Simuka Salla

Sniegbaltītes triloģija-3. Melna kā ogle

Salla Simuka

Melna kā ogle

Reiz bija meitene, kurai bija ēna.

.

.

Visiem tiem, kuri mīl. Visiem tiem, kuri ir vieni.

Es tevi vēroju.

Es tevi vēroju, tev to nezinot. Katru tavu kustību, katru izteiksmi. Tev šķiet, ka esi neredzama un nepamanāma, bet man ir zināms katrs tavs solis.

Pazīstu tevi labāk nekā jebkurš cits. Pazīstu tevi labāk, nekā tu pazīsti pati sevi.

Zinu par tevi visu.

.

8.   DECEMBRIS, PIEKTDIENA

1

Lumiki pamodināja skatiens.

Skatiens izstaroja siltumu. Tas bija karsts, tas dedzināja ādu un prātu. Viņa ielūkojās tik labi pazīstamās acīs. Gaišzilās, ledus, ūdens, debesu un gaismas zilās. Tas uzsmaidīja, kaut skatiens palika nopietns. Roka pacēlās un pieskārās viņas matiem, viegli pārslīdēja vaigam un, maigi glāstot, turpināja savu ceļu lejup pāri kaklam. Lumiki sajuta iekāri pamostamies vispirms vēderā un tad pārvietojamies zemāk. Tās tvēriens bija tik spēcīgs, ka viņa nebija droša, vai sajūta ir reibinoša vai drīzāk mokoša. Viņa bija gatava sekundes laikā. Lieki ar viņu varēja darīt jebko, viņa bija atvērta it visam. Viņa Lieki pilnībā uzticējās un zināja, ka viss, ko viņš darīs, sagādās vienīgi baudu. Viņi viens otram lika justies labi, jo vēlēja viens otram labāko. Ar neko mazāk nebija gana.

Lieki viegli turēja roku uz Lumiki kakla, joprojām cieši viņā lūkodamies. Lumiki juta savu ķermeni trīsam. Elpa kļuva straujāka. Pulss uz kakla sitās pret Lieki pirkstiem. Viņš pieliecās un tikko jaušami pieskārās Lumiki lūpām, pārlaida mēli pār apakšlūpu, kā ķircinādams. Lumiki valdījās, lai ncsakamptu Lieki abām rokām un alkatīgi nepieplaktu viņa lūpām. Beidzot Lieki maigi piespieda lūpas Lumiki mutei un skūpstīja tik neatvairāmi, cik vien prata. Lumiki būtu iekunkstējusies, ja vien spētu izdvest kaut skaņu. Viņa aizvēra acis un atdevās skūpstam, bez ierunām.

Piepeši skūpsts mainījās. Tas kļuva maigāks, pakļāvīgāks, piesardzīgāks. Tas vairs nebija Lieki skūpsts. Lumiki atvēra acis, un skūpstītājs pavirzījās nedaudz nostāk. Lumiki ieskatījās tam acīs.

Brūnās, labsirdīgās, līksmās acīs.

Tas bija Sampsas acis.

-  Labrīt, Ērkšķrozīt, teica Sampsa un pieliecās noskūpstīt Lumiki vēlreiz.

-  Vecs joks, Lumiki nomurmināja un izstiepa rokas, kas šķita kļuvušas gluži nejutīgas.

-  Vismaz simts gadus vecs.

Sampsas smiekli dūca uz Lumiki kakla un viegli kņudināja ādu. Sajūta bija jauka.

-  Patiesībā tas, protams, ir daudz vecāks. Pero savu versiju uzrakstīja 17. gadsimtā, brāļi Grimmi -19. gadsimtā. Bet stāsts ir vēl daudz senāks. Vai tu zināji, piemēram, ka kādā vecākā versijā princis vis nepamodināja Ērkšķrozīti ar liegu skūpstu, bet, atklāti sakot, viņu izvaroja? Taču Ērkšķrozīti tas no miega vēl neuzcēla. Viņa pamodās, kad viņai piedzima dvīņi, kuri…

Sampsa bija pabāzis roku zem segas un glāstīja Lumiki kājas, nesteidzīgi virzot roku augšup. Runāt kļuva grūtāk. Sapnī pamodusies iekāre joprojām turēja viņu savā varā.

-  Priekšlasījumus pataupi skolai, Sampsa nočukstēja un skūpstīja arvien prasīgāk.

Lumiki domāja vairs tikai par Sampsas skūpstiem un glāstiem. Viņai nebija iemesla domāt ne par ko citu. Un ne par vienu citu.

Sēdēdama pie virtuves galda, Lumiki vēroja Sampsas muguru, kamēr viņš kafijas kanniņā gatavoja viņai espreso un vienlaikus uz otra riņķa sildīja pienu savam kakao. Sampsam bija glīta, samērīgi muskuļota un pašapzinīga mugura. Viņa rūtainās flaneļa pidžambikses bija nošļukušas uz gurniem tieši tik zemu, lai atsegtu divas bedrītes muguras lejasdaļā. Lumiki apvaldīja vēlēšanos iet un piespiest tām īkšķus'.

Sampsas tumšbrūnie mati bija piemīlīgi savēlušies, un viņš dungoja kādu dziesmu, ko pēdējā laikā mēģināja kopā ar savu grupu Vainio. Vainio spēlēja postfolku, un Sampsa bija grupas vijolnieks un solists. Lumiki pāris reižu bija dzirdējusi viņus spēlējam skolas sarīkojumos. Mūzika ne gluži viņas gaumei, taču ļoti strauja, enerģiska un jautra. Savā žanrā pavisam laba.

Pa virtuves logu bungoja decembra slapjdraņķis. Lumiki uzcēla kājas uz krēsla, aplika ap tām rokas un atspieda zodu uz ceļgaliem. Agrāk būtu bijis grūti iedomāties, ka šajā nožēlojami mazā vienistabas dzīvokļa virtuvē rītos varētu rosīties pievilcīgs, puskails jauneklis.

Laikam jau viss bija sācies līdz ar jaunā mācību gada sākumu augusta vidū. Vai varbūt ne gluži uzreiz, jo pirmajās dienās pār Lumiki bija gāzusies jautājumu

gūzma. Visi bija gribējuši dzirdēt, kā viņa Prāgā no ugunsgrēka izglāba cilvēkus, kad kāda sekta tur mēģināja veikt masu pašnāvību. Kāda sajūta ir būt par varoni? Kāda sajūta ir būt slavenai? Kāda sajūta ir redzēt savu fotogrāfiju visos laikrakstos? Atgadījums, protams, bija nokļuvis arī Somijas ziņās, un vairākas avīzes pēc Lumiki atgriešanās no ceļojuma bija gribējušas viņu intervēt. Taču Lumiki bija atteikusi. Uz ziņkārīgu klasesbiedru jautājumiem viņa bija atbildējusi īsi, līdz tie atskārta, ka neko vairāk no Lumiki izdabūt nevarēs, un pārtrauca iztaujāšanu.

Tad bija parādījies Sampsa. Mācības vidusskolā viņš bija sācis vienā gadā ar Lumiki, staigājis tajos pašos gaiteņos, sēdējis tajās pašās stundās. Lumiki zināja viņa vārdu, taču Sampsa nebija nekas vairāk kā viens no viņas skolas biedriem.

Sampsa apsēdās Lumiki blakus skolas ēdnīcā. Viņš nāca aprunāties pirms stundu sākuma un pēc skolas piebiedrojās mājupceļā līdz Pilsētas laukumam. To visu viņš darīja tā, it kā pasaulē nebūtu nekā dabiskāka. Sampsa nebija uzstājīgi ielauzies Lumiki dzīvē, viņš neuzplijās un neuztiepa savu klātbūtni. Ja, viņaprāt, kāda nepiespiesti iesākusies saruna bija izsmelta, viņš nemēģināja to mākslīgi pagarināt. Viņš neņēma ļaunā Lumiki brīžam vēsās un pastrupās atbildes. Sampsa gluži vienkārši ar viņu runāja, raudzījās viņā draudzīgu un atvērtu skatienu, bija līdzās un prata aiziet, pirms viņa klātbūtne kļuva apgrūtinoša. Visa Sampsas izturēšanās liecināja: “Neko no tevis negaidu, ne uz ko neceru. Vari būt tāda, kāda esi. Man vienkārši patīk ar tevi pavadīt laiku, un mana pašapziņa nav atkarīga no

tā, vai tu man uzsmaidi. Kaut gan neņemtu ļaunā, ja ari uzsmaidītu.”

Pagāja laiks, un Lumiki manīja, ka gaida nākamo tikšanos ar Sampsu. Viņa jutās itin labi, kad Sampsa sēdēja līdzās, skatīdamies viņai acīs tieši un priecīgi. Vēderā sāka dejot sīki taureņi, kad Sampsas plauksta reiz viegli pieskārās viņas rokai.

Viņi sāka satikties arī ārpus skolas. Gāja garās pastaigās, sēdēja kafejnīcās un apmeklēja koncertus. Viņa jutās kā viegla spalviņa, kas, glāsmaina vēja pūsmas nesta, ļaujas brīžiem un notikumiem. Un tas viss šķita tik dabiski un pareizi. Viņas roka Sampsas plaukstā. Mazliet neveikls, taču silts pirmais skūpsts tumšā novembra vakarā. Sampsas rokas, kas glāsta viņas matus un muguru, pirmoreiz nakšņojot kopā. Sampsa bija pacietīgs. Viņš neskubināja Lumiki uz rīcību, kam viņa vēl nebija gatava.

Un tad kādu vakaru viņa bija gatava. Un viņu it nemaz nepārsteidza tas, ka fiziska tuvība ar Sampsu radīja tikpat rāmu paļāvības un maiguma pilnu noskaņu kā jebkurš brīdis, ko viņi pavadīja kopā.

Decembra sākumā viņi, šķiet, pavisam nopietni bija kļuvuši par pāri. Lumikiprāt, viss bija tieši tā, kā tam vajadzēja būt. Pēc sāpīgās šķiršanās no Lieki bija pagājis jau vairāk nekā gads, un viņa atkal bija iemīlējusies. Lieki pazuda no Lumiki dzīves, kad saprata, ka dzimuma maiņas process ir pārlieku grūts un sarežģīts. Viņš bija pārliecināts, ka šajā laikā nespēs būt ar kādu kopā, pat ne ar mīļo Lumiki. Un Lumiki neatlika nekas cits kā samierināties ar Lieki lēmumu, kaut arī drauga rīcību viņa tā īsti neizprata.

Bet patlaban viņas virtuvē bija Sampsa, kurš, pie sevis dungodams, gatavoja kakao un kura muguras skriemeļa izliekumus Lumiki būtu gribējies noskūpstīt citu pēc cita.

Dzīve bija viņas priekšā. Un tā bija lieliska.

Netraucēja pat tas, ka slapjais sniegs sitās logā ar tādu spēku, ka šķita kāds pūlas iekļūt istabā, izdauzot stiklā caurumu.

2

Reiz bija atslēga.

Ta bija izkalta no metāla un labi iegulēja plaukstā. Prasmīga roka tās galu bija izveidojusi sirds formā. Atslēga bija darināta 1898. gadā, tajā pašā gadā, kad nelielā lāde, kuru ar atslēgu varēja aizslēgt. Roku pieskārieni, gadiem ejot, atslēgas virsmu bija nopulējuši spīdīgu. Vispirms atslēga bija glabājusies pie kalēja, kas to izkala. Pēc tam tā nonāca lādes pirmā īpašnieka rokās. Viņam bija septiņi bērni, un atslēga piederēja pēc kārtas katram no tiem. Tolaik atslēga bija nodota no rokas rokā jau tik daudz reižu, ka uz tās virsmas būtu neiespējami atšķirt atsevišķu pirkstu nospiedumus.

Pēdējoreiz atslēga bija gulējusi plaukstā pirms vairāk nekā piecpadsmit gadiem. Toreiz tai vairākkārt pārmaiņus pieskārās divi cilvēki. Viņu rokās atslēga šķita daudz smagāka par tās patieso svaru. Ik reizi pagriežot to lādes slēdzenē, viņi juta it kā robainu, asu nazi ieurbjamies pakrūtē. Kad atslēga tika skarta pēdējoreiz, uz tās bira sāļas asaras.

Tad atslēga tika noslēpta. Ta gulēja savā slēptuvē viena un pamesta gadu pēc gada.

Taču tā netika aizmirsta. Pasaulē bija divi cilvēki, kas par to atcerējās ik dienu. Tā bija iekalta viņu atmiņā un dedzināja gluži kā nokaitēta dzelzs. Ja viņu domas būtu varējušas likt atslēgai spīdēt, tās spilgti zalgojošā gaisma atklātu slēptuvi kilometriem tālu.

Reiz bija atslēga, kas bija paslēpta.

Taču pasakās, tāpat kā dzīvē, viss paslēptais galu galā grib tikt atrasts.

Atslēga gaidīja, līdz kāds to atkal paņems rokā un atvērs lādi. Atslēga gaidīja pacietīgi, nekustīga un mēma.

Gaidītā stunda nebija tālu.

3

Šis bija Lumiki mežs, kurā zari bija melnas ēnas un melnas ēnas bija zari. Koku saknes izlodāja zemi kā čūskas, līdz nogrima pazemē un savija tur plašu, blīvu tīklu, sagriezās viena ap otru, savērpās ar citu koku saknēm, sūkdamas vienu dzīvības spēku. Zari starp koku stumbriem zīmēja savu rakstu un savilka debesīs tik daudz švīku, ka gaismai bija grūti izspraukties tiem cauri. Zari bija kā rokas, otas triepieni un pašas otas. Tievi, trausli, resni, stipri, skaisti.

Mežs bija ēnu spēle, blāvas gaismas un miglas deja, vāri čuksti un nopūtas, garām slīdošu būtņu elpas pieskārieni, kas lika pār muguru pārskriet aukstām trīsām. Visi meža ēnu radījumi, iedomu būtnes, zaglīgi mošķi, tumsā mītoši gari tie visi Lumiki sveicināja. Viņa atkal bija savējo lokā.

Tumsa ieskāva Lumiki un piepildīja viņu no iekšpuses, tik pazīstama un vienlaikus sveša. Mežā viņa skrēja straujāk, elpoja brīvāk. Matu lentes atraisījās, bizes izira, un mežavējš ieklupa matos, sajaukdams tos pēc sava prāta. Zari un lapas saķērās matos. Zīda kleita

pārvērtās skrandās, rokas pārklājās skrambām. Viņa sajuta zemes un trūdošu lapu smaržu. Lumiki skatiens kļuva asāks, viņa pamanīja ēnu vissīkākās kustības. Viņas rokas bija asinīs, kas ar katru mirkli kļuva tumšākas, līdz samelnēja pavisam. Bija veltīgi censties tās nomazgāt. Tas paliks uz viņas rokām mūžīgi. Jo Lumiki bija slepkava, plēsoņa.

Šis bija Lumiki mežs. Tā dzīlēs atradās vieta neprātam un bailēm, bezcerībai un priekam. Tā gaiss piepildīja viņas plaušas ar spēku. Meža klēpī viņa ieguva pilnību, kļuva vairāk pati, kļuva brīva. Lumiki noslīga pār sakņu mezgliem, piespieda plaukstas valgajai zemei un vēlējās, kaut varētu pārvērsties saknēs, saplūst ar tām un iegrimt zemē, atrast dzīvības avotu.

Mežs šalca un dunēja viņai visapkārt, it kā tam būtu viens vienīgs pulss. Viņas pulss.

-Jā, lieliski! Tie sirdspuksti ir tiešām iespaidīgi un noslēdz šo ainu ļoti pārliecinoši.

Tinkas balss lika Lumiki atjēgties un piecelties sēdus uz skatuves grīdas. Viņa jutās, kā tikko pamodusies no dziļa miega. Šī aina ik reizi uz viņu atstāja spēcīgu iespaidu. Viņa aizrāvās tik ļoti, ka uz brīdi aizmirsa sevi esam uz skolas nelielās zāles skatuves un mēģinām izrādi, kura bija ieguvusi nosaukumu “Melnais ābols”.

Lumiki joprojām nebija īsti droša, vai piedalīšanās izrādē ir laba doma. Sampsa bija viņu iekārdinājis.

-  Sniegbaltītes tēmas jauna interpretācija. Tu nevari laist to garām. Sniegbaltītes loma tev ir kā radīta, Sampsa bija teicis un smaidījis tik priecīgu un

pamudinošu smaidu, ka Lumiki nebūtu spējusi viņam atteikt gandrīz neko.

Kaut gan doma par galvenās lomas spēlēšanu izrādē par Sniegbaltīti šķita gandrīz mokoša un pat nepatīkama, viņa bija ļāvusi sevi pierunāt piedalīties izrādē. “Melnā ābola” teksta autore un režisore Tinka jau pirmajā mēģinājumā bija pārliecinājusi Lumiki par to, ka izrādes teksts ir spīdošs un iestudējums būs lielisks. Tinka tikai rudenī bija sākusi mācības kultūras vidusskolā, taču viņai pietika apņēmības un pašapziņas, lai vadītu arī divus gadus vecākus skolas biedrus.

Tinka ar savu savdabīgo, ik dienas atšķirīgo ģērbšanās stilu un tikpat mainīgo frizūru ārēji bija tipiska mākslas vidusskolas audzēkne. Viendien viņa ieradās tilla svārkos, sarkanos matus sacirtojusi un saspraudusi augstā mezglā, citdien viņa bija izspūrušiem matiem, smagos zābakos, nodilušos džinsos un pārāk lielā džemperī, bet jau nākamajā ģērbusies uzvalkā ar vesti un matus paslēpusi zem katliņa. Tomēr šī mainība nebija mēģinājums pierādīt to, cik viņa atšķirīga. Tinka neizlikās. Viņa bija tieša, praktiska un mērķtiecīga, un Lumiki to novērtēja.

“Melnais ābols” sākās vietā, kur princis nolūkojas uz stikla zārkā dusošo Sniegbaltīti un neprātīgi iemīl skaisto, nekustīgo jaunavu. Zārks tiek nests uz karaļdēla pili, bet ceļā viens no zārka nesējiem paklūp, zārks sašūpojas, saindētā ābola gabals izkrīt Sniegbaltītei no mutes un viņa pamostas. Līdz šai vietai darbība risinās tāpat kā pasakā par Sniegbaltīti, taču Tinkas izrādē no

nāves miega pamodusies Sniegbaltīte nebūt nevēlas kļūt par prinča līgavu. Viņa jau ir paspējusi pierast pie meža, tā ēnām un iemītniekiem. Viņa negrasās pārcelties uz zelta pili, kur tiktu apkalpota, un kļūt par karalieni bez jebkādas rīcības brīvības. Princis pielūdz vien viņas skaistumu, viņu patiesībā neinteresē nedz Sniegbaltīte pati, nedz viņas domas.

Tinkas izrādes pamatā bija stingri feministiska nostāja, tomēr tā nebija ne moralizējoša, ne cildinoša, drīzāk gan spēcīga un provocējoša. Neviens no “Melnā ābola” varoņiem nebija patiesi šķīsts. Pat ne mednieks, kurš mēģināja Sniegbaltīti glābt, jo arī viņu vadīja alkas un kaislības.

Lumiki pamazām, maņu pēc maņas, atgriezās realitātē. Atgūšanās no izrādes pēdējās ainas prasīja laiku. Ta bija iedarbīga, hipnotiska aina. Sniegbaltīte paliek guļam zemē, gaismas nodziest. Skatuve un zāle ieslīgst pilnīgā tumsā, kurā aizvien spēcīgāk un spēcīgāk atbalsojas sirdspuksti. Sniegbaltīte ir uzzinājusi par mednieka nāvi, tad nogalinājusi princi ar aszobainu sudraba ķemmi, aizbēgusi no pils un visbeidzot atgriezusies savā mīļajā mežā, tumsas, ēnu un meža radību valstībā.

Kad viņi šo ainu bija mēģinājuši pirmo reizi ar visu skatuves iekārtojumu, skaņu un gaismām, neviens nebija spējis bilst ne vārda vēl krietnu brīdi pēc ainas beigām. Viņi bija vien neticīgi lūkojušies cits citā, kā jautājot: “Vai jūs arī to sajutāt? Vai mēs uz brīdi bijām pavisam kur citur?”

-  Nākamais mēģinājums pirmdien vakarā, tajā pašā laikā, tajā pašā vietā! Tinka atgādināja.

-  Vai tad izrāde nav jau gandrīz gatava? Paņemam vienu vakaru brīvu, ierosināja Aleksis, kurš spēlēja princi.

Tinka uzmeta Aleksim nosodošu skatienu.

-  Mums ir divas nedēļas līdz pirmizrādei, un te vēl ir krietni daudz darāmā. Un dažam labam nekaitētu iemācīties savu tekstu, lai vismaz vienreiz viss būtu, kā nākas.

Aleksis, paraustījis plecus, izgāja no zāles.

Sampsa pienāca pie Lumiki un noglāstīja viņai muguru.

-  Tu biji lieliska. Kā vienmēr.

-   Paldies, Lumiki atbildēja, siedama armijas zābaku šņores. Viņas rokas joprojām mazliet drebēja.

-  Tiekamies parīt. Man tagad jāskrien, es jau kavēju, un mamma būs nikna.

Sampsa noskūpstīja Lumiki uz pieres, uzmeta plecā mugursomu un aizgāja. Viņš bija paspējis mednieka drēbes nomainīt pret savām, kamēr pārējie vēl mēģināja izrādes pēdējās ainas. Sampsas ģimenei bija paradums katru piektdienas vakaru sapulcēties un kopā paēst vakariņas, uz kurām ieradās arī Sampsas vecvecāki un tante, kas dzīvoja Tamperē. vŠī tradīcija bija aizsākusies jau pirms daudziem gadiem, tādēļ Sampsa, pat ļoti gribēdams, nevarēja vakariņas šad tad izlaist. Viņš vairākkārt bija aicinājis Lumiki līdzi, bet līdz šim viņa vienmēr bija atrunājusies. Doma par viņai pievērstiem vērtējošiem skatieniem nešķita necik tīkama. Tomēr Lumiki bija apsolījusi svētdien aiziet pie Sampsas uz kafiju, kad tur būs tikai viņa vecāki un mazā māsa. Arī tā jau bija sevis pārvarēšana.

Lumiki un Tinka kāpa lejup pa kāpnēm uz spoguļzāli. Tumšā skola bija iemidzinoši klusa, tukšie gaiteņi tagad, kad tos pildīja tikai viņu soļu atbalss, izskatījās savādi. Pa dienu tie bija jauniešu pārpilni un kņadas troksnis pārsniedza jebkādas pieļaujamās normas.

Tinka skaļi analizēja izrādes trūkumus, taču Lumiki domas kavējās citur. Vai piedalīšanās izrādē tomēr bija kļūda? Viņu darīja bažīgu tas, cik dziļi viņa iegrima lomā un cik viegli zaudēja saikni ar apkārtējo pasauli. Viņa nespēlēja pa mežu skrienošo Sniegbaltīti viņa bija pa mežu skrienošā Sniegbaltīte, kura juta asinis uz savām rokām un ieelpoja to smārdu. Mežā dunošais pulss bija viņas pulss. Lumiki nebija radusi tādā veidā zaudēt paškontroli, un tas viņu biedēja.

Tinka pamanīja, ka Lumiki viņā neklausās, un viņas vilka mugurā mēteļus klusēdamas. Lumiki aptina ap kaklu lielu, sarkanu šalli, ko viņas kādreizējā skolas biedrene Elīza bija viņai noadījusi un atsūtījusi pa pastu. Viņas joprojām sazinājās, kaut gan vēl tikai pagājušajā ziemā Lumiki ne prātā nebūtu ienācis, ka viņa un Elīza kļūs par draudzenēm.

Laukā sniga lielas, pūkainas sniegpārslas, kas izkusa, līdzko pieskārās melnajai zemei. Nebija cerību, ka decembrī vēl varētu sasnigt kārtīgas kupenas.

-  Ja arī daļai te vēl nav īstas skaidrības par izrādē notiekošo, tad zini: tu neesi viena no viņiem. Tu esi viens riktīgs killers, Tinka noteica, kad viņas gāja laukā pa skolas pagalma vārtiem. Tad viņa pavicināja roku un aizsteidzās pretējā virzienā. Lumiki nepaspēja atbildēt neko kaut puslīdz sakarīgu.

Dubļi šļakstēja zem Lumiki zābakiem, viņai soļojot uz Hemes ielas pusi. Kādu gabaliņu priekšā pa ietvi gāja divi skolotāji psiholoģijas un matemātikas. Arī skolotājiem šajā laikā bija daudz darba, jālabo kontroldarbi, jālasa esejas. Daži negribēja strādāt mājās, tāpēc labprātāk palika skolā līdz vakaram. Tomēr bija savādi redzēt skolotājus ārpus skolas aizrautīgi sarunājamies un smejamies. Lumiki bija priecīga, ka attālums starp viņu un skolotājiem ir pietiekami liels, lai viņa nedzirdētu sarunu. Viņasprāt, jo mazāk zināja par skolotāju ārpusskolas dzīvi, jo labāk.

No sarkaniem ķieģeļiem būvētā, apgaismotā Aleksandra baznīca slējās ielas malā raupja un pazīstama. Baznīca šķita izstarojam drošības sajūtu, kaut arī tai apkārt pletās tik bieza tumsa, ka no ietves nevarēja saredzēt pat pāris vecos kapakmeņus baznīcas parkā. Lielās sniegpārslas uz melnajiem koku zariem izskatījās kā spalvas. Kā no eņģeļa spārna izbirušas. Lumiki sabāza rokas dziļāk mēteļa kabatās un sāka iet ātrāk.

Kreisajā kabatā iečabējās kaut kas savāds, kaut kas svešs. Lumiki izņēma to no kabatas. Ta bija četrreiz pārlocīta balta A4 formāta lapa. Lumiki atvēra locījumu pēc locījuma un ieraudzīja īsu, ar datoru rakstītu vēstuli. Viņa apstājās zem laternas, lai to izlasītu.

Lumiki,

princis tevi nepazīst. Nedz izrādē, nedz dzīvē. Viņš redz vienīgi tavu čaulu. Viņš redz tikai daļu tevis. Es redzu dziļāk, līdz tavas dvēseles dzīlēm.

Tavas rokas ir asinīs, Lumiki. Tu to zini. Es to zinu.

Redzu katru tavu soli.

Drīz par mani dzirdēsi atkal. Taču pielūko, ja par vēstuli kādam stāstīsi, kaut vienam vienīgam cilvēkam, asiņu būs krietni vairāk. Pirmizrādē dzīvs nepaliks neviens.

Ar mīlestību,

Tavs Apbrīnotājs, tava Ēna

Lumiki strauji ievilka elpu un pacēla skatienu no vēstules. Kaut kas pavīdēja viņas redzeslauka malā. Kaut kas tumšs.

Taču, kad viņa palūkojās tajā virzienā, redzēja tikai koku garās, drūmās ēnas.

4

Alla kvallar lвt prinsessan smeka sig.

Men den som smeker stillar blott sin egen hunger Och hennes langtan var en skygg mimosa,

En storragd saga infor verkligheten.

Nya smekningar fyllde hennes hjarta med bitter

sotma

Och hennes kropp med is, men hennes hjarta ville

annu mer.

Prinsessan kаnde kroppar, men hon sфkte hjаrtan; Hon hade aldrig sett ett annat hjarta an sitt eget.1

1 Visus vakarus princese ļāva sevi glāstīt, / Bet tas, kas glāsta, apklusina tikai pats savu badu. / Un viņas ilgas bija skaista mimoza, / Lielacaina sāga īstenības priekšā. / Jauni glāsti pildīja viņas sirdi ar rūgtu saldmi / Un viņas ķermeni ar ledu, bet viņas sirds vēlējās ko vairāk. / Princese juta ķermeņus, bet meklēja sirdis. / Viņa nekad nebija redzējusi citu sirdi kā vien savējo. (Šeit un 107. lpp. no zviedru valodas tulkojusi Rute Lediņa.)

Lumiki klusām pie sevis lasīja Edītes Sēdergrānas dzejoli “Princese”. Tas viņu nomierināja. Viņa bija lasījusi pēc autores nāves izdoto krājumu “Zeme, kuras nav” jau tik daudz reižu, ka zināja to gandrīz no galvas. Katrā ziņā ikviena dzejoļa pirmie vārdi tūliņ atsauca atmiņā pārējās rindas. Pazīstamie dzejoļi bija kā mierinošas mantras, to vārdi rindojās cits pēc cita noteiktā secībā, bez pārsteigumiem un pārmaiņām.

Izlasījusi vēstuli, Lumiki nevarēja tūlīt pat doties mājup. Vai tiešām kāds viņai sekoja? Viņa mēģināja aizgaiņāt bailes. Visticamāk, vēstule bija tikai ļauns joks. Melnais humors. Bezsirdīga paspēlēšanās. Droši vien kāds šobrīd kaut kur smējās par viņas izbailēm un pavisam drīz atklāsies patiesība: ha, izdevās gan tevi izjokot!

Bet ja nu vēstule nebija joks? Ja nu patiešām eksistēja kāds jucis stalkers, gatavs uz asinsdarbiem? Lumiki nedrīkstēja riskēt un izturēties pret vēstuli pārlieku vieglprātīgi. Savā dzīvē viņa jau bija pieredzējusi pietiekami daudz, lai vairs nešaubītos cilvēki ir spējīgi uz ļauniem darbiem. Pamatskolā viņa bija sastapusies ar nebeidzamu, vardarbīgu izrēķināšanos, pagājušajā ziemā uz savas ādas piedzīvojusi narkodīleru cietsirdību, bet vasarā Prāgā redzējusi, kā harismātisks sektas vadītājs spēj iebiedēt desmitiem cilvēku un izplānot masu pašnāvību.

Manā dzīvē trūkst vēl tikai vājprātīga stalkera, Lumiki rūgti pavīpsnāja.

Balsis viņai apkārt bija patīkami klusas. Rāmi soļi, grāmatu lapu čaukstoņa, un apslāpētas sarunas, kas

atgādināja vien klusu murdoņu. Lumiki labi zināja: ja viņa iekārtotos pie pamatnes vienai no arkām, kas lielā lokā stiepās apkārt visai telpai, viņa dzirdētu katru vārdu, kas tiek izrunāts zāles otrā galā, līdz kurienei skaņa citkārt nemaz neaizsniegtos, la Reima un Raili Pietiles bija projektējuši Tamperes Centrālo bibliotēku Metso. Tomēr Lumiki negribēja klausīties neviena privātās sarunas. Viņa tikai vēlējās patverties starp bibliotēkas pazīstamajām skaņām, būt starp cilvēkiem, reizē paliekot viena, nomierināties un sakopot drosmi, lai dotos mājup. Tāpēc viņa gar Aleksandra baznīcu bija nogriezusies uz bibliotēkas pusi, līdz kurai bija tikai pāris minūšu gājiens.

Bibliotēkas ēka ar tās izliektajām sienām un jumtu Lumiki vienmēr bija patikusi gan no ārpuses, gan iekšpuses. Starp grāmatu plauktiem līkumoja plašas ejas, bet, ja radās tāda vēlme, aiz tiem varēja arī paslēpties. Bibliotēkā bija apaļi galdi un klusi kakti, kur neviens netraucēja.

Lumiki gribēja aizsūtīt Sampsam īsziņu un lūgt viņu pēc ģimenes vakariņām pārnakšņot pie viņas. Lai cik vēlu tas arī būtu. Nekad agrāk viņa gan nebija tā rīkojusies, tādēļ Sampsu tas izbrīnītu. Un tad Lumiki nāktos melot. Bet viņa negribēja melot Sampsam.

Nē, šis vakars un nakts viņai būs jāiztur vienai. Turklāt pēc iespējas drīzāk jānoskaidro, kurš ielicis vēstuli mēteļa kabatā. Arī tas viņai būs jādara vienai.

Lumiki jau kādu laiku bija šķitis, ka viņa vairs nav tik vientuļa kā agrāk, tomēr viņa bija kļūdījusies. Piepeši ķermenī atkal ieplūda pazīstamā tukšuma un pamestības sajūta. Beigu beigās vienmēr viena.

Lumiki blenza uz dzejoļu rindām, nespējot izlasīt ne vārda, kad ap viņu uzvirmoja skujkoku meža stiprā, spirdzinošā smarža un silta roka maigi noglāstīja viņas skaustu.

-  Edīte Sēdergrāna. Vai tad tā nav tā kā mūsu abu dzejoļgrāmata?

Lumiki zināja, vēl pirms paskatījās pār plecu. Viņa zināja, pirms dzirdēja balsi un vārdus. Viņa zināja, sajūtot smaržu un pieskārienu.

Lieki.

Viņš stāvēja Lumiki aiz muguras, pagriezis pret viņu sānu. Un smaidīja. Pavisam īsts. Viņš izskatījās pēc zēna varbūt mazliet vairāk nekā pirms pusotra gada, viņam bija īsāki un gaišāki mati, stājā jautās tāds kā rāmums un pašpārliecinātība, bet visā visumā viņš bija gluži tāds pats. Arī leduszilās acis bija tās pašas, un Lumiki acumirklī tajās iegrima, it kā būtu pārlūzusi plāna ledus garoza un viņa ienirtu āliņģī.

Lumiki sagrāba sajūtu virpulis. Viņa gribēja pieglausties Lieki tik cieši, cik vien iespējams, izstāstīt par vēstuli un bailēm, un to, kas noticis gada laikā, atklāt visas savas ilgas un skumjas, sapņus un melnās domas, lūgt Lieki viņu pasargāt un atpestīt no vientulības un ļaunuma, aizvest Lieki uz mājām un noģērbt visas viņa drēbes, novilkt savējās un ļaut tām krustu šķērsu nokrist uz koridora grīdas, skūpstīt, skūpstīt, skūpstīt, piespiest katru izsalkušās ādas centimetru pie Lieki miesas, iedegties aizvien spēcīgāk, aizmirst sevi, aizmirst pasauli, aizmirst to, ka viņi abi ir atsevišķas būtnes, jo viens otra apskāvienos viņi bija viens, bez vīlēm saplūduši viens ar otru, bez robežām. Viņai būtu gribējies degt un degt, uz brīdi pārvērsties ugunī.

Lumiki norija siekalas. Viņa drebēja. Nespēja dabūt pār lūpām ne vārda.

-Jauki tevi satikt pēc tik ilga laika. Aiziesim kaut kur iedzert kafiju? Vai varbūt tu steidzies? Lieki iejautājās, it kā būtu pavisam normāli te stāvēt un vienkārši sarunāties.

-  Nē, Lumiki izstomīja.

-  Tas labi. Tad ejam uz augšstāva kafejnīcu?

-  Nē, es ar to domāju: neiesim dzert kafiju.

Lieki palūkojās uz viņu nedaudz izbrīnīti, taču jau

pēc mirkļa viņa sejā parādījās nebēdnīgs smaids.

-  Mēs varam darīt arī ko citu.

Lumiki trīcošām rokām iestūma dzejoļu grāmatu atpakaļ plauktā un uzmauca galvā cepuri.

-  Es nevaru. Man nav laika. Es nevaru tevi satikt. Pašlaik.

Lumiki dzirdēja, cik saraustīti un drudžaini skan viņas vārdi.

-  Okei. Tad kādu citu dienu. Tev droši vien ir tas pats telefona numurs? Es tev piezvanīšu vai uzrakstīšu īsziņu. Lieki balss bija silta un mierīga.

Nezvani, Lumiki būtu vajadzējis teikt. Tā viņa būtu gribējusi teikt. Taču nepateica.

-  Man tagad jāiet. Čau.

Lumiki gribēja skriešus mesties ārā no bibliotēkas, iespējami ātrāk, iespējami tālāk no Lieki. Tomēr viņa piespieda sevi iet. Ātri un mērķtiecīgi. Atpakaļ neskatoties.

Tikai āra spirgtajā gaisā viņa apjauta: noteikti būtu vajadzējis pateikt, ka viņai ir draugs.

Viņa nepateica, jo pēc ieniršanas Lieki acu dedzinošajā ledusūdenī tas uz bridi bija pilnīgi izkritis no prāta.

Es tevi mīlu.

Trīs vārdi, ko tik viegli pateikt, taču ne sajust. Es tos jūtu. Ieelpoju katru vārdu, un tie kļūst par daļu no manis. Teikšu tos tev, un tie kļūst arī par dalu no tevis. Mana mīlestība ieplūdīs tevī. Tā liks tev iekvēloties vēl skaistāk, vēl stiprāk, vēl mirdzošāk.

Padarīšu tevi spožāku par nakts debess spožāko zvaigzni.

Tu kļūsi mana. Kā tam vienmēr bijis jābūt. Jo tas ir tavs liktenis. Un tas ir mans liktenis.

.

9.   DECEMBRIS, SESTDIENA

5

Māsa, māsa, māsa, māsa.

Vārds klaudzēja Lumiki galvā kā aizvien pēdējā laikā, kad viņa ciemojās pie vecākiem Rlhimeki. Un arī šoreiz tas liedzās nākt pār lūpām. Mamma bija pagatavojusi pusdienās kazas siera lazanju, vienu no Lumiki mīļākajiem ēdieniem, taču šodien tā šķita bezgaršīga. Likās, ka visi smadzeņu centri, kas atbild par apmierinājumu, ir kļuvuši nejutīgi vai pārstājuši darboties. Ēdiens bija vien veids, kā uzņemt enerģiju. Pat kafija šķita atbaidoša.

Lumiki nosprieda, ka pie vainas ir vēstule. Kaut gan viņa bija pārliecināta, ka kāds tikai gribējis pajokot, vēstule tomēr satrauca un nelika mieru. Ta padarīja krāsas pelēcīgas un pasauli nespodru, tā atņēma ēdienam garšu. Ja vien varētu dabūt rokā vēstules sūtītāju, viņa tam atriebtos kādā civilizētā, taču iedarbīgā veidā.

Vecāku mājās Lumiki aizvien tirdīja viena doma: vai viņai patiešām kādreiz bijusi māsa? Vasarā Prāgā pamodušās atmiņas, Lenkas melu spirdzinātas, bija

šķitušas pavisam īstas. Lumiki bija jutusies pilnīgi pārliecināta par to, ka viņai reiz bijusi māsa. Diemžēl pēc atgriešanās Somijā pārliecība bija izplēnējusi. Viņa bija domājusi ķerties pie jautājuma noskaidrošanas tūlīt pēc atgriešanās mājās, taču tā nebija noticis.

Kad Lumiki stāstīja vecākiem par Lenku, viņa nepieminēja, ka Prāgā sastaptā meitene uzdevusies par māsu. Rudenī Lumiki ar Lenku bija sazinājušās e-pastā. Lenka rakstīja, ka esot sākusi patstāvīgi mācīties matemātiku, ķīmiju un bioloģiju, jo gribot studēt medicīnu. Kā noslēpumu viņa atklāja arī to, ka vēl aizvien nav pārcēlusies prom no Jirži dzīvokļa; abi esot nosprieduši, ka dzīvot kopā viņiem tīri labi patīk. Jirži bija dabūjis darbu vietējā avīzē. Lumiki starp rindiņām noprata, ka pēc tam, kad Jirži kopā ar Lumiki bija izglābis Lenku no degošās mājas, viņš izrādījis vēlmi rūpēties par meiteni arī turpmāk. Lumiki par viņiem abiem bija liels prieks.

Dažkārt Lenka e-pasta vēstules pabeidza ar vārdiem “tava gara māsa”. Māsa. Tas bija vārds, kas piepildīja Lumiki domas. Taču viņa vairījās to izteikt skaļi.

Kāpēc? Vai tad visvienkāršāk nebūtu sākt par to runāt? Lumiki nezināja, kas viņu attur. Varbūt tās bija vecāku rūpes un nopietnība. Pēc viņas atgriešanās no Prāgas vecāki bija izturējušies neierasti silti un mīloši, kļuvuši tuvāki. Un Lumiki bija šķitis nepareizi sākt viņus iztaujāt. Arī tēva ceļojums uz Prāgu pirms daudziem gadiem droši vien bija tikai sakritība, un ar māsu tam acīmredzami nebija nekāda sakara, tādēļ Lumiki neko nejautāja.

Patiesībā viņa izbaudīja ģimenes siltumu. Viņa negribēja to sabojāt, runājot par kaut ko, kas varētu būt tikai un vienīgi iedomas. Laikam jau cilvēks ir spējīgs izgudrot atmiņas, ja vien no tiesas tic, ka kaut kas ir bijis vai noticis.

Dienas bija pārvērtušās nedēļās un nedēļas mēnešos, līdz pēkšņi Lumiki bija atskārtusi, ka nebūs vairs neviena piemērota brīža, lai par šo tēmu ieminētos. Vecāku mīļuma uzliesmojums bija noplacis, un viņi visi trīs atgriezās savās vecajās, ierastajās lomās sarunājās par ikdienišķām lietām, sazinājās tikai tik bieži, cik prasīja pieklājības normas, un mēģināja izvairīties no nomācošiem klusuma brīžiem, kādi, piemēram, vienās šādās sestdienas pusdienās varēja iegadīties itin bieži.

-  Vai tev uzlikt vēl? māte iejautājās. Lai aizpildītu klusuma brīdi.

-  Ne, paldies, Lumiki atbildēja. Vai es varētu apskatīt vecās fotogrāfijas?

-  Atkal? tēvs brīnījās. Citu mums nav. Tikai tās, ko esi jau redzējusi.

-  Biju domājusi paņemt tās skolai, varbūt zīmēšanā noderēs, Lumiki paskaidroja.

-  Uzlikšu vārīties kafiju, noteica māte un ņēmās vākt traukus straujākām kustībām, nekā tas būtu nepieciešams.

Lumiki iekārtojās viesistabas dīvānā ar fotoalbumu klēpī un sāka lēnām pāršķirt lapas. Protams, viņa jau zināja katru fotogrāfiju no galvas. Neskaitāmas reizes bija tās aplūkojusi, īpaši šajā rudenī. Bija mēģinājusi atrast tajās kādu pavedienu, atrisinājumu.

Tur bija vecāku kāzu bilde. Dažas fotogrāfijas, kas uzņemtas vasaras mājā Ālandu salās. Pāris neskaidru bilžu no viņu mājām Turku, no kurienes viņi bija pārcēlušies uz Rīhimeki, kad Lumiki bija četrus gadus veca. To māju viņa atcerējās visai neskaidri. Idilliska divstāvu koka ēka Turku Port Arthur rajonā, pavisam kas cits nekā šī Rīhimeki sīkā rindu māja. Šķita savādi, ka viņi bija pārcēlušies uz daudz lētāku mitekli. Par dzīvokļa cenu Turku koka mājā noteikti varēja nopirkt jaunu, lielu privātmāju Rīhimeki. Skaidrs, ka arī par naudas lietām vecāki ar Lumiki nerunāja atklāti.

-   Kāpēc mēs pārcēlāmies prom no Turku? Lumiki jautāja.

Jautājums iztrūcināja avīzes lasīšanā iegrimušo tēvu, un viņš sarauca pieri.

-  Darba dēļ.

Lumikiprāt, tas bija savāds izskaidrojums. Tēvs aizvien devās darba braucienos, īpaši uz Helsinkiem, un arī mātei, speciālistei bibliotēku jomā, būtu vieglāk atrast darbu Turku, nevis Rīhimeki. Tomēr neko vairāk Lumiki nejautāja.

Viņa jau atkal pie sevis prātoja, ka fotogrāfiju ir neparasti maz. Šķita, ka katru gadu uzņemtas tikai dažas fotogrāfijas, un tās pašas ne visai labā kvalitātē. Nebija tā, ka Lumiki ilgotos pēc simtiem un tūkstošiem zīdaiņa fotogrāfiju, kas mūsdienās ir gluži parasta lieta, tomēr fotogrāfiju niecīgais skaits raisīja pārdomas. Lumiki bija redzējusi vairāku savu vienaudžu bērnības fotogrāfiju albumus, un tie bija daudz biezāki. Var jau būt, ka vecākus fotografēšana nekad nebija īpaši

interesējusi. Vai ari viņus nebija interesējusi Lumiki fotografēšana?

Pie vienas no fotogrāfijām Lumiki pakavējās mazliet ilgāk. Tajā bija redzama viņa pati, septiņus gadus veca, stāvam skolas pagalmā. Bija ziema. Lumiki neskaidri atcerējās, kā māte, atvedusi viņu uz skolu, gluži negaidīti bija vēlējusies viņu nofotografēt.

-  Pasmaidi taču mazliet! māte bija mudinājusi.

Fotogrāfijā Lumiki nopietnu skatienu lūkojās tieši

kamerā, sejā ne miņas no smaida. Viņai nebija ne mazākā iemesla plati smaidīt skolas pagalmā toziem viņa pirmoreiz bija saskārusies ar vardarbību skolā un ienīda ikkatru tur pavadīto dienu. Aiz viņas izaicinošā skatiena vīdēja stindzinošas bailes.

Lumiki vairs nekad negribēja redzēt savās acīs tādu skatienu. Taču joprojām laiku pa laikam sastapa to raugāmies pretī no spoguļa.

Lumiki aizvēra albumu. Šodien tas neko vairāk nepastāstīs, neatklās nekādus pagātnes tumšos noslēpumus.

Kad viņi bija padzēruši kafiju, māte vaicāja:

-  Vai iesi saunā?

Jautājums bija drīzāk retorisks, nevis uztverams kā īsts piedāvājums. Tas bija jautājums, kuru vienkārši piederējās uzdot.

-  Nē. Mājasdarbi, Lumiki atteica.

Citu atbildi no viņas nemaz negaidīja.

Ceļā uz vilcienu Lumiki pagāja garām savai kādreizējai pamatskolai. Skolas ēku un pagalmu redzot, viņa katrreiz mutē sajuta dzelzs garšu. Vardarbība un

pazemojumi pēdējos pamatskolas gadus bija padarījuši gandrīz nepanesamus. Dunkas un apvainojumi. Noslēgšanās. Visādi meli, ar kuru palīdzību skolas biedri piedabūja Lumiki nākt uz skolu nepareizā laikā, ņemt līdzi nepareizās drēbes sporta nodarbībām, pildīt nepareizos mājasdarbus. Viņa bija mēģinājusi būt uzmanīga un klausīties tikai skolotāju teiktajā, bet tik un tā tika piemuļķota neskaitāmas reizes. Skolas biedri lieliski prata sagudrot visādas blēņas un piedabūt citus iesaistīties sazvērestībās.

Tikpat pretīgas šķita arī atmiņas par to, kā viņa galu galā bija stājusies pretī savām mocītājām Annai Sofijai un Vanesai un fiziski ar tām izrēķinājusies.

Dusmas. Kontroles zaudēšana. Vēlme nogalināt.

Pēc tam Lumiki vairs īsti nezināja, no kā baidījās vairāk: no mocītājām vai no sevis. No tā, uz ko pati būtu spējīga? Vai no sajūtas, ka gribējusi atņemt dzīvību otram vien tāpēc, lai izbeigtu pašas elli? Lumiki nelepojās ar savām sajūtām, taču nemēģināja tās arī noliegt. Viņa gribēja iemācīties sevi apvaldīt un izturēties nosvērti. Viņa negrasījās ļaut citiem kāpt sev uz galvas un vienlaikus negribēja ļaut naidam gūt virsroku.

Lumiki mēģināja to pieņemt par savu vadmotīvu, taču to ievērot ne vienmēr bija viegli.

Lumiki atmiņā bija palikuši vien daži jauki Rīhimeki pavadīti brīži. Viens no retajiem Rīhimeki teātrī, kur Lumiki deviņu gadu vecumā bija skatījusies izrādi. Viņa vairs nespēja atcerēties, par ko bijusi izrāde, taču tam arī nebija nekādas nozīmes. Todien Lumiki bija

iemīlējusi teātra smaržu, apslāpēto balsu murdoņu un īso brīdi pirms izrādes sākuma, kad nodziest gaisma, bet izrāde vēl nesākas. Satraukumu un gaidas, kad viss vēl ir neskarts un iespējams.

Lumiki bija sēdējusi pirmajā rindā, un viņai bija jāatliec galva, lai kārtīgi redzētu uz skatuves notiekošo. Aktieri atradās viņai gluži acu priekšā, un Lumiki redzēja katru sīkāko izmaiņu viņu sejās.

Lumiki atcerējās kādu tumšmatainu aktrisi dejojam, lecam un skrienam ar īpašu vieglumu un bezrūpību. Viņas zilzaļo svārku apakšmala viļņojās kā bangojoša jūra. Kad viņa kādā ainā pienāca gandrīz pie pašas skatuves malas, Lumiki pamanīja zem svārkiem pazibam apsaitētu ceļgalu. Viņa sāka pētīt aktrises seju rūpīgāk un ieraudzīja aiz apburoša smaida, dzirkstošiem smiekliem un vārdu plūdiem paslēptu sāpju atblāzmu. Pie katra palēciena un deju soļa aktrises sejai pārslīdēja tik tikko jaušama ēna, ko neviens cits, visticamāk, neievēroja. Itin kā viņas acis uz mirkli būtu pārklājusi migla.

Lumiki ar sajūsmu nolūkojās aktrisē. Viņai aizmirsās viss pārējais uz skatuves notiekošais, izrāde kļuva pavisam neinteresanta. Lumiki vēroja tikai aktrises pelēko acu mainīgās nokrāsas un prātoja: acīmredzot var rīkoties arī tā. Ir iespējams iejusties lomā, kurai citi neredz cauri. Sāpes var noslēpt.

Tovakar vieglā deja un smiekli, kas piepildīja skatuvi kā ar ābeļziedu vieglumu, Lumiki apziņā kļuva par apslēpta spēka un izturības zīmi. Viņa apņēmās kādreiz kļūt tāda pati kā šī aktrise. Viņa pati izvēlēsies

savu lomu vai kāpt uz skatuves vai palikt skatītāju zālē. Lumiki kļūs par to, ko pati vēlēsies.

Skatoties caur vilciena logu, decembra pēcpusdiena šķita satumstam vēl ātrāk nekā parasti. Laukā viss bija pelēks. Tieši tikpat pelēks, kāds bija bijis visu oktobri, novembri un decembra pirmo pusi. Šodien slapjo sniegu bija nomainījis smalks lietus. Zeme bija melna, un koku kailie zari bija melni. Lumiki logā redzēja savu atspulgu. Viņas acis šķita melnas.

Pēc Toijalas pieturas Lumiki tik ļoti sagribējās uz tualeti, ka viņa nolēma negaidīt līdz mājām un apmeklēt vilciena labierīcības. Kad viņa atgriezās savā sēdvietā, uz sola gulēja pārlocīta A4 formāta papīra lapa. Lumiki palūkojās apkārt vagonā neviena cita nebija. Tajā brīdī vilciens apstājās Lempēlē.

Lumiki atvēra lapu, juzdama, kā dreb viņas rokas.

Lumiki,

es zinu, kādas ciešanas tev jāpārdzīvo, ejot garām tai ēkai. Zinu, ko esi tur pieredzējusi. Un tas manī iesveļ mežonīgas dusmas. Ja tu vēlētos, es varētu likt viņām ciest. Ja tu vēlētos, es varētu krāsot sienas viņu asinīm. Es novestu līdz galam to, ko tu iesāki, atriebtu pāridarījumus. Viens vienīgs vārds no tavas mutes, un es to izdarīšu.

Zinu viņu vārdus. Anna Sofija un Vanesa. Nešaubies par mana solījuma nopietnību.

Ja jau runājam par meiteņu vārdiem, jāpiebilst, ka zinu vēl kādu vārdu. Tu esi Lumiki, bet vai atceries, ka bija arī kāda cita, gandrīz kā Ērkšķrozīte?

Pamēģini atcerēties. Vārds noteikti atausīs atmiņā. Tu to neaizmirstu, pat ja daudz kas cits tev būtu izkritis no prāta.

Sekoju tev ik uz soļa.

Tava Ēna

Viņai sametās nelabi. Lai kurš bija atstājis vēstuli, visticamāk, vilcienā viņa vairs nebija. Droši vien izkāpis Lempēlē. Vajātājs bija pratis izvēlēties vislabāko laiku vēstules atstāšanai.

Doma, ka vēstules rakstītājs sekojis viņai uz Rīhimeki, gaidījis, līdz viņa dosies atpakaļ, un uzraudzījis, vai viņa neatstās vagonu, izraisīja riebumu. Un tas viss tikai tāpēc, lai atstātu anonīmu vēstuli! Tas nu vairs nebija nekāds joks. Turklāt kurš gan varēja zināt to, kas rakstīts vēstulē? Bija lietas, ko Lumiki nevienam nebija atklājusi. Piemēram, savu mocītāju vārdus.

Rokas drebēja tik stipri, ka viņa ar grūtībām noturēja telefonu. Par laimi, Sampsa atbildēja uzreiz.

-    Satiekamies vēl šodien? Lumiki vaicāja, liekot balsij skanēt viegli un bezrūpīgi.

-Nē.

Lumiki norija siekalas.

-  Kāpēc ne?

-    Man vakarā ir mēģinājums, un šobrīd es veicu svarīgu uzdevumu cenšos nopirkt tev Ziemassvētku dāvanu, Sampsa iesmējās. Tādēļ tev būs jāpaciešas līdz rītdienai.

-  Okei.

Lumiki gribēja turpināt sarunu, pieķerties Sampsas siltajai, nomierinošajai balsij. Tomēr viņa neuzdrošinājās teikt neko tādu, kas varētu atklāt viņas patiesās izjūtas. Viņa runāja par šo un to, pastāstīja par vecāku atvaļinājuma plāniem, par remonta nodomiem. Tukšas pļāpas, ar kādām viņa parasti neaizrāvās. Taču Sampsa steidzās, un drīz vien Lumiki sēdēja ar mēmu telefonu rokā un blenza savā atspulgā vilciena logā.

Acīs vīdēja tādas pašas stindzinošas bailes kā septiņgadīgajai meitenei fotogrāfijā.

6

Katram sitienam, belzienam un spērienam jātrāpa pretiniekam tā, lai tas būtiski pavājinātu viņa pretošanās spējas. No kustībām, kas izdarītas pa roku galam, nav nekādas jēgas. Tas tikai atņem spēku, nevis palīdz uzveikt pretinieku.

Lumiki sažņaudza dūres. Kreisā, kreisā, labā. Kreisā, kreisā, labā. Atceries par aizsardzību. Turpini kustēties.

No deguna plūst asinis, kad pa to trāpa dūre. Salūzt vaigukauls, kad to skar ass spēriens. Pretinieka kājas ļimst. Viņš krīt. Viņu var glābt tikai tava žēlastība.

Piepeši Lumiki vairs nespēja turpināt. Kājas nebija pierunājamas kustēties. Pārējie turpināja bodycombat nodarbību, mūzikai dārdot un trenerei izkliedzot norādījumus, taču Lumiki vairs nebija spējīga raidīt kaut vienu sitienu iedomātā pretinieka virzienā. Protams, tas bija tikai treniņš, grupas nodarbība, kuru aizraujošāku padarīja daži cīņas elementi, taču tieši šobrīd iztēles ainu bija par daudz.

Lumiki acu priekšā redzēja Annu Sofiju un Vanesu guļam sniegā, abas sadauzītas gandrīz līdz nāvei. Patiesībā jau tā nemaz nebija noticis, tomēr Lumiki to iztēlojās. Vai Ēnai bija taisnība? Vai viņa joprojām alka atriebības?

Lumiki bija iedomājusies, ka nodarbība uz brīdi liks viņai aizmirst par vēstulēm, taču tā nenotika. Visapkārt dārdēja mūzika un oda pēc sviedriem. Tā kā Lumiki nekustīgi stāvēja zāles vidū, rokas pret ceļiem atspiedusi, viņa manīja savā virzienā vērstus īgnus skatienus. Nost no ceļa, skatieni teica.

Tiklīdz kājas šķita kaut nedaudz spējīgas kustēties, Lumiki grīļīgiem soļiem devās ārā no zāles. Viņa pat nepūlējās atvainoties, kad uzgrūdās pāris aizrautīgi sitošām un sperošām meitenēm, un, tikusi līdz ģērbtuvei, taisnā ceļā devās uz tualeti. Tikko Lumiki bija paspējusi aizvērt durvis un pacelt poda vāku, kad kuņģa saturs jau gāzās laukā pa muti. Turēdamās pie poda malas, viņa spļāva ārā kazas siera lazanjas gabalus. Viss ķermenis drebēja. Lumiki nevarēja atcerēties, kad pēdējo reizi būtu vēmusi, bet tas šķita tikpat pretīgi kā pirms daudziem gadiem.

Dušā Lumiki bija viena. No tālienes aizvien vēl bija dzirdama nodarbības dunoņa. Laikam viņai nevajadzēja nākt šurp, turpmāk būs jāizgudro kas cits galvas izvēdināšanai.

Lumiki stāvēja zem siltā ūdens vēl ilgi pēc tam, kad tas jau bija aizskalojis ziepes un šampūnu no viņas ādas un matiem. Ūdens pieskāriens bija kā glāsts, kā klēpis, kurā uz brīdi patverties.

Last Christmas I gave you my heart But the very next day you gave it away This year to save me from tears I’ll give it to someone special.1

Lumiki ar acīm meklēja iepirkšanās centra skaļruņus. Ja vien izdotos raidīt to virzienā sveloša naida pilnu skatienu, briesmīgākā no Ziemassvētku plejādes dziesmām beigtos, jo skaļruņi sadegtu zilās liesmās, viņa prātoja. Grupas Wham! dziesma tika skandēta jau kopš 1984. gada. Vai nebūtu laiks ļaut tai doties uz šaušalīgo grāvēju kapsētu nomirt?

Acīmredzot cilvēki iepirkšanās centros bija gluži citās domās. Varbūt kāds bija izpētījis, ka tieši Last Christmas visefektīvāk mudina uz naudas tērēšanu? Salauztas sirds rūgtums, sāpes un atriebes alkas. Pārliecība: šajos Ziemassvētkos pasniegšu dāvanu kādam, kas ir īpašs un spēj to novērtēt. Nopirkšu pašu skaistāko, pašu dārgāko. Pierādīšu savu mīlestību ar tik lielu daudzumu eiro, ka neviens nešaubīsies par manu jūtu patiesumu. Tajā pašā laikā tomēr skaidri norādot, ka salauztā sirds arvien pukst tās salauzējam.

Now I know what a fool I’ve been.

But if you kissed me now I know you’d fool me again.2

1 Ziemsvētkos pirms gada es tev dāvāju savu sirdi, / Bet jau nākamajā dienā tu aizmeti to prom. / Šogad, lai izbēgtu no asarām, / Es to dāvāšu kādam, kas ir īpašs. (Tulk. no angļu vai. Šī un nākamā piez. rindas no grupas Wham! dziesmas Last Christmas.)

2 Tagad zinu, kāds muļķis esmu bijis. / Bet, ja tu noskūpstītu mani vēlreiz, / Zinu, es ļautos atkal tapt piemuļķots.

Viņai riebās dziesma. Viņai riebās Ziemassvētku tuvošanās noskaņa iepirkšanās centros, visu klājošais īstais un iedomātais spožums, kas imitēja sniegu, taču patiesībā atgādināja cukura glazūru. Iepirkšanās centru Ziemassvētki bija amerikāņu romantisko komēdiju Ziemassvētki, centieni dažās ziemas dienās ietilpināt pārsaldinātu laimi, mīlestību un kopā būšanu, kas ieguva savu patieso vērtību vien tad, kad dekorācijas un rekvizīti bija nolikti savās vietās. Tur bija gan uguns kamīnā, gan āmuļu saišķi, zelta mirdzums un mākslīgais sniegs, milzīgs kalns ar mīlestību izvēlētu dāvanu un nevainojama Ziemassvētku maltīte, siltas zeķes un pašu gatavota šokolāde, Ziemassvētku dziesmas, kanēļa un ingvera smarža viss tik lieliski, ka varēja vai plīst aiz sajūsmas. Tādu Ziemassvētku sapni pārdeva iepirkšanās centri, un Tamperes Stockmann nebija izņēmums.

Lumiki riebās arī Ziemassvētku dāvanu pirkšana. Viņasprāt, tas bija apnicīgi, liekuļoti un nevajadzīgi. Viņa labprātāk pasniedza dāvanas tad, kad patiešām gribēja to darīt, nevis kādā noteiktā datumā. Ziemassvētku dāvanu pirkšana bija rituāls, kas jāizpilda, jo piederējās pie lietas.

Bija pavisam skaidrs, ka izvairīties no dāvanas pirkšanas Sampsam nevarēs. Lumiki jau iztēlojās nomācošo brīdi, kad saņems no Sampsas kādu skaistu, rūpīgi izmeklētu un pārdomātu dāvanu, bet pati pasniegs viņam kaut ko nenozīmīgu, bezpersonisku un steigā sagādātu. Sampsa bija dzimis dāvanu pircējs un dāvinātājs, to viņš bija jau pierādījis. Kādu brīnumainu

instinktu vadīts, viņš Lumiki bija pratis uzdāvināt nevainojamu kaklarotu vienkāršu sudraba ķēdīti ar mazu, melnu akmens piekariņu, pasaules lieliskāko piezīmju grāmatu un uzročus, kurus Lumiki valkāja mājās vienmēr, kad pa logu šķirbām vilka auksts vējš. Sampsa pasniedza dāvanas viegli, nepadarot to par lielu notikumu. Viņš tās pasniedza tā, kā pienācās pasniegt labākās dāvanas, negaidot neko pretī. Viņš prata izdarīt to tā, ka otrs nejutās vainīgs vai palicis parādā. Lumikiprāt, tā bija apsveicama īpašība, tomēr Ziemassvētkos uz to vien paļauties nevarēs.

Turklāt šobrīd šķita gluži lietderīgi kādu laiku pavadīt tādā vietā, kur viņu ietvēra spožas gaismas un līdz apnikumam līksmas dziesmas. Viņa vēlējās izmest no prāta vajātāja vēstules. Lumiki nezināja, kas ar tām būtu iesākams, un, tā kā viņa nevarēja paciest neziņu, viņa mēģināja to visu aizmirst. Vismaz uz brīdi. Varbūt zemapziņa nāks klajā ar kādu risinājumu.

-  Vieni vienīgi krāmi, vai ne? aiz muguras kāds ierunājās.

Lumiki pagriezās un ieraudzīja Tinku un Aleksi. Bija savādi redzēt tos abus kopā sestdienā, ārpus skolas. Lumiki bija šķitis, ka viņi nemaz tik labi nesatiek.

-  Kurš gan gribētu, piemēram, šo te? Aleksis brīnījās, ar. pirkstu rādīdams uz savādu priekšmetu, kas sastāvēja tikai no sarkanu gaismu zibsnījošiem, izliektiem burtiem I love you un droši vien bija izmantojams kā dekoratīvs elements, kas novietojams uz galda.

-  Iedomājies, tevi naktī pamodina durvju zvans, tu atver durvis, un kāpņu telpā tevi gaida šitāds te! Tinka iesmējās. Šausmas kvadrātā.

Lumiki nodrebēja.

-  Šī nepavisam nav piemērota vieta Ziemassvētku dāvanas pirkšanai, viņa noteica ar uzspēlētu vieglumu balsī.

-  Vai dāvana būs Sampsam? Tinka noprasīja.

Lumiki pamāja ar galvu.

-  Laimes luteklis. Esmu droša, ka tu pratīsi izvēlēties viņam kaut ko sevišķu.

Lumiki Tinkas smaidā savādā kārtā samanīja skumjas, taču patlaban viņai nebija ne laika, ne vēlēšanās to sīkāk iztirzāt.

-  Veiksmīgus pirkumus! Lumiki noteica un pagriezās uz iešanu, pirms tie abi bija ierosinājuši turpināt iepirkšanās tūri kopā.

Viņa izgāja no Stockmann Ziemassvētku dāvanu nodaļas un ar eskalatoru nobrauca vienu stāvu zemāk. Varbūt grāmatu veikalā kaut kas atradīsies? Diemžēl acīs neiekrita nekas tāds, kas Sampsam varētu patikt. Sajūta bija gaužām nospiedoša. Vai tad viņa nezināja, kas draugam patīk? Tam nu Lumiki negribēja ticēt. Pie vainas noteikti bija šī nomācošā tērētērētērē gaisotne, kas viņu pilnībā izsita no līdzsvara. Tā lika visam izskatīties muļķīgam un bezgaumīgam.

Lumiki izklaidīgi pārlaida roku grāmatu vākiem, bet neviena no tām nešķita čukstam Sampsas vārdu.

-  Mums vienreiz jābeidz tāda sastapšanās.

Matiņi uz Lumiki rokām acumirklī saslējās stāvus.

Viņai blakus stāvēja Lieki.

-  Jau otrā reize tik īsā laikā. Tas ir liktenis, kas gan cits. Ja nu es tevi tomēr iekārdinātu ar kafiju?

Lumiki skatījās Lieki smejošajās acīs un juta, ka paloka galvu, pirms vēl bija paspējusi apdomāt, vai grasās piekrist.

7

Pēc divām stundām un četrām lielām kafijas tasēm Lumiki prātoja, kā nemanīts varēja paskriet vesels gads. Šķita, ka saruna ar Lieki ir atsākusies vietā, kur savulaik pārtrūkusi. Varbūt ne gluži tobrīd, kad sirdi plosīja šķiršanās sāpes, bet gan mazliet agrāk kad viņu sarunas vēl raisījās brīvi un nepiespiesti. Arī tagad viņi sēdēja pie Lumiki virtuves galda, gluži tāpat kā toreiz. Dzēra kafiju. Runāja.

-  Ar katru dienu es kļūstu laimīgāks un pilnīgāks, Lieki teica, un viņa tiešais, rāmais skatiens apliecināja teiktā patiesumu.

Lieki neieslīga sīkumos par dzimuma maiņas operāciju, un Lumiki neuzmācās ar jautājumiem. Viņa respektēja Lieki lēmumu stāstīt tikai tik, cik viņš uzskatīja par nepieciešamu. Runa galu galā bija par Lieki ķermeni, viņa fizisko labsajūtu.

-  Taču tā vientulība un noslēgtība, tas viss man bija nepieciešams. Citādi es nebūtu ticis galā, vientulība man deva spēku. Zinu, ka izturējos pret tevi gaužām nežēlīgi, un gribu lūgt piedošanu par to, ka tevi sāpināju.

Lieki vārdi bija skaidri un godīgi. Tomēr Lumiki nespēja atbildēt. Viņai nebija vārdu.

Ta vietā viņa izstāstīja par aizgājušās ziemas un vasaras notikumiem, par noziegumiem, kuros negribot tika iesaistīta, par bīstamajām situācijām un bēgšanām, par nāves tuvumu.

-  Par taviem Prāgas piedzīvojumiem lasīju avīzē. Gluži neticams gadījums, teica Lieki, galvu šūpodams.

-  Man acīmredzot piemīt dotības iekulties nepatikšanās, Lumiki mēģināja jokot, taču pasmaidīt nespēja.

Viņa ātri noslēpa savu nomāktību, iedzerot lielu malku kafijas, kura jau bija paspējusi atdzist līdz ķermeņa temperatūrai. Tā viņiem gadījās vienmēr kafija nemanot atdzisa, jo bija tik daudz, ko pārrunāt.

Tomēr par to, ka viņai bijusi māsa un kā viņa to atcerējusies, Lumiki neizstāstīja. Viņa nebilda ne vārda arī par vajātāja vēstulēm, kaut gan būtu gribējusi izkratīt sirdi. Viņa nezināja, vai Ēna patiesi grasās īstenot dzīvē asiņainās ainas, kas bija aprakstītas vēstulēs. Nevajag lieki riskēt.

Lumiki redzēja, kā viņas stāsts iedarbojas uz Lieki, redzēja viņa acīs pazibam vēlmi pasargāt. Un pamanīja, kā Lieki roka pāri galdam lēnām tuvojas viņējai, gatava to satvert.

-Jā, un man ir draugs, Lumiki ātri piebilda.

Lieki parāva roku atpakaļ un it kā neviļus bezrūpīgi pieķērās kafijas tasei.

-Tas gan ir lieliski, viņš noteica, greizi smaidīdams.

Lumiki steidzās pastāstīt par Sampsas lieliskajām un vēl lieliskākajām īpašībām. Lieki rāmi visu noklausījās, taču viņa izteiksme šķita sakām, ka tāds Sampsa jau nu noteikti neieņem nekādu nozīmīgo lomu Lumiki dzīvē. Lumiki šāda attieksme mazliet aizvainoja. Vai tiešām viņš iedomājās, ka varēs iesoļot atpakaļ viņas dzīvē pēc gadu ilgas nozušanas un Lumiki viņu saņems atplestām rokām, aizmirsīs visu notikušo? Ja viņš tā iedomājās, tā bija tracinoša nekaunība. Turklāt viņš kļūdījās.

Lieki piecēlās, lai paņemtu glāzi ūdens. Atgriezies pie galda, viņš neapsēdās, bet uzlika rokas uz Lumiki pleciem un sāka tos masēt ierastām kustībām.

-  Tu esi pavisam saspringta, Lieki teica.

Atbildes vietā Lumiki vien nomurmināja kaut ko neskaidru. Viņa zināja, ka būtu vajadzējis lūgt Lieki pārstāt. Tāda kakla un plecu masāža varēja būt gluži nevainīga draugu vidū. Taču tā nebija draudzība, kas valdīja starp viņiem. Nepavisam. Ne gluži. Vēl ne. Varbūt nekad.

Lumiki nelūdza Lieki pārstāt, jo masāža šķita tik jauka un viņas plecu muskuļi patiešām bija savilkti kā nekad agrāk. Lieki pazīstamie un prasmīgie pieskārieni lika tiem atslābt, un Lumiki juta, ka asinis sāk riņķot vieglāk un brīvāk, itin kā mezgls viņā būtu atrisis. Lieki rokas bija siltas, tvēriens vienlaikus maigs un noteikts. Viņš nespieda un nerāva, nemēģināja ar spēku piespiest muskuļus padoties. Viņš masēja vispirms maigi un tad palēnām aizvien stiprāk un dziļāk. Viņš apstājās pie saspringtākajām vietām un pacietīgi sildīja tās ar pirkstiem.

And the only solution was to stand and fight And my body was bruised and I was set alight But you came over me like some holy rite And although I was burning, you ’re the only light Only if for a night'

Fonā skanēja Florence and the Machine. Lumiki nožēloja savu mūzikas izvēli. Vai varbūt ne. Viņa taču apzinājās, ko dara, kad uzlika spēlēt Florenci. Viņa zināja, kādu noskaņu tas radīs.

Lieki pieskārieni aizveda Lumiki brīnumainā, sapnim līdzīgā vietā. Uz brīdi izdevās visu aizmirst. Bailes. Raizes. Viņai nevajadzēja domāt. Gurdens atslābums un siltums no pleciem izplatījās pa visu ķermeni.

Lumiki nezināja, cik ilgs laiks pagājis, taču viņu iztrūcināja tas, ka masāža bija mainījusies. Tagad tā drīzāk atgādināja glāstus. Lieki maigi glāstīja viņas skaustu, un katrs pieskāriens kā vieglas trīsas izskrēja cauri visam ķermenim. Gurdums pamazām izplēnēja. Lumiki sajuta sevī iedegamies kvēlojošu uguni. Lieki rokas glāstīja viņas kaklu un ausu ļipiņas, un atkal atgriezās uz skausta. Lumiki sajuta siltu elpu uz savas ādas.

1 Un viss, kas atlicis, bija celties cīņai, / Miesu klāja rētas un liesmu mēles, / Tu pārmāci mani kā svētais kults, / Un, kaut gan es degu, tu biji uguns, /Kaut čikai Uz vienu nakti. (Tulk. no angļu vai. Rindas no grupas Florence and the Machine dziesmas Only If For A Night.)

Viņi abi cieši kopā, apskāvušies, strauji elpas vilcieni, lūpu pieskārieni.

Viņi abi dušā, kaila, slidena āda, mitrums, slapjums, cieta flīžu siena aiz muguras, kaisles atbalsis mazajā telpā.

Viņi abi uz Lumiki matrača, saņurcīti palagi, elsas, zobi, kas iecērtas plecā, kliedzieni, ko nevar apslāpēt.

Viņi abi savā mežā, skujkoku smaržā paslēpušies, ēnu apslēpti, viens otram piekļāvušies, pazuduši viens otrā, kaut kur tālu, tālu augšā starp koku zariem zvaigžņu mirdzošā gaisma.

Satrūkusies no savām domām, Lumiki steidzīgi piecēlās un nostājās tālāk no Lieki.

-  Tev tagad jāiet.

Lumiki izlēmīgi vērās viņam garām. Viņa nedrīkstēja skatīties Lieki acīs. Tad viņai, iespējams, nebūtu pa spēkam dabūt viņu ārā no sava dzīvokļa.

Lieki neko nejautāja. Viņš klusēdams aizgāja līdz koridoram un, ne vārda nebildis, uzvilka virsdrēbes. Durvīs viņš tomēr pagriezās, uzsmaidīja un teica:

-  Mēs drīz atkal redzēsimies, mana princese. Taču to jau tu pati zini. Mēs nevaram viens bez otra ilgi iztikt.

Tad viņš aizgāja, atbildi negaidīdams.

Lumiki blenza uz durvīm. Viņa zināja, ka Lieki bija teicis taisnību.

Tik daudz reižu esmu redzējis, ka cilvēks pret otru var būt neaptverami ļauns. īpaši skolā. Bērni un pusaudži atrod viens otra vājās vietas un sit pa tām bez žēlastības. Viņi ir zvēri. Skola ir medību vieta un cīņas lauks. Tikai stiprākie uzvar.

Tieši tādēļ es sapņoju, ka varēšu īstenot savus draudus.

Visi skatīsies izrādi. Klusi sēdēs zālē.

Vispirms skatuvi piepildīs kliedzieni, asinis un miruši ķermeņi. Panika. Aizslēgtas durvis. Tad ķeršos klāt skatītājiem. Pa vienam vien. Neaizbēgs neviens. Nokrāsošu sarkanu visu zāli.

“Dzīvība ir ceļojoša ēna, nabags aktieris, kas brīdi paplātās un patrokšņo uz skatuves un vēlāk nav vairs dzirdams; plānprātiņa teika, šausmīga un trokšņa pilna, bet bez nozīmes. ”

Arī viņiem būs jāiemācās, ka stiprākie, ļaunākie, viltīgākie nav neuzvarami. Viņi iemācīsies to visgrūtākajā ceļā.

Caur dzīvību un nāvi.

.

10.   DECEMBRIS, SVĒTDIENA

8

Lumiki sajuta skaudību. Pirmo reizi dzīvē tik skaidri un nepārprotami. Arī agrāk viņa bieži bija gribējusi būt cita meitene meitene, kurai mājās nav jāslēpj zilumi un no apakšlūpas jāsūc asinis, stāstot vecākiem, ka paklupusi un nokritusi. Taču tā drīzāk bija bijusi bezcerīga vēlme tikt vaļā no savas dzīves, nevis īsta skaudība.

Sampsas tēvs uz kafijas galdiņa uzlika šķīvi ar milzīgu pankūku grēdu.

-   Par izciliem eksemplāriem tās gan nevar nosaukt, viņš piebