīvā līguma darbinieks, paraustīdams plecus, teica Eivzs. Bet tikpat bīstams.

Vedžs tagad skatījās uz Eivzu, pūlēdamies saglabāt neitrālu sejas izteiksmi.

Jādomā, ka esam jums pateicību parādā, viņš sacīja.

Viens no pārējiem vīriem, čakli pārmeklēdams akvališa apģērbu, tikko dzirdami nospraustajās.

Jā, tā varētu būt, teica Eivzs. Ja ne mēs, jūs būtu sulīgs kumosiņš nākamajā Impērijas izlūkdienesta ziņojumā.

Domāju gan, atzina Vedžs, pārmīdams skatienus ar Džensonu un Hobiju.

Bet tas jau bi ja viņu šarādes mērķis. Dot nelielu ieguldījumu dižadmirāļa Trouna pārliecināšanā, ka Tengrina joprojām ir Jaunās Republikas iecerētais uzbrukuma mērķis.

Ko jūs ar viņu darīsiet? viņš jautāja Eivzam.

Mēs par viņu parūpēsimies, sacīja Eivzs. Neraizējieties, tik drīz viņš ziņojumus nesūtīs.

Vedžs palocīja galvu. Viens vakars pilnīgi aizlaists vējā. Tomēr bija labi zināt, ka Talona Karda ļaudis joprojām ir viņu pusē.

Vēlreiz paldies, viņš teica, un šoreiz tā patiešām domāja. Esmu jums pakalpojumu parādā.

Eivzs atmeta galvu.

Vai negribat atmaksāt parādu tūlit pat?

Kādā veidā? Vedžs piesardzīgi vaicāja.

Mums te, kuģu būvētavā, jāpadara viens darbiņš, sacīja Eivzs, nenoteikti pamādams ar roku uz naksnīgajām debesīm. Zinām, ka ari jūs neesat ieradušies atpūsties. Mums tas ļoti palīdzētu, ja mēs savu darāmo varētu pieskaņot laikam, kad Trouns būs aizņemts ar jums.

Vedžs caur pieri paskatījās uz viņu.

Ko, tu gribi, lai es tev pasaku, kad sāksies mūsu operācija?

Kāpēc ne? Eivzs nosvērti teica. Kā jau sacīju, mēs zinām, ka tā saistīta ar kuģu būvētavu. Atkārtosiet to, ko reiz paveica Bels Ibliss, un tamlīdzīgi-

Vedžs atkal paraudzījās uz saviem pilotiem, prātodams, vai viņi izbauda notiekošā ironiju tikpat lielā mērā kā viņš pats. Te nu viņi stāv, viss viņu šīvakara darbs, dodot netiešus mājienus Impērijas spiegiem, aizplūdis pa notekcaurulēm, un tagad viņiem lūdz nepārprotamu apstiprinājumu visai iecerētajai operācijai. Pulkveža Derlina viltus komanda nebūtu varējusi paveikt to labāk.

Man ļoti žēl, viņš gausi sacīja, piešķirdams balsij patiesas nožēlas pieskaņu. Bet jūs taču zināt, ka es nedrīkstu jums to teikt.

Kāpēc ne? Eivzs pacietīgi jautāja. Es jau teicu, ka mēs gandrīz visu zinām. Ja gribi, varu tev to pierādīt.

Ne šeit, Vedžs ātri iebilda.

Mērķis bija dot mājienus, nevis izturēties tik uzkrītoši, ka tas radītu aizdomas.

Kāds var noklausīties.

Džensons vieglītēm uzsita viņam pa roku.

Ser, mums jādodas atpakaļ, viņš nočukstēja. Pirms aizlidojam, mums vēl daudz kas jāpaveic.

Zinu, zinu, atteica Vedžs.

Labais, vecais Džensons tic bija īstie vārdi īstajā brīdī.

Klausies, Eivz, ko es darīšu. Vai jūs te kādu brīdi vēl būsiet?

Varētu būt. Kāpēc tu tā jautā?

Ļau j man aprunāties ar vienības komandieri, sacīja Vedžs. Jānoskaidro, vai izņēmuma kārtā drīkstu sniegt tev ziņas.

Eivza sejas izteiksme klaji pauda, ko viņš par šādu ideju domā.

To ir vērts pamēģināt, viņš tomēr diplomātiski teica. Cik drīz tu vari saņemt atbildi?

Nezinu, sacīja Vedžs. Viņš ir tikpat aizņemts kā mēs visi. Centīšos ar tevi tādā vai citādā veidā sazināties, bet, ja divdesmit astoņu stundu laikā neesi no manis nekādu ziņu saņēmis, ilgāk vairs negaidi.

Iespējams, ka Eivzs mazliet pasmaidīja. Pustumsā Vedžs to īsti nevarēja saredzēt.

Labi, kontrabandists nedaudz īgni teica. Domāju, ka tas ir labāk nekā nekas. Jebkuru ziņu vari uzticēt vīna bāra bārmenim.

Norunāts, sacīja Vedžs. Tagad mums jāiet. Vēlreiz paldies.

Viņš kopā ar abiem pilotiem izgāja no nišas un šķērsoja ielu. Hobijs ierunājās tikai tad, kad viņi bija pagājuši garām diviem namu blokiem.

Divdesmit astoņas stundas, ko? Tas nu gan ir gudri izdomāts.

Man ari tā šķiet, Vedžs kautrigi piekrita. Ja tagad izlidojam, mums ap to laiku jau vajadzētu būt pie Tengrinas, lai piedalītos lielajā kaujā.

Cerēsim, ka viņš pārdos šo informāciju Impērijai, Džensons nomurminā ja. Tīrais kauns, ja viss vakars būtu velti izšķiests.

Ak, gan jau viņš to pārdos, pavīpsnāja Hobijs.

Viņš ir kontrabandists. Kāpēc gan vēl lai tā būtu viņam vajadzīga?

Vedžs domāja par kauju pie Kiitunus flotiles. Var ja būt, ka Talons Kards un viņa banda patiešām bija tikai blēži un padibenes, vienmēr gatavi pārdoties tam, kas maksā vairāk. Bet viņam nezin kāpēc tā nelikās.

To mēs drīz uzzināsim, viņš Hobijam teica.

Pastiegsimies. Kā jau Džensons sacīja, mums vēl ir daudz kas jāpadara.

23. nodala

Pēdējā lappuse aizslīdēja pāri ekrānam, un parādījās uzraksts: MEKLĒJUMI BEIGUŠIES. NĀKAMAIS LŪGUMS?

Atceļu, sacīja Lea, atspiedusies pret rakstāmgalda krēsla atzveltni un skatīdamās ārā pa logu.

Vēl viens strupceļš. Tāpat kā divi iepriekšējie. Sāka izskatīties, ka bibliotēkā strādājošajiem zinātniekiem ir taisnība: ja vecajā Senāta bibliotēkā arī būtu ziņas par klonēšanas tehniku Klonēto kara laikā, tās ir tik dziļi noslēptas, ka neviens tās nekad nevarēs atrast.

Viņa pamanīja apziņas zibsni telpas pretējā galā. Piecēlusies Lea piegāja pie šūpuļa un palūkojās lejup uz saviem bērniem. Džesens patiešām bija pamodies, kaut ko pie sevis dūdoja un nopietni pētīja savus pirkstiņus. Viņam blakus guļošā Džaina joprojām bija aizmigusi, tuklās lūpiņas pavērtas tieši tik daudz, lai katru elpas vilcienu pavadītu klusa iesvilpšanās.

Sveiks, mazulīt, Lea čukstus teica dēlam un, izņēmusi viņu no šūpuļa, turēja uz rokām.

Viņš paraudzījās augšup uz māti, acumirklī aizmirsis par pirkstiņiem, un pasmaidīja savu apburošo bezzobu smaidu.

Paldies, mīļais, viņa sacīja un smaidīdama noglāstīja dēla vaidziņu. Nāc, iesim un paskatīsimies, kas notiek lielajā pasaulē.

Viņa pienesa bērnu pie loga. Bija jau pavēla rīta stunda, un lejā, pilsētā, valdīja parastā ikdienas kņada. Gan zemes, gan gaisa transporta līdzekļi traucās visos virzienos kā neprātīgas steigas pārņemti kukaiņi. Tālumā aiz pilsētas, dienvidu pusē, saulē mirdzēja Manarai kalnu sniegotās galotnes. Debesis aiz kalniem bija skaidras un zilas, bez neviena mākonīša. Un aiz debesīm…

Viņa nodrebēja. Aiz debesīm bija planētas enerģētiskais vairogs. Un Impērijas neredzamie, nāvi nesošie asteroīdi.

Džesens iegruģinājās. Lea atkal paskatījās uz dēlu, un viņai šķita, ka dēls viņu gandriz bažīgi vēro.

Viss ir labi, viņa mazo mierināja, piespiezdama viņu sev ciešāk klāt un viegli aijādama. Viss ir labi. Mēs tos visus atradīsim un tiksim no tiem vaļā neraizējies.

Durvis viņai aiz muguras atvērās, istabā ienāca Vintera, un viņai pa priekšu lidinājās gaisa paplāte.

Jūsu Augstība, viņa klusā balsī sveicināja Leu. Es nodomāju, ka jūs varbūt gribēsiet atspirdzināties.

Jā, paldies, sacīja Lea, ieelpodama patīkamo garšvielu smaržu, kas garoja no katliņa uz paplātes. Vai lejā kaut kas notiek?

Nav nekā interesanta, Vintera atbildēja un, piestūmusi paplāti pie sānu galdiņa, sāka ņemt no tās nost traukus. Kopš vakardienas rīta meklētāju komandas nevienu jaunu asteroīdu nav atradušas. Cik nopratu, ģenerālis Bels Ibliss izteicis domu, ka viņi varbūt jau ir visus atraduši.

Šaubos, vai admirālis Dreisons tam tic.

Nē, netic vis, apstiprināja Vintera un, pagaidījusi, kamēr Lea pārliek bērnu uz vienas rokas, sniedza viņai kūpošu krūzi. Un Mona Motma ari ne.

Paņemdama krūzi, Lea pamāja ar galvu. Godigi sakot, viņa pati tam lāgā neticēja. Lai cik dārgi bija maskēšanās vairogi, Lea nevarēja iedomāties, ka Impērija būtu uzņēmusies visas šīs pūles, lai neatstātu ap Karaskentu vismaz septiņdesmit nomaskētus asteroīdus. Un tikpat labi to varēja būt arī divreiz vairāk.

Tas divdesmit viens asteroīds, ko viņi bija atraduši, pat nesaskrāpētu planētas vairoga virsmu.

Kā veicas ar meklējumiem? Vintera jautāja, piepildīdama krūzi arī sev.

Nekā, Leai bija jāatzīst.

No vienas neatrisinātas problēmas pie otras, tā tas patlaban izskatījās.

Lai gan tas mani nepārsteidz. Padomes norīkotie bibliotēkas izpētes speciālisti jau savulaik izskatīja visus ierakstus, un viņi neko neatrada.

Bet jūs esat džedija, Vintera viņai atgādināja. Jums ir Spēks.

Acīmredzot, man tā nav pietiekami daudz, Lea papurināja galvu. Vismaz ne tik daudz, lai tas aizvestu mani pie īstā arhīva. Es vairs neesmu pārliecināta, ka tur kaut kas vispār ir.

Kādu minūti viņas malkoja karsto dzērienu klusēdamas. Lea izbaudīja tā maigo garšo, asi apzinādamās, ka šī varbūt ir viena no pēdējām reizēm, kad viņai lemts to dzert. Saknes, no kurām gatavoja šo dzērienu, bija jāieved no citām planētām.

Es vakar runāju ar Mobvekharu, pārtraukdama viņas domas, sacīja Vintera. Viņš teica, ka jūs esot runājusi ar viņu par sava veida atminējumu. Tas esot kaut kas tāds, ko sacījusi Mara Džeida.

Kaut kas, ko sacīja Mara, kopā ar kaut ko, ko darīja Lūkass, Lea pamāja ar galvu. Jā, es atceros, un vēl aizvien domāju, ka kaut kur atrodama svarīga norāde. Tikai nevaru iedomāties, kas tas varētu būt.

Viņai pie jostas ievidžinājās rācija.

Es jau zināju, ka miera bridis nebūs ilgs, Lea nopūtās, nolika krūzi un paņēma rāciju.

Mona Motma bija apsolījusi viņai pilnīgi brīvu rītu, bet solījums, acīmredzot, tiks nedaudz mainīts.

Padomniece Orgena Solo, viņa rācijā teica.

Bet tā nebija Mona Motma.

Padomniec, te runā no centrālās sakaru pults, sacīja mundra, militāra balss. Ārpus sargposteņu līnijas nostājusies civilā fregate ar nosaukumu Mežonīgais Kards. Kapteinis uzstāj, ka viņam esot jārunā ar jums personiski. Vai vēlaties ar viņu runāt, vai arī mums viņš jāraida prom no sistēmas?

Tātad Kards beidzot bija ieradies pakaļ saviem ļaudīm. Vai arī bija dzirdējis baumas un nolēmis pats mazliet paokšķērēt, kas īsti noliek pie Karaskentas. Lai būtu, kā būdams, tas nozīmēja nepatikšanas.

Labāk ļaujiet man ar viņu parunāt, viņa kontrolierim teica.

-Jā, padomniec.

Atskanēja kluss klikšķis.

Sveicināti, Kard, sacīja Lea. Te runā Lea Orgena Solo.

Sveicināta, padomniec, atbildēja Karda vēsā, labi modulētā balss. Patīkami atkal sarunāties ar jums. Ceru, ka saņēmāt manu sūtījumu?

Leai bija jāpadomā. Pareizi tas makrobinokulārais ieraksts par uzbrukumu Ukio.

Jā, mēs to saņēmām, viņa apstiprināja. Atļaujiet man izteikt jums Jaunās Republikas pateicību.

Jūsu pateicība jau tikusi dāsni izteikta, Kards atturīgi teica. Vai bija kādi nepatīkami aizrādījumi par maksāšanas kārtību?

Gluži pretēji, sacīja Lea, protams, nedaudz izkropļodama patiesību. Par tik nozīmīgām ziņām mēs arī turpmāk labprāt maksāsim tādu pašu summu.

Priecājos to dzirdēt, sacīja Kards. Vai vēlaties pirkt arī kaut ko no tehnoloģijas?

Lea samirkšķināja acis. Tādu jautājumu viņa nebija gaidījusi.

Par kāda veida tehnoloģiju ir runa? Lea vaicāja.

Par diezgan reti sastopamu, viņš atbildēja. Dodiet man atļauju nolaisties, un mēs varēsim to pārrunāt.

Baidos, ka tas nebūs iespējams, teica Lea. Visi mazsvarīgie lidojumi uz un no Karaskentas ir atcelti.

-Tikai mazsvarīgie lidojumi?

Lea saviebās. Tātad viņš bija dzirdējis baumas.

Ko tieši esat dzirdējis?

Tikai visdažādākās tenkas, sacīja Kards. Un tikai viena no tām mani patiešām satrauc. Pastāstiet man par Maru.

Ko jūs gribat par Maru zināt? Lea piesardzīgi jautāja.

Vai viņa ir apcietināta?

Lea paskatījās uz Vinteru.

Kard. tas nav nekas tāds, ko mums vajadzētu apspriest…

Neizturieties pret mani tā, Kards viņu pārtrauca, un viņa balss pēkšņi bija kļuvusi skarba. Jūs esat man parādā. Pareizāk sakot, jūs esat parādā viņai.

To es zinu, atcirta Lea, ļaudama arī pašas balsī ieskanēties vēsākam tonim. Ja jūs ļautu man pabeigt, es jums jau būtu pasacījusi, ka tas nav nekas tāds, ko mums vajadzētu apspriest pa atklāto sakaru kanālu.

Ak, tā. Saprotu.

Ja arī paša kļūda bija viņu samulsinājusi, Karda balsī to saklausīt nevarēja.

Pamēģināsim citu variantu. Vai Gents ir uz vietas?

Viņam tepat kaut kur jābūt.

Atrodiet viņu un sagādājiet viņam datoru ar pieeju sakaru sistēmai. Pasakiet, lai viņš ieprogrammē vienu no maniem personiskajiem kodiem. Tas nodrošinās mums pietiekamu slepenību.

Lea pārdomāja Karda piedāvājumu. Tas vismaz neļaus citiem šobrīd esošajiem civilajiem kuģiem nejauši noklausīties viņu sarunu. Vai izdosies apmuļķot Impērijas izlūkrobotus, kas te ložņā apkārt, tas bija cits jautājums.

Vismaz sākumam pietiks, viņa piekrita. Iešu viņu sameklēt.

Es gaidīšu.

Rācijā iestājās klusums.

Nepatikšanas? jautāja Vintera.

Iespējams, sacīja Lea.

Viņa paskatījās uz Džesenu, un viņas zemapziņā atkal kaut kas tā dīvaini iekņudējās. Atkal tā pati sajuta, ka svarīga informācija tepat vien virmo gaisā, rokas stiepiena attālumā. Viņa jau bija nospriedusi, ka tas ir saistīts ar Lūkasu un Maru. Vai tas būtu saistīts arī ar Kardu?

Viņš ieradies aizstāvēt Maru… un es nedomāju, ka viņš būs priecīgs, uzzinājis, ka viņa ir prom. Parūpējies, lūdzu, par dvīņiem man jāsameklē Gents un jānoved viņš lejā, karadarbības vadīšanas telpā.

Datu saraksts aizslīdēja lidz galam un apstājās.

Izskatās, ka viss ir kārtībā, Gents sacīja Leai, lūkodamies uz displeju un izdarīdams vēl pēdējo labojumu šifra shēmā. Kāda zilbe šurp vai turp. neko vairāk jūs nezaudēsiet. Varat sākt.

Tikai esat uzmanīga savos izteicienos, Bels Ibliss viņai atgādināja. Iespējams, ka pilī tomēr vēl ir palicis kāds izlūkrobots, un nav nekādas garantijas, ka Impērijai nav izdevies atšifrēt Karda kodus. Nesakiet neko tādu, ko viņi jau nezinātu.

' Es saprotu, palocīja galvu Lea.

Viņa apsēdās un nospieda sakaru virsnieka norādīto taustiņu.

Mēs esam gatavi, Kard.

Es arī, atsaucās Karda balss.

Tā skanēja nedaudz zemāk nekā parasti, bet citādi bija labi saklausāma.

Kāpēc Mara ir apcietināta?

Pirms dažām nedēļām pili iebruka Impērijas diversiju desanta vienība, sacīja Lea, rūpīgi izvēlēdamās vārdus. Vienības vadītājs norādīja uz Maru kā uz līdzdalībnieci.

Tas ir absurds, noskaldīja Kards.

Piekritu, teica Lea. Bet šādas apsūdzības ir jāizmeklē.

Un ko jūsu izmeklētāji atklāja?

To, ko daži no mums jau zināja, sacīja Lea. Ka viņa kādreiz piederējusi pie Imperatora personiskajiem darbiniekiem.

Vai tāpēc jūs viņu joprojām nelaižat vaļā? skarbi noprasīja Kards. Turat viņu apcietinājumā par to, ko viņa ir vai nav izdarījusi pirms daudziem gadiem?

Viņas pagātne mūs neuztrauc, teica Lea, sākdama mazliet svīst.

Viņai bija nepatīkami Kardu šādi maldināt pēc visas palīdzības, ko viņš bija viņiem sniedzis. Bet, ja viņu sarunu noklausījās izlūkroboti, viņai bija jārada iespaids, ka Mara vēl aizvien tiek turēta aizdomās.

Daži Padomes un augstākās virspavēlniecības locekļi ir noraizējušies par viņas pašreizējo darbību.

Tad viņi ir muļķi, Kards caur zobiem izgrūda. Es gribētu ar Maru aprunāties.

Baidos, ka tas nav iespējams, sacīja Lea. Ārējie sakari viņai ir aizliegti.

Mikrofonā kaut kas tikko sadzirdami noskanēja vai tā bija sīka tehniska kļūme vai nopūta, to Lea nevarēja pateikt.

Pasakiet, kāpēc es nedrīkstu nolaisties, teica Kards. Esmu dzirdējis baumas. Pasakiet man patiesību.

Lea paskatījās uz Belu Iblisu. Viņš negribīgi palocīja galvu.

Patiesībā ap Karaskentu ir blokāde, viņa sacīja Kardam. Dižadmirālis orbītā ap mūsu planētu izvietojis lielu daudzumu nomaskētu asteroīdu. Mums nav zināmas nedz to orbītas, nedz tas, cik daudz to ir. Kamēr nebūsim tos visus atraduši un iznīcinājuši, planētai jāpaliek zem vairoga.

Ak tā, Kards nomurmināja. Interesanti. Biju dzirdējis par Impērijas zibensuzbrukumu Karaskentai, bet par asteroīdiem neviens neko neminēja. Galvenokārt baumo, ka jūs esat cietuši smagus zaudējumus un cenšaties to noslēpt.

Izklausās, ka šis baumas izplata Trouns, norūca Bels Ibliss. Tāda pirksta pakratīšana mūsu morālei, lai būtu par ko uzjautrināties kauju starplaikos.

Viņš nesmādē nekādus cīņas lidzekjus, piekrita Kards.

Tomēr Lea viņa tonī saklausī ja kaut ko savādu.

Cik daudz šo asteroīdu jums līdz šim izdevies atrast? Pieņemu, ka jūs tos jau meklējat.

Esam atraduši un iznīcinājuši divdesmit vienu, viņa Kardam sacīja. Tātad kopumā ir likvidēti divdesmit divi asteroīdi, ja pieskaitām to, ko iznīcināja Impērijas spēki, lai mēs nevarētu tam piekļūt. Bet kaujas dati liecina, ka viņš būtu varējis te atstāt divsimts septiņdesmit astoņus asteropidus.

Kards brīdi klusēja.

Pret visu apkārtējo izplatījumu tas nemaz nav tik daudz. Es labprāt tomēr riskētu un mēģinātu tikt tiem cauri.

Mēs neraizējamies par jums, iestarpināja Bels Ibliss. Mēs domājam par to, kas notiktu ar Karaskentu, ja četrdesmit metru liels asteroīds izietu cauri vairogam un nokristu uz zemes.

Es varu iekļūt pa eju, kas būs atvērta piecas sekundes, apgalvoja Kards.

Nevienu eju mēs vaļā nevērsim, Lea stingri teica. Man ļoti žēl.

Mikrofonā atkal bija dzirdama klusa skaņa.

Jādomā, ka tādā gadījumā man nav izvēles jāmēģina noslēgt ar jums darījums. Jūs pirmīt sacījāt, ka labprāt maksāsiet par informāciju. Ļoti labi. Man ir zināms kaut kas tāds, kas jums varētu būt nepieciešams. Tā cena ir dažas minūtes sarunai ar Maru.

Lea, pieri saraukusi, pavērās Belā Iblisā, kas atbildēja viņai ar tikpat apjukušu skatienu. Viņš ari nesaprata, ko Kards īsti grib. Skaidrs bija tikai viens apsolīt sarunu ar Maru Lea viņam nevarēja.

Nevaru jums neko solīt, viņa Kardam sacīja. Pasakiet man, kas tā ir par informāciju, un es centīšos būt godīga.

Uz mirkli iestājās klusums viņš pārdomāja Leas priekšlikumu.

Jādomā, ka labāka priekšlikuma nebūs, Kards beidzot teica. Labi. Tagad varat jebkurā brīdī vairogu nolaist. Neviena asteroīda vairs nav.

Lea platām acīm raudzījās uz mikrofonu.

-Ko?

Jūs dzirdējāt, ko es teicu, sacīja Kards. Asteroīdu te vairs nav. Trouns bija izvietojis divdesmit divus, jūs esat iznīcinājuši divdesmit divus. Blokāde beigusies.

Kā jūs to zināt? vaicāja Bels Ibliss.

Biju pie Bilbringi kuģu būvētavas neilgi pirms Impērijas zibensuzbrukuma, Kards viņam atbildēja. Mēs redzējām, ka dziļā slepenībā tiek apstrādāti divdesmit divi asteroīdi. Tobrīd mēs, protams, nezinājām, ko Impērija grasās ar tiem darīt.

Vai, atrodoties tur, jūs izdarījāt kādus ierakstus? jautāja Bels lbliss.

Man ir Mežonīgā Kurdu sensora dati, viņš teica. Ja esat gatavi, nosūtīšu tos jums.

Rīkojieties.

Iedegās signālspuldzīte, kas norādīja, ka tiek ievadīti dati, un Lea pavērās augšup uz galveno vizuālo displeju. Jā, tur bija redzama Bilbringi kuģu būvētavas iekšpuse viņa to pazina, jo bija redzējusi Jaunās Republikas novērošanas lidojumos. Un tur, pašā centrā, pallgkuģu un remontdarbu strādnieku ielenkti…

Viņam taisnība, Bels lbliss nočukstēja. Divdesmit divi asteroīdi.

Tas nepierāda, ka ap planētu vairs nav asteroīdu, ser, aizrādīja virsnieks pie sensora pults. Viņi varēja sagatavot vēl vienu grupu Ordtrasī vai Jagaminoras kuģu būvētavā.

Nē, papurināja galvu Bels lbliss. Nevaru iedomāties, ka Trouns šķiestos ar maskēšanas tehnoloģiju vairāk, nekā tas nepieciešams. Un viņš nekādā gadījumā negribēja pieļaut, ka mūsu rokās nonāk modelis, kas darbojas.

Vai pat sistēmas nolasījums, piekrita Kards. Ja jus atrastu kādu trūkumu, izputētu viena no viņa galvenajām priekšrocībām. Labi, es savu darījuma daļu esmu beidzis. Kā būs ar jūsējo?

Lea bezpalīdzīgi paskatījās uz Belu Iblisu.

Kāpēc jūs gribat ar viņu runāt? ģenerālis jautāja.

Ja jums tik svarīgi to zināt, varu pateikt, ka vissmagākā ieslodzītajam ir pamestības apziņa, Kards vēsi atbildēja. Varu iedomāties, ko Mara jūt es pats to piedzīvoju, kad pretēji savai gribai viesojos pie Trouna uz Himēras. Gribu viņai pavēstīt personiski ka viņa nav aizmirsta.

Lea? čukstus vaicāja Bels Ibliss. Ko mēs darīsim?

Lea lūkojās ģenerālī, dzirdēja viņa vārdus, bet īsti tos neuztvēra. Te tas bija, taisni viņai priekšā: atminējums, ko viņa visu laiku meklēja. Kards bijis ieslodzīts uz Himēras…

Lea? Bels Ibliss, pieri saraucis, atkārtoja.

Es dzirdēju, ko jūs teicāt, viņa sacīja, un pašas izrunātie vārdi viņai izklausījās tāli un mehāniski.

Ļausim viņam nolaisties.

Bels Ibliss paskatījās uz dežūrējošo virsnieku.

Varbūt mums vajadzētu…

Es sacīju ļausim viņam nolaisties, Lea atcirta dedzīgāk, nekā bija gribējusi.

Piepeši visi puzles gabaliņi bija nostājušies savās vietās… un attēls, ko tie veidoja, varēja atnest postu.

Es uzņemšos atbildību.

Bels Ibliss brīdi pētīja viņas seju.

Kard, te runā Bels Ibliss, viņš lēnām teica.

Mēs dosim jums piecas sekundes ilgu nolaišanās iespēju. Gaidiet norādījumus.

Pateicos, sacīja Kards. Mēs drīz varēsim aprunāties.

Bels lbliss deva zīmi dežūrējošam virsniekam, kas ķērās pie darba.

Tā, Lea, ģenerālis teica, pievērsdamies atkal viņai. Kas notiek?

Lea dziļi ievilka elpu.

Tas attiecas uz klonēšanu, Germ. Es zinu, kā Trounam izdodas viņus tik ātri izaudzēt.

Karadarbības vadīšanas telpā pēkšņi bija iestājies dziļš klusums.

Pastāstiet to man, sacīja Bels lbliss.

Tas ir Spēks, viņa teica.

Tas bija tik acīm redzami tik ļoti pašsaprotami un tomēr viņai tas bi ja pilnīgi paslīdējis garām.

Vai tad jūs nesaprotat? Kad izaudzē precīzu saprātīgas būtnes dublikātu, pastāv kaut kāda dabiska rezonanse, ko Spēks rada starp dublikātu un oriģinālu. Tas izkropļo pārāk ātri audzēta klona prātu prātam nepietiek laika, lai pielāgotos spiedienam, kas uz to tiek izdarīts. Tas nevar pielāgoties, tāpēc salūst.

Labi, Bels lbliss šaubīdamies noteica. Kā Trouns šo problēmu atrisina?

Pavisam vienkārši, sacīja Lea un notrīcēja. Viņš izmanto isalamirus, lai neļautu Spēkam piekļūt klonēšanas cisternām.

Bela Iblisa seja sastinga. Telpas klusumā kāds tikko dzirdami nolamājās.

To man palīdzēja atminēt Karda bēgšana no Himēras, Lea runāja tālāk. Mara bija stāstījusi, ka Impērija no Mirkras mežiem izveda piecus vai sešus tūkstošus isalamiru. Bet uz viņu kara kuģiem tie nav izvietoti, jo toreiz, kad Lūkass devās atbrīvot Kardu, viņam neradās nekādas problēmas ar Spēka izmantošanu.

Tāpēc, ka isalamiri atradās uz Veilendas, pamāja Bels Ibliss.

Viņš asi paskatījās uz Leu, un viņa apziņas tekstūra strauji mainījās.

Tas nozīmē, ka tajā brīdī, kad vienība nonāks pie kalna…

Lūkass būs bezpalīdzīgs, nobeidza Lea, un kakls viņai sažņaudzās. Un viņš to pat nenojautīs, kamēr būs par vēlu.

Viņa atkal notrīcēja, pēkšņi atcerējusies sapni, ko redzēja tajā naktī, kad pili iebruka Impērijas diversanti. Lūkass un Mara stājas pretim vājprātīgam džedijatn un vēl kādām nezināmām briesmām. Toreiz viņa bija mierinājusi sevi ar domu, ka Lūkass sajutis Cēbaota klātbūtni uz Veilendas un spēs no viņa izvairīties. Bet isalamiru klātbūtnē viņš var ieiet džediju skolotājam taisni rokās.

Nē. Viņš ieies Cēbaotam taisni rokās. Kaut kādā veidā viņa tajā pašā mirklī zināja, ka tā notiks. Ka tas, ko viņa redzēja tonakt, bija nevis sapnis, bet džedijas vīzija.

Es runāšu ar Monu Motmu, sadrūmušu seju teica Bels Ibliss. Kaut paredzēts uzbrukums Bilbringi, varbūt mēs tomēr varam atbrīvot dažus kuģus, ko nosūtīt viņiem palīgā.

Pagriezies viņš ātri devās uz izeju un turboliftiem, kas atradās turpat aiz durvīm. Lea bridi noskatījās viņam pakaļ, ieklausīdamās, kā karadarbības vadīšanas telpā pamazām atgriežas dzīvības pazīmes. Transa stāvoklis bija beidzies. Viņa zināja, ka Bels lbliss centīsies kaut ko darīt, bet Lea zināja arī to, ka viņš cietīs neveiksmi. Mona Motma, komandieris Sesfans un pats Bels lbliss jau bija teikuši, ka viņiem gluži vienkārši nav tādu resursu, lai vienlaikus uzbruktu kā Bilbringi, tā Veilendai. Un viņa pārāk labi zināja arī ko citu. Ne visi Padomē noticēs, ka nomaskēto asteroīdu draudi vairs nepastāv. Vismaz tam nenoticēs pietiekami daudz Padomes locekļu, lai varētu nobalsot par Bilbringi operācijas atcelšanu.

Tas nozīmēja, ka palikusi tikai viena persona, kas varētu doties palīgā viņas vīram un brālim.

Dziļi ievilkusi elpu, Lea sekoja Belam Iblisam. Pirms Karda ierašanās viņai bija daudz kas jāpaveic.

Viņi trijatā gaidīja Kardu, mazliet saliekusies stāvēdami tunelī, kas veda uz skrejceļu. Kards iznāca no kuģa un pamanīja viņus, vēl atrazdamies uz Mežonīgā Kurdu ieejas platformas. Par spīti krēslai, divus no sagaidītājiem viņš pazina, ticis līdz platformas pusei. Tur bi ja Lea Orgena Solo, un viņai blakus mīņājās Cents. Trešā persona viņiem abiem aiz muguras bija maza auguma un valkāja raupjās, brūnās Džovas iedzīvotāju drānas. Ko te dara tāds tuksneša klaidonis, Kards nevarēja iedomāties… bet, kad sagaidītāju pulciņš iznāca gaismā un viņš varēja ciešāk ielūkoties Orgenas Solo sejā, Kards saprata, ka tūlīt to uzzinās.

Labrīt, padomniec, viņš Leu sveicināja, mazliet noliekdams galvu. Priecājos tevi redzēt, Gent. Ceru, ka biji viņiem noderīgs?

Domāju, ka biju gail, atbildēja Gents, nervozi mīņādamies no vienas kājas uz otru. Vismaz tā viņi paši saka.

Labi.

Kards pievērsās trešajam sagaidītājam.

Un jūsu draugs ir…?

Esmu Mobvekhars no Hakhkharu klana, šņirkstoša balss noņaudēja.

Kardam bija jāsaņemas, lai apspiestu tieksmi paspert kādu pussoli atpakaļ. Lai kas slēpās zem šī tērpa ar kapuci, džavietis tas noteikti nebija.

Viņš ir mans miesassargs, teica Orgena Solo.

Ak tā.

Kards ar pūlēm novērsa skatienu no būtnes, kuras seju aizsedza tumšā kapuce.

Nu ko, viņš sacīja, pamādams ar roku uz tuneļa pusi. Vai iesim?

Orgena Solo papurināja galvu.

Maras šeit nav.

Kards paraudzījās uz Gentu, kas izskatījās vēl tramīgāks.

Jūs teicāt, ka ir.

Es tikai apstiprināju, ka viņa ir apcietināta, teica Orgena Solo. Neko vairāk es jums tobrīd nevarēju pasacīt iespējams, ka mūsu sarunu noklausījās Impērijas izlūkroboti.

Kards ar pūlēm apvaldīja aizkaitinājumu. Galu galā viņi visi te bija sabiedrotie.

Kur viņa ir?

Uz planētas, ko sauc par Veilendu, sacija Orgena Solo. Kopā ar Lūkasu, Henu un vēl dažiem.

Veilendu? Kards neatcerējās, ka būtu jebkad par tādu pasauli dzirdējis.

Un kas viņus uz šis Veilendas tā ieinteresējis? viņš jautāja.

Dižadmiraļa Trouna klonēšanas ražotne.

Kards iepleta acis.

Jūs to atradāt?

Mēs ne, atbildēja Orgena Solo. To atrada Mara.

Kards mehāniski palocīja galvu. Tātad klonēšanas ražotni viņi bi ja atraduši paši. Viss darbs, ko viņš bija ieguldījis, organizēdams kontrabandistu grupas, bija izkūpējis kā pelavas vējā. Darbs, risks, nemaz nerunājot par naudu, ko viņš bija iecerējis tiem samaksāt.

Jus esat pārliecināti, ka klonēšanas ražotne atrodas tieši tur?

To mēs drīz uzzināsim, sacīja Orgena Solo, ar žestu norādīdama uz kuģi viņam aiz muguras. Nepieciešams, lai jūs aizvestu mani uz turieni. Tūlīt pat.

Kāpēc?

Tāpēc, ka ekspedīcijai draud briesmas, teica Orgena Solo. Iespējams, ka viņi paši to vēl nezina. Un, ja viņi joprojām ievēro darba kārtību, ko atsūtīja mums, vēl ir iespēja nokļūt pie viņiem, pirms būs par vēlu.

Viņa man to visu pastāsija. kad nācām šurp, Gents vilcinādamies piemetināja. Domāju, ka mums vajadzētu…

Uztvēris Karda skatienu, viņš aprāvās.

Es jūtu līdzi jūsu ļaudīm, padomniec, Kards sacīja. Bet pastāv ari citas lietas, kam nepieciešama mana uzmanība.

Tad jūs pametat Maru likteņa varā, Orgena Solo viņam atgādināja.

Nekādu īpašu jūtu pret Maru man nav, atcirta Kards. Viņa ir manas organizācijas locekle, nekas vairāk.

Vai ar to nepietiek?

Kards mirkli lūkojās uz viņu. Lea mierīgi atbildēja uz viņa skatienu… un no viņas acīm Kards noprata, ka Lea lieliski zina, ka viņš blefo. Kards nevarēja tā gluži vienkārši aiziet un pamest Maru drošai nāvei, tāpat kā nevarētu pamest Eivzu, Dankinu vai Cinu. Ja vien viņš varētu kaut ko darīt, lai to novērstu.

Tas nav tik viegli, Kards klusi sacīja. Esmu atbildīgs savu ļaužu priekšā. Patlaban viņi gatavojas uzbrukumam, cerībā iegūt kristāla gravitācijas lauka lamatas, ko pārdot jums.

Orgenas Solo sejā pazibēja pārsteigums.

Kristāla gravitācijas lauka lamatas?

Ne tās, ko mēģināsiet dabūt jūs, Kards viņu nomierināja. Bet esam paredzējuši to darīt tajā pašā laikā, cerot, ka jūsu uzbrukums novērsis ienaidnieka uzmanību. Man jābūt pie viņiem.

Saprotu, Orgena Solo nočukstēja, acīm redzami nolēmusi nejautāt, kā Kards zina par uzbrukumu Tengrinai. Vai uzbrukuma iznākums ir tik ļoti atkarīgs no Mežonīgā Kurda klātbūtnes?

Kards paskatījās uz Gentu. Viņa prombūtne vispār neko nemainītu, Eivza izveidotajai spēcīgajai vienībai taču talkā nāks vēl ari Maziks, Ellors un pārējie. Problēmu radīja kas cits ja viņi dosies ceļā tūlīt pat (un, spriežot pēc Orgenas Solo teiktā, viņa patiešām domāja, ka viņam tagad jāsēžas kuģī un taisnā ceļā jāatgriežas kosmosā), Gentam nebūs nekādas iespējas iekļūt Jaunās Republikas datorsistēmā un pārskaitīt uz Karda rēķina līdzekļus, kas viņam bija nepieciešami, lai samaksātu citām grupām.

Ja nu vienīgi viņš varētu tikt pie naudas citā veidā.

Tas nav izdarāms, Kards Orgenai Solo stingri teica. Es nevaru pamest savus ļaudis. Vismaz ne bez…

Pēkšņi džavieša drānās tērptais citplanētietis noklikšķināja pirkstus. Kards apstājās teikuma vidū un kā apburts noraudzījās uz šo būtni, kas bez mazākā troksnīša ieslīdēja atpakaļ tunelī. Citplanētietim rokā nezin kā bija gadījies garš duncis. Viņš nozuda aiz durvīm, un uz mirkli iestājās klusums. Kards, saraucis uzacis, paskatījās uz Orgenu Solo, viņa atbildēja ar vieglu plecu paraustīšanu…

Aiz tuneļa durvīm piepeši kāds iespiedzās, tam sekoja kaut kāda neskaidra, lāgā nesaskatāma kustība. Kardam spridzekļ šāvējs jau bija rokā, un viņš nomērķēja uz stāviem, kas kustējās tumsā, bet tad kustība beidzās tikpat pēkšņi, kā bija sākusies. Pēc brīža citplanētietis atgriezās, stumdams sev pa priekšu kādu pa pusei saliekušos stāvu.

Stāvu, kas visiem bija labi pazīstams.

Tā, tā, noteica Kards. nolaizdams spridzekļšāvēju, bet vēl nebāzdams to atpakaļ makstī. Padomnieks Feilijs, ja nemaldos. Pazemināts amatā par okšķeri, kas noklausās aiz durvīm?

Viņš nav apbruņots, savā šņirkstošajā balsī sacīja citplanētietis.

Tādā gadījumā laidiet viņu vaļā, teica Orgena Solo.

Citplanētietis paklausīja. Feilijs iztaisnojās, un spalvas uz galvas un ķermeņa viņam satraukti viļņojās, pūloties atgūt kaut nedaudz pašsavaldības.

Es protestēju pret šo nepiedienīgo izturēšanos, viņš sacīja, un no viņa balss kaut kā bija pazudis parastais botanu valodas melodiskums. Un es nenoklausījos. Ģenerālis Bels lbliss man pavēstīja padomnieces Orgenas Solo atklāsmi par klonēšanas ražotni uz Veilendas. Nācu šurp, kapteini Kard, lai mudinātu jūs palīdzēt padomniecei Orgenai Solo nokļūt uz Veilendas, ja viņa tā vēlas.

Kards pasmaidīja ar sakniebtām lūpām.

Kur viņa būtu nost no jūsu ceļa, vai ne? Paldies, bet man šķiet, ka to mēs jau reiz esam piedzīvojuši.

Botans izslējās.

Runa nav par politiku. Vienība, kas atrodas uz Veilendas, bez viņas brīdinājuma var aiziet bojā. Un, ja tā notiks, iespējams, ka Imperatora noliktava netiks iznīcināta, pirms dižadmirālis Trouns pagūs šo to no tās satura pārvest uz drošāku vietu.

Viņa violetās acis raudzījās Kardam tieši sejā.

Un tas būs liels posts. Gan botanu tautai, gan visai galaktikai.

Kards mirkli pētīja viņu, prātodams, par ko īsti botans ir tā uztraucies. Par kādu ieroci vai tehnoloģiju, ko Trouns vēl nebūtu atradis? Vai varbūt tam bija kāds personiskāks iemesls? Nepatīkama vai apkaunojoša informācija vai nu par pašu Feiliju, vai par botanu tautu kopumā?

To Kards nezināja, un viņam bija aizdomas, ka Feilijs neteiks. Bet sīkumiem patiesībā nebija nekādas nozīmes.

Iespējamais botanu tautas posts mani nesatrauc, viņš FeiJijam sacīja. Cik ļoti jūs par viņiem raizējaties?

Kažoks uz Feili ju pleciem nenoteikti saviļņojās.

-Tas būs posts arī visai galaktikai, viņš teica.

Tā jūs sacījāt, piekrita Kards. Es atkārtoju: cik ļoti jūs par to raizējaties?

Un šoreiz Feilijs saprata. Viņa acis sašaurinājās, spalvas viļņojās neslēptā nicinājumā.

Cik tas man izmaksās? viņš skarbi noprasīja.

Summa būs saprāta robežās, Kards mierinoši atbildēja. Tikai kredīts, sacīsim, septiņdesmit tūkstošu apmērā.

Septiņdesmit tūkstošu?Feilijs apstulbis atkārtoja. Ko jūs iedomājieties…

Tā ir mana cena, padomniek, Kards viņu pārtrauca. Varat to pieņemt vai atteikties. Un, ja padomniecei Orgenai Solo ir taisnība, mums nav laika garām pārrunām.

Feilijs iešņācās kā saniknots plēsoņa.

Jūs neesat labāks par nekrietnu algotni, viņš caur zobiem teica, un tik niknā balsi Kards nekad nevienu botanu nebija dzirdējis runājam. Jūs izsūcat asinis botanu tautai…

Aiztaupiet man šo lekciju, padomniek, sacīja Kards. Jā vai nē?

Feilijs atkal iešņācās.

-Jā.

Labi, Kards palocīja galvu, skatīdamies uz Orgenu Solo. Vai kredīta līnija, ko jūsu brālis izveidoja manām vajadzībām, joprojām darbojas?

Ja, viņa teica. Ģenerālis Bels lbliss zina, kā tai var piekļūt.

Jūs varat noguldīt tos septiņdesmit tūkstošus uz mana rēķina, Kards Feilijam sacīja. Un paturiet prātā, ka pirms nolaišanās Veilendā mēs apstāsimies, lai pārbaudītu, vai esat to izdarījis. Gadījumā, ja jums būtu ienācis prātā neturēt vārdu.

Es esmu godīgs, kontrabandist, Feilijs noņurdēja. Atšķirībā no citiem klātesošajiem.

Priecājos to dzirdēt, teica Kards. Godīgas būtnes ir tik grūti atrast. Padomniec Orgena Solo?

Lea dziļi ievilka elpu.

Esmu gatava, viņa sacīja.

Viņi jau bija aizlidojuši no Karaskentas un te ju teju gatavi pārlēcienam uz gaismas ātrumu, kad Lea beidzot uzdeva jautājumu, kas nedeva viņai mieru kopš ierašanās uz borta.

Vai mēs patiešām apstāsimies, lai pārliecinātos, ka Feilijs izdarījis noguldījumu?

Kad mums ir tik maz laika, kā jūs sacījāt? attieca Kards. Nerunājiet muļķības. Bet Feilijs to nezina.

Lea kādu brīdi vēroja, kā viņš darbojas ar Mežonīgā Karda stūri.

Nauda jums patiesībā nav svarīga, vai ne?

Tā gan nedomājiet, viņš vēsi pamācīja. Man ir jāizpilda noteiktas saistības. Ja Feilijs nebūtu bijis ar mieru, šo naudu būtu jāsamaksā jūsu Jaunajai Republikai.

Saprotu, Lea nočukstēja.

Kards viņas balsi laikam bija kaut ko saklausījis.

Es patiešām tā domāju, viņš apgalvoja, aši uzmetis viņai drūmu, bet nepārliecinošu skatienu. Esmu šeit tāpēc, ka tas saskan ar maniem mērķiem. Nevis jūsu kara dēļ.

Es jau teicu, ka saprotu, sacīja Lea, slepenībā pie sevis pasmaidīdama.

Vārdi bija citi, bet sejas izteiksme gandriz tā pati. Klausieties, neesmu šajā lietū iesaistījies jūsu revolūcijas vai jūsu pašas dēļ. princese. Es sagaidu, ka man labi samaksās. Esmu iesaistījies naudas dēļ. To Hens viņai bija teicis pēc tās vētrainās bēgšanas no pirmās Nāves Zvaigznes. Tobrīd viņa bija Henam noticējusi.

Viņas smaids nozuda. Toreiz Hens un Lūkass bija izglābuši viņai dzīvību. Leai bija jādomā, vai viņa pagūs laikā, lai izdarītu to pašu viņu labā.

24. nodala

Ieeja Tantisa kalnā spožās metāla durvis bija omulīgi paslēpusies zem vīnstīgām apaugušas pārkaru klints. Viņus no tās šķīra klajums, kurā bija uzbūvēta neliela pilsētiņa. No sava novērošanas posteņa kalna galā viņi ieeju kalnā tik tikko varēja saskatīt.

Ko tu domā? jautāja Lūkass.

Domāju, ka mēs esam atraduši vēl vienu ieeju, Hens viņam sacīja, ieurbdamies ar elkoņiem dziļāk kritušajās lapās un cenzdamies noturēt makrotālskati nekustīgā stāvoklī.

Viņam bija taisnība netālu no metāla durvīm bija redzams trieciennieku sargpostenis.

Tu jau šā vai tā negribēji iet tur iekšā pa parādes durvīm.

Lūkass divas reizes papliķēja viņam pa plecu tā bija zīme, ka viņš pamanījis kādu nākam. Hens sastinga un ieklausījās. Varēja itin skaidri saklausīt, ka nācēji smagā gaitā brien cauri pamežam. Pēc minūtes no kokiem dažus metrus zem viņu novērošanas posteņa iznāca četri Impērijas karavīri pilnā kaujas ekipējumā. Viņi pagāja Henam un Lūkasam tieši garām, pat nepaskatījušies uz augšu, un pēc dažiem soļiem nozuda atkal starp kokiem.

Sāk palikt aizvien biezāks, Hens nomurmināja.

Es domāju, ka patruļas te staigā tikai tāpēc, ka tuvumā atrodas kalns, teica Lūkass. Joprojām neesmu uztvēris nevienu norādi, kas liecinātu, ka viņi zina par mūsu atrašanos šeit.

Hens nokremšļojās un sāka skatīties uz pilsētiņu tur, lejā, klajumā. Lielākā daļa ēku bija zemas, ar svešādu arhitektūru, un tostarp izcēlās tikai viena lielāka ēka, kas bija pavērsta ar fasādes pusi pret skvēru. Novērošanas leņķis nebija pārāk labs, bet izskatījās, ka lielās ēkas priekšā slaistās bariņš psedanu. Pilsētas saieta nams?

Neredzu lejā nekādas garnizona pazīmes, viņš sacīja, lēnām virzīdams makrotālskati tā, lai varētu apskatīt pilsētiņu no viena gala līdz otram. Laikam gan tas atrodas kalna iekšienē.

-Tas atvieglos mums iekļūšanu tajā.

Jā, teica Hens un, pavērsis tālskati atkal pret skvēru, sarauca pieri.

Tas psedanu bariņš, ko viņš pamanīja pirms minūtes, tagad bija sastājies tādā kā pusaplī, ar seju pret vēl divām staigājošajām akmeņu kaudzēm, kas stāvēja ar muguru pret lielo ēku. Un pūlis bija kļuvis manāmi lielāks.

Nepatikšanas? Lūkass čukstus vaicāja.

Nezinu. Hens lēnām attieca, salikdams elkoņus tuvāk un padarbojies ar tālskati, lai palielinājums būtu vēl mazliet lielāks. Tur notiek kaut kāda liela sapulce. Divi psedani… bet neliekas, ka viņi runātu. Tikai kaut ko tur.

Ļauj, es pamēģināšu saskatīt kaut ko vairāk, piedāvājās Lūkass. Džedijiem ir paņēmieni redzes saasināšanai. Varbūt tic iedarbosies arī uz tālskata attēlu.

Mēģini. sacīja Hens, sniegdams viņam tālskati un piemiegtām acīm lūkodamies debesīs.

Tur bija redzami daži spalvu mākoņi, un nekas neliecināja, ka tuvākajā laikā debesis varētu apmākties. Līdz saules rietam bija divas stundas, gaišs būs vēl ari kādu pusstundu pēc tam…

Hmm, noteica Lūkass.

Kas tur ir?

Neesmu pilnīgi pārliecināts, sacīja Lūkass, nolaizdams uz leju tālskati. Bet man šķiet, ka tas. ko viņi tur, ir datorbloknots.

Hens paraudzījās uz pilsētiņas pusi.

Nezināju, ka viņi izmanto datorbloknotus.

Es ari ne, teica Lūkass, un viņa balss piepeši kļuva savāda.

Hens caur pieri paskatījās viņā. Puisis lūkojās uz kalnu ar dīvainu izteiksmi sejā.

Kas noticis?

Kalns, Lūkass sacīja, cieši skatīdamies uz to. -Tas ir tumšs. Pilnīgi viss.

Tumšs? Hens uzmeta kalnam drūmu skatienu. Viņš neko tādu neredzēja.

Par ko tu runā?

Tas ir tumšs, Lūkass gausi atkārtoja. Tāpat kā Mirkra.

Hens paskatījās uz kalnu. Tad atkal uz Lūkasu.

Tu gribi sacīt, ka tur kāds bariņš isalamiru nelaiž kalnam klāt Spēku?

Lūkass palocīja galvu.

Tā rādās. Skaidri to zināšu vienīgi tad, kad būsim piegājuši tuvāk.

Hens vēlreiz paraudzījās uz kalnu, un juta, ka vēders viņam sažņaudzas.

Lieliski, viņš nomurmināja. Gluži vienkārši lieliski. Ko tagad darīsim?

Lūkass paraustīja plecus.

Dosimies uz priekšu. Kas mums cits atliek?

Mēs varam atgriezties uz Vanaga un lidot prom lūk, kas, atcirta Hens. Ja vien tevi nav pārņēmusi kvēla vēlēšanās skriet iekšā Impērijas slazdā.

Nedomāju, ka tas ir slazds, domigi purinādams galvu, teica Lūkass. Vai vismaz tas nav slazds priekš mums. Atceries, kā pēkšņi pārtrūka tas kontakts ar Cēbaotu, par ko es tev stāstīju?

Hens paberzēja vaigu. Viņš saprata, ko Lūkass domā: isalamiri te bija Cēbaota, nevis viņa dēļ.

Joprojām neesmu pārliecināts, vai varu tam piekrist, Hens sacīja. Domāju, ka Cēbaots un Trouns ir uz vienu roku. Mara pati tā teica.

Varbūt viņiem radušās domstarpības, minēja Lūkass. — Vai arī Trouns jau no paša sākuma viņu tikai izmantoja, un nu Cēbaots dižadmirālim vairs nav vajadzīgs. Ja Impērijas karavīri nezina, ka mēs esam šeit, isalamiri domāti Cēbaotam.

Jā, bet patiesībā jau tam nav lielas nozīmes, kam tie domāti, Hens aizrādīja. Tie neļaus tev izmantot Spēku, tāpat kā neļauj to darīt Cēbaotam. Būs atkal tāpat kā uz Mirkras.

Mēs abi ar Maru uz Mirkras itin labi tikām ar visu galā, Lūkass viņam atgādināja. Gan tiksim galā arī šeit. Lai būtu, kā būdams, mēs esam pārāk tuvu mērķim, lai tagad kāptos atpakaļ.

Hens saviebās. Bet puisim bija taisnība. Ja Impērija uzzinās, ka viņu slepenā planēta atklāta, nākamajai Jaunās Republikas vienībai varbūt pat neizdosies iekļūt šejienes atmosfērā.

Tu pateiksi Marai par isalamiriem, pirms mēs tiksim tur iekšā?

Protams.

Lūkass pavērās augšup uz debesīm.

Bet es viņai to pastāstīšu pa ceļam. Būs labāk, ja sāksim kustēties, kamēr vēl ir dienas gaisma.

Taisnība, sacīja Hens un, pārlaidis apkārtnei vēl pēdējo skatienu, cēlās kājās.

Bija vai nebija Spēks, viss bija atkarīgs no viņiem pašiem.

Ejam.

Pārējie gaidīja kalna pakājē.

Kā tur izskatās? Lendo jautāja, kad Hens un Lūkass atgriezās pie viņiem.

Viņi joprojām nezina, ka mēs esam te, Hens viņam teica, lūkodamies pēc Maras.

Viņa sēdēja zemē blakus Trīpio un Artū, koncentrējusies uz pieciem akmeņiem, kam ar savu skatienu bija likusi lidināties gaisā viņai priekšā. Lūkass viņai jau vairākas dienas mācīja tamlīdzīgus paņēmienus, un Hens galu galā vairs necentās puisi no tā atrunāt. Turklāt tagad izskatījās, ka šīs mācībstundas būs bijusi tīrā laika izniekošana.

Vai esi gatava vest mūs uz tām aizmugures durvīm, par kurām stāstī ji?

Esmu gatava sākt tās meklēt, viņa atbildēja, vēl aizvien noturēdama akmeņus gaisā. Kā jau teicu, esmu redzējusi tikai gaisa piegādes sistēmu kalna iekšienē. Nekad neesmu redzējusi, no kurienes gaiss tajā ieplūst.

Mēs tās atradīsim, Lūkass viņu nomierināja un, pagājis garām Henam, devās pie robotiem. Kā tev klājas, Trīpio?

Gluži labi, paldies, jaunais kungs Lūkas, robots klīrīgi atbildēja. Šis ceļš ir daudz labāks par daudziem iepriekšējiem.

Viņam blakus stāvošais Artū kaut ko novidžināja.

Artū domā tāpat, Trīpio piemetināja.

Pārāk nesapriecājieties, Mara brīdināja un, beidzot ļāvusi akmeņiem nokrist zemē, piecēlās.

Iespējams, ka augšā kalnā nevedīs nekādas mineiršu iemītās takas. Impērija darīja visu iespējamo, lai vietējie iedzīvotāji te nestaigātu.

Bet neraizējieties, Lūkass mierināja robotus.

Nogri ji mums palīdzēs atrast kādu taku.

Fregate Mansardu Zelts, jums dota atļauja nolaisties, Debesu Ceļa komandtiltiņa mikrofonā atskanēja mundra Bilbringi kontroliera balss. Divdesmit piektā nolaišanās platforma. Pārraidīšu jums nolaišanās kursu.

Sapratām, kontrole, sacīja Eivzs un, nospiedis taustiņus, ievadīja kursu, kas bija parādījies uz navigācijas displeja. Kā ir ar drošības laukiem?

Ievērojiet kursu, un jūs ar tiem nesastapsieties, teica kontrolieris. Novirzieties no tā vairāk nekā par piecpadsmit metriem jebkurā virzienā un dabūsiet pamatīgu triecienu pa degunu. Izskatās, ka jūsu kuģa priekšgalam ar vienu triecienu pietiks.

Eivzs uzmeta mikrofonam niknu skatienu. Impērijas karavīru sarkasms viņam jau sāka apnikt.

Pateicos, viņš sacīja un izslēdza rāci ju.

Ar tiem Impērijas puišiem nu gan nav garlaicīgi sadarboties, vai ne? otrā pilota vietā sēdēdams, piezīmēja Gilespijs.

Ar prieku iztēlojos, kāda būs viņa sejas izteiksme, kad aizdrāzīsimies no šejienes, paķēruši līdzi viņu KGL, teica Eivzs.

Cerēsim, ka mums nenāksies pārliecināties par viņa vārdu patiesumu, sacīja Gilespijs. Te ir varen sarežģīta ielidošanas sistēma.

Pirms Mazika iebrukuma tas tā nebija, paskaidroja Eivzs. raudzīdamies pa skatulūku uz priekšu.

Gar viņu tuvošanās vektora malām bija redzams kāds pusducis vairoga ģeneratoru, tie brivi peldēja izplatījumā un kā bojas iezīmēja ielidošanas ceļu.

Tie laikam ierīkoti, lai neviens nevarētu lidināties ap kuģu būvētavu kā agrāk.

Jā, teica Gilespijs. Es tikai ceru, ka viņu sistēma darbojas bez kļūmēm.

Es arī, piekrita Eivzs. Nevēlos, lai viņi uzzinātu, cik daudz triecienu šis kuģis īstenībā spēj izturēt.

Viņš paskatījās lejup uz savu pulti, pārliecinājās par vektora pareizību un tad uzņēma laiku. Jaunās Republikas flotilei vajadzētu uzbrukt Tengrinai apmēram pēc trīs stundām. Debesu Ceļam pilnīgi pietiks laika, lai nolaistos, izkrautu īpaši sagatavoto kondensatoru kravu, ko viņi laipni ziedoja Impērijas karadarbībai, un ieņemt pozīciju Mazika atbalstīšanai, kad viņš mēģinās paķert KGL no galvenā komandcentra, kas atrodas astoņas nolaišanās platformas tālāk.

Tur lido Ellors, sacīja Gilespijs, ar galvas mājienu norādīdams uz labo pusi.

Eivzs paskatījās. Jā, tas bija Kai Mir, un tam līdzās lidoja Griezējs. Aiz šiem abiem kuģiem viņš redzēja, kā uz nolaišanās platformu netālu no perimetra virzās Zvaigžņotais Ledus. Pagaidām šķita, ka viss norit pēc plāna.

Lai gan ārējās pazīmes neko daudz nenozīmēja, kad bija darīšana ar tādu virspavēlnieku kā Trouns. Eivzs saprata tikpat labi var būt, ka dižadmirālis jau visu zina par šo iebrukumu un tikai nogaida, kad visi saskries tīklā, lai tad aizvilktu tam galu ciet.

Vai neesi saņēmis kādu ziņu no Karda? vaicāja Gilespijs mazliet par daudz nevērīgā tonī.

Viņš nav mūs pametis, Gilespij, norūca Eivzs. Ja viņš teica, ka viņam ir kas svarīgāks darāms, tad tā arī ir. Punkts.

Zinu, sacīja Gilespijs, bet pēc viņa balss nevarēja noprast, ko viņš patiesībā domā. Es tikai iedomājos, ka citi varbūt par to jautās.

Eivzs saviebās. Atkal sākās. Viņš bija domājis, ka, atklājot uz Hidžērnas Ferjē nodevību, tam ir darīts gals uz visiem laikiem. Viņam būtu vajadzējis pazīt šo kompāniju labāk.

Es esmu šeit, Eivzs Gilespijam atgādināja. Te ir arī Zvaigžņotais Ledus, Rītausmas Ritms, Amanda Felouva…

Jā, jā, es saprotu, Gilespijs viņu pārtrauca. Nevajag uz mani pukoties mani kuģi arī ir šeit.

Piedod, teica Eivzs. Mani gluži vienkārši nogurdinājušas tās mūžīgās aizdomas.

Gilespijs paraustīja plecus.

Mēs esam kontrabandisti. Mums šajā ziņā ir liela pieredze. Es personiski esmu pārsteigts, ka grupas tik ilgi turas kopā. Kā tu domā, ko viņš dara?

Vai Kards?

Eivzs pamāja.

Nav ne jausmas. Bet tam jābūt kaut kam svarīgam.

Protams.

Gilespijs norādīja uz priekšu.

Vai tā ir galvenā boja?

Tā izskatās, piekrita Eivzs. Sagatavojies pierakstīt kursa datus. Gatavi vai ne, bet klāt esam.

Uz Vedža rācijas ekrāna parādījās pavēles, un, uzmetis tām ašu skatienu, viņš pārslēdza rāciju uz eskadrona iekšējo frekvenci.

Mežonīgais eskadron, te runā komandieris, viņš teica. Pienākusi pavēle: mēs dodamies uz priekšu kopā ar pirmo vilni, piesedzot no sāniem admirāļa Akbara komandkreiseri. Turamies šajā pozīcijā līdz nākamajam rīkojumam. Visiem kuģiem: apstiprināt, ka pavēle saprasta.

Apstiprinājumi pienāca ātri un apņēmības pilnās balsīs. Vedžs sakniebtām lūpām pie sevis pasmaidīja. Akbara personāls bija raizējies, ka garais pārlidojums līdz tikšanās vietai būs nogurdinājis vienības, kas tēloja viltus pulcēšanos pie Tengrinas. Par citiem Vedžs nezināja, bet bija skaidrs, ka Mežonīgais eskadrons kaujai ir gatavs.

Jūs domājat, ka Trouns ir saņēmis mūsu vēsti, komandier? Vedžu no domām iztraucēja Džensona balss.

Viņu vēsti…? Ak, pareizi tā nelielā saruna pie vīna bāra ar Talona Karda draugu Eivzu. Hobijs bija pārliecināts, ka tās saturs nekavējoties tiks darīts zināms Impērijas izlūkdienestam.

Nezinu, Vedžs atbildēja. Patiesību sakot, es ceru, ka ne.

-Tad jau būsim velti šķieduši laiku.

Nebūt ne, iebilda Vedžs. Atceries, viņš teica, ka viņi vēlas saskaņot ar mūsu uzbrukumu kādu savu ieceri. Jebkas, kas dod triecienu Impērijai vai novērš tās uzmanību, nāk mums par labu.

Varbūt, ka viņiem bija ieplānota kāda kontrabandas piegāde, nievājoši teica Sestais. Cerēja to nokārtot, kamēr Impērija skatās uz citu pusi.

Vedžs neatbildēja. Lūkass Debesbraucējs domāja, ka Talons Kards slepenībā ir Jaunās Republikas pusē, un viņam ar to bija gana. Bet nebija iespējams par to pārliecināt visu eskadronu. Varbūt kādudien Kards atklātāk nostāsies pret Impēriju. Līdz tam brīdim Vedžs uzskatīs, ka jebkurš, kas nav dižadmirāļa pusē, palīdz Jaunajai Republikai, vai nu viņš to atzīst, vai ne.

Attēls uz displeja bija mainījies: zvaigžņu kreiseri pārgrupējās izlidošanai. Sardzes kuģiem bija laiks darīt to pašu.

Labi, Mežonīgais eskadron, viņš sacīja pārējiem. Tagad mūsu kārta. Ieņemam vietas.

Palielinājis sava X klases kuģa dzinēja jaudu, viņš traucās uz priekšā redzamajām gaismām. Vēl divarpus stundas, ja flotiles sapulcēšanās notiks pēc grafika, un viņi izies no gaismas ātruma spļāviena attālumā no Bilbringi kuģu būvētavas.

Cik žēl, Vedžs nodomāja, ka tajā bridi nebūs redzamas Impērijas karavīru sejas.

Uz displeja parādījās pēdējie ziņojumi no Tengrinas reģiona. Pelleons tos pavirši pārskatīja, pie sevis nikni saviebdamies. Kļūdas nebija dumpinieki joprojām atradās tur. Joprojām piesardzīgi ieveda šajā reģionā savu karaspēku. Un pēc divām stundām, ja izlūkdienesta ziņas bija kaut cik precīzas, tie dos triecienu praktiski neaizsargātai sistēmai.

Viņiem veicas gluži labi, vai ne, kaptein? Trouns, stāvēdams viņam aiz muguras, piezīmēja.

Ļoti pārliecinošs tēlojums.

Ser, sacīja Pelleons, ar pūlēm saglabādams bezkaislīgu balss toni. Ar visu cieņu pret jums atļaušos tomēr izteikt minējumu, ka dumpinieku darbība nav izlikšanās. Pierādījumu nospiedošais vairākums liecina, ka viņu mērķis ir Tengrina. Vairākas ātrās reaģēšanas kaujas kuģu vienības un lielie kuģi nepārprotami gatavojas pārlēcienam no gaismas ātruma…

Aplami, kapteini, Trouns viņu vēsi pārtrauca.

Viņi gan grib, lai mēs tam noticam, bet tā ir tikai rūpīgi konstruēta ilūzija. Kuģi, par kuriem jūs runājat, pametuši pulcēšanās vietas pirms septiņdesmit līdz četrdesmit stundām, atstājot tur dažus vīrus atbilstošos formas tērpos, lai maldinātu mūsu spiegus. Lielākā daļa viņu kara flotes patlaban jau ir ceļā uz Bilbringi.

Jā, ser, ar klusu sakāves nopūtu teica Pelleons.

Tā nu tas bija. Trouns kārtējo reizi bija ignorējis

viņa apsvērumus un arī pierādījumus izšķirdamies par labu neskaidrām nojautām un intuīcijai.

Un, ja dižadmirālis būs kļūdījies, viņi zaudēs ne tikai Tengrinas bāzi vien. Tik liela kļūme satricinās ticību un paļāvību uz visu Impērijas kara mašīnu kopumā.

Viss karš ir viens vienīgs risks, kapteini, Trouns klusi sacīja. Bet šoreiz riska pakāpe nav tik liela, kā jūs domājat. Ja es kļūdos, mēs zaudēsim vienu bāzi tā mums, protams, ir svarīga, bet izšķirošas nozīmes tai nav.

Viņš savilka uz augšu vienu zilimelno uzaci.

Bet, ja man ir taisnība, mums būs laba izdevība pilnībā iznīcināt divas dumpinieku sektoru flotiles. Padomājiet, kādu grūdienu tas dos pašreizējam spēku līdzsvaram.

Jā, ser, atzinīgi teica Pelleons.

Viņš juta sev pievērsto Trouna skatienu.

Jums nav man jātic, dižadmirālis viņam sacīja. Bet esiet gatavs tam, ka jūsu spriedums var izrādīties aplams.

Es ļoti ceru, ka tā patiešām būs, teica Pelleons.

Labi. Vai mans flagmaņkuģis sagatavots, kapteini?

Pelleons juta. ka viņa mugura pa vecam paradumam sastingst miera stājā.

Himēra ir pilnīgi gatava un gaida jūsu pavēles, admirāl.

Tad sagatavojiet flotili hiperkosmosam.

Kvēlojošās acis iemirdzējās spožāk.

Un kaujai.

Neviena īsta taka augšup Tantisa kalnā neveda, bet, kā jau Lūkass bija paredzējis, nogriji prata atrast vietas, pa kurām kāpiens bija vieglāks. Viņi itin ātri virzījās uz augšu, kaut iznāca kavēties robotu dēļ, un, kad saule sāka slīdēt lejā aiz koku galotnēm, gaisa vadi bija sasniegti.

Tie tomēr neizskatījās tā, kā Lūkass bija tos iztēlojies.

Tie drīzāk atgādina turbolāzera lielgabalu ievelkamos stobrus, nevis gaisa pievades sistēmas, viņš sacīja Henam, kad viņi cauri kokiem piesardzīgi tuvojās biezajam metāla tiklam un vēl smagākajam metāla veidojumam, kurā šis tikls bija ievietots.

Atsauc atmiņā to bunkuru, kurā mums bija jāielaužas uz Endoras, Hens nomurmināja. Tikai tur durvīm nebija metāla siets priekšā. Uzmanīgi te var būt ierīkoti detektori.

Jebkurā citā vietā Lūkass butu pārbaudījis tuneli caur Spēku. Šeit, kur visu apkārtni bija iespaidojuši isalamiri, viņš bija kā aklais.

It kā atkal atrastos uz Mirkras.

Lūkass paskatījās uz Maru, prātodams, vai viņai ir līdzīgas domas un atmiņas. Var būt, ka bija. Pat dziestošajā gaismā viņš varēja saskatīt sasprindzinājumu viņas sejā, nemieru un bailes, ko nebija tajā saskatījis, pirms viņi iegāja isalamiru radītajā tukšumā.

Ko tagad darīsim? Mara norūca. Paliksim tā sēžam līdz ritam?

Hens bija noregulējis makrotālskati un pavērsis to pret gaisa vadiem.

Šķiet, ka sienā zem pārkares ir datora kontakts, viņš teica. Jūs palieciet uz vietas es paņemšu līdzi Artū un mēģināšu viņu pieslēgt.

Henam blakus stāvošais Cūbeka noņurdēja brīdinājumu.

Kur? nomurmināja Hens, izvilkdams spridzekļ šāvēju.

Vūkijs ar vienu roku norādīja virzienu, bel ar otru ņēma nost no pleca bultmeti.

Visa grupa sastinga ar ieročiem kaujas gatavībā… un tad Lūkass pirmo reizi saklausīja tālus spridzekļšāvēja šāvienus. Šaušana notiek vairāku kilometru attālumā no šejienes, viņš nodomāja, iespējams, kaut kur kalna pakājē. Bet, tā kā viņš nevarēja izmantot džediju paņēmienus jutekļu saasināšanai, precīzāk noteikt to nebija iespējams.

Daudz tuvāk atskanēja tāda kā putnu čivināšana.

Tuvojas mineiršu grupa, sacīja Ekhrikhors, uzmanīgi ieklausīdamies. Nogriji ir viņus apturējuši. Viņi grib nākt šurp un runāt ar mums.

Saki, lai viņi paliek turpat, teica Hens un, mirkli tomēr pavilcinājies, ielika spridzekļ.šāvēju atpakaļ maksti.

Izvilcis no jakas kabatas izbalināto satna-chakka plēsoņputnu, viņš pamāja Trīpio.

Nāc nu. Zeltamute, iesim un noskaidrosim, ko viņi grib.

Ekhrikhors nomurmināja pavēli, un viens no nogrijiem nedzirdami nostājās blakus Henam. Cūbeka piegāja viņam pie otriem sāniem un, bezpalīdzīgi protestējošajam Trīpio velkoties nopakaļ, viņi visi iegāja koku audzē.

Artū nemierīgi iegruģinājās, grozīdams kupolveidīgo galvu te uz Lūkasa, te aizejošā Trīpio pusi.

Viņam nekas nenotiks, Lūkass robotu mierināja. Hens neļaus darīt viņam pāri.

Druknais strupiķis nokremšļojās, laikam gan izteikdams šaubas par Hena gādīgo attieksmi pret Trīpio.

Mums kuru katru brīdi var rasties nopietnākas problēmas par Trīpio veselību, drūmi sacīja Lendo. Man šķiet, ka lejā dzirdēju skanam spridzekļšāvēju šāvienus.

Es arī dzirdēju, atsaucās Mara. Iespējams, ka apšaude notiek pie noliktavas ieejas.

Lendo paraudzījās pāri plecam uz masīvo gaisa vadu.

Paskatīsimies, vai varam to ventili atvērt. Tas mums vismaz dos vēl vienu izvēles virzienu, ja nāksies bēgt.

Lūkass paskatījās uz Maru, bet viņa atkal izvairījās no Debesbraucēja skatiena.

Labi, viņš teica Lendo. Es iešu pirmais, bet tu atved Artū.

Lūkass cauri kokiem piesardzīgi tuvojās gaisa vadiem. Bet, ja tur kādreiz arī bija bijusi kāda pretielaušanās ierīce, tā, acīmredzot, vairs nedarbojās. Viņš bez starpgadījumiem nokļuva zem metāla pārkares un, gaisa plūsmai plivinot matus, ņēmās pētīt tiklu. Tuvumā bija redzams, ka tas drīzāk ir blīvs režģis un katrs tā posms ir vairākus centimetrus biezs. Nopietns šķērslis, bet nekas tāds, ar ko viņa gaismas zobens nevarētu tikt galā.

Aiz muguras bija dzirdami soļi kritušajās lapās, un pagriezies Lūkass redzēja, ka tuvojas Lendo un Artū.

Kontakts ir šeit. Artū, viņš robotam teica, norādīdams uz elektrības ligzdu sānu sienā. Pieslēdzies un paskaties, ko vari noskaidrot.

Robots vidžinādams apliecināja, ka sapratis, un ar Lendo palīdzību devās pāri nelīdzenajam zemes laukumiņam.

Tik vienkārši tas vaļā nevērsies, Lūkasam aiz muguras sacīja Mara.

Artū to pārbaudīs, Lūkass atbildēja, ieskatīdamies viņai sejā. Vai ar tevi viss kārtībā?

Viņš sagaidīja, ka par atbildi saņems kādu sarkastisku piezīmi vai vismaz niknu skatienu. Lūkass nebija gatavs tam, kas notika. Mara satvēra viņa roku.

Gribu, lai tu man kaut ko apsoli, viņa klusā balsi teica. Lai ko tas maksātu, neļauj man pāriet Cēbaota pusē. Saprati? Neļauj man viņam pievienoties. Pat ja tev nāktos mani nogalināt.

Lūkass raudzījās viņā platām acīm, un viņam cauri izskrēja savāda, auksta šalts.

Cēbaots nevar tevi piespiest pāriet viņa pusē, Mara, viņš sacī ja. Pret tavu gribu viņš nevar to izdarīt.

Vai esi par to pārliecināts? Pilnīgi pārliecināts?

Lūkass saviebās. Viņš par Spēku joprojām tik

daudz ko nezināja.

-Nē.

Es ari ne, teica Mara. Un tas mani satrauc. Uz Jomārkas Cēbaots man sacīja, ka es viņam pievienošoties. Viņš to atkal atkārtoja šeit, tajā naktī, kad ieradās.

Varbūt viņš kļūdās, Lūkass vilcinādamies teica. Vai melo.

Negribu ar to riskēt.

Viņa satvēra Lūkasa roku ciešāk.

Es viņam nekalpošu, Debesbraucēj. Vēlos, lai lu apsoli, ka drīzāk nogalināsi mani, nekā ļausi viņam man to nodarīt.

Lūkass norija kaklā sakāpušo kamolu. Pat bez Spēka viņš sajuta, ka Mara runā to, ko domā. Bet, lai džedijs kādam apsolītu, ka aukstasinīgi viņu nogalinās…

Es tev labāk apsolīšu ko citu, viņš sacīja. Lai kas te notiktu, tev nebūs jāstājas viņam pretim vienai. Es būšu tev līdzās un palīdzēšu.

Viņa novērsās.

Un ja nu tu jau būsi miris?

Atkal tas pats. Tā pati iekšējā cīņa, ko viņa izcīnīja sevī kopš dienas, kad viņi tikās pirmoreiz.

Tev nevajag to darīt, Lūkass klusi teica. Imperators ir miris. Tā balss, ko tu dzirdi tās ir tikai atmiņas, ko viņš atstājis tevī.

Es zinu, viņa atcirta, senajām bailēm iekvēlojoties no jauna. Vai tu domā, ka tāpēc ir vieglāk to ignorēt?

Nē, atzina Lūkass. Bet tu ari nevari izmantot šo balsi kā attaisnojumu. Tavs liktenis ir tavās rokās, Mara. To nenosaka Imperators vai Cēbaots. Galu galā tu būsi tā, kas pieņems lēmumu. Tev ir tādas tiesības… un tāds pienākums.

Mežā atskanēja soļu troksnis.

Labi, Mara noņurdēja, palaizdama vaļā Lūkasa roku un soli no viņa atkāpdamās. Ja gribi, vari klāstīt savu filozofiju. Tikai atceries, ko es tev teicu.

Apcirtusies uz papēžiem, viņa pagriezās pret tuvojošos grupu.

Kas tur notiek, Solo?

Esam sastapuši dažus sabiedrotos, Hens atbildēja, pametis drūmu skatienu Lūkasa virzienā. Pareizāk sakot, tādus kā sabiedrotos.

Hei, Trīpio, sauca Lendo, mādams robotam ar roku. Panāc šurp un pastāsti man, par ko Artū ir tā uztraucies.

Protams, ser, sacīja Trīpio, šļūkdams pie improvizētā datora.

Lūkass atskatījās uz Henu.

Kā to saprast tādus kā sabiedrotos?

Tas ir mazliet mulsinoši, teica Hens. Vismaz tā izklausās Trīpio tulkojumā. Viņi negrib mums palīdzēt, viņi grib tikai iekļūt tur iekšā un cīnīties ar Impērijas karavīriem. Viņi mums sekoja, jo bija nosprieduši, ka mēs atradīsim papildu ieeju, pa kuru arī viņi varēs ieiet kalnā.

Lūkass nopētīja klusējošo četrrokaino citplanētiešu grupu, kas kā tornis slējās pāri sargiem nogrijiem. Visiem bija četri vai vairāki gari naži un šaujamloki tie gluži neizskatījās pēc ieročiem, ar kādiem varētu uzbrukt apbruņotiem Impērijas karavīriem.

Es nezinu. Ko tu par to domā?

Klau, Hen, Lendo klusi pasauca, pirms viņš paguva atbildēt. Nāc šurp. Tev arī tas jādzird.

Kas noticis? jautāja Hens, pieiedams pie datora.

Pastāsti viņiem, Trīpio, mudināja Lendo.

Acīmredzot pie galvenās ieejas kalnā notiek kauja, Trīpio sacīja savā mūžīgi pārsteigtajā tonī.

Artū uztvēris vairākus ziņojumus par sardzes karavīru aktivitātēm šajā sakarā…

Kas uzbrūk? Hens viņu pārtrauca.

Acīmredzot, psedani no pilsētas, teica Trīpio. Saskaņā ar vārtu sargu ziņojumiem, pirms uzbrukuma viņi pieprasījuši, lai atbrīvo viņu kungu Cēbaotu.

Hens paskatījās uz Lūkasu.

Datorbloknots.

Tā būs, piekrita Lūkass.

Cēbaots atsūtījis ziņu, mudinādams psedanus uz cīņu.

Diez kā viņam izdevās to datorbloknotu viņiem nogādāt.

Lai būtu, kā būdams, tas apstiprina, ka viņš tiek turēts apcietinājumā, iestarpināja Mara. Ceru, ka viņa kameru rūpīgi apsargā.

Atvainojiet mani, jaunais kungs Lūkas, galvu piešķiebis, teica Trīpio, bet, kas attiecas uz kapteiņa Solo pieminēto datorbloknotu, varu izteikt minējumu, ka to viņi dabūjuši tādā pašā veidā kā ieročus. Saskaņā ar ziņojumiem…

Kādus ieročus? nesaprata Hens.

Tieši to es jums gribēju paskaidrot, mazliet pikti sacīja Trīpio. Saskaņā ar vārtu sargu ziņojumiem, uzbrucēji ir apbruņoti ar spridzekjšāvējiem, portatīvajiem raķešu šāvējiem un termospridzekļiem. Ja var ticēt ziņojumiem tie visi ir gluži jauni modeļi.

Nav svarīgi, kur viņi tos dabūjuši, teica Lendo. Būtiski ir tas, ka patlaban notiek neplānota diversija. Izmantosim to, kamēr tā vēl nav beigusies.

Cūbeka aizdomīgi ierūcās.

Tev taisnība, draugs, Hens piekrita, lūkodamies uz režģi. Pārāk izdevīga sakritība. Bet Lendo ir taisnība tikpat labi mēs to varam ari izmantot.

Lendo palocīja galvu.

Labi, Artū. Slēdz to ārā.

Druknais robots nočirpstināja apstiprinājumu, un viņa datorroka sāka kontaktligzdā griezties. Lūkass juta, ka gaiss tunelis netiek vilkts iekšā ar pirmītējo spēku, un pēc brīža tas vispār vairs nenotika.

Artū atkal iečivinājās.

Artū ziņo, ka visas šī gaisa vada darbojošās sistēmas ir izslēgtas, pavēstīja Trīpio. Viņš tomēr brīdina, ka putekļu barjeras un dzinēji var tikt iedarbināti no centrālās pults.

Tad labāk sāksim kustēties, sacīja Lūkass, iedarbinādams gaismas zobenu un pieiedams pie gaisa vada.

Četri precīzi griezieni, un ieeja bija izveidota.

Izskatās, ka ceļš ir brīvs, teica Hens, un, uzmanīgi iegājis tunelī, pieplaka pie sānu sienas, kas deva kaut nelielu, tomēr aizsegu. Tuneli ir ieslēgta apkopes gaisma, tā ka varēsim redzēt, kur spert soli. Artū, vai tu esi mums sagādājis kādus telpu izvietojuma plānus?

Robots kaut ko novāvuļoja, ieripodams pa atveri tuneli.

Man ļoti žēl, ser, sacīja Trīpio. Viņam ir pilns shēmu komplekts pašai gaisa pievades sistēmai, bet viņš apgalvo, ka plašāka informācija par ražotni šajā datorā nav bijusi pieejama.

Gan pa ceļam būs vēl citi datori, teica Lendo. Vai mēs šeit atstāsim kādu sargu?

Paliks viens no nogrijiem, Henam pie elkoņa noņaudēja Ekhrikhors. Viņš gādās, lai šai ieejai neviens netuvojas.

Labi, sacīja Hens. Iesim.

Viņi bija nogājuši pa tuneli kādus piecdesmit metrus un tuvojās pirmajai no nespodrajām spuldzēm, ko Hens pirms brīža bija pamanījis spīdam, kad Lūkass pēkšņi ieraudzīja, ka klusējošie mineirši ir viņiem sekojuši.

Hen? viņš pačukstēja, norādīdams ar roku uz aizmuguri.

Jā, es zinu, teica Hens. Ko tu gribi, lai es daru sacīt viņiem, lai iet mājās?

Lūkass atkal atskatījās. Henam, protams, bija taisnība. Bet naži un loki pret spridzekļ šāvējiem…

Ekhrikhor?

Ko pavēlat, Veidera dēls?

Es vēlos, lai tu liec diviem no saviem ļaudīm iet kopā ar šiem mineiršiem, viņš nogrijam sacīja. Lai viņi rāda tiem ceļu un palīdz uzbrukumā.

Bet jūs esat tas, kas mums jāaizsargā, Veidera dēls, iebilda Ekhrikhors.

Jūs arī aizsargāsiet mani, paskaidroja Lūkass. Ar katru Impērijas karavīru, ko var aizkavēt mineirši, mums būs viena rūpe mazāk. Bet viņi nevienu nevarēs aizkavēt, ja tiks nogalināti jau pirmajā sadursmē.

Nogrijs izdvesa kādu rīkles skaņu, kas liecināja, ka pārāk priecīgs viņš par šo Lūkasa pavēli nav.

Dzirdu un paklausu, Ekhrikhors negribīgi teica.

Viņš ar žestu deva zīmi diviem nogrijiem, un Lūkass noskatījās, kā viņi dodas pa tuneli atpakaļ. Kad Mara gāja garām vienai no spuldzēm, Lūkass uz bridi redzēja viņas seju. Tajā vēl bija saskatāmas bailes, bet nu tām bija pievienojusies drūma apņēmība. Lai kas viņus gaidīja, Mara bija tam gatava.

Lūkasam atlika vienīgi cerēt, ka ar viņu pašu ir tāpat.

Tur tas ir, paziņoja Kards, rādīdams uz priekšu, kur no meža un sabiezējušās krēslas pamazām iznira kalns.

Esat pārliecināts? Lea jautāja un sasprindzināja jutekļus caur Spēku, cik stipri vien varēdama.

Reiz Bespinā, kad viņi bēga no Lendo Mākoņu pilsētas, viņa bija varējusi uztvert Lūkasa aicinājumu no apmēram tikpat liela attāluma. Bet šeit un šobrīd nekas tamlīdzīgs nebija sajūtams.

Turp mūs ved viņu navigācijas dati, Kards viņai sacīja. Ja vien viņi nav atminējuši Genta nelielo blēdību un nesūta mūs uz kādu viltus mērķi.

Viņš pāri plecam paskatījās uz Leu.

Vai kaut kas ir sajūtams?

-Nē.

Lea paraudzījās ārā uz kalnu, un vēders viņai sāpīgi sažņaudzās. Par spīti visām cerībām un pūliņiem, viņi bija ieradušies par vēlu.

Viņi noteikti ir jau iekšā.

Tad viņi ir iekļuvuši nepatikšanās, ierunājās pie sakaru pults sēdošais Gents.

Viņš joprojām pieslīpēja viltoto Impērijas kuģa identifikācijas kodu.

Lidojumu kontrole ziņo, ka pie ieejas kalnā izcēlusies sadursme. Viņi mūs sūta uz papildu ieeju, kas atrodas apmēram desmit kilometrus uz ziemeļiem.

Lea papurināja galvu.

Mums jāriskē un jāmēģina ar viņiem sazināties.

Tas ir pārāk bīstami, teica otrais pilots Dankins. Ja viņi uzķers, ka mēs izmantojam Impērijai neraksturīgu sakaru kanālu, mūs, visticamāk, notrieks zemē.

Varbūt ir cita iespēja, nostājies Leai blakus, sacīja Mobvekhars. Ekhrikhors no Bakhtoru klana būs pie ieejas atstājis sargus. Nogrijiem ir kāds pazīšanās signāls, ko var pārraidīt ar nolaišanās ugunīm.

Rīkojieties, teica Kards. Ja no garnizona to pamanīs, mēs varēsim atrunāties, apgalvojot, ka mūsu kuģim ir kāds bojājums. Cin, Korvis uzmanīgi skatieties teleskopos.

Piegājis pie Dankina pults, nogrijs sešas reizes ieslēdza un izslēdza nolaišanās ugunis. Lea vērigi raudzījās ārā pa skatulūku, pūlēdamās saskatīt visu kalnu vienlaikus. Ja Hens un pārējie iegājuši iekšā virs tumsas līnijas…

Atbilde saņemta, no turbolāzera lielgabala torniša atskanēja Korvisa balss. Atrašanās vieta nullenulle-trīs svītra septiņpadsmit.

Lea paskatījās pāri Karda plecam, kad uz viņa navigācijas displeja parādījās koordinātes. Tur tā bija, sīka, tomēr saskatāma mirgojoša gaismiņa.

Viņi ir tur, Mobvekhars apstiprināja.

Labi, sacīja Kards. Gent, paziņo, ka mēs dodamies uz to rezerves ieeju, kā bija pavēlēts. Labāk atrodiet kādu sēdekli un piesprādzējieties, padomniec mums tūlīt būs negaidīts atgrūdējpacēlāju bojājums.

Raugoties uz kokiem un nelīdzeno, akmeņaino zemi, Leai šķita, ka te nav iespējams nosēdināt tāda izmēra kuģi, kāds ir Mežonīgais Kards. Bet Kards un viņa komanda kaut ko tamlīdzīgu kādreiz jau noteikti bija izmēģinājuši precīzi nomērķēta turbolāzera uguns radīja tieši pietiekama lieluma laukumu, lai kuģis varētu nolaisties.

Ko tagad darīsim? vaicāja Dankins, kad Kards izslēdza atgrūdējpacēlājus.

Kards paskatījās uz Leu un jautājoši savilka uzaci.

Es iešu iekšā, Lea viņam sacīja, atcerēdamās vīziju par briesmām, kas draud Lūkasam un Marai. -Jums nav jānāk man līdzi.

Mēs abi ar padomnieci iesim meklēt viņas draugus, Kards atbildēja Dankinam un, atbrīvojies no drošības siksnām, piecēlās kājās. Gent, tu pacenties pārliecināt garnizonu, ka mums nav vajadzīga nekāda palīdzība.

Un kas jādara man? -jautāja Dankins.

Kards pasmaidīja.

Tev jābūt kaujas gatavībā gadījumā, ja viņi Gentam nenoticēs. Iesim, padomniec.

Kad viņi iznāca uz Mežonīgā Kurdu izkāpšanas platformas, nogrijs, kas bija sūtījis viņiem atbildes signālu, nekur nebija redzams.

Kur viņš ir? vaicāja Kards, lūkodamies apkārt.

Viņš nogaida, teica Mobvekhars, pielikdams roku pie mutes kaktiņa un raidīdams sarežģītu svilpienu.

Atskanēja atbildes svilpiens, kas pārgāja čivināšanā.

Mūsu identitāte ir apstiprināta, nogrijs sacīja. Viņš mūs mudina nākt ātrāk. Pārējie mums ir ne vairāk kā ceturtdaļstundas gājienu priekšā.

Ceturtdaļstunda. Lea raudzījās uz tumšo, tikai zvaigžņu apspīdēto kalnu. Par vēlu, lai brīdinātu, bet varbūt viņi pagūs laikā, lai palīdzētu.

Iesim mēs zaudējam laiku, viņa teica.

Pagaidiet mirkli, sacīja Kards, skatīdamies pāri viņas plecam. Mums jāpagaida… ak, tur jau tie nāk.

Lea pagriezās. No kuģa pakaļgala viņiem pa gaiteni tuvojās pusmūža vīrs, vezdams pie saites divus garkājainus dzīvniekus.

Esam klāt, kapteini, vīrietis teica, sniegdams Kardam pavadas.

Paldies, Cin, sacīja Kards un, paņēmis pavadas, noliecās un pakasīja abiem četrkājainiem aiz ausīm. Jūs laikam gan nebijāt vēl redzējusi manus pieradinātos vornskrus, padomniec. Šo sauc par Drangu, tas, kurš izturas vienaldzīgāk, ir Sturms. Uz Mirkras tie medībās izmantoja Spēku. Šeit tas viņiem palīdzēs sameklēt Maru. Tā būs?

Vornskri atbildēja ar savādu skaņu, tādu kā klukstošu murrāšanu.

Labi, noteica Kards, atkal izsliedamies. Domāju, ka tagad esam gatavi, padomniec. Vai sāksim iet?

25. nodala

Tālumā vēl aizvien gaudoja trauksmes sirēnas, kad Hens uzmanīgi pašķielēja ar vienu aci ap stūri. Saskaņā ar stāvu plāniem, ko bija sadabūjis Artū, šis varēja būt lielākais ārējās aizsardzības monitoru centrs šajā garnizona sektorā. Tur vajadzēja būt sargiem, un šiem sargiem vajadzēja būt modriem.

Viņam izrādījās taisnība kā par vienu, tā otru. Piecus metrus pa gaiteni tālāk abpus smagām pneimatiskajām durvīm stāvēja divi trieciennieki. Un viņi bija pietiekami modri, lai pamanītu, ka uz viņiem slepus skatās kāds svešinieks. Abi uzreiz pacēla spridzekļšāvējus šaušanas gatavībā.

Jebkurš saprātīgs cilvēks bez pašnāvnieciskām tieksmēm tādā situācijā būtu atrāvies atpakaļ aiz stūra, pirms sākas šaušana. Turpretim Hens pieķērās stūrim ar brīvo roku un izmantoja to kā sviru sistēmu, lai pārsviestu sevi gaiteņa pretējā pusē. Viņš paguva parauties sāņus un pieplakt pie sienas, pirms trasējošās spridzekļ šāvēja lodes izrāva robus metāla panelī viņam aiz muguras.

Viņi joprojām šāva, kad ap stūri, ko Hens tikko kā bija pametis, parādījās Cūbeka un izbeidza šo starpgadījumu ar diviem bultmeša šāvieniem.

Labi pastrādāts, Čūbij, Hens noņurdēja, aši atskatīdamies un ieslīdēdams atpakaļ aiz stūra.

Trieciennieki kaujā vairs nepiedalīsies, tas bija skaidrs. Tagad ceļu aizšķērsoja tikai maslvās metāla durvis.

Kas, tāpat kā trieciennieki, nebija nekāds lielais šķērslis. Vismaz ne priekš viņiem.

Esi gatavs? Hens jautāja, nometies zemē uz ceļgala vienā durvju pusē un paceldams spridzekļšāvēju.

Iekšpusē būs vēl viens sargu pāris.

Esmu gatavs, apstiprināja Lūkass.

Noklikšķēja un iešņācās puiša gaismas zobens, un

zaļi baltais asmens virs Hena galvas jau horizontāli šķēla pneimatisko durvju biezo metālu. Pa ceļam tas aizskāra durvju iekšējo mehānismu, un, kad Lūkass bija beidzis griezt, durvju augšdaļa, kā paredzēts, uzšāvās līdz griestiem.

Spriežot pēc tā, kā trieciennieki skatījās uz durvīm, bija skaidrs, ka viņi ir dzirdējuši īso apšaudi ārpusē. Skaidrs bija arī tas, ka viņi negaidīja kādu tik ātri parādāmies. Vienu no sargiem Hens nošāva, kad tas cēla spridzekļšāvēju, lai notēmētu. Lūkass noliecās pār durvju apakšdaļu un ar gaismas zobenu padarīja nekaitīgu otru sargu.

Arī Impērijas karavīri, kas sēdēja pie sensoru pultīm, nebija nevienu gaidījuši. Viņi klupdami, krizdami meklēja kādu aizsegu, bet Hens un Čūbeka tos iznīcināja citu pēc cita. Sekoja vēl ducis šāvienu, un telpa bija pārvērsta par gruzdošu lūžņu jucekli.

Ar to vajadzētu pietikt, nolēma Hens. Labāk pazudīsim no šejienes, kamēr nav ieradušies papildspēki.

Bet nevienam Impērijas karavīram nebija laika te ierasties viņi bija aizņemti ar dumpi pie galvenās ieejas un klīstošo mineiršu bandu. Trīs iebrucēji devās pa gaiteni atpakaļ uz rezerves kāpnēm un nokāpa trīs stāvus zemāk sūkņa telpā, kur bija atstājuši pārējos.

Kad Hens nospieda taustiņus un atvēra durvis, iekšpusē sardzē mēmi stāvēja divi nogri ji.

Vai bija kādas nepatikšanas? kaut kur no cauruļvadu džungļiem šķita, ka tie piepilda divas trešdaļas telpas uzsauca Lendo.

Ne gluži, atbildēja Hens, kamēr Čūbeka aizvēra un aizslēdza durvis. Tomēr negribētu to vēlreiz piedzīvot.

Lendo nokremšļojās.

Nedomāju, ka tas būs nepieciešams. Viņiem vajadzētu būt pienācīgi pārliecinātiem, ka tuvojas liels uzbrukums no gaisa.

Cerēsim, ka tā ir, sacīja Hens un piegāja pie Lendo, kas darbojās pie arhaiska izskata kontrolpults.

Artū bija pieslēgts datora kontaktligzdai pults sānos, bet Trīpio mīņājās malā kā nervoza perētājvista.

Aizvēsturisks daikts, vai ne?

Tu esi pareizi sapratis, apstiprināja Lendo. Domāju, ka Imperators gluži vienkārši ņēmis un pārcēlis klonēšanas kompleksu uz šejieni tādu, kāds tas ir bijis.

Artū kaut ko nievājoši nobuldurēja.

Taisnība programmēšanu ieskaitot, Lendo sausi teica. Šo to es no šis sistēmas sajēdzu, bet ne tik daudz, lai sabojātu to uz visiem laikiem. Domāju, ka mums vajadzēs izmantot sprāgstvielas.

Nav iebildumu, sacīja Hens.

Lai nu kā, bet apziņa, ka viņi velti šķērsojuši vai visu Veilendu, būtu daudz nepatīkamāka.

Kur ir Mara?

Tur, ārā, atbildēja Lendo, pamādams ar galvu uz vēl vienām durvīm, ko pa pusei apslēpa cauruļvadi. Galvenajā telpā.

Paskatīsimies, kas tur ir, Lūkas, teica Hens.

Viņam nepatika, ka Mara šajā vietā viena pati

klīst apkārt.

Cūbij, paliec pie Lendo. Palūko, vai te ir vērts kaut ko uzspert gaisā.

Piegājis pie durvīm, viņš nospieda koda taustiņus. Aiz durvīm bija tāds kā liels, apļveidīgs balkons. Tas meta loku ap milzīgu, dabiski veidojušos alu. Mara stāvēja viņiem tieši priekšā, pie balkona margām, atspiedusies pret augstu kolonnu, kas stiepās no griestiem un gāja cauri alas centram.

Ši ir tā vieta? Hens viņai vaicāja.

Viņš gāja pie Maras, apkārt skatīdamies.

Ik pēc vairāk vai mazāk vienādām atstarpēm uz balkonu vērās durvis to bija apmēram divdesmit, un četri pārvietojamie tiltiņi veda uz darba platformu, kas atradās ap centrālo iekārtas kolonnu. Ja neskaita divus viņu nogrijus, kas nemanāmi staigāja apkārt, pildīdami sargu pienākumus, neviena cita šajā telpā nebija.

Toties bija dzirdamas skaņas. No kaut kurienes skanēja apslāpēta mašīnu dunoņa un kāda balss. Laiku pa laikam bija saklausāmi klusi releja klikšķi un savādi ritmiska, pulsējoša vai šņācoša skaņa. It kā ala elpotu…

Šī ir tā vieta, Mara apstiprināja, un viņas balsij bija dīvains tonis.

Varbūt arī viņai likās, ka tas izklausās pēc elpošanas.

Nāciet un paskatieties.

Hens uzmeta ašu mirkli Lūkasam, un viņi abi kopā nostājās Marai blakus un palūkojās pāri margām.

Un tā patiešām bija īstā vieta.

Ala bija milzīga, tā sniedzās vismaz vēl desmit stāvu dziļumā zem balkona, uz kura viņi stāvēja. Tā bija izveidota kā sporta arēna katrs stāvs bija kā apļveidīgs balkons, kas stiepās gar alas iekšpusi. Katrs nākamais, zemākais balkons bija mazliet platāks par iepriekšējo, līdz beidzot ap kolonnu alas centrā palika tikai neliels caurums. Caurules bija visās malās: lielie cauruļvadi nāca ārā no centrālās kolonnas, mazākas caurules stiepās gar balkonu malām, un no tām izejošās mazās caurulītes bija savienotas ar rūpīgi sakārtotiem metāla apļiem, kas piepildīja balkonus un apakšējo grīdu.

Tūkstošiem nelielu apļu. Katrs no tiem bija Spertija klonēšanas cilindra vāks.

Henam blakus stāvošais Lūkass tā savādi nokremšļojās.

Grūti noticēt, viņš sacīja, un viņa balsī apbrīna mijās ar apjukumu.

Tici vien, Hens drūmi ieteica un, izņēmis makrotālskati, sāka pētit apakšstāva grīdu.

Cauruļu sistēma daļēji aizsedza skatu, bet viņam tomēr izdevās pamanīt tur rosāmies vīrus medicīnas tehnisko darbinieku un sargu formas tērpos. Tie bija redzami arī uz dažiem balkoniem.

Tur, lejā, ir kā iztraucētu žurku midzenī, Hens stāstīja. Trieciennieki ir gan apakšstāvā, gan uz balkoniem.

Viņš iesāņus pavērās Marā. Viņa ar saspringtu seju skatījās lejup uz klonēšanas tvertnēm, un acīs viņai bija tāda izteiksme kā cilvēkam, kas raugās atpakaļ pagātnē.

Atmiņas neliek mierā? Hens jautāja.

Jā, viņa mehāniski atbildēja.

Viņa vēl brīdi tā pastāvēja, tad iztaisnojās.

Bet mēs nedrīkstam pieļaut, ka tas turpina pastāvēt.

Priecājos, ka esam vienisprātis, sacīja Hens, pētīdams viņas seju.

Arēji viņa tagad izskatījās mierīga, bet varēja nojaust, kas plosās viņai iekšā. Neļauj tam izlauzties, mazā, viņš domās teica Marai. Včl kādu bridi, labi?

Šķiet, ka mums vajadzēs iznīcināt to vidus kolonnu. Vai jūs par to kaut ko zināt?

Viņa paraudzījās pāri alai.

Patiesībā nē.

Mara vilcinājās.

Bet var gadīties, ka ir cita iespēja. Imperators nebija no tiem, kas atstāj aiz sevis kaut ko tādu, ko var izmantot citi. Ja vien tas bija viņa spēkos.

Hens paskatījās uz Lūkasu.

Vai ar to jāsaprot, ka visai šai vietai varētu būt pašiznīcināšanās sistēma?

Tas ir iespējams, viņa sacīja, un viņai acīs atkal bija tas pagātnes vajāta cilvēka skatiens. Un kontrolei tādā gadījumā vajadzētu atrasties troņa zālē. Es varu iet un paskatīties.

Nezinu, teica Hens, lūkodamies lejup klonēšanas alā.

Viņam bija jāatzīst, ka Marai taisnība šī vieta bija pārāk liela, lai to iznīcinātu ar līdzpaņemtajiem spridzekļiem. Nospiest pašiznīcināšanās slēdzi būtu daudz vienkāršāk. Bet doma, ka Mara ar savu atmiņu nastu varētu doties uz Imperatora troņa zāli, arī nelikās nekāda labā.

Paldies, bet es nedomāju, ka jebkuram no mums vajadzētu vienam pašam klīst te apkārt.

Es iešu viņai līdzi, pieteicās Lūkass. Viņai taisnība to ir vērts pārbaudīt.

Tas nebūs pārāk bīstami, Mara piebilda. Lielāko daļu ceļa mēs veiksim ar palīgdienesta robotu liitu. Turklāt Impērijas karavīru uzmanība galvenokārt būs veltīta dumpim pie ieejas.

Hens saviebās.

Labi, ejiet, viņš norūca. Neaizmirstiet mūs brīdināt, pirms nospiedīsiet slēdzi, labi?

Neaizmirsīsim, pasmaidījis sakniebtām lūpām, nomierinoši teica Lūkass. Ejam, Mara.

Viņi devās pa balkonu prom.

Uz kurieni viņi iet? Henam aiz muguras jautāja Lendo.

Uz Imperatora troņa zāli, Hens atbildēja. Viņa domā, ka Imperators tur varbūt ierīkojis šīs vietas pašiznīcināšanās slēdzi. Vai tu kaut ko atradi?

Artū beidzot izdevās dabūt savienojumu ar galveno datoru, teica Lendo. Viņš meklē tās shēmu.

Un Lendo ar žestu norādīja uz centrālo kolonnu.

Mēs nevaram gaidīt, nolēma Hens, pagriezdamies tajā brīdī, kad no sūkņa telpas iznāca Cūbeka ar spridzekļu somu pār plecu. Čūbij, jūs abi ar Lendo paņemiet vienu no tiem tiltiņiem un ķerieties pie darba."

Labi, sacīja Lendo, piesardzīgi paraudzījies pāri margām. Un ko darīsi tu?

Es nodarbošos ar durvju aizslēgšanu, atbildēja Hens, norādīdams uz pārējām durvīm, pa kurām varēja nokļūt uz balkona. Jūs nogriji panāciet šurp.

Abi nogriji. kas stāvēja sardzē, nedzirdamiem soļiem pienāca pie Hena, kamēr Lendo un Čūbeka devās pie tuvākā tiltiņa.

Kāda ir jūsu pavēle, Hen no Solo klana? viens no nogrijiem jautāja.

Tu paliec šeit, Hens sacīja tuvāk stāvošajam nogrijam. Skaties, vai kāds nenāk. Tu…

Viņš norādīja uz otru nogriju.

Palīdzi man aizslēgt tās durvis. Viens spridzekļ šāvēja šāviens katrā kontrolkārbā ar to vajadzētu pietikt. Es iešu uz šo pusi, tu ej uz pretējo.

Hens bija veicis apmēram divas trešdaļas uzdevuma savā balkona pusē, kad viņš izdzirda skaņu, kas pārskanēja dīvaino mehāniskās elpošanas troksni alā zem viņa kājām. Atskatījies Hens ieraudzīja, ka sūkņa telpas durvīs stāvošais Trīpio sauc viņu un māj ar roku.

Lieliski, Hens nomurmināja.

Atstāj tik kaut ko Trīpio ziņā, un drīz vien izceļas juceklis. Pabeidzis darboties pie tuvākajām durvīm, viņš pagriezās un steidzās atpakaļ.

Kapteini Solo! Trīpio ar atvieglojumu laida vaļā savus runas plūdus, kad Hens pienāca pie viņa. Lai slavēts Radītājs! Artū saka…

Ko tu gribi panākt? noskaldīja Hens. Lai te saskrien viss garnizons?

Protams, ka ne, ser. Bet Artū saka…

Ja tu gribi man kaut ko pateikt, nāc un mani sameklē. Skaidrs?

-Jā, ser. Bet Artū saka…

Ja nezini, kur mani meklēt, izmanto savu rāciju, Hens sacīja, kratīdams pirkstu pret mazo cilindru, ko robots bija satvēris rokā. Tāpēc tev tā ir iedota. Nevar tā skraidīt apkārt un bļaustīties. Vai saprati?

Jā, ser, teica Trīpio, un viņa mehāniskā pacietība, šķiet, bija saspringta līdz pēdējai iespējai. Vai drīkstu turpināt?

Hens nopūtās. Tik vien bija labuma no viņa lekcijas. Tad jau viņš drīzāk varētu kaut ko ieskaidrot citplanētietim, kas pamatvalodu nesaprot.

Jā, kas noticis?

Tas attiecas uz jauno kungu Lūkasu, sacīja Trīpio. Dzirdēju vienu no nogrijiem sakām, ka viņš un Mara Džeida ir ceļā uz Imperatora troņa zāli.

Jā. Un tad?

Ser, Artū nupat izdevās noskaidrot, ka tur ieslodzīts džediju skolotājs Džorass Cēbaots.

Hens skatījās uz viņu, acis iepletis.

Kāpēc tur? Vai tad viņš neatrodas ieslodzījuma centrā?

Nē, ser, teica Trīpio. Kā jau es sacīju…

Kāpēc tad tu man tā ari neteici? bargi noprasīja Hens, izrāvis rāciju un ātri to ieslēgdams.

Un tikpat ātri viņš rāciju atkal izslēdza.

Izrādās, ka rācijas nedarbojas, Trīpio kllrigi teica. Es to atklāju, kad mēģināju sazināties ar jums.

Lieliski, noņurdēja Hens.

Ausis viņam joprojām skanēja traucējošās statiskās elektrības sprakšķi. Viņš pavērās apkārt. Lūkass un Mara bija devušies Cēbaotam taisni rokās. Un nebija nekādas iespējas viņus brīdināt.

Viena iespēja tomēr bija.

Gādā, lai Artū cītīgi meklētu tās shēmas, Hens sacīja Trīpio, iebāzdams rāciju atpakaļ vidusjostā. Kad viņš būs ticis ar to galā, liec, lai viņš pamēģina noskaidrot, kas rada traucējumus saziņai ar rācijām. Ja viņam tas izdodas, aizsūti divus nogrijus šos traucējumus novērst. Tad dodies uz to darba platformu un pasaki Cūbijam un Lendo, kur esmu aizgājis.

Jā, ser, atsaucās Trīpio, mazliet pārsteigts par daudzajiem rīkojumiem un pavēlniecisko toni. Atvainojiet mani, ser, bet kur jūs būsiet aizgājis?

Un kā tu domā? Hens pār plecu atcirta, jau iedams pa balkonu prom.

No tā nekad neizdodas izvairīties, viņš sērīgi nodomāja. Tā vai citādi, neatkarīgi no tā, kur viņi atradās un ko darīja, galu galā viņam kaut kādā veidā allaž bija jādzenas pakaļ Lūkasam.

Un sāka izskatīties, ka tā ir gluži laba tradīcija.

Labi, Mansardu Zelts, visas lūkas ir noslēgtas, sacīja kontroliera balss. Palieciet uz vietas un sagaidiet datus par lidojuma kursu.

Sapratām, kontrole, teica Eivzs, likdams Debesu Ceļam uz nolaišanās platformas nesteidzīgi pagriezties.

Viņi bija gatavi, un izskatījās, ka pārējie arī.

Tur viņš ir, nomurmināja Gilespijs, rādīdams ārā pa skatulūku. Tieši paredzētajā laikā.

Esi pārliecināts, ka tas ir Maziks? jautāja Eivzs, lūkodamies uz kuģi.

Esmu gan, sacīja Gilespijs. Gribi, lai mēģinu ar viņu sazināties?

Eivzs paraustīja plecus un pārlaida skatienu kuģu būvētavai. Visa grupa bija apgādāta ar labi aizšifrētu kodu, bet nebūtu prātīgi sākt to izmantot pirms laika.

Atturēsimies vēl kādu minūti, viņš teica Gilespijam. Pagaidīsim, kamēr mums būs par ko runāt.

Tiklīdz viņš bija šos vārdus izteicis, visi viņu plāni piepeši sabruka.

Zvaigžņu iznīcinātāji! iekliedzās pie sakaru pults sēdošais Fons. Tie ierodas no gaismas ātruma.

Vektori? asi jautāja Gilespijs.

Nepūlies, Eivzs viņam teica, juzdamies tā, it kā viņam vēderā būtu iegrūsts auksts duncis.

Viņš varēja labi saskatīt zvaigžņu iznīcinātājus tie nāca ārā no gaismas ātruma tieši viņiem priekšā, kuģu būvētavas tālākajā malā. Un arī drednauti, fregates, triecienkreiseri un Impērijas ātrās reaģēšanas kaujas kuģi. Visa uzbrukumu flote bija šeit.

Un šeit bija ari praktiski visi Karda nodibinātās kontrabandistu savienības kau jas kuģi. Pašā viducī.

Tātad tās bija lamatas, ledaini mierīgā balsī sacīja Gilespijs.

Es ari tā domāju, teica Eivzs, raudzīdamies uz armādu, kas joprojām nebija ieņēmusi noteikta veidojuma pozīcijas.

Bet šīs pozīcijas veidojās kaut kā dīvaini.

Eivz, Gilespij, te runā Maziks, rācijā atskanēja viņu sabiedrotā balss. Izskatās, ka mūs galu galā ir pārdevuši. Es negrasos padoties. Un jūs?

Domāju, ka viņiem par to jāzaudē vismaz pāris zvaigžņu iznīcinātāju, piekrita Gilespijs.

Gluži manas domas, sacīja Maziks. Žēl, ka te nav Karda, viņš neredzēs, kā mēs sadegsim slavas ugunīs.

Viņš apklusa, un Eivzs juta sev pievērstos Gilespija un Fona skatienus. Viņš zināja šie vīri ies nāvē, būdami pārliecināti, ka viņus nodevis Kards. Tā domāja viņi visi.

Es ari esmu kopā ar jums, Eivzs klusi teica pārējiem. Ja vēlies, Mazik, vari uzņemties komandiera pienākumus.

Paldies, sacīja Maziks. Es jau šā vai tā grasījos to darīt. Nesteidzieties ar uzbrukumu, mēs tikpat labi varam dot pirmo triecienu kopā.

Eivzs vēl pēdējo reizi paskatījās uz armādu… un pēkšņi viņš saprata.

Atlikt, Eivzs noskaldīja. Mazik visi pārējie atlikt. Impērijas kara flote šeit nav ieradusies mūsu dēļ.

Ko tu tur runā? noprasīja Gilespijs.

Tie pārtvērējkreiseri tur, tālāk, teica Eivzs. Aiz tās zvaigžņu iznīcinātāju grupas redzat? Paskatieties, kādu pozīciju tie ieņēmuši.

Mirkli valdīja klusums. Maziks notiekošo aptvēra pirmais.

Tā nav aplenkšanas pozīcija, viņš sacīja.

Tev taisnība, nav vis, piekrita Gilespijs. Paskatieties tālāk redzama vēl viena grupa.

Tā ir slazda pozīcija, teica Maziks, un izklausījās, ka viņš nespēj noticēt pats saviem vārdiem. Viņi to izveidojuši, lai izrautu kādu no hiperkosmosa un noturētu šeit pietiekami ilgi. Kamēr šis kāds tiks sakauts.

Eivza un Gilespija skatieni sastapās.

Nē, izdvesa Gilespijs. Tu taču negribi teikt… Es biju domājis, ka viņi gatavojas uzbrukt Tengrinai.

Es ari tā domāju, Eivzs drūmi atteica, atkal sajuzdams vēderā auksto dunci. Šķiet, ka būsim kļūdījušies.

Vai arī kļūdījies ir Trouns.

Gilespijs paskatījās ārā uz armādu un papurināja galvu.

Nē. Laikam gan viņš nebūs kļūdījies.

Labi, tikai nekritīsim panikā, sacīja Maziks. Ja ieradīsies Jaunās Republikas spēki, Impērijas uzmanība būs vēl vairāk novērsta no mums. Paliekam pie sava plāna un vērojam, kas notiks.

Tev taisnība, nopūtās Eivzs.

Viņi atradās tieši Impērijas bāzes vidū, un bija gaidāms Jaunās Republikas uzbrukums. Brīnišķīgi.

Klau, ko es tev teikšu, Eivz, piezīmēja Gilespijs. Ja mēs izkļūsim no šīs jezgas, man būs jāpārmij kāds vārds ar tavu bosu.

Neiebilstu.

Eivzs palūkojās uz Trouna armādu.

Patiesību sakot, mēs to varam darit abi kopā.

Mara piesardzīgi pabāza galvu no rezerves kāpnēm un ieskatījās gaiteni viņiem priekšā. Izrādījās, ka piesardzība bijusi lieka šis stāvs bija tikpat tukšs kā trīs iepriekšējie zem tā.

Neviena nav, viņa čukstus teica, ieiedama gaitenī.

Arī šeit nav sargu? jautāja Debesbraucējs un, apkārt skatīdamies, pievienojās Marai.

Nav jēgas te nostādīt sargus, viņa sacīja. Ja neskaita troņa zāli un karaliskos apartamentus, nekā cita sargājama šajos augšējos stāvos nekad nav bijis.

Jādomā, ka nav joprojām. Kur ir tas turbolifts?

Pa labi un ap stūri, viņa atbildēja, norādīdama virzienu ar spridzekļšāvēju.

Iedama pa gaiteni, Mara centās spert klusus soļus vairāk paraduma, nekā nepieciešamības dēļ. Viņa sasniedza šķērsgaiteni un iegriezās tajā.

Un tad, tieši desmit metrus Marai priekšā, divi trieciennieki, kas stāvēja abās pusēs turbolifta durvlm, jau cēla spridzekļ šāvējus, lai uz viņu nomērķētu.

Jau pussoli gaiteni, ar visu inerci tiekdamās nepareizā virzienā, Mara varēja pagūt tikai mesties gar zemi. Krītot viņa izšāva uz triecienniekiem. Viens no viņiem novēlās uz muguras, viņa krūšu bruņas bija aizdegušās. Otrs nomērķēja uz viņas seju…

Un atrāvās atpakaļ, jo pa gaiteni griezdamies lidoja Debesbraucēja gaismas zobens.

Nekādu ļaunumu tas, protams, nevarēja nodarīt attālums bija pārāk liels, un, palicis bez Spēka, Lūkass nebija tik labs metējs. Tomēr gaismas zobens novērsa trieciennieka uzmanību, un tas bija viss, ko Marai vajadzēja. Kad Impērijas karavīrs noliecās, lai izvairītos no virpuļojošā asmens, viņa to nogāza ar diviem precīziem šāvieniem. Viņš nokrita uz grīdas un palika tur guļam.

—        Cik noprotu, viņi nevēlas, lai šeit kāds ienāktu, sacīja Debesbraucējs, pienācis pie Maras.

Domāju gan, piekrita Mara un, ignorēdama viņa pastiepto roku. pati saviem spēkiem piecēlās kājās. Iesim.

Turbolifta kabīne šajā stāvā bija aizslēgta, bet Marai bi ja nepieciešama tikai minūte, lai to atslēgtu. Bija uzskaitītas tikai četras pieturas: tas stāvs, kurā viņi atradās; neatliekamās nepieciešamības kuģa angārs; karaliskie apartamenti un troņa zāle. Viņa nospieda pēdējās pieturvietas pogu, un durvis aizslīdēja ciet. Brauciens augšup bi ja ļoti iss, un jau pēc dažām sekundēm atvērās durvis lifta kabīnes otrā pusē. Saņēmusi drosmi, Mara izkāpa no lifta.

Un nokļuva Imperatora troņa zāle… un atmiņu straumē.

Viss bija palicis tieši tā, kā viņa to atcerējās. Nespodrā sānu gaisma, pustumsa, kas, pēc Imperatora domām, veicināja meditēšanu un domāšanu. Pacēlums telpas tālākajā galā. kas ļāva viņam no troņa augstumiem noraudzīties uz apmeklētājiem, kad tie kāpa augšā pa kāpnēm. Lielie ekrāni pie sānu sienām tagad bija tumši, bet kādreiz tie bija devuši viņam iespēju līdz pēdējam sīkumam izsekot visas norises savā valdījumā.

Un gūt vispārēju pārskatu…

Viņa pagriezās pa kreisi un pāri balkona margām paskatījās uz plašo, atklāto laukumu troņa priekšā. Tur tumsā peldēja divdesmit metrus garš, mirdzošs galaktikas modelis.

Tā nebija parastā galaktikas hologramma, kādu varēja redzēt vai ik katrā skolā vai kravu pārvadājumu uzņēmumā. Tā nebija pat šādas hologrammas precizētā versija, kādas varēja atrast tikai dažu štābu karadarbības vadīšanas telpās. Sī hologramma bija unikāla ar to, ka galaktikas atveidojums bija absolūti precīzs, ar individuālu gaismas ķermeni iegaismojot katru no tās simtiem miljardu zvaigžņu. Politiskie reģioni bija iezīmēti ar smalku, krāsainu robežsvītriņu: Kodola sistēmas, Ārējā Loka teritorijas, Mežonīgais izplatījums, Nezināmie reģioni. Sēžot savā troni, Imperators varēja darboties ar šo tēlu, iegaismot spilgtāk kādu izvēlētu sektoru, izcelt kādu sistēmu vai sekot militāras kampaņas norisēm.

Tas bi ja gan darbarīks, gan mākslas darbs. Dižadmirālim Trounam tas patiktu.

Tiklīdz Mara bija tā nodomājusi, pagātnes atmiņas negribīgi izgaisa, dodot vietu tagadnes realitātēm. Tagad virspavēlnieks bija Trouns, vīrs, kas gribēja radīt Impēriju no jauna tādu, kādu to iztēlojās viņš. Viņš to vēlējās tik ļoti, ka bija gatavs izraisīt jaunu Klonēto karu, lai tikai iegūtu kāroto.

Mara dziļi ievilka elpu.

Labi, viņa noteica.

Šis vārds atbalsojās telpā, atbīdot atmiņas vēl tālāk prom.

Ja tas ir šeit, tam jābūt iebūvētam tronī.

Debesbraucējs ar pūlēm atrāva skatienu no galaktikas hologrammas.

Paskatīsimies.

Viņi iegāja troņa zāles centrālajā daļā. Viņiem virs galvām bija sardzes platformas. Kāpjot kopā ar Debesbraucēju pa kāpnēm, kas veda uz troņa paaugstinājumu zāles galā, Mara pavērās augšup uz šīm platformām, atcerēdamās, kā reiz tur bija stāvē juši sarkanās drānās tērptie Impērijas sargkareivji. Zem kāpnēm pavīdēja telpas daļa, kur atradās Imperatora dators un kontrolpults, bet tur valdīja tumsa un klusums. Ja neskaita galaktikas hologrammu, visas pārējās sistēmas te bija izslēgtas.

Viņi sasniedza kāpņu augšdaļu un devās pie paša troņa. Tas bi ja pagriezts pret pulēto akmens sienu, un viņi tam tuvojās no aizmugures. Mara skatījās uz troni un prātoja, kāpēc Imperators to nav atstājis pavērstu pret galaktikas hologrammu, kad tronis sāka griezties uz viņu pusi.

Mara satvēra Debesbraucēja roku un pacēla spridzekļšāvēju, mērķēdama uz troni. Masivais krēsls beidza pagriezienu…

Tad beidzot jūs esat pie manis atnākuši, svinīgi sacīja Džorass Cēbaots, raudzīdamies uz viņiem no troņa dziļumiem. Es zināju, ka jūs to darīsiet. Visi kopā mēs iemācīsim galaktikai, ko nozīmē kalpot džedijiem.

26. nodaļa

Es zināju, ka jūs ieradīsieties pie manis šonakt, lēnām celdamies kājās, teica Cēbaots. Kopš tā brīža, kad aizlidojāt no Karaskentas, es zināju, ka nāksiet pie manis. Tāpēc šonakt liku manas pilsētas iedzīvotājiem uzbrukt tiem, kas mani apspiež.

Tas nebija nepieciešams, Lūkass viņam sacīja, neviļus pasperdams soli atpakaļ.

Viņš atcerējās, cik tuvu bija nelaimei toreiz uz Jomārkas. Cēbaots bija centies viņu nemanāmi pievērst tumšajai pusei… un, kad džediju skolotājam tas neizdevās, viņš bija mēģinājis nogalināt gan Lūkasu, gan Maru.

Bet to viņš vairs nemēģinās. Ne šeit. Palicis bez Spēka.

Protams, ka tas bija nepieciešams, teica Cēbaots. Vajadzēja novērst uzmanību, lai jūs varētu iekļūt manā cietumā. Un viņiem, tāpat kā visām zemākām būtnēm, bija nepieciešams mērķis. Vai gan var būt labāks mērķis kā gods atdot savu dzīvibu, kalpojot džedijam?

Mara, stāvēdama blakus Lūkasam, kaut ko nomurmināja.

Es domāju, ka tā ir ačgārna izpratne, sacīja Lūkass. Džediji bija miera sargi. Viņi kalpoja Vecajai Republikai, nevis valdīja pār to.

Tāpēc jau viņi un Vecā Republika cieta neveiksmi, džedij Debesbraucēj, teica Cēbaots, uzsvaram kratīdams pret viņu pirkstu. Tāpēc cieta neveiksmi, un tāpēc gāja bojā.

Vecā Republika piedzīvoja tūkstots paaudzes, iestarpināja Mara. Man nešķiet, ka tā būtu neveiksme.

Varbūt, ka tev tā neliekas, ar neslēptu nicinājumu sacīja Cēbaots. Tu esi jauna un vēl skaidri visu nesaskati.

Un jūs, protams, saskatāt?

Cēbaots viņai uzsmaidīja.

Jā gan, mana jaunā mācekle, viņš klusi teica. Es to patiešām saskatu. Tāpat kā reiz saskatīsi tu.

Uz to varat necerēt, norūca Mara. Mēs neesam ieradušies, lai jūs atbrīvotu.

Spēks nav atkarīgs no tā, ko jūs uzskatāt par saviem mērķiem, sacīja Cēbaots. No tā nav atkarīgi arī īstenie Spēka pavēlnieki. Vai nu jūs to apzināties, vai ne, bet šeit esat ieradušies pēc mana aicinājuma.

Varat turpināt tam ticēt, teica Mara un pamāja ar savu spridzekļšāvēju uz sāniem. Pārvietojieties tur.

Protams, mana jaunā mācekle.

Cēbaots paspēra trīs soļus norādītajā virzienā.

Viņai ir liels gribasspēks, džedij Debesbraucēj, viņš piemetināja, kad Mara uzmanīgi piegāja pie troņa un notupusies pētīja tā paroceņos ierīkotās kontrolpultis. Viņai būs liela vara tajā galaktikā, ko mēs uzcelsim.

Nē, galvu purinādams, atteica Lūkass.

Šī varbūt bija pēdējā iespēja atgriezt vājprātīgo džediju atpakaļ uz pareizā ceļa. Izglābt Cēbaotu, tāpat kā uz otrās Nāves Zvaigznes borta viņš bija izglābis Veidcru.

Savā tagadējā stāvoklī jūs neko nevarat uzcelt, skolotāj Cēbaot. Jūs esat nevesels. Bet es varu jums palīdzēt, ja jūs man to ļausiet.

Cēbaota seja satumsa.

Kā tu iedrošinies kaut ko tādu runāt? viņš bargi noprasīja. Kā tu iedrošinies pat domāt tādus zaimus par dižo džediju skolotāju Cēbaotu?

Bet tā tas ir, Lūkass laipni sacīja. Jūs neesat džediju skolotājs Cēbaots. Vismaz ne viņa oriģināls. Pierādījumi tam atrodami Katanas flotiles hronikās. Džorass Cēbaots jau sen ir miris, tas notika, kad tika īstenots tāllidojumu projekts.

Tomēr es esmu šeit.

Jā, palocīja galvu Lūkass. Jūs esat. Bet ne Džorass Cēbaots. Saprotiet taču jūs esat viņa klons.

Viss Cēbaota augums sastinga.

Nē, viņš teica. Nē. Tas nevar būt.

Lūkass papurināja galvu.

Cita izskaidrojuma nav. Esmu pārliecināts, ka arī jūs pats jau esat par to domājis.

Cēbaots ieelpoja gari un saraustīti… un tad pēkšņi viņš atmeta galvu atpakaļ un sāka smieties.

Vēro viņu, noskaldīja Mara, pāri troņa parocenim uzmanīgi pētīdama veco vīru. Atceries, tādu pašu joku viņš izstrādāja uz Jomārkas.

Viss kārtībā, sacīja Lūkass. Neko ļaunu viņš nevar mums nodarīt.

Ak, Debesbraucēj, Debesbraucēj, galvu purinādams. teica Cēbaots. Tu arī? Dižadmirālis Trouns, Jaunā Republika un tagad tu. Kas tā par pēkšņu aizraušanos ar kloniem un klonēšanu?

Viņš atkal rejoši iesmējās un tad, bez jebkādas pārejas, kļuva ļoti nopietns.

Viņi to nesaprot, džedij Debesbraucēj, Cēbaots vaļsirdīgi sacīja. Nedz dižadmirālis Trouns, nedz jebkurš cits. Patiesā džediju vara neslēpjas tajos trikos ar matēriju un enerģiju. Džediju īstais varenums ir tas, ka mēs vienīgie šajā galaktikā varam pacelties sev pāri. Paplašināt sevi līdz vistālākajam izplatījuma nostūrim.

Lūkass uzmeta ašu skatienu Marai, viņa tam atbildēja ar plecu paraustīšanu un apjukušu sejas izteiksmi.

Mēs arī to nesaprotam, viņš Cēbaotam teica.

Ko jūs gribat sacīt?

Cēbaots paspēra soli uz viņa pusi.

Es esmu to izdarījis, džedij Debesbraucēj, vecais vīrs čukstēja, un viņa acis nespodrajā gaismā spīdēja.

Ar ģenerāli Kovelu. Kaut ko tādu nespēja pat Imperators. Es paņēmu viņa prātu savās rokās un pārveidoju to. Izveidoju to no jauna pēc sava ģīmja un līdzības.

Lūkass juta, ka viņam pārskrien auksti drebuļi.

Kā to saprast izveidojāt no jauna?

Cēbaots palocīja galvu, un uz viņa lūpām rotājās noslēpumains smaids.

-Jā, izveidoju to no jauna. Un tas bija tikai sākums. Zem mums, kalna dzīlēs, jau tagad atrodas nākotnes džediju armija, gatava mums kalpot. To, ko izdarīju ar ģenerāli Kovelu, es atkārtošu atkal un atkal. Jo dižadmirālis Trouns nav sapratis, ka to armiju, ko viņš domā radām priekš sevis, viņš patiesībā rada priekš manis.

Un piepeši Lūkass saprata. Kloni, kas tika audzēti šajā alā, bija identiski savam sākotnējam paraugam ne tikai fiziski vien. Ari viņu prāti bija identiski vai pietiekami līdzīgi tās bija tikai viena un tā paša modeļa nelielas variācijas. Ja Cēbaots prata iekļūt jebkura modeļa prātā, viņš to pašu varēja atkārtot ar visiem tās grupas kloniem.

Lūkass atkal paskatījās uz Maru. Ari viņa bija to sapratusi.

Tu joprojām domā, ka viņu var glābt? viņa drūmi noprasīja.

Mani nevienam nav jāglābj, Mara Džeida, Cēbaots viņai sacīja. Saki man, vai tu patiešām tici, ka es te mierīgi sēdēšu un ļaušu, lai dižadmirālis Trouns patur mani ieslodzījumā?

Nedomāju, ka viņš lūdza jums atļauju, Mara dzēlīgi atteica, atkāpdamās no troņa. Te nav nekā tāda, kas varētu mūs interesēt, Debesbraucēj. Iesim prom no šejienes.

Neesmu devis jums atļauju aiziet, sacīja Cēbaots, un viņa balss pēkšņi bija kļuvusi skaļa un pavēlnieciska.

Viņš pacēla roku, un Lūkass ieraudzīja, ka Cēbaots tur nelielu cilindru.

Un jūs nekur neiesiet.

Mara pavicināja spridzekļšāvēju.

Ar to jūs mūs neaizkavēsiet, viņa teica ar vāji slēptu nicinājumu. Senlaicīgam aktivatoram nepieciešams kaut kas, ko tas varētu aktivizēt.

Un tam ir, ko aktivizēt, pasmaidījis sakniebtām lūpām, sacīja Cēbaots. Es liku saviem karavīriem to sagatavot. Pirms izsūtīju viņus ārā no kalna ar ieročiem un pavēlēm maniem ļaudīm.

Protams.

Mara paspēra soli tuvāk kāpnēm, piesardzīgi paskatīdamās uz griestiem sev virs galvas, bet viņas kreisā roka sameklēja drošības margas, kas atdalīja troņa zāles paaugstinājumu no tās apakšējās daļas.

Mēs jums ticam uz vārda.

Cēbaots papurināja galvu.

Jūs paši par to pārliecināsieties, viņš klusi teica, nospiezdams slēdzi.

Lūkasa zemapziņā mokoši iekliedzās kaut kas tāls un ļoti svešs…

Un pēkšņi notika neiespējamais viņš juta, ka viņa būtni piepilda pārliecība un spēks. It kā viņš mostos no dziļa miega vai no tumšas istabas izietu gaismā.

Pie viņa bi ja atgriezies Spēks.

Mara! viņš asi iesaucās.

Bet bija jau par vēlu. Maras spridzekļšāvējs jau bija izrāvies viņai no rokas un aizlidojis pāri zālei, un tajā brīdī, kad Lūkass gribēja ar vienu lēcienu nokļūt pie viņas, Cēbaota izstieptā roka izšāva spožus zilibaltus zibeņus.

Trieciens trāpīja Marai tieši krūtīs, un viņa atkrita pret margām.

Izbeidziet! iekliedzās Lūkass, nostādamies viņai priekšā un iedarbinādams gaismas zobenu.

Cēbaots nepievērsa viņam nekādu uzmanību un raidīja nākamo zibeņu šalti. Lūkass lielāko daļu zibeņu uztvēra ar gaismas zobena asmeni. Viņš saviebās, kad neatvairītie zibeņi ietriecās viņam muskuļos. Cēbaots raidīja zibeņus trešo, ceturto un piekto reizi…

Un tad pēkšņi viņš nolaida rokas.

Tu neatļausies man pavēlēt, džedij Debesbraucēj, Cēbaots sacīja savādi īgnā balsī. Es esmu kungs. Tu esi kalps.

Es neesmu jūsu kalps, Lūkass viņam teica, atkāpdamies un uzmezdams ātru skatienu Marai. Viņa vēl aizvien turējās kājās, satvērusi atbalstam margas. Acis viņai bija vaļā, bet skatiens miglains, un, izelpojot ar sakostiem zobiem, viņai no mutes izlauzās vaids. Uzlicis brīvo roku viņai uz pleca, saviebies no ozona smakas, Lūkass aši paskatījās, vai nemanis kādu ievainojumu.

Tu no tiesas esi mans kalps, Cēbaots sacīja, un pirmītējā īgnuma vietā tagad viņa balsī skanēja augstprātīga žēlastība. Tāpat kā viņa ir mana kalpone. Atstāj viņu, džedij Debesbraucēj. Viņa bija pelnījusi, ka viņu pārmāca.

Lūkass neatbildēja. Neviens no Maras apdegumiem nebija pārāk nopietns, bet viņas muskuļi joprojām patvaļīgi raustījās. Iedarbodamies uz Maru caur Spēku, Lūkass centās kaut daļēji remdēt viņas sāpes.

Es teicu liec viņu mierā, Cēbaots atkārtoja, un viņa balss baisi atbalsojās troņa zālē. Viņas dzīvība nav apdraudēta. Pietaupi labāk spēkus tiesai, kas gaida tevi.

Viņš pacēla roku un rādija kaut kur Lūkasam aiz muguras. Lūkass pagriezās un ieraudzīja uz mirdzošās hologrammas fona kādu stāvu. Izskatījās, ka tam mugurā ir tādas pašas brūnas drānas kā Cēbaotam. Šis stāvs šķita tāds kā pazīstams…

Izvēles nav, mans jaunais džedij, teica Cēbaots, un tagad viņa balss skanēja gandrīz laipni. Vai tad tu nesaproti? Tev jākalpo man, pretējā gadījumā mēs nespēsim glābt galaktiku no pašas postošajiem spēkiem. Tāpēc tev jāskatās nāvei acis un tad jānokļūst pie maniem sāniem… vai arī tev jāmirst, lai tavu vietu varētu ieņemt cits.

Viņš pacēla acis pret svešo stāvu un pamāja tam ar roku.

Nāc, Cēbaots sauca. Ieskaties sejā savam liktenim.

Stāvs pienāca pie kāpnēm, pa ceļam noņemdams no jostas gaismas zobenu. Tā kā aiz muguras tam joprojām vizēja hologramma, svešā seju nebija iespējams saskatīt.

Lūkass atkāpās no Maras, sajuzdams galvā nepatīkamu, dūcošu spiedienu. Šim pretnostatījumam piemita kaut kas satraucoši pazīstams. It kā viņam būtu jāstājas pretim kādam, kam viņš jau kādreiz ir stājies pretim…

Pēkšņi Lūkass atcerējās. Dagobaha džediju mācības tumšās puses ala, kurā viņu bija sūtījis Joda. Viņa īsā, sapnim līdzīgā cīņa ar Dārtu Veideru…

Lūkass aizturēja elpu, un šausmīgās aizdomās viņam sažņaudzās sirds. Bet nē klusējošais stāvs, kas nāca aizvien tuvāk, nebija pietiekami garš, lai tas būtu Veiders. Bet kas tad…?

Un tad stāvs iznāca gaismā… un Lūkass pārāk vēlu atcerējās, kā bija beigusies tā sapnim lidzīgā cīņa tumšās puses alā. Veidera maska bija saplīsusi gabalos, un aiz tās Lūkass bija ieraudzījis pats savu seju.

Tādu pašu, kāda tagad bezkaislīgi lūkojās augšup uz viņu.

Lūkass juta, ka virzās prom no kāpnēm, viņa domas bija sastingušas no šoka un dūcošā spiediena, kas kļuva aizvien stiprāks.

Jā, džedij Debesbraucēj, viņam aiz muguras klusi sacīja Cēbaots. Viņš ir tas pats, kas tu. Lūkass Debesbraucējs, radīts no rokas, ko tu pazaudēji Mākoņu pilsētā uz Bespinas. Viņam rokā ir gaismas zobens, ko tu tur pazaudēji.

Lūkass paskatījās uz ieroci, ko turēja klons. Jā, tas bija viņa gaismas zobens. Obivans Lūkasam bija teicis, ka to viņam atstājis tēvs.

Kāpēc? Lūkass ar pūlēm vaicāja.

Lai vestu tevi pie patiesās izpratnes, skumji sacīja Cēbaots. Un arī tāpēc, ka tavam liktenim jātop piepildītam. Tā vai citādi, bet tev ir man jākalpo.

Lūkass ātri paskatījās uz veco vīru. Cēbaots viņu vēroja ļaunās priekšnojautās un ārprātā kvēlojošām acīm.

Un tajā brīdī klons Luūkass viņam uzbruka.

Viņš pāris lēcienos sasniedza kāpņu augšdaļu, iedarbināja gaismas zobenu un pavērsa zilibalto asmeni pret Lūkasa krūtīm. Lūkass palēca sāņus, paceldams savu ieroci, lai atvairītu uzbrukumu. Asmeņi sadūrās ar tādu triecienu, ka Lūkass zaudēja līdzsvaru un gandrīz palaida vaļā gaismas zobenu. Klons Luūkass metās viņam virsū, zobenu draudīgi vicinādams. Vērsdamies pie Spēka, Lūkass atsprāga atpakaļ, pārslīdēja pār margām un nolēca uz vienas no sardzes platformām, kas bija paceltas virs troņa zāles pamatlīmeņa. Viņam bija nepieciešams laiks, lai kaut ko izdomātu un atrastu iespēju, kā novērst traucējošo dūkšanu galvā.

Bet klons Luūkass nebija noskaņots viņam šo laiku dot. Piegājis pie margām, viņš svieda gaismas zobenu pret tās platformas pamatni, uz kuras stāvēja Lūkass. Tas nebija pārāk spēcīgs trāpījums zobens pāršķēla pamatni tikai lidz pusei, bet ar to pietika, lai platforma pēkšņi izliektos uz augšu. Atkal vērsies pie Spēka, Lūkass vēlreiz lēca atmuguriski, cenzdamies nokļūt uz tā trosēs iekārtā balkona, kas pletās virs troņa zāles piecus metrus tālāk.

Bet attālums bija pārāk liels vai arī dūkoņa neļāva viņam pietiekoši koncentrēties uz Spēku, un, tā vietā, lai piezemētos uz balkona, stāvot kājās, viņš atsitās ar ceļa locītavu pret tā malu un nokrita uz muguras.

Es nevēlējos tev to nodarīt, džedij Debesbraucēj, sauca Cēbaots. Es joprojām to nevēlos. Pievienojies man ļauj man tevi mācīt. Kopā mēs varam glābt galaktiku no zemākiem ļaudīm, kas to iznīcinās!

Nē, Lūkass aizsmakušā balsī atbildēja un, pieķēries pie kādas troses, piecēlās kājās un cīnījās pēc elpas.

Klons Luūkass pa to laiku bija atguvis gaismas zobenu un steidzās pa kāpnēm pie viņa.

Klons. Viņa klons. Vai tas radīja šo savādo spiedienu galvā? Precīzās kopijas tuvums, tās iedarbība uz Spēku?

To Lūkass nezināja, tāpat kā viņš nezināja, kāds ir Cēbaota mērķis, savedot viņus abus kopā. Gan Obivans, gan skolotājs Joda bija viņu brīdinājuši, ka nogalināšana dusmās vai naidā ved uz tumšo pusi. Vai tas pats notiks, ja viņš nogalinās savu klonu?

Vai arī Cēbaotam bijis prātā pavisam kas cits? Varbūt viņš cerēja, ka, nogalinājis paša klonu, Lūkass kļūs vājprātīgs?

Lai būtu, kā būdams, tas nebija nekas tāds, ko Lūkass dedzīgi vēlētos uzzināt. Un Lūkasam iešāvās prātā, ka patiesībā viņam tas nemaz nav jānoskaidro. Viņš var aizskriet līdz balkona tālākajam galam, iekāpt turboliftā un aizbēgt.

Atstājot Maru pie Cēbaota vienu pašu.

Viņš pacēla acis. Mara vēl aizvien bija atbalstījusies pret margām. Iespējams, ka viņa nebija pie pilnas apziņas. Un noteikti nespēja pārvietoties.

Sakodis zobus, Lūkass piecēlās. Mara bija lūgusies, lai viņš viņu drīzāk nogalina, nekā atstāj Cēbaota rokās. Mazākais, ko viņš varēja darīt, bija palikt kopā ar Maru līdz galam.

Vai nu tas būs viņas… vai viņa gals.

Lejā, alā, kā tāls pērkona dārds nogranda sprādziens, skaidri saklausāms un tomēr savādi apslāpēts.

Tu dzirdēji, Čūbij? jautāja Lendo un, uzmanīgi noliecies, paskatījās pāri viņu darba platformas malai. Kā tev šķiet, vai tur, lejā, kaut kas neuzsprāga?

Čūbeka, kas kabeļu un vadu pilnām rokām rosījās ap kolonnas balsta režģi, norūca labojumu: tas bijis nevis viens liels sprādziens, bet daudzi mazi sprādzieni, kas atskanējuši vienlaikus.

Esi par to pārliecināts? Lendo nemierīgi vaicāja, raudzīdamies uz klonēšanas cisternām, kas atradās uz balkona stāvu zemāk.

Tas nebija izklausījies pēc normālas kļūmes kādas iekārtas darbā.

Viņš sastinga. Tagad bija redzams, ka no barošanas caurulēm, kas ievadītas klonēšanas cisternās, ceļas tievas dūmu strūkliņas. D.iudzdūmu strūkliņu, un šķita, ka tās vijas uz augšu pēc vienota parauga. It kā kaut kas būtu uzsprādzis visos Spertija cilindru grupējumos…

Viņam aiz muguras atskanēja troksnis, kāds rodas, metālam atsitoties pret metālu. Lendo strauji pagriezās un ieraudzīja, ka no tiltiņa uz darba platformu uzmanīgi pārkāpj Trīpio, noliecis galvu un skatīdamies lejup alā.

Vai tie ir dūmi? robots jautāja, bet neizklausījās, ka viņš patiešām gribētu to zināt.

Man tie izskatās pēc dūmiem, apstiprināja Lendo. Ko tu te dari?

-Ak…

Robots apņēmīgi novērsa skatienu no tā, kas notika lejā.

Artū atrada tās iekārtu kolonnas shēmu, viņš teica, sniegdams Lendo datu karti. Viņš apgalvo, ka ir vērts papētīt tuvāk galvenās enerģētiskās līnijas negatīvās plūsmas savienojuma vietu.

To mēs paturēsim prātā, sacīja Lendo, ieslidinājis datu karti savā datorbloknotā.

Sniegdams datorbloknotu Čūbekam, viņš pameta ašu skatienu pāri platformas margām. Viņus abus ar vūkiju uz kolonnas dzeltenpelēkā krāsojuma fona un pret alas akmeņainajiem griestiem, kas pletās divus metrus viņiem virs galvas, no lejas diez cik labi saskatīt nevarēja, bet Trīpio izcēlās kā mirdzošs zelta gabals uz pelēkas zemes.

Taisies no šejienes prom, pirms tevi kāds ir pamanījis.

Ak, izdvesa Trīpio, sastingdams mazliet vairāk nekā parasti. Jā, protams. Artū ir arī atradis to rāciju traucējuma avotu. Kapteinis Solo lūdza, lai gadījumā, ja mēs to atrodam…

Pareizi, Lendo viņu pārtrauca.

Vai aiz viena no Spertija cilindriem tur, lejā, kāds nekustējās?

Es atceros. Dariet abi ar Artū, kas jums darāms. Un paņemiet līdzi nogrijus.

Robots šķita apmulsis.

Artū un es? Bet, ser…

Un, nočūkstot kā spļāviens uz karstas virsmas, no apakšējā klonēšanas balkona uz augšu šāvās mirdzošs, zils vilnis.

Apdullināšanas šāviens! iebļāvās Lendo.

Nometies guļus uz platformas, viņš dzirdēja, ka

Cūbeka ar dobju būkšķi izdara to pašu. Augšup pacēlās vēl viens apdullināšanas šāviņš un atsitās pret kolonnu tieši viņam virs galvas. Lendo izrāva spridzekļ šāvēju.

-Trīpio, prom no šejienes!

Robotam pamudinājums nebija vajadzīgs.

Jā, ser, viņš uzsauca pāri plecam, jau manīdamies pa tiltiņu prom.

Cūbeka norūca jautājumu.

Kaut kur tur, Lendo viņam atbildēja, pamādams ar spridzekļ šāvēju. Uzmanies, gan viņi šaus vēl.

Trešais apdullināšanas šāviņš atsitās pret platformas apakšmalu, un šoreiz Lendo pamanīja karavīru, kas bija paslēpies aiz viena no klonēšanas cilindriem. Viņš divreiz izšāva. Impērijas karavīrs nokrita uz grīdas, bet klonēšanas cilindrs bija sasists lupatu lēveros. Viņam aiz muguras nočukstēja vēl viens zils vilnis, pēc sekundes tam sekoja Cūbekas bultmeša dobjā skaņa.

Lendo pie sevis saspringti pasmaidīja. Viņi bija iekūlušies nepatikšanās, bet tās nebija tik lielas, cik varēja būt. Kamēr viņi atradās blakus visām šīm svarīgajām ierīcēm. Impērijas karavīri neuzdrošinājās izmantot kaut ko bīstamāku par apdullināšanas šāviņiem. Vienlaikus Impērijas karavīriem pašiem tur lejā, uz balkoniem, nebija nekāda aizsega, izņemot klonēšanas cisternas. Tas nozīmēja, ka patiesībā viņi varēja tikai stāvēt, iespējams, pat vairs netraucējot abus iebrucējus un ļaujot, lai tie sašauj viņus un vērtīgās iekārtas gabalu gabalos.

Vai arī viņi varēja gluži vienkārši uznākt stāvu augstāk un šaut no tāda leņķa, kur šāviņiem nestātos ceļā platformas biezais metāls.

Čūbeka no kolonnas otras puses norūca, ka Impērijas karavīri atkāpjas.

Iespējams, ka viņi nāks augšā, sacīja Lendo, noskatīdams daudzās durvis, kas veda uz viņu stāva balkonu.

Tās izskatījās ļoti stipras, varēja gadīties, ka pēc biezuma tikai nedaudz atpalika no karakuģa pneimatiskajām durvim. Ja Hens un nogriji bija krietni pastrādājuši, tās aizslēgdami, durvīm vajadzēja uz labu laiku aizkavēt pat ļoti apņēmīgu trieciennieku vienību.

Neaizslēgtas bija vienīgi durvis uz sūkņa telpu, kur strādāja Artū. Tās Hens bija atstājis vaļā, lai viņi varētu no šejienes izkļūt.

Lendo saviebās, bet citas iespējas nebija. Atbalstījis roku ar šaujamo pret margu apakšdaļu, viņš rūpīgi nomērķēja uz durvju kontrolkārbu un izšāva. Kārbas vāks uzliesmoja un sačokurojās, un pāris sekundes cauri dūmiem bija saredzama dzirksteļošana.

Un tas bija viss. Impērijas karavīri te nevarēja iekļūt. Viņi abi arČūbeku nevarēja no šejienes izkļūt.

Joprojām muguru neiztaisnojis, Lendo uzmanīgi lavījās apkārt kolonnai. Nonācis tās otrā pusē, viņš redzēja, ka Cūbeka jau atkal strādā, eļļainām rokām darbodamies ar kabeļiem un caurulēm. Datorbloknots bija nolikts viņam līdzās uz grīdas.

Kā tev veicas? vaicāja Lendo.

Cūbeka ierūcās un neveikli ar kāju pastūma viņam tuvāk datorbloknotu. Lendo izstiepa kaklu, lai ieskatītos tajā. Tā bija elektrības kabeļa sekcijas shēma sadales kārba, no kuras ārā nāca astoņi vadi.

Un tieši virs kārbas bija skaidri iezīmēts pozitīvās plūsmas regulators.

Ahā, noteica Lendo, un viņu pārņēma ne pārāk patīkama sajūta. Tu taču negrasies to savienot ar negatīvās plūsmas sadales kārbu, par ko runāja Trīpio?

Vūkijs par atbildi izvilka roku no kabeļu mudžekļa. Rokā viņš turēja daļēji atvienotu negatīvās plūsmas sadales kārbu.

Pagaidi mirkli, sacīja Lendo, piesardzīgi aplūkodams sadales kārbu.

Viņš bi ja dzirdējis, kas notiek, ja savieno negatīvo plūsmu ar pozitīvās plūsmas detonatoru. Daudz drošāk tas nebūtu arī tad, ja detonatora vietā lietotu pozitīvās plūsmas regulatoru.

Ko tieši tu gribi ar to panākt?

Vūkijs viņam paskaidroja. Lendo bija taisnība regulatora izmantošana nepadarīja šo lietu drošāku. Patiesībā tas pat bija daudz bīstamāk.

Nepārspīlēsim, Cūbij, viņš brīdināja. Mēs šeit ieradāmies, lai iznīcinātu klonēšanas cilindrus, nevis lai sagrautu visu noliktavu, paši paliekot tās drupās.

Cūbeka ierūcās uzstājīgāk.

Labi, labi, paturēsim to kā rezerves variantu, nopūtās Lendo.

Vūkijs piekrītoši noņurdēja un turpināja darbu. Lendo viebdamies nolika spridzekļšāvēju un izņēma divus spridzekļus no viņu sprāgstvielu somas. Domājot, kā viņi tiks ārā cauri aizslēgtām pneimatiskajām durvīm un gaitenim, kas pilns ar triecienniekiem, viņš tikpat labi varēja sevi ar kaut ko nodarbināt.

Un, ja viņiem nāksies izmantot Cūbekas ieteikto aritmiskās rezonanses shēmu… tādā gadījumā jautājums par izkļūšanu no šejienes laikam gan kļūs lieks.

Ar vienu roku pašķīris elektrības kabeļus, viņš ķērās pie darba.

Signalizēja laika skaitītājs bija atlikušas vēl piecas sekundes, un Vedžs dziļi ievilka elpu. Tas bridis bija klāt. Viņš pastiepa rokas pēc hiperkosmosa svirām…

Un hipekosmosa raibās debesis strauji pārveidojās vispirms parādījās zvaigžņu līnijas, tad tās sadalījās par zvaigznēm. Viņam apkārt kļuva redzami pārējie Mežonīgā eskadrona kuģi, kas joprojām lidoja noteiktā kārtībā. Priekšā varēja skaidri saskatīt kuģu būvētavas gaismas un izvietojumu. Viņi bija ieradušies pie Bilbringi kuģu būvētavas. Tomēr kuģu būvētava no viņu ierašanās vietas atradās daudz par tālu. Un tas varēja nozīmēt vienīgi to, ka…

Kaujas trauksme! iesaucās Otrais. No hiperkosmosa ierodas Impērijas ātrās reaģēšanas kaujas kuģi to pašreizējā atrašanās vieta ir divi-deviņi-trīs svītra divdesmit.

Visiem kuģiem steidzami ieņemt kaujas pozīcijas, rācijā atskanēja asā admirāļa Akbara balss. Izskatas. ka tas ir slazds.

Protams, ka ir, Vedžs pie sevis nomurmināja, strauji pagriezdams kuģi pa labi un riskēdams uzmest ašu skatienu displejiem.

Lūk, tur jau bija tie pārtvērējkreiseri, kas izvilināja viņus no hiperkosmosa. Pārtvērējkuģi bija novietojušies labu gabalu aiz spēcīgajām flotilēm, kas sāka ieņemt kaujas pozīcijas. Un, spriežot pēc to izvietojuma, pārlēkt uz gaismas ātrumu Jaunās Republikas flotilei tik drīz vis neizdosies.

Un tad Impērijas kaujas kuģi metās viņiem virsū, un vairs nebija laika brīnīties, kāpēc viņu rūpīgi izplānotais pārsteiguma uzbrukums bija cietis neveiksmi jau pirms tā sākšanas. Tajā bridi svarīgākais bi ja izdzīvot, kuģim cīnoties ar kuģi.

Zaglīgie soļi pagriezās ap stūri desmit metrus tālāk un nāca uz viņa pusi. Hens iespiedās dziļāk durvju nišā. kas te bija vienīgais aizsegs, un atmeta vārgo cerību, ka vajātāji varētu viņu nepamanīt. Viņš sagatavojās nenovēršamajai apšaudei.

Viņiem būtu vajadzējis nogriezties uz citu pusi. Patiesību sakot, viņiem vispār nebūtu vajadzējis te atrasties. Ejot garām pamestajiem kontrolpunktiem, viņš bija aši ieskatījies ziņojumos par pašreizējo stāvokli, un no lo fragmentiem varēja noprast, ka ikvienam, kas spēj turēt rokā spridzekļšāvēju, šobrīd jāatrodas divdesmit stāvus zemāk un jācīnās ar vietējiem iedzīvotājiem, kas ielauzušies garnizonā. Bija licies, ka augšējos stāvos neviena nav un te noteikti nebija arī nekā sargājama, ja nu vienīgi Cēbaots.

Soļi nāca tuvāk. Hens nodomāja, ka viņam palaimēsies, ja tie izrādīsies pāris dezertieri, kas meklē vietu, kur paslēpties.

Un tad, varbūt kādus piecus metrus no durvju nišas, soļi apstājās… un klusumā viņš pēkšņi saklausīja apspiestu nopūtu.

Viņš bija pamanīts.

Hens nevilcinājās. Spēcīgi atspiedies pret durvīm sev aiz muguras, viņš pārlēca pāri gaitenim, mēģinādams atkārtot to pašu triku, ko jau bi ja izmantojis pret durvju sargiem cik nu tas varēja būt iespējams bez Čūbekas atbalsta. Viņu bija mazāk, nekā Hens bija gaidījis, un tic atradās tuvāk sienai, nekā viņš bija gaidījis, tāpēc viņš zaudēja būtisko pussekundi, nomērķējot spridzekļšāvēju…

Hen! iekliedzās Lea. Nešauj!

Henam no pārsteiguma saļodzījās ceļgali, un viņš diezgan necienīgi ietriecās gaiteņa pretējā sienā. Jā, tā bija Lea. Vēl pārsteidzošāk bija tas, ka viņai blakus stāvēja Talons Kards kopā ar tiem saviem pieradinātajiem vornskriem.

Pie velna, ko jūs te darāt? Hens noprasīja.

Lūkasam draud briesmas, Lea aizelsusies teica.

Viņa steigšus pienāca pie vīra un uz īsu brīdi viņu

cieši apskāva.

Viņš ir kaul kur priekšā…

Ei, mīļā, Hens satvēra Leas roku, kad viņa gribēja izrauties no apskāviena. Nomierinies ejot iekšā, mēs zinājām, ka te ir isalamiri.

Lea papurināja galvu.

Tur jau tā lieta, ka isalamiru te nav. Ir atgriezies Spēks. Tas notika tieši tajā brīdī, kad tu izlēci no aizsega.

Hens nedzirdami nolamājās.

Cēbaots, viņš nomurmināja. Tas noteikti ir viņš.

Jā, Lea notrīcēdama sacīja. Tā ir.

Hens paskatījās uz Kardu.

Mani nolīga Imperatora noliktavas iznīcināšanai, kontrabandists rāmi teica. Paņēmu līdzi Sturmu un Drangu, lai palīdz mums atrast Maru.

Hens uzmeta skatienu vornskriem.

Vai vēl kāds ir kopā ar jums? viņš jautāja Leai.

Viņa papurināja galvu.

Trīs stāvus zemāk mēs saskrējāmies ar karavīru vienību, viņi nāca uz šo pusi. Abi mūsu nogriji palika tur, lai viņus aizturētu.

Hens paraudzījās uz Kardu.

Un jūsu ļaudis?

Viņi visi ir Mežonīgajā Kurdā, viņš atbildēja. Sargā mūsu izeju gadījumam, ja mums būs iespēja to izmantot.

Hens nokremšļojās.

Tātad mēs esam tik, cik mēs esam, viņš sacīja un, palaidis vaļā Leas roku, sāka iet pa gaiteni uz priekšu. Nāciet. Viņi ir augšā, troņa zālē ceļu es zinu.

Un kamēr viņi skrēja, Hens centās nedomāt par pēdējo reizi, kad viņam bija jāstājas pretim Tumšajam džedijam. Tas notika Lendo Mākoņu pilsētā uz Bespinas, kad Veiders bija viņu spīdzinājis un pēc tam sasaldējis karbonītā.

Spriežot pēc tā, ko Henam bija stāstījis Lūkass, viņš sagaidīja, ka Cēbaota rīcība būs vēl nekulturālāka'

27. nodala

Gaismas zobeni uzliesmoja, zili baltais asmens pret zaļi balto. Pieskaroties viens otram, tie nočūkstēja, skarot kaut ko citu, asmeņi pāršķēla metālu un troses. Pieķērusies margām ar abām rokām, cīnīdamās ar reiboni, kas neļāva sakarīgi domāt, Mara bezpalīdzīgā aizrautībā vēroja nežēlīgo kauju troņa zālē. Tā bija kā vīzija, ko Imperators lika viņai skatīt savas bojāejas brīdī pirms sešiem gadiem tikai apgriezta ar kājām gaisā.

Jo tas nebija Imperators, kas tagad skatījās nāvei acīs. Tas bija Debesbraucējs.

Un tā nebija vīzija. Tā bija īstenība.

Vēro viņus uzmanīgi, Mara Džeida, kāpņu augšgalā stāvēdams, Cēbaots sacīja skarbā un vienlaikus savādi skumjā balsī. Ja tu labprātīgi nepakļausies manai varai, arī tevi kādudien sagaida tāda pati kauja.

Mara iesāņus uzlūkoja Cēbaotu. Viņš šajā paša sarīkotajā divkaujā noskatījās ar šausminošu labpatiku. Mara jau uz Jomārkas bija sapratusi, ka darbs, ko Cēbaots veica Trouna labā, ļāvis viņam iepazīt varas garšu, un, tāpat kā tas pirms viņa bija noticis ar Imperatoru, arī Cēbaotam ar garšu vien nepietiek.

Bet atšķirībā no Imperatora viņš neapmierināsies tikai ar varu pār pasaulēm un armijām. Viņa valdīšanai būs personiskāks raksturs viņš pārveidos prātus saskaņā ar savu priekšstatu par to, kādiem šiem prātiem jābūt.

Tas nozīmēja, ka Marai bija taisnība arī kādā citā jautājumā. Cēbaots bija pilnīgi vājprātīgs.

Tas nav vājprāts piedāvāt savas slavas cildenumu arī citiem, Cēbaots nočukstēja. Tā ir dāvana, kuras dēļ daudzi būtu gatavi mirt.

Jā, Debesbraucēju jūs esat dāsni apdāvinājis, dzēlīgi teica Mara.

Viņa papurināja galvu, cenzdamās padarīt domas skaidrākas. Pašas atmiņas, savādā dūcošā spiediena atbalss, ko viņa uztvēra no Debesbraucēja prāta, un Cēbaota nomācošā klātbūtne šādos apstākļos risināt kādu savu domu bija tas pats, kas mēģināt braukt ar gaisa automobili sniega vētrā.

Bet bija kāds garīgs paņēmiens, ko Marai sen atpakaļ iemācīja Imperators paņēmiens tiem gadījumiem, kad viņš gribēja, lai viņa rīkojumi paliktu nezināmi pat Veideram. Ja viņai izdotos noskaidrot savu prātu tiktāl, lai tam atrastos vieta…

Cauri domu juceklim viņai galvā piepeši iedzēla skaudra sāpe.

Nemēģini noslēpt man savas domas, Mara Džeida, Cēbaots viņu asi norāja. Tagad tu esi mana. Māceklei nav tiesību slēpt savas domas no skolotāja.

Ak, tad es jau esmu jūsu mācekle, ko? norūca Mara, un, sāpēs griezdama zobus, vēlreiz mēģināja izpildīt paņēmienu.

Šoreiz viņai tas izdevās.

Es domāju, ka tas notiks tikai tad, kad būšu nometusies ceļos pie jūsu kājām.

Tu zobojies par manu vīziju, draudīgi īgnā balsi teica Cēbaots. Bet tev būs jāmetas ceļos manā priekšā.

Tāpat kā Debesbraucējam, vai ne? Ja pieņemam, ka viņš paliks dzīvs.

Viņš būs mans, klusi, kā noslēpumu uzticēdams, apstiprināja Cēbaots. Tāpat kā viņa māsa un viņas bērni.

Un tad jūs visi kopā izdziedināsiet galaktiku, sacīja Mara, vērodama viņa seju un ieklausīdamās jucekli savā galvā.

Jā, šķita, ka barjera nelaiž Cēbaotu klāt. Ja vien viņai izdotos noturēties šādā stāvoklī mazliet ilgāk…

Tu liec man vilties, Mara Džeida, galvu purinādams, teica Cēbaots. Vai tu no tiesas tici, ka man jādzird tavas domas, lai uzminētu, kas ir tavā sirdī? Tu, tāpat kā galaktikas zemākie ļaudis, tiecies mani iznīcināt. Muļķīga iedoma. Vai tad Imperators tev neko neiemācīja par mūsu likteni?

Viņam diez cik labi neizdevās paredzēt pašam savējo tik daudz es zinu, atcirta Mara un, vērodama Cēbaotu, ieklausījās savos sirdspukstos.

Ja Cēbaota slimais prāts nolems, ka Mara ir patiess drauds, un viņš atkal raidīs pret viņu tos zibeņus…

Cēbaots pasmaidīja un paplēta rokas uz sāniem.

Vai jūti nepieciešamību mēroties ar mani spēkiem, Mara Džeida? Tad nāc un dari to.

Viņa pāris mirkļus raudzījās Cēbaotā, gandrīz sajuzdama kārdinājumu sekot šim uzaicinājumam. Viņš izskatījās tik vecs un bezpalīdzīgs, bet viņai bija garīgā barjera, un viņa zināja vislabākos neapbruņotas cīņas paņēmienus, kādus vien Impērijā kādam varēja iemācīt. Tas prasītu tikai dažas sekundes…

Mara dziļi ievilka elpu un nodūra acis. Nē, ne tagad. Ne tādā veidā. Kad uz viņas prātu iedarbojas šie spiedieni un uzmanības novērsēji. Viņai tas nemūžam neizdotos.

Ja nogalināsiet mani tagad, es nevarēšu nomesties ceļos jūsu priekšā, Mara nomurmināja, ļaujot pleciem noslīgt tēlotā padevībā.

Ļoti labi, nomurrāja Cēbaots. Tev tomēr piemīt kaut kāda gudrība. Tad skaties un mācies.

Mara pagriezās atpakaļ pret margām. Bet ne jau tāpēc, lai noskatītos gaismas zobenu divkaujā. Kaut kur lejā bija jābūt viņas spridzekļšāvējam, kam Cēbaots bija licis izrauties viņai no rokas tajā brīdī, kad viņš kaut ko izdarīja ar kalna isalamiriem un tika atkal klāt Spēkam. Ja viņai izdotos to atrast, pirms Cēbaots sapratīs, ka īstenībā viņa nav padevusies…

Debesbraucējs atkal uzlēca uz balkona. Klons bija gaidījis šo kustību un svieda viņam nopakaļ savu gaismas zobenu. Zilibaltais asmenis aizlidoja Lūkasam garām par mata tiesu, nošķeldams daļu balkona un vienu no balstiem, ar ko tas bija piestiprināts pie griestiem. Metāls ar spalgi šņirkstošu troksni sagriezās zem Lūkasa svara un svieda viņu atpakaļ.

Viņš nokrita uz grīdas, vairāk vai mazāk noturēdamies kājās Lūkass it kā nometās uz viena ceļa. Viņš izstiepa roku, un gaismas zobens, kas krita lejup pie klona, piepeši mainīja virzienu. Tas puslokā lidoja pretim Debesbraucēja rokai…

Un sastinga gaisā. Debesbraucējs sakopoja spēkus, viņa rokas muskuļi acīm redzami saspringa, prātam tiecoties pēc zobena.

Ne ar šādiem paņēmieniem, džedij Debesbraucēj, pārmetoši sacīja Cēbaots.

Mara atskatījās un redzēja, ka arī viņa roka tiecas pēc kļūmi piedzīvojušā gaismas zobena. Klons, savukārt, stāvēja pavisam mierīgi, it kā zinādams, ka Cēbaots šajā kaujā būs viņa pusē.

Varbūt viņš to patiešām zināja. Varbūt šis ķermenis kalpoja tikai kā Cēbaota apziņas paplašinājums.

—        Šai divkaujai jāturpinās līdz nāvei, — runāja tālāk Cēbaots. Ierocis pret ieroci, prāts pret prātu, dvēsele pret dvēseli. Pretējā gadījumā tu neiegūsi zināšanas, kas tev nepieciešamas, lai varētu pienācīgi man kalpot.

Debesbraucējs nebija muļķis. Jūtot galvā dūcošo spiedienu, viņš, protams, saprata, ka nevar mēroties spēkiem ar Cēbaotu. Mara sajuta nelielas izmaiņas viņa koncentrētajā apziņā, un pēkšņi Lūkass atvēzēja pāri plecam paša zobenu, nomērķējis zaļibalto asmeni pret otra gaismas zobena rokturi.

Bet, ja Cēbaots negribēja pieļaut, ka Debesbraucējs savu pretinieku atbruņo, viņš nedrīkstēja ari pieļaut, ka tiek iznīcināts klona ierocis. Kāds neliels priekšmets izlidoja no krēslas Debesbraucējam labajā pusē un triecās pret viņa plecu, pietiekami izkustinot Lūkasa roku, lai viņa zobena asmens pāršķeltu tukšu gaisu. Pēc mirkļa vecais džedijs jau bija izrāvis klona gaismas zobenu no Debesbraucēja garīgā tvēriena un aizsūtījis to pāri telpai īpašniekam. Klons pacēla zobenu aizsardzības žestā, Debesbraucējs piesardzīgi piecēlās kājās un gatavojās turpināt cīņu.

Bet tajā mirklī gaismas zobeni Maru neinteresēja. Uz grīdas, varbūt divu metru attālumā no Lūkasa kājām, gulēja tas priekšmets, ar ko Cēbaots bija viņam metis.

Maras spridzekļ šāvējs.

Viņa sāniski palūkojās uz Cēbaotu, prātodama, vai vecais vīrs viņu vēro. To viņš nedarīja. Patiesību sakot, viņš vispār ne uz ko konkrētu neskatījās. Viņa skatiens bija izklaidīgi vērsts pāri troņa zālei, lūpas savilktas dīvainā, bērnišķīgā smaidā.

Viņa ir atnākusi, viņš teica.

Gaismas zobenu šķindā, kas skanēja no lejas, viņa balsi gandrīz nevarēja saklausīt.

Es zināju, ka tā būs.

Cēbaots strauji paraudzījās uz Maru.

Viņa ir šeit, Mara Džeida, viņš sacīja, teatrāli norādīdams uz turboliftu, ar ko Mara un Debesbraucējs bija uzbraukuši augšā.

Saraukusi pieri un nebūdama pārliecināta, vai viņai vajadzētu novērst acis no Cēbaota. Mara pagrieza galvu un skatījās. Turbolifta durvis atvērās, un no lifta iznāca Solo ar ieroci šaušanas gatavībā. Un tūlīt viņam aiz muguras…

Mara aizturēja elpu, un viss viņas augums sastinga. Tā bija Lea Orgena Solo ar spridzekļ šāvēju vienā un gaismas zobenu otrā rokā. Un aiz viņas, turēdams pavadās savus pieradinātos vornskrus…

Tas bija Kards.

Orgena Solo? Un Kurds?

Lea, Hen, atpakaļ, Debesbraucējs viņiem uzsauca, pārkliedzot zobenu šķindu, kad jaunatnācēji, ejot garām galaktikas hologrammai, tuvojās troņa zāles centrālajai daļai. Tas ir pārāk bīst…

Esi sveicināta, mana jaunā mācekle! priecīgi iesaucās Cēbaots, un viņa balss, vareni atbalsojoties izplatījumā, pārskanēja Debesbraucēja teikto. Nāc pie manis, Lea Orgena Solo. Es tev iemācīšu patiesību par Spēku.

Solo bija cita mācībstunda padomā. Ticis līdz paaugstinājumam, viņš nomērķēja un izšāva.

Bet pat tādā brīdī, kad Cēbaots bija ieslīdzis paša radītos maldos, džediju no viņa varas nevarēja tik viegli atbrīvot. Maras spridzekļ šāvējs ar zibenīgu kustību pacēlās no grīdas un stājās šāviņam ceļā. Pašķīda dzirksteles un, pārtverot Solo raidīto šāvienu, spridzekļšāvēja spals nodrebēja. Otrais šāviens tika bloķēts tādā pašā veidā, trešais trāpīja spridzekļšāvēja lādiņu aptverei, pārvēršot ieroci par žilbinošu ugunsbumbu. Pirms Solo paguva izšaut ceturto reizi, spridzekļ šāvējs tika izrauts viņam no rokas.

Un Cēbaots dusmās sāka trakot.

Viņš iebļāvās tas bija nodota cilvēka drausmīgais niknuma kliedziens. Šķila, ka tas aizdedzinās gaisu. Mara atrāvās atpakaļ, kad šī griezīgā skaņa ieurbās viņai ausīs…

Un pēc mirkļa viņa gandrīz pārkrita pāri margām, kad pret viņu triecās Spēks, tikpat negants kā kliedziens.

Neko tamlīdzīgu viņa nekad agrāk nebija piedzīvojusi nedz no Veidera, nedz no paša Imperatora. Galējs, dzīvniecisks naids, pilnīgs paškontroles zudums viņa jutās tā, it kā atrastos viesuļvētras virpulī. Dusmu viļņi cits pēc cita vēlās viņai pāri, izlaužolies cauri garīgajai barjerai, ko viņa bija radījusi, un dragājot viņas prātu ar stindzinošu naida un sāpju sajaukumu. Mara kā caur miglu redzēja Debesbraucēju un Orgenu Solo grīļojamies no šī uzbrukuma, viņa dzirdēja, kā sāpēs kauc Karda vornskri.

Un Cēbaota izstieptās rokas raidīja zibeņus.

Mara līdzjūtīgās sāpēs saviebās, kad Solo tika atmuguriski iemests margās hologrammas priekšā. Cauri zibens sprakšķiem Mara dzirdēja Orgenu Solo saucam vira vārdu, redzēja, kā viņa vienā lēcienā ir vīram blakus un, nometusi spridzekļšāvēju, iedarbina gaismas zobenu tieši laikā, lai ar zaļi balto asmeni pārtvertu trešo zibeņu vilni. Cēbaots pēkšņi mainīja mērķi. Pacēlis rokas, viņš raidīja zibeņus pret sabojāto balkonu, kas bīstami nokarājās viņiem virs galvām. ..

Un metāls ar skaļu brīkšķi sasprāga balkons pāršķēlās uz pusēm un, griezdamies pēdējā tauvā, kas to vēl kaul cik turēja, gāzās Orgenai Solo virsū.

Viņa ieraudzīja balkonu gāžamies vai ari Debesbraucējs bija viņai iemācījis, kā izmantot Spēku, lai paredzētu briesmas. Kad smagais metāla blāķis tuvojās viņai, Lea pacēla uz augšu gaismas zobenu un izdarīja tādu griezienu sānos, ka balkona galvenā daļa neskāra viņu un viru, bet ietriecās grīdā Kardam un vornskriem pie kājām. Viņai tomēr nepietika laika izvairīties no balkona gabala, ko viņa bija nošķēlusi. Tas trāpīja viņai pa galvu un plecu, izsita no rokas gaismas zobenu un piespieda pie grīdas blakus Solo.

Lea! iekliedzās Debesbraucējs, uzmetis ciešanu pilnu skatienu māsai.

Šķita, ka viņš piepeši aizmirsis par spēkus vājinošo dūkšanu galvā, jo viņa ciņa no nedrošas aizstāvēšanās strauji pārtapa niknā uzbrukumā. Klonam tik tikko izdevās atvairīt Debesbraucēja cirtienus. Viņš uzlēca uz kāpnēm, atmuguriski steidzīgi uzkāpa vēl divus pakāpienus augstāk, lai butu tuvāk Cēbaotam. Debesbraucējs dzinās viņam pakaļ. Klons pārlēca uz vienu no vel palikušajām sardzes platformām. Mirkli Marai šķita, ka Debesbraucējs viņam tur sekos vai arī pāršķels platformas pamatni, lai klons nokristu lejā.

Viņš nedarīja nedz vienu, nedz otru. Stāvēdams uz kāpnēm pusceļā līdz augšai, sviedriem klātu seju, Lūkass raudzījās augšup uz Cēbaotu ar tādu izteiksmi sejā, ka Marai pār muguru pārskrēja drebuļi.

Vai tu arī tiecies mani iznīcināt, džedij Debesbraucēj? baisi klusā balsī jautāja Cēbaots. Tādas domas ir muļķīgas. Es tevi varu kā tādu kukaini nospiest zem sava papēža.

Varbūt, smagi elpodams, sacīja Debesbraucējs. Bet, ja jūs to izdarīsiet, jums nekad neradīsies iespēja valdīt pār manu prātu.

Cēbaots viņu nopētīja.

Ko tu gribi?

Debesbraucējs ar asu galvas kustibu norādīja uz savu māsu un Solo.

Ļauj viņiem aiziet. Visiem. Tūlīt pat.

Viņa skatiens pievērsās Marai.

Un Mara ari lai iet.

Un, ja es tā darīšu?

Debesbraucējam vaigā noraustījās kāds muskulis. Viņa pirksts pakustējās, un, atskanot šņākoņai, gaismas zobena asmens nozuda.

Ļauj viņiem iet, viņš klusi teica, un es palikšu.

Kaut kur netālu sāka skanēt dobjš troksnis, pievienojot tādus kā nevienmērīgus sirdspukstus ērmotajai elpošanai, kas skanēja klonēšanas alā. Kāds šauj ar spridzekļšāvējšauteni pa biezu metālu, nosprieda Lendo. pārlaizdams ātru skatienu durvīm balkona ārmalā. Pagaidām viņi bija drošībā, bet Lendo zināja, ka tas neturpināsies mūžīgi. Tie trieciennieki tur, ārā, nešāva pa durvīm vingrināšanās pēc.

Cūbeka no iekārtu kolonnas otras puses norūca brīdinājumu.

Es turu galvu noliektu, Lendo viņu nomierināja, raudzīdamies spraugā starp diviem lieliem vadiem daudzkrāsainu vadiņu un caurulīšu labirintā. Kur atkal palicis tas atgrūdējsūkņa savienojums?

Viņš atrada vajadzīgo vietu un pastiepa roku, lai ieliktu tur spridzekli, kad negaidīti atskanēja viņa rācijas izsaukuma signāls. Mirkli vēlāk signalizēja arī Čūbekas rācija. Pieri saraucis, pa daļai sagaidīdams, ka tas būs kāds pārlieku centīgs Impērijas tehniķis, kas atradis viņa kanālu, Lendo izvilka rāciju.

Kelrisiens, viņš teica.

Ak… ģenerāli Kelrisien, atsaucās Trīpio pedantiskā balss. Redzu, ka Artū ir veiksmīgi novērsis traucējumus. Tas ir pārsteidzoši, ņemot vērā, kādas nepatikšanas mums visiem…

Pasaki viņam, ka viņš ir labi pastrādājis, Lendo robotu pārtrauca.

Šobrīd jau nu noteikti nebija īstais brīdis patīkamai tērzēšanai ar Trīpio.

Vai tev ir vēl kaut kas sakāms?

Ak, jā, ser, ir gan, sacīja robots. Nogriji lika man pavaicāt, vai jūs vēlaties, lai mēs atgriežamies un palīdzam jums.

Atkal dobjš sitiens, šoreiz skaļāks.

Es vēlētos, kaut jūs to varētu, nopūtās Lendo. Bet jūs nemūžam nepagūsiet to izdarīt laikā.

Vēl viens būkšķis, un šoreiz viņš skaidri redzēja, kā durvis iepretim tiltiņam no trieciena nodreb.

Mums vajadzēs tikt no šejienes ārā pašu spēkiem.

Čūbeka no darba platformas otras malas norūca savu nebūt ne dedzīgas sajūsmas pilno viedokli par šādu iespēju.

Bet, ja Cūbeka grib, lai mēs atgriežamies…

Jūs netiksiet līdz šejienei laikā, Lendo viņam stingri teica. Pasaki nogrijiem ja viņi grib būt noderīgi, lai dodas augšā uz troņa zāli palīgā Henam.

Par vēlu, iestarpināja kāda jauna, tikko sadzirdama balss.

Lendo drūmi paskatījās uz rāciju.

Hen?

Nē, te runā Talons Kards, runātājs nosauca savu vārdu. Es ierados kopā ar padomnieci Orgenu Solo. Mēs esam augšā, troņa zālē…

Leu ir šeit? jautāja Lendo. Kāda velna…

Apklustiet un klausieties, Kards viņu pārtrauca. Tas Lūkasa džedi ju skolotājs Džorass Cēbaots ari ir te, augšā. Viņš padarījis rīcības nespējīgus abus Solo un liek Debesbraucējam cīnīties ar personu, kas izskatās pēc viņa klona. Man viņš šobrīd nekādu uzmanību nepievērš, te notiek kaut kāda izskaidrošanās. Bet, tiklīdz es mēģināšu kaut ko darīt, viņš to pamanīs.

Man likās, ka Lūkass teica Spēks ir bloķēts.

Bija. Cēbaots kaut kādā veidā dabūjis to atpakaļ. Vai esat lejā pie klonēšanas cisternām?

Jā, mēs atrodamies virs tām. Kāpēc vaicājat?

Orgena Solo pirmīt teica, ka ap to vietu vajadzētu atrasties lielam daudzumam isalamiru, sacija Kards. Ja jūs varētu dažus no tiem atraut no barošanās rāmjiem un uznest te, augšā, varbūt mums izdotos Cēbaotu apturēt.

Čūbeka sērīgi ierūcās, un Lendo juta, ka apstiprinoši pamājot ar galvu, lūpas viņam noraustās. Tad, lūk, ko nozīmēja visi tie sprādzieni.

Ir par vēlu, viņš teica Kaulam. Cēbaots tos visus jau ir nogalinājis.

Rācija uz labu brīdi apklusa.

Saprotu, beidzot noteica Kards. Tas izskaidro notikušo. Vai ir kādi ierosinājumi?

Lendo vilcinājās.

Patiesībā nav, viņš sacīja. Ja mums kaut kas ienāks prātā, darīsim jums zināmu.

Pateicos, uzsvērti atturīgi teica Kards. Es gaidīšu.

Rācija noklikšķēja viņš bija atslēdzies no kanāla.

Trīpio, tu vēl aizvien klausies? jautāja Lendo.

Jā, ser, robots atbildēja.

Pieslēdz Artū atkal pie datora, Lendo viņam sacīja. Lai viņš dara visu, ko var, novirzot karavīrus no tā gaisa vada, pa kuru mēs ienācām. Tad jūs abi kopā ar nogrijiem sāciet virzīties uz to pusi.

Mēs dodamies prom, ser? pārsteigts vaicāja Trīpio.

Tieši tā, Lendo viņam atbildēja. Un mēs ar Cūbiju jums sekosim, tā ka pasteidzieties, ja negribat, lai uzminam jums uz papēžiem. Paziņojiet to arī tiem diviem nogrijiem. ko Lūkass atstāja kopā ar to mineiršu kompāniju. Vai visu saprati?

Jā, ser, vilcinādamies teica Trīpio. Un kas būs ar jauno kungu Lūkasu un pārējiem?

Atstāj to manā ziņā, Lendo viņam sacīja. Sāc kustēties.

Jā, ser, atkal teica Trīpio.

Vēl viens klikšķis, un arī viņš bija atslēdzies no kanāla.

Mirkli valdīja klusums. Čūbeka to pārtrauca ar pašsaprotamu jautājumu.

Nedomāju, ka mums vēl ir izvēle, Lendo viņam drūmi atbildēja. Spriežot pēc tā, ko stāstīja Mara un Lūkass, Cēbaots ir vismaz tikpat bīstams, kāds bi ja Imperators. Varbūt pat bīstamāks. Mums jāmēģina iznīcināt visu noliktavu, un cerēsim, ka šajā procesā parausim līdzi arī viņu.

Čūbeka norūca iebildumu.

Mēs nevaram, papurināja galvu Lendo. Vismaz kamēr te viss vēl darbojas. Ja brīdināsim kādu augšstāvā, Cēbaots uzzinās, ko gribam darīt. Var gadīties, ka viņam pietiks laika to apturēt.

No durvju puses atskanēja vēl viens apslapēts būkšķ is.

Labi, izdarīsim to līdz galam, sacīja Lendo, paņemdams pēdējos spridzekļus.

Ja palaimēsies, viņi iedarbinās to Čūbekas aritmiskās rezonanses ierīci, pirms te ielaužas trieciennieki. Ja liktenis būs vēl labvēlīgāks, viņi abi no šejienes izkļūs dzīvi.

Un, ja viņiem šajā spēlē būs kritis lielais laimests, viņi pagūs brīdināt Henu un pārējos, pirms visa šī noliktava uzsprāgs viņiem zem kājām.

Ilgu laiku troņa zālē bija kluss. Mara platām acīm skatījās uz Debesbraucēju, prātodama, vai viņš pats saprot, ko runā. Brīvprātīgi pieteikties palikt te, kopā ar Cēbaotu…

Viņu skatieni sastapās, uu pat cauri dūkoņai viņa apziņā Mara sajuta Lūkasa slepenās bailes. Jā,viņš zināja, ko runā. Un viņš šo piedāvājumu bija domājis nopietni. Ja Cēbaots to pieņems, viņš labprātīgi ies kopā ar vājprātīgo džediju. Ziedos sevi, lai glābtu draugus.

Tostarp arī sievieti, kas reiz bija solījusies viņu nogalināt.

Viņa novērsās, piepeši nespēdama noraudzīties Lūkasā. Viņas acis sameklēja Kardu. Viņš bija nometies ceļos starp saviem vornskriem, un viņu pa pusei aizsedza balkona lūznis. Kards glāstīja vornskrus un klusi ar tiem sarunājās laikam mierināja dzīvniekus, kas bija sabijušies no Cēbaota dusmu izvirduma. Viņa nopētīja abus vornskrus, bet neizskatījās, ka tie būtu ievainoti.

Maras galvas kustības bija piesaistījušas Karda skatienu. Viņš paraudzījās augšup uz Maru, un viņa sejā nebija nekādas izteiksmes. Joprojām glaudīdams vornskrus, Kards asi pielieca galvu uz Solo un Orgenas Solo pusi. Pieri saraukusi, Mara sekoja viņa skatienam…

Un sastinga. Līdzās balkona fragmentam, kas joprojām pa pusei atradās virsū viņa sievai, Solo bija sācis kustēties. Lēnām, pārvietojoties ne vairāk kā par diviem centimetriem vienā reizē, viņš šļūca pa grīdu uz priekšu.

Pie spridzekļ šāvēja, ko bi ja nometusi Orgena Solo.

Tu prasi pārāk daudz, Debesbraucē j, Cēbaots brīdināja. Mara Džeida būs mana. Viņai jābūt manai. Tas ir liktenis, ko no viņas pieprasa Spēks. Pat tu nedrīksti tur iejaukties.

Kā tad, iestarpināja Mara, atskatīdamās uz Cēbaotu un piešķirot balsij visu sev piemītošo sarkasmu.

Lai ar ko viņa riskētu, viņai bija jānovērš Cēbaota uzmanība no troņa zāles otra gala.

Man taču vēl aizvien ir jānometas ceļos pie viņa kājām, atceries?

Tu apvaino mani, Mara Džeida, sacīja Cēbaots, apveltīdams viņu ar ļaunu smaidu. Vai tu tiešām domā, ka mani var tik viegli maldināt?

Joprojām skatīdamies uz viņu, Cēbaots salieca pirkstu…

Un, tiklīdz Solo stiepa roku pēc spridzekļšāvēja, tas aizslīdēja pusmetru tālāk.

Uz sardzes platformas kaut kas klusi iezumējās.

Debesbraucēj uzmanies! asi iekliedzās Mara.

Debesbraucējs apcirtās, atkal iedarbinājis gaismas zobenu un paceldams to, lai aizstāvētos. Klons bija atguvis drosmi un jau atradās lēcienā, cērtot ar zobenu uz leju. Grūdiens, abiem asmeņiem sastopoties, atsvieda Lūkasu līdz kāpņu malai. Viņš paspēra vēl vienu soli, pūlējās atgūt līdzsvaru, tad nokrita lejā uz grīdas.

Mara aši paskatījās uz Solo. Vajādams Lūkasu, arī klons nolēca uz grīdas. Ja viņš patiešām bija Cēbaota apziņas pagarinājums…

Bet nē. Kad Solo atkal mēģināja satvert spridzekļšāvēju, tas vēlreiz aizslīdēja no viņa prom. Lai kādas pūles no Cēbaota prasīja gaismas zobenu divkauja, viņš nepārprotami spēja vēl arī koncentrēties, lai parotaļātos ar saviem gūstekņiem.

Tu redzi, Mara Džeida? Cēbaots klusi vaicāja.

Dusmas viņam bija pārgājušas, rotaļa ar gūstekņiem vairs neuzjautrināja, un nu atkal bija pienācis laiks pievērsties svarīgākām lietām, proti, viņa Impērijas izveidošanai.

Tas ir nenovēršami. Es valdīšu… un tu man kalposi, kopā ar Debesbraucēju un viņa māsu. Un visiem kopā mums klāsies lieliski.

Viņš strauji spēra lielu soli prom no margām, uz kāpņu otru malu. Tieši laikā, jo pēc mirkļa Debesbraucējs atmuguriskā lēcienā bija no troņa zāles zemākā līmeņa grīdas atpakaļ uz kāpnēm. Viņš piezemējās ar muguru pret Maru un kādu brīdi grīļojās, kamēr atguva līdzsvaru. Atkal pazibēja gaisma, šoreiz zili balta, kad klons uzlēca uz margām, sparīgi vicinādams zobenu horizontālos pusapļos, lai aizsargātos pret uzbrukumu. Debesbraucējs atmuguriski atkāpās sāņus. Raudzīdamās viņam garām, Mara pamanīja. ka arī Cēbaots steidzīgi pasper soli atpakaļ. Klons nolēca uz grīdas un uzbruka, joprojām plašos horizontālos puslokos vicinādams gaismas zobenu pret Debesbraucēju. Lūkass turpināja atkāpties, acīm redzami nezinādams, ka tuvojas akmens sienai.

Tālāk atkāpties viņš vairs nevarēs.

Viņi pagāja Marai garām… un viņa sajuta, ka Cēbaots atkal viņu cieši vēro.

Kā jau es sacīju, Mara Džeida, viņš teica. Nenovēršami. Un, kad jūs abi ar Debesbraucēju būsiet man līdzās, galaktikas zemākie ļaudis pulcēsies ap mums kā vēja dzītas lapas. Viņu sirdis un dvēseles piederēs mums.

Viņš pavērās pāri zālei un pamāja. Joprojām tupēdams aiz balkona lūžņiem, Kards pārsteigumā sarāvās, kad viņa spridzekļ šāvējs izrāvās no maksts un aizlidoja pie Cēbaota. Pusceļā tam pievienojās Orgenas Solo nomestais gaismas zobens un spridzekļ šāvējs, ko Solo joprojām cītīgi centās satvert.

Tāpat kā viņu nenozīmigie ieroči, Cēbaots piemetināja.

Nevērīgi pastiepis roku, lai saņemtu tos, viņš atkal pievērsās divkaujai, kas tuvojās nobeigumam.

Tā bija izdevība, ko Mara visu laiku gaidīja. Iespējams, ka tā bija viņas pēdējā izdevība. Izlauzušies cauri haosam, kas virmoja ap viņas prātu, Mara tiecās pie Spēka, koncentrēdama skatienu un domas uz ieročiem, kas pāri telpai pa gaisu tuvojās Cēbaota rokai. Viņa juta vecā džedija neuzmanību…

Un Orgenas Solo gaismas zobens atdalījās no spridzekļšāvējiem un stingri iegūla viņai rokā.

Cēbaots strauji pagriezās ar seju pret Maru, spridzekļšāvēji grabēdami nokrita uz kāpnēm.

Nē! viņš iekliedzās, un viņa seju baisi izķēmoja bailes un apjukums.

Mara juta, ka viņš drudžaini rausta gaismas zobenu, bet bailes un apjukums mazināja viņa pūliņu spēku, un šoreiz Cēbaotam nebija arī pārsteiguma priekšrocības. Pēc kāda laika viņš no šoka attaptos, bet Mara nebija noskaņota viņam šo laiku dot. Iedarbinājusi gaismas zobenu, viņa metās uzbrukumā.

Klons noteikti bija sadzirdējis viņu tuvojamies, gaismas zobena skaņas bija pārāk skaidri saklausāmas. Bet, tā kā Debesbraucējs bija piespiests pie sienas, kārdinājums vispirms izrēķināties līdz galam ar vienu pretinieku bija pārāk liels, lai klons spētu tam pretoties. Viņš savicināja zobenu vēl pēdējo reizi, un tas ietriecās sienā. Debesbraucējs zemu noliecās, un asmens viņu neskāra…

Un ar sabojātas elektroniskās ierīces spožo uzliesmojumu siena uzsprāga, tās fragmenti pāri Debesbraucēja galvai ietriecās klonam tieši sejā,

Galu galā izrādījās, ka Debesbraucējam aiz muguras nemaz nav bijusi siena, bet gan viens no troņa zāles lielajiem ekrāniem.

Klons iekliedzās cik Mara atcerējās, tā bija pirmā skaņa, kas izlauzās no viņa lūpām un streipuļodams atmuguriski kāpās atpakaļ. Viņš apcirtās pret gaismas zobena skaņu, dusmās un bailēs saviebtu seju, joprojām aizmiglotām acīm. Klons pacēla zobenu cirtienam…

TU NOGALINĀSI LŪKASU DEBESBRAUCĒJU.

Viņa noliecās, lai asmenis viņu neskartu, un ieskatījās viņam sejā. Debesbraucēja seja. Seja, kas nakts murgos bija viņu vajājusi sešus gadus. Seja, ko Imperators viņai bija pavēlējis iznīcināt.

TU NOGALINĀSI LŪKASU DEBESBRAUCĒJU.

Un pirmo reizi, kopš Mara bija atradusi Debesbraucēju un viņa sabojāto X klases kuģi peldam izplatījumā, viņa padevās šai balsij, kas urbās viņai smadzenēs. Mara no visa spēka atvēzēja gaismas zobenu un cirta.

Klons sabruka, viņa gaismas zobens nokrita uz grīdas viņam blakus.

Mara lūkojās lejup uz klonu… un, kad viņa saraustīti ievilka elpu, zemapziņā skanošā balss bija apklususi.

Tas bija padarīts. Viņa bija izpildījusi Imperatora pēdējo pavēli.

Un beidzot viņa bija brīva.

28. nodala

Šķiet, ka viņi visi ir klāt, kapteini, sacīja Trouns, pa komandtiltiņa skatulūku noraudzīdamies uz dumpinieku kara kuģiem, kas bija izkārtojušies gar pārtvērējkreiseru gravitācijas konusu malām. Dodiet rīkojumu, lai Piespiedējs un Sargs tiktu atbrīvoti no slazdā ievilināšanas pienākuma un atgrieztos savos posteņos uz demarkācijas līnijas. Visiem kara kuģiem: sagatavoties kaujai ar ienaidnieku.

Jā, ser, teica Pelleons un, ievadīdams datorā pavēles, klusā apbrīnā māja ar galvu.

Kārtējo reizi, pretēji tam, ko liecināja pierādījumi, dižadmirālim Trounam bija izrādījusies taisnība, dumpinieku uzbrukuma flotile bija šeit.

Un tieši šajā brīdī droši vien brīnījās, kas nogājis greizi ar viņu viltīgo plānu.

Man ienāca prātā, admirāl, ka varbūt nevajadzētu iznīcināt visus, viņš ierosināja. Kādam jāļauj atgriezties Karaskentā un pastāstīt, ka mēs izrādījāmies gudrāki.

Piekrītu, kapteini, sacīja Trouns. Kaut gan es šaubos, vai tāda būs viņu interpretācija. Visticamāk, viņi secinās, ka tikuši nodoti.

Iespējams, piekrita Pelleons, pārlaizdams ašu skatienu komandtiltiņam.

Viņam bija izlicies, ka dzird kādu klusu skaņu tādu kā saspringtu mīņāšanos vai klusu nokremšļošanos. Viņš ieklausījās uzmanīgāk, bet skaņa neatkārtojās.

Tas mums sagādās tikpat lielas priekšrocības.

Patiesi, teica Trouns. Vai ziņneša pienākumu uzticēsim admirāļa Akbara zvaigžņu kreiserim?

Pelleons pasmaidīja ar sakniebtām lāpām. Akbars. Viņš tik tikko bija attaisnots no padomnieka Borska Feilija apsūdzībām nekompetencē un nodevībā, ko pēdējais pret viņu izvirzīja pēc sagrāves pie Slaisvenas kuģu būvētavas. Šoreiz viņam vairs tā nepalaimēsies.

Tas būtu jauks akcents, admirāl, Pelleons sacīja.

Pateicos, kapteini.

Pelleons paskatījās uz Ruliu, kas mēmi stāvēja sardzē aiz Trouna krēsla, un iedomājās, vai nogrijs spēj novērtēt notiekošā ironiju. Tā kā šī rase ar īpašu gudrību neizcēlās, iespējams, ka ne.

Viņiem priekšā kosmosu piepildīja lāzera uzliesmojumi bija sākusies kauja starp ātrās reaģēšanas kuģu eskadroniem. Ērti iekārtojies krēslā, Pelleons ieskatījās savos displejos un sagatavoja pratu kaujai. Kaujai un uzvarai.

Uzmanieties, Mežonīgā eskadrona komandieri, jums ir pāris sekotāji, Vedžam ausī atskanēja Otrā balss. Sestais?

Esam kopā ar jums, Otrais, otra balss apstiprināja. Dubultā virziena maiņa uz trīs. Viens, divi…

Uzmundrinādams sevi, Vedžs lika savam X klases kuģim izdarīt straujas šķērveida kustības. Abi Impērijas kaujas kuģi, mēģinādami pielāgoties viņa manevram, vienlaikus cenšoties viņu neapsteigt, iespējams, pat nepamanīja divus citus X klases kuģus uzrodamies tiem aiz muguras. Sekoja divi sprādzieni, un Vedžam vairs neviens nesekoja.

Paldies, viņš teica.

Nebija grūti. Ko darām tālāk?

Nezinu, Vedžs atzinās, uzmezdams ātru skatienu kaujai, kas plosījās viņiem apkārt.

Pagaidām admirālis Akbars joprojām turēja savus zvaigžņu kreiserus kopā, kaujas pozīcijā. Bet, redzot kā Impērijas spēki dragā ārējos atbalsta kuģus, kreiseriem kuru katru brīdi varēja rasties nepieciešamība pašiem iesaistīties tuvcīņā. Un tādā gadījumā ātrās reaģēšanas kuģu eskadroni būs praktiski atstāti savvaļā, dodot triecienus, kam un kur vien varēdami.

To viņi taktiski darīja jau tagad. Svarīgi bija atrast kādu patiešām nozīmīgu trieciena objektu…

Otrajam acīmredzot bija bijis tāds pats domu gājiens.

Vai zināt, komandieri, man ienāca prātā, ka Impērijai nebūtu tik daudz kuģu, ar ko uzbrukt mums, ja viņiem vienlaikus nāktos aizsargāt kuģu būvētavu.

Vedžs izstiepa kaklu, lai paraudzītos uz netālu redzamajām gaismām. Uz to fona viņš varēja saskatīt vismaz četru Golanas II kaujas bāzu tumšos, draudīgos siluetus.

Piekrītu, sacīja Vedžs. Bet es domāju, ka viņu sanervozēšanai pat ar leģendārā Mežonīgā eskadrona uzbrukumu vien nepietiks…

Komandieri Antil, te runā flotiles centrālais sakaru dienests, iejaucās sprigana balss. Ar jums kāds steidzami vēlas sazināties, tiek izmantots Jaunās Republikas diplomātiskais šifrs. Vai vēlaties, lai es jūs savienoju?

Vedžs samirkšķināja acis. Diplomātiskais šifrs? Šeit?

Domāju gan. Jā, protams, savienojiet.

Jā, ser.

Bija dzirdams klikšķis…

Sveiks, Antil, viņam ausī atturīgi sacīja neskaidri pazīstama balss. Priecājos tevi atkal sastapt.

Esmu pārliecināts, ka šīs izjūtas ir abpusējas, saraucis pieri, teica Vedžs. Kas runā?

Ak, izbeidz nu, sarunbiedrs viņu norāja. Vai tiešām jau esi aizmirsis brīnišķīgos mirkļus, ko pavadījām pie vīna bāra?

Vīna bārs…?

Eivz?

Klau, nav tik ļauni, sacīja Eivzs. Tava atmiņa uzlabojas.

Tavi ļaudis sāk kļūt grūti aizmirstami, atteica Vedžs. Kur tu esi?

Pašā viduci tām žilbinošajām Impērijas gaismām, ko redzi sev blakus, sacīja Eivzs mazliet drūmākā balsi. Es vēlētos, kaut tu man būtu pateicis, ka uzbruksiet šai vietai, nevis Tengrinai, kā mēs domājām.

Es vēlētos, kaut tu man būtu pateicis, kas tas ir par darbiņu, kas jums padomā, atcirta Vedžs. Esam viens otru krietni izmuļķojuši, vai ne?

Kā tad. Apmuļķojām visus, tikai ne dižadmirāli.

To tu vari man nestāstīt. Vai gribēji ar mani saviesīgi papļāpāt vai ari tev ir kas cits sakāms?

Varbūt jā, atbildēja Eivzs. Varbūt ne. Raugi, apmēram pēc deviņdesmit sekundēm daži no mūsējiem paķers to KGL iekārtu, pēc kuras mēs šeit ieradāmies. Pēc tam mēs ātri atvadīsimies un izlauzīsim sev ceļu, lai tiktu no šejienes prom.

Izlauzis ceļu, lai izkļūtu no Impērijas kuģu būvētavas. Un viņš par to runāja tik nevērīgi.

Lai jums veicas.

Paldies. Es par to ieminējos tāpēc, ka mums ir pilnīgi vienalga, kādā virzienā lauzties ārā. Iedomājos, ka jums tas varbūt ir svarīgi.

Vedžs juta, ka viņa cieši sakniebtās lūpas savelkas smaidā.

Tā varētu gan būt, viņš sacīja. Teiksim, nebūtu slikti, ja jūs lidotu ārā gar tām kaujas bāzēm. Varbūt pa ceļam varat dot tām no aizmugures kādu nelielu belzienu?

Man liekas, ka tas ir labs ceļš, piekrita Eivzs. Protams, kad būsim ārpus kuģu būvētavas, kļūs nedaudz karstāk visi tie kuģi, šaušana un tā tālāk. Jādomā, jums neradīsies iespēja mūs kādu gabaliņu draudzīgi pavadīt?

Vedžs skatījās uz gaismām un pārdomāja Eivza priekšlikumu. Tas varēja izdoties. Pat ja Eivza ļaudīm izdotos padarīt kaujas nespējīgu tikai vienu bāzi, tas atvērtu kuģu būvētavu Jaunās Republikas iebrukumam. Ja Impērija negribēs kuģu būvētavu ziedot, viņiem būs jāatsauc daļa kaujasspēku šurp, lai noslēgtu pārrāvuma vietu un vajātu kuģus, kas būs iekļuvuši iekšā.

Kontrabandisti, savukārt, nevarētu vēlēties labāku aizsegu kā Jaunās Republikas kara kuģu straumi, kas plūdīs iekšā kuģu būvētavā, viņiem lidojot no tās ārā. Galu galā, tā būtu godīga maiņa.

Esam vienojušies, viņš sacīja Eivzam. Dod man pāris minūtes, un es sagādāšu jums apsardzi.

Draudzīgu apsardzi, neaizmirsti, Eivzs brīdināja. Ja saproti, ko gribu teikt.

Es tevi pilnīgi saprotu, Vedžs viņu nomierināja.

Par kalamariešu tradicionālo naidu pret kontrabandu un kontrabandistiem stāstīja leģendas, un Vedžam bija tikpat maza vēlēšanās iesaistīt kādu šīs rases pārstāvi kā Eivzam. Iespējams, ka kontrabandists tieši tāpēc bija griezies pie viņa, nevis piedāvājis palīdzību Akbaram vai flotiles komandieriem.

Neraizējies, es jūs piesegšu.

Labi. Aiziet mūsējie jau ķeras pie lietas. Uz tikšanos.

Rācija tika izslēgta.

Mēs dosimies tur iekšā? vaicāja Vienpadsmitais.

Dosimies iekšā, Vedžs apstiprināja, griezdams savu X klases kuģi pa labi apkārt. Otrais, sniedz ātru ziņojumu virspavēlniecībai un pasaki viņiem, ka mums nepieciešams atbalsts. Eivza vārdu nepiemini saki, ka mēs sadarbojamies ar kādu neatkarīgu pretošanās grupu kuģu būvētavas iekšienē.

Sapratu, komandieri.

Ja nu Akbars nevēlēsies riskēt, ko tad? iestarpināja Septītais.

Vedžs pavērās ārā uz kuģu būvētavas ugunīm. Atkal, tāpat kā tik daudzas reizes agrāk, visu izšķīra uzticēšanās. Viņš bija uzticējies lauku puisim, kas, tikko ieradies no kādas atpalikušas, pamestas pasaules, bija vedis viņu cīņā ar pirmo Nāves Zvaigzni. Viņš bija uzticējies bijušajam liela mēroga spēlmanim, kam varēja būt, bet varēja arī nebūt īsta kaujas pieredze un kas veda viņu uzbrukumā otrai Nāves Zvaigznei. Un tagad viņš uzticējās kontrabandistam, kas viņu par atbilstošu cenu tikpat labi varēja arī nodot.

Tas nav būtiski, Vedžs teica. Būs atbalsts vai ne, mēs dosimies iekšā.

Pazibēja Maras gaismas zobens, dodot spēcigu cirtienu klonam Luūkasam. Klons nokrita, viņa gaismas zobens grabēdams atsitās pret grīdu, un viņš palika nekustīgi guļam.

Un pēkšņi dūcošais spiediens Lūkasa galvā mitējās.

Viņš piecēlās kājās. Ekrāns, līdz kuram Debesbraucējs bija atvilinājis klonu, vēl aizvien dzirksteļoja. Viņam bija tāda sajūta, it kā viņš pirmo reizi pēc daudzām stundām brīvi ievilktu elpu. Cīņa beidzot bija galā.

Paldies, Lūkass klusi sacīja Marai.

Viņa atkāpās no mirušā klona.

Nebija grūti. Vai smadzenes tagad skaidras?

Tātad Mara bija varējusi uztvert dūkoņu viņa galvā. Viņš par to bija domājis.

Jā, Lūkass palocīja galvu, vēlreiz dziļi ievilkdams elpu. Un kā ir ar tavējām?

Skatiens, ko viņa uzmeta Lūkasam, bija pa daļai uzjautrināts, pa daļai ironisks. Bet pirmo reizi kopš viņu iepazīšanās Debesbraucējs vairs neredzēja Mārās acīs sāpes un naidu.

Es izdarīju to, ko viņš man lika, viņa teica. Tas ir beidzies.

Lūkass atskatījās uz troņa zāli. Kards bija piesējis vornskrus pie sabrukušā balkona un uzmanīgi rāpās pāri lūžņiem. Hens bija piecēlies kājās un palīdzēja joprojām apdullušajai Leai izkļūt no atlūzas apakšas.

Lea? pasauca Lūkass. Vai ar tevi viss kārtībā?

Man nekas nekaiš, viņa atbildēja. Esmu tikai mazliet sasitusies. Iesim no šejienes prom, labi?

Lūkass pagriezās atpakaļ pret Cēbaotu. Vecais džedijs ieplestām acīm raudzījās lejup uz mirušo klonu, viņa rokas nemierīgi kustējās gar sāniem, skatienā bija dusmas, apjukums un vājprāts.

Jā, piekrita Lūkass. Nāc, Mara.

Ejiet vien, sacīja Mara. Es pēc kādas minūtes jūs panākšu.

Lūkass viņu nopētīja.

Ko tu grasies darīt?

Un kā tu domā? viņa atcirta. Es grasos paveikt darbu līdz galam, ko man būtu vajadzējis izdarīt jau uz Jomārkas.

Cēbaots gausi pacēla acis pret viņu.

Tu par to mirsi, Mara Džeida, viņš teica, un viņa klusā balss atstāja stindzinošāku iespaidu nekā dusmu izvirdums. Tu mirsi lēni un lielās mokās.

Dziļi ievilcis elpu, sažņaudzis plaukstas dūrēs un piespiedis tās pie krūtīm, viņš aizvēra acis.

-To mēs vēl redzēsim, Mara nomurmināja.

Augsti pacēlusi gaismas zobenu, viņa tuvojās Cēbaotam.

Tas sākās kā tāla dārdoņa, ko drīzāk varēja sajust, nevis sadzirdēt. Lūkass pavērās apkārt, viņa jutekļi saspringa briesmu priekšnojautā. Bet neko saskatīt viņš nevarēja. Skaņa kļuva skaļāka, dobjāka…

Un, nograndot pērkonīgam sprādzienam, tā troņa zāles griestu daļa, kas atradās virs galvas viņam un Marai, pēkšņi nogruva kā akmeņu lietus.

Uzmanies! iekliedzās Lūkass, paceldams rokas, lai pasargātu galvu, un cenzdamies palēkt malā, kur akmeņi viņu neskartu.

Bet akmeņu lietus pārvietojās kopā ar viņu. Lūkass mēģināja vēlreiz, gandrīz zaudēdams līdzsvaru, jo akmeņu klājiens jau sniedzās viņam līdz potītēm. Tie bija pārāk mazi, un to bija pārāk daudz, lai viņš uz tiem varētu iedarboties caur Spēku. Akmeņi turpināja birt, sāpīgi atsitoties pret viņa augumu. Cauri apkārt virpuļojošajiem putekļiem viņš redzēja, kā Mara ķepurojas zem sava akmeņu biruma, ar vienu roku sargādama galvu, ar otru veltīgi vēzēdama pret akmeņiem gaismas zobenu. Lūkass dzirdēja, ka Hens kaut ko kliedz no zāles otra gala, un nosprieda, ka arī viņi piedzīvo līdzīgu uzbrukumu.

Un, neskarts stāvēdams paša izraisītā akmeņu negaisa vidū, Cēbaots augstu pacēla rokas.

Es esmu džediju skolotājs Cēbaots! viņš sauca, un viņa balss pārskanēja krītošo akmeņu dārdoņu. -Impērija… un Visums… pieder man.

Lūkass satvēra gaismas zobenu aizsardzības pozīcijā, viņa jutekļi atkal uztvēra briesmu tuvumu. Bet arī šoreiz šī zināšana viņam neko nedeva. Cēbaota zibeņi triecās pret zobena asmeni, Lūkass no spēcīgā grūdiena zaudēja līdzsvaru un nokrita akmeņu kaudzē, sāpīgi sasitot ceļgalus. Kamēr viņš pūlējās piecelties kājās, viens no krītošajiem akmeņiem trāpīja viņam pa galvu. Lūkass sagrīļojās un nokrita sāniski, atbalstoties uz vienas rokas. Atkal uzliesmoja zibeņi, tie izskrēja cauri akmeņu kaudzei, un viens sāpju vilnis sekoja otram. Gaismas zobens tika izrauts no Lūkasa pirkstiem, viņš neskaidri redzēja, kā tas aizlido pāri margām uz troņa zāles tālāko galu.

Izbeidziet, kliedza Mara.

Cauri sāpju miglai Lūkass redzēja, ka viņa stāv līdz ceļiem akmeņos, bezmērķīgi vicinādama gaismas zobenu, it kā pūloties akmeņus atvairīt.

Ja gribat mūs nogalināt, dariet to.

Pacietību, mana nākamā mācekle, sacīja Cēbaots.

Un, samiedzis acis, lai kaut ko varētu saskatīt cauri putekļiem un akmeņiem, Lūkass redzēja, ka viņš sapņaini smaida.

Vēl tu nevari mirt. Vēl ne kamēr neesmu tevi novedis lejā, dižadmirāļa klonēšanas zālē.

Mara zem akmeņu biruma sarāvās, viņas apziņā pazibēja pēkšņas bailes.

-Ko?

Jo esmu paredzējis, ka Mara Džeida nometīsies ceļos manā priekšā, Cēbaots viņai atgādināja. Šī Mara Džeida… vai cita.

Kārtībā, teica Lendo, pievienodams pēdējam lādiņam aktivizēšanas slēdzi. Iedarbini to, un mūkam no šejienes prom.

Cūbeka no centrālās kolonnas otras puses norūca apstiprinājumu. Paņēmis savu spridzekļšāvēju, Lendo piecēlās, uzmezdams ātru skatienu visām durvīm gar ārējo balkonu. Pagaidām viss bija labi. Ja tās aizturēs triecienniekus vēl divas minūtes, viņi abi ar Cūbeku būs nost no šīs darba platformas un uz ārējā balkona…

Cūbeka norūca brīdinājumu. Ieklausījies uzmanīgāk, Lendo sadzirdēja, kā ārkārtīgi neapmierinātā negatīvās plūsmas sadalītāja kārba sāk zumēt aizvien spalgāk.

Lieliski, Cūbij, viņš sacīja. Ejam.

Viņš uzkāpa uz tiltiņa…

Un tajā brīdī uzsprāga durvis, kas atradās tieši pretim tiltiņam.

Uzmanies! Lendo iekliedzās, nokrizdams guļus uz vēdera un šaudams putekļu un lūžņu mākoni, kas pletās tur, kur bija bijušas durvis.

No durvju nišas uz viņu pusi jau tika raidīti čūkstošie, zilie apdullināšanas šāviņu viļņi. Viņam aiz muguras skanēja Čūbekas bultmeša rēkoņa. Pagalam bi ja tās divas minūtes.

Un, piespiedis seju iespējami tuvāk tiltiņa metāla režģa grīdai, Lendo nopētīja pašu tiltiņu. Tiltiņu un tievās, bet izturīgās margas abās tā pusēs…

Tas bija neprātīgi. Bet tas varēja izdoties.

Čūbij, nāc šurp, viņš sauca un pagriezies uzmeta ašu skatienu tiltiņa darbības regulētājam, kas bija iebūvēts darba platformas margās.

Tiltiņa izlaišanas svira… šeit. Ievilkšanas svira… svira tiltiņa apturēšanai neatliekamas nepieciešamības gadījumā…

Tiltiņš salīgojās, kad uz tā ar dobju būkšķi uzlēca Cūbeka.

Nodarbini viņus, Lendo viņam sacīja.

Novērtējis attālumu, viņš paslējās uz augšu un ātri

vienu pēc otras pavilka uz savu pusi ievilkšanas un apturēšanas sviras. Tiltiņš pabīdījās uz priekšu un apstājās pietiekami tālu no darba platformas, lai atvienotos stieņi, ar ko tas pie platformas bija piestiprināts.

Cūbeka norūca jautājumu, kad tiltiņš zem viņu svara mazliet noliecās uz leju.

Gan redzēsi, Lendo atbildēja.

Liesmas uzšāvās gaisā abās pusēs uzsprāgušas bija vēl divas durvis.

Tikai pieķeries stingrāk pie margām un turpini šaut. Aiziet.

Pats stingri satvēris margas, viņš rūpīgi notēmēja un izšāva.

Bet nevis uz triecienniekiem, kas tagad bija izskrējuši uz apļveidīgā balkona. Viņa šāvieni bija raidīti uz tiltiņa tālāko galu pašķīda dzirksteļu mākoņi. Grīdas režģis trāpījuma vietās izkusa, apakšējie balsta stieņi sabira gabalos. Tiltiņš noraustījās, noliekdamies vēl vairāk. Lendo turpināja postīt tā uzbūves veselumu. Cūbeka viņam līdzās nodārdināja kādu mežonigu vūkiju frāzi, ko Lendo nekad agrāk nebija dzirdējis…

Un ar griezīgu pārpūlēta metāla skaņu tiltiņš beidzot padevās. Ar balkonu to tagad savienoja vairs tikai margas, kas joprojām bija neskartas, un tiltiņš smagnēji nokārās uz leju. Lendo krampjaini ieķērās margās, strauji pārejot no horizontāla stāvokļa vertikālā…

Un ar blīkšķi, kas viņam gandrīz lika atlaist rokas, tiltiņš atsitās pret klonēšanas balkona margām trīs stāvus zemāk.

Mūsu pietura, sacīja Lendo. Nāc.

Neveikli iebāzis savu spridzekļšāvēju maksti, viņš

pārlēca par stāvi noliektajām tiltiņa margām un nokļuva uz klonēšanas balkona grīdas. Cūbeka, kam piemita koku iemītnieka dabiskās iemaņas, tur bija nolēcis jau trīs sekundes pirms viņa.

Viņi līkumoja starp Spertija cilindru rindām un atradās pusceļā līdz balkona izejas durvīm, kad viņiem aiz muguras uzsprāga kolonna.

Pirmie gaisā kā žilbinošas ugunsbumbas uzlidoja kabeļu un cauruļvadu fragmenti. Skatu aizsedza draudīgs dūmu, putekļu un tvaikos pārvērsta barības šķidruma mākonis. No visām pusēm šļācās ārā daudzkrāsaini šķidrumi. Darba platforma, uz kuras viņi bija stāvējuši tikai pirms pāris minūtēm, atrāvās no tauvām un noslīdēja gar kolonnu lejā, kritienā sapostot vēl krietnu daļu ierīču. Mākoņa iekšpusē sprakšķēja īssavienojumi, tiem sekoja otrās pakāpes sprādzieni, un katrs no tiem radīja jaunu lūžņu lietu.

Briesmīgi brakšķot kolonnas balstiem, tās ārējā kārtas sāka lobīties nost un lēnām gāzties lejā.

Cūbeka norēca brīdinājumu.

Es arī ne, atsaucās Lendo.  Zūdam no šejienes prom.

Pēc desmit sekundēm, paskrējuši garām vienīgajam simboliskajam sargam, kas bija atstāts pie šī stāva izejas durvīm, viņi bi ja ārā. Kad Cūbeka un Lendo bija jau divu gaiteņu attālumā, viņi sajuta vibrāciju kolonna bija nogāzusies uz klonēšanas alas grīdas.

Viss kārtībā, aizelsies teica Lendo, apstādamies un skatīdamies uz abām pusēm, jo viņi bija sasnieguši šķērsgaitcni.

Artū bija labi pastrādājis, aizsūtot no šejienes prom karavīrus. Visapkārt nemanīja nevienas dzīvas būtnes.

Izeja ir tajā virzienā, viņš sacīja Cūbekam, izvilkdams rāciju. Sazināsimies ar pārējiem un iesim no šejienes prom.

Viņš nospieda taustiņus, lai sazinātos ar Henu…

Un asi sarāvās, kad rācijā atskanēja skaļš brīkšķis.

Hen? iesaucās Lendo.

Lendo? atbildēja Hena balss, troksnī gandrīz nesadzirdama.

Tas esmu es, Lendo apstiprināja. Kas jums tur, augšā, notiek?

Tas trakais džedijs gāž mums uz galvas jumtu, sauca Hens. Mēs abi ar Leu esam aizsegā, bet Marai un Lūkasam nav, kur paslēpties. Kur tu esi?

Lejā, netālu no klonēšanas alas.

Lendo nošņirkstināja zobus. Ja tā Cūbekas aritmiskās rezonanses ierīce ir iedarbojusies, viens no kalna reaktoriem jau sācis raustīties. Ja viņi netiks ārā no kalna, pirms tas uzsprāgs…

Vai gribat, lai nākam augšā jums palīgā?

Nepūlieties, iejaucās Karda drūmā balss. Pie turbolifta jau sakrājusies liela akmeņu kaudze. Izskatās, ka mums te būs jāpaliek uz mūžigiem laikiem.

Cūbeka ierēcās, viņa balsī jautās izmisums.

Aizmirsti par to, Cūbij, tu šā vai tā neko nevari darīt, Hens viņam sacīja. Pie mums joprojām ir Lūkass un Mara varbūt viņi var Cēbaotu apturēt.

Un ja nu viņi to nevar? noprasīja Lendo, un vēders viņam sažņaudzās. Klausieties, jums nav daudz laika mēs domājam, ka esam enerģijas ģeneratoriem pievienojuši aritmisko rezonansi.

Labi, teica Hens. Tas nozīmē, ka Cēbaots ari netiks no šejienes ārā.

-Hen…

Negaidiet, ejiet no šejienes prom, Hens viņu pārtrauca. Cūbij, paldies par visu, bet, ja mums lemts palikt šeit, kādam kopā ar Vinteru jāparūpējas par Džescnu un Džainu. Vai saprati ?

Mežonīgais Kards atrodas tajā vietā, kur jūs iegājāt kalnā, piebilda Kards. Viņi jūs gaida.

Sapratu, zobus griezdams, sacīja Lendo. Lai jums veicas.

Viņš izslēdza rāciju un ielika to atpakaļ vidusjostā. Henam bija taisnība, te, lejā, viņi Cēbaotam neko nevarēja padarīt. Bet ar Mežonīgā Karda turbolāzeriem un Artū stāvu plānu komplektu…

Nāc, Čūbij, viņš teica, pagriezdamies pret izeju un sākdams skriet. Vēl nekas nav beidzies.

Varbūt tā arī ir labāk, Cēbaots nočukstēja, iedams pie Lūkasa un skumji skatīdamies uz viņu.

Mirkšķinādams plakstus, lai atbrīvotu acis no putekļiem, Lūkass pavērās augšup uz veco džediju, pūlēdamies apspiest vēl aizvien pulsējošās sāpes.

Sāpes un neskaidro sakāves sajūtu. Viņš bi ja nometies ceļos uz grīdas, līdz viduklim iegrimis akmeņos, un akmeņi joprojām krita viņam virsū. Un pretim Lūkasam stāvēja vājprātīgs džediju skolotājs, kas gribēja viņu nogalināt…

Nē. Džedijam jārīkojas, kad viņš ir mierīgs. Kad starp viņu un Spēku valda miers.

Skolotāj Cēbaot, uzklausiet mani, viņš teica. Jūs esat slims. Es to zinu. Bet es varu jums palīdzēt.

Cēbaota sejā cita citu nomainīja ducis izteiksmju, it kā viņš pielaikotu dažādas izjūtas.

Patlaban gan tu to vari, viņš sacīja, izvēlējies skāņu uzjautrinājumu. Un kāpēc lai tu kaut ko tādu priekš manis darītu?

Tāpēc, ka jums tas ir nepieciešams, atbildēja Lūkass. Un tāpēc, ka jūs esat nepieciešams mums. Jums ir milzīga pieredze un vara, ko jūs varat izmantot Jaunās Republikas labā.

Cēbaots pavīpsnāja.

Džediju skolotājs Džorass Cēbaots nekalpo zemākiem ļaudīm, džedij Debesbraucēj.

Kāpēc ne? Tā darīja visi dižie Vecās Republikas džediju skolotāji.

Un tā bija viņu kļūda, teica Cēbaots, kratīdams pret Lūkasu pirkstu. Tāpēc zemākie ļaudis sacēlās un viņus nogalināja.

Bet viņi ne…

Pietiek! Cēbaots nodārdināja. Tam nav nozīmes, kas, pēc tavām domām, zemākajiem ļaudīm ir no manis nepieciešams. Es esmu tas, kurš to izlems. Viņi samierināsies ar manu valdīšanu vai arī mirs.

Viņa acis uzliesmoja.

Tev bi ja izvēle, džedij Debesbraucēj. Vēl vairāk tu būtu varējis valdīt līdz ar mani. Tu izvēlējies nāvi.

Pār Lūkasa seju noritēja sviedru vai asins lāse.

Kas būs ar Maru?

Cēbaots papurināja galvu.

Gar Maru Džeidu tev vairs nav nekādas daļas, viņš teica. Ar viņu es nodarbošos vēlāk.

Nē, noskaldīja Mara. Jūs nodarbosieties ar mani t&lt;ig;id.

Lūkass paskatījās uz viņu. Viņai uz galvas joprojām krita akmeņi, bet, Lūkasam par pārsteigumu, no akmeņu kaudzes, kas sniedzās viņai līdz ceļgaliem un neļāva pakustēties, vairs nebija ne vēsts. Un nu viņš redzēja, kāpēc: tie gaismas zobena cirtieni, ko viņa pirmīt izdarīja, nebija veltīgas akmeņu atvairīšanas kustības, kā viņam likās. Viņa bija izcirtusi grīdā lielas atveres, pa kurām akmeņi bija sakrituši apakšējā monitoru telpā.

Pacēlusi gaismas zobenu, viņa uzbruka.

Cēbaots strauji pagriezās pret viņu, dusmās pārvērstu seju.

Nē! viņš iekliedzās, un atkal no viņa pirkstu galiem izšāvās zilibalti zibeņi.

Mara tos uztvēra ar savu zobenu, bet vairs nevirzījās uz priekšu tik ātri. Cēbaots šāva zibeņus atkal un atkal, atkāpdamies pret troni un biezo sienu aiz tā. Mara neatlaidīgi viņam tuvojās.

Pēkšņi akmeņu lietus virs viņas galvas mitējās. No tās kaudzes, kas pa pusei bija aprakusi Lūkasu, akmeņi sāka lidot pie Cēbaota. Apmetuši loku ap viņu, tie triecās Marai tieši sejā. Viņa atstreipuļoja atpakaļ, samiedza acis un pacēla uz augšu labās rokas elkoni, cenzdamās pasargāties no šīs krusas.

Zobus sakodis, Lūkass mēģināja atbrīvoties no akmeņiem, kas bija nospieduši viņu pie zemes. Viņš nevarēja pieļaut, ka Marai jācīnās vienai. Bet viņam nekas neizdevās Lūkasa muskuļi pēc Cēbaota pēdējā uzbrukuma bija pārāk novājināti. Viņš tomēr mēģināja vēlreiz, ignorēdams sāpes, ko šie pūliņi pastiprināja. Viņš palūkojās uz Maru…

Un redzēja, ka viņas sejas izteiksme piepeši mainās. Lūkass sarauca pieri, un tad ari viņš to sadzirdēja. Leas balss, tā runāja viņa domās…

Turi acis aizvērtas, Mara, un klausi manai balsij. Es redzu, un es tevi vadīšu.

Nē! atkal iekliedzās Cēbaots. Nē! Viņa ir mana!

Lūkass pavērās uz troņa zāles pretējo galu, prātodams, ka Cēbaots izgāzis pār Leu savas atriebīgās dusmas. Bet nekas nenotika. Pat akmeņi bija pārstājuši birt tajā vietā, kur viņi visi tagad bija sanākuši kopā. Varbūt ilgā cīņa beidzot bija izsmēlusi Cēbaota spēkus, un viņš vairs nevarēja riskēt ar uzmanības sadalīšanu uz vairākām pusēm. Zem nokritušā balkona, akmeņu kaudzē, kas tagad bija bloķējusi turbolifta durvis, Lūkass pamanīja sava gaismas zobena metālisko mirdzumu. Ja viņš varētu atsaukt zobenu pie sevis un atgūt pietiekami daudz spēka, lai piebiedrotos Marai…

Un tad viņa skatienu piesaistīja kāda cita kustība. Piesieti pie viena balkona stūra, palikuši neskarti akmeņu krusā, kas bija nākusi pār viņu saimnieka galvu, Karda pieradinātie vornskri raustīja savas pavadas.

Dzīvnieki tiecās nokļūt pie Maras. Un pie Cēbaota.

Toreiz, kad viņi gāja cauri Mirkras mežam, savvaļas vornskrs bija Maru gandrīz nogalinājis. Nezin kāpēc šķita loģiski, ka šiem diviem vornskriem viņa būtu jāizglābj. Lūkasa aicināts, gaismas zobens sakustējās, un, kad viņš domās bija atradis slēdzi, tas sāka darboties. Zobens aizvēlās prom no akmeņu kaudzes, spoži zaļais asmens izšķīla dzirksteles no akmeņiem, kas tam patrāpījās ceļā. Lūkass saspringa, un ierocis pacēlās gaisā un lidoja pie viņa.

Kad tas bija sasniedzis sagrauto balkonu, viņš lika asmenim pārgriezt vornskru pavadas.

Cēbaots, protams, redzēja tos tuvojamies. Stāvēdams ar muguru gandrīz pie pašas troņa zāles sienas, viņš mainīja mērķi un raidīja zibeņus pret uzbrūkošajiem plēsoņām, kas skrēja augšā pa kāpnēm. Viens no tiem iekaucās un nogāzās uz grīdas, paslīdējis uz izkaisītajiem akmeņiem, otrs sagrīļojās, bet turpināja skriet uz priekšu.

Uzmanības novirzīšana tas bi ja viss, ko Marai tobrīd vajadzēja. Viņa metās uz priekšu pret akmeņiem, kas vēl aizvien sitās sejā, un bija Cēbaotam klāt. Kad viņš izmisīgi pastiepa rokas atkal pret Maru, viņa nokrita Cēbaota priekšā uz ceļiem un nikni cirta ar gaismas zobenu. Pēdējo reizi žēlabaini iekliedzies, Cēbaots sabruka…

Un, tāpat kā tas bija noticis ar Imperatoru uz Nāves Zvaigznes borta, tumšās puses enerģija izlauzās uz āru kā spēcīgs zilu uguņu sprādziens.

Lūkass bija tam gatavs. Sakopojis visus savus spēkus, viņš saķēra Maru Spēka tvērienā un, cik ātri vien varēdams, parāva viņu nost no šī enerģijas izvirduma. Viņš sajuta viļņveidīgu triecienu, sajuta, kā nedaudz mazinās sasprindzinājums, kad viņa pūliņiem pievienojās Leas spēks.

Un tad pēkšņi viss bija galā.

Viņš labu laiku palika nekustīgi guļam, kampdams gaisu, cīnīdamies ar tuvojošos bezsamaņu.

Lūkass neskaidri juta, kā no viņa tiek velti nost akmeņi.

Vai tev nekas nekaiš. Lūkas? jautāja Lea.

Viņš piespieda sevi atvērt acis. Klāta putekļiem

un sasitusies, viņa izskatījās tikpat nelāgi, cik nelāgi Lūkass jutās.

Ar mani viss kārtībā, viņš māsai teica un, atgrūdis pārpalikušos akmeņus, piecēlās kājās. Kas ir ar pārējiem ?

Viņiem neklājas pārāk slikti, viņa sacīja, satverdama Lūkasa roku, lai palīdzētu viņam noturēt līdzsvaru. Bet Henain nepieciešama medicīniskā aprūpe viņam ir daži stipri apdegumi.

Marai ari, nopietni teica Kards, kas bija pienācis pie kāpnēm ar samaņu zaudējušo Maru uz rokām. Mums viņa pēc iespējas ātrāk jānogādā uz Mežonīgā Kurda.

Tad sazinies ar viņiem, sacīja Hens.

Viņš bija nometies ceļos pie mirušā klona un raudzījās lejup uz viņu.

Saki, lai viņi ierodas mums pakaļ.

Kur? Kards sarauca pieri.

Hens norādīja uz vietu, kur bija miris Cēbaots.

Tieši šeit.

Lūkass pagriezās un skatījās. Tumšās puses enerģijas spēcīgais sprādziens bija šo zāles galu pilnīgi saārdījis. Sienas un griesti bija nomelnējuši, un tajos bija izrauti caurumi, grīdas metāls tajā vietā, kur bija stāvējis Cēbaots, izliecies un pa pusei izkusis. Tronis bija norauts no savas pamatnes un gruzdēja kādu metru tālāk.

Un aiz tā pa roboto izgruvumu aizmugures sienā viņš varēja saskatīt spoži mirdzam kādu vientuļu zvaigzni.

Pareizi, noteica Lūkass, dziļi ievilkdams elpu.

-Lea?

Es redzu, viņa pamāja ar galvu, sniegdama brālim gaismas zobenu un iedarbinādama savējo. Ķeramies pie darba.

Divas dumpinieku uzbrukuma fregates pacēlās no divām ielenktās kaujas bāzes pusēm, un 11u to maslvie borti vairs neaizsedza bāzi skatienam. Kāds bāzes sektors uzliesmoja un tad atkal satumsa, un uz šī tumšā fona bija redzams, kā kuģu būvētavā ielido vēl viens dumpinieku kaujas kuģu vilnis.

Un Pelleons vairs nesmaidīja.

Nekrītiet panikā, kapteini, sacīja Trouns.

Bet arī viņa balsī ieskanējās drūmi toņi.

Mēs vēl neesam sakauti. Ne tuvu ne.

Uz Pelleona pults iedžinkstējās izsaukuma signāls. Viņš paskatījās uz pulti…

Ser, pienākusi steidzama ziņa no Veilendas, Pelleons teica Trounam, un vēders viņam sažņaudzās pēkšņās baisās priekšnojautās.

Veilenda… klonēšanas ražotne…

Izlasiet to, kapteini, ļoti klusā balsī sacīja Trouns.

Tūlīt saņemsim atšifrējumu, teica Pelleons, nepacietīgi bungodams ar pirkstiem pa pulti.

Uz ekrāna lēnām sāka parādīties ziņojuma atšifrētais teksts. Bi ja noticis tieši tas, no kā viņš baidījās.

Kalnam ir uzbrukts, ser, Pelleons sacīja Trounam. Divas dažādas vietējo iedzīvotāju vienības un dumpienieku diversanti…

Viņš aprāvās, neticīgi saraucis pieri.

… un arī kāda nogriju grupa…

Izlasīt ziņojumu līdz galam viņam nebija lemts. Nezin no kurienes izšāvās pelēkādaina roka un aizžņaudza Pelleonam rīkli.

Viņš iegārdzās, ļengani atslīga krēslā. Viss viņa ķermenis acumirklī bi ja paralizēts.

Par Impērijas nodevību pret nogriju tautu, Pelleonam ristoties pēc elpas, aiz muguras atskanēja Ruha klusā balss. Mēs tikām nodoti. Mēs esam atriebti.

Švīkstoša kustība, un viņš bija prom. Joprojām elsdams, cīnīdamies ar muskuļu nespēku, Pelleons pūlējās pacelt roku pie komandpults. Kad viņam galu galā tas izdevās, viņa pirksti tikai ar trešo mēģinājumu spēja nospiest trauksmes signalizācijas slēdzi.

Un, kad sirēnu gaudošana pārskanēja kaujas troksni, viņš beidzot pagrieza galvu.

Trouns sēdēja savā krēslā, taisni izslējies, un viņa seja bija savādi mierīga. Krūšu vidusdaļā uz nevainojami baltā dižadmirāļa formas tērpa bija tumšs asiņu traips, kas pletās aizvien lielāks. Traipa vidū mirdzēja Ruha slepkavas dunča asmens galiņš.

Trouns uztvēra Pelleona skatienu, un, viņam par pārsteigumu, dižadmirālis pasmaidīja.

Bet, Trouns nočukstēja, viņš to izdarīja tik meistarīgi…

Smaids izdzisa. Kvēle acīs tāpat… un Trouns, pēdējais dižadmirālis, bija miris.

Kapteini Pelleon? sakaru virsnieks drudžaini uzsauca, kad pie dižadmirāļa krēsla pārāk vēlu piesteidzās medicīniskās aprūpes vienība. Nemese un Vētras Vanags prasa, kādas ir turpmākās pavēles. Ko lai es viņiem saku?

Pelleons paraudzījās augšup uz skatulūku. Viņš skatī jās uz haosu, kas bija izcēlies aiz šķietami drošās kuģu būvētavas aizsardzības joslas, un domāja par negaidīto nepieciešamību sadalīt spēkus, par to, ka dumpinieku flotile izmanto visas diversijas priekšrocības. Vienā sekundē Visums bi ja pēkšņi pavērsies pret viņiem.

Trouns varētu panākt uzvaru pat tādā situācijā. Bet viņš, Pelleons, nebija Trouns.

Sazinieties ar kuģiem, viņš aizsmakušā balsī teica.

Vārdi sāpīgi iestrēga viņam kaklā, un tam nebija nekāda sakara ar pulsējošajām sāpēm pēc Ruha nodevīgā uzbrukuma.

Lai tie sagatavojas atkāpties.

29. nodaļa

Saule bija norietējusi aiz rietumpuses mākoņu plānās kārtiņas, un vakara debesu krāsainību sāka nomainīt tuvojošās Karaskentas nakts tumsa. Atspiedusies pret pils jumta čuguna margām, kas sniedzās viņai līdz krūtīm, ieklausīdamās vēja čukstos, Mara lūkojās uz Imperialsitijas gaismām un transporta plūsmu tur. lejā. Kaut augšup cēlās darbīga duna, visam pāri klājās savāds miers.

Bet varbūt miers bija viņā pašā. Lai būtu, kā būdams, tā bija patīkama pārmaiņa.

Divdesmit metrus viņai aiz muguras atvērās durvis, kas veda uz jumtu. Mara saasināja jutekļus caur Spēku, bet viņa jau tāpat zināja, kas ir nācējs. Un viņai bija taisnība.

Mara? Lūkass klusi pasauca.

Esmu šeit, viņa atsaucās un, joprojām pavērsusi seju pret pilsētu, saviebās.

Pēc viņa apziņas Mara varēja pateikt, ka viņš ieradies saņemt atbildi.

Pagalam bija viņas iekšējais miers.

Skaists skats, vai ne? piezīmēja Lūkass, nostādamies viņai blakus un arī raudzīdamies uz pilsētu. Tas droši vien liek tev daudz ko atcerēties.

Viņa uzmeta Lūkasam pacietīgu skatienu.

-Tulkojumā tas būtu: kā tu šoreiz jūties, atgriezusies mājās. Vai zini, Debesbraucēj, starp mums runājot, tu esi varen aizkustinošs, kad pūlies runāt aplinkus. Ja es būtu tavā vietā, atmestu tam ar roku un paliktu pie lauku zēna atklātā tiešuma.

Man ļoti žēl, viņš sacīja. Laikam esmu pārāk daudz laika pavadījis kopā ar Henu.

Un ar mani un Kardu, vai ne?

Tu gribi, lai atbildu ar lauku zēna atklāto tiešumu?

Viņa greizi pasmaidīja.

Nožēloju, ka vispār sāku par to runāt.

Arī Lūkass pasmaidīja, tad atkal kļuva nopietns.

Un kā tad tu jūties?

Mara paskatījās uz pilsētas ugunīm.

Savādi, viņa teica. It kā patiešām būtu atgriezusies mājās… tikai tā tas nav. Patiesībā nekad neesmu te stāvējusi un tā gluži vienkārši noraudzījusies uz pilsētu kā patlaban. Vienīgajās reizēs, kad nācu uz šejieni, man bija vai nu jāsagaida kāds gaisa transports, vai jānovēro kāda konkrēta ēka un tamlīdzīgi. Tas bija darbs Imperatora labā. Nedomāju, ka viņš jebkad uztvēra Imperialsitiju kā ļaudis un gaismas viņam tā nozīmēja tikai varu un iespējas.

Iespējams, ka tā viņš raudzījās uz visu, piekrita Lūkass. Un, runājot par iespējām?

Mara saviebās. Viņa nebija kļūdījusies viņš bija šeit, lai saņemtu no viņas atbildi.

Visa tā lieta ir muļķīga, Mara sacīja. Es to zinu, un tu arī to zini.

Kards tā nedomā.

Kards reizēm ir vēl trakāks ideālists nekā tu, viņa atcirta. Pirmām kārtām viņam nekad neizdosies saturēt kopā to kontrabandistu koalīciju.

Var būt, ka tā, teica Lūkass. Bet padomā, kādas iespē jas paveras, ja viņam tas izdosies. Šo aprindu rīcībā ir kontakti un informāci jas avoti, kas Jaunajai Republikai nav pieejami.

Kam jums vajadzīgi informācijas avoti? asi vaicāja Mara. Trouns ir miris, viņa klonēšanas centrs ir sagrauts, un Impērija atkal atkāpusies. Jūs esat uzvarējuši.

Arī pie Endoras mēs uzvarējām, Lūkass uzsvērti teica. Bet pēc tam mums vēl gadiem ilgi bija jāattīra no ienaidnieka klātbūtnes visas teritorijas. Arī tagad darāmā netrūks.

Bet tas nav iemesls, lai tajā visā iesaistītu mani, iebilda Mara. Ja nepieciešams kāds, kas uzturētu sakarus starp jums un kontrabandistiem, kāpēc tas nevarētu būt Kards?

Tāpēc, ka viņš ir kontrabandists. Tu bi ja tikai kontrabandista palīdze.

Viņa nospraustajās.

Liela atšķirība.

Dažiem šķiet, ka tā ir, sacīja Lūkass. Šī darījuma slēgšanas procesā ārišķībām un iztēlei ir tikapt liela nozīme kā realitātei. Starp citu, Kards jau ir pateicis, ka viņš to nedarīs. Tagad, kad tie viņa vornskri ir atlabuši, viņš vēlas atgriezties pie saviem ļaudīm.

Mara papurināja galvu.

Es neesmu politiķe, viņa neatlaidās. Nedz ari diplomāte.

Bet tu esi persona, kam abas puses labprāt uzticas, teica Lūkass. Un tas šajā gadījumā ir svarīgākais.

Mara savieba seju grimasē.

-Tu nepazīsti šos ļaudis, Debesbraucēj. Vari man ticēt Cūbekam un tiem vīriem, kurus jūs sūtāt pārcelt nogrijus uz viņu jauno pasauli, klāsies daudz vieglāk.

Viņš pieskārās Maras rokai.

-Tu vari to izdarit, Mara. Zinu, ka tu vari.

Viņa nopūtās.

Man par to jāpadomā.

Lai tā būtu, viņš sacīja. Kad būsi izdomājusi, nāc lejā.

Protams.

Viņa iesāņus pavērās Lūkasā.

Vai tu gribēji man sacīt vēl kaut ko?

Viņš pasmaidīja.

-Tavas džedijas iemaņas kļūst aizvien labākas.

Pats vainīgs pārāk labi mani mācīji. Saki vien, kas tev vēl padomā.

Tikai šis te.

Iebāzis roku tunikā, viņš izvilka gaismas zobenu.

Kas tas ir? Mara sadrūmusi jautāja.

Tas ir mans vecais gaismas zobens, Lūkass viņai klusi atbildēja. Tas, ko es pazaudēju pie Mākoņu pilsētas un ar ko Vcilendā mani gandrīz nogalināja-

Viņš pastiepa zobenu Marai.

Es gribētu, lai tas pieder tev.

Viņa satrūkusies paskatījās uz Lūkasu.

Man? Kāpēc?

Viņš kautrīgi paraustīja plecus.

Tam ir daudzi iemesli. Tāpēc, ka tu to esi pelnījusi. Tāpēc, ka tu kļūsi par džediju un tev tas būs nepieciešams. Bet galvenokārt tāpēc, ka es vēlos, lai tas būtu pie tevis.

Viņa paņēma ieroci gausi, gandrīz negribīgi.

Paldies.

Nav par ko.

Viņš atkal pieskārās Maras rokai.

Es būšu apspriežu zālē kopā ar pārējiem. Kad būsi izlēmusi, ienāc pie mums.

Viņš pagriezās un gāja prom pāri pils jumtam. Mara atkal pievērsās pilsētas ugunīm. Plaukstā viņa sajuta gaismas zobena vēso metālu. Lūkasa gaismas zobens. Varbūt tā bija viena no viņa pēdējām saiknēm ar pagātni… Un viņš to bija atdevis.

Vai ar to viņš bija gribējis Marai kaut ko pasacīt? Iespējams. Kā jau viņa bija teikusi, izsmalcinātība nebija Lūkasa stiprā puse. Bet, ja viņš to bija darījis tāpēc, tad veltīgi šķieda laiku. Viņas pēdējā saikne ar pagātni tika sarauta Tantisas kalna troņa zālē.

Viņas pagātne bija beigusies. Bija pienācis laiks dzīvot nākotnei. Un ši nākotne bija Jaunā Republika. Vai nu viņai tas patika, vai ne.

Mara dzirdēja, kā Lūkass viņai aiz muguras atver durvis.

Pagaidi mirkli, Mara uzsauca viņam nopakaļ. Es iešu kopā ar tevi.

Timotejs Zāns

ZVAIGŽŅU KARI TREŠĀ GRĀMATA

PĒDĒJĀ PAVĒLE Romāns

Apgāds "Artavu", LV-I(X)7, Rīgā, Bezdelīgu ielā 12. Tālr. 7222472. Licence Nr. 2-0356. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfi jā Rīgā, Balastu dambī 3.

Content

Zāns Timotejs Zvaigžņu kari-3. Pēdējā pavēle

1. nodala

2. nodala

3. nodala

4. nodaļa

5. nodala

6. nodala

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodala

10. nodala

11. nodaļa

12. nodala

13. nodala

14. nodaļa

15. nodala

16. nodala

17. nodala

18. nodala

19. nodala

20. nodala

21. nodaļa

22. nodala

23. nodala

24. nodala

25. nodala

26. nodaļa

27. nodala

28. nodala

29. nodaļa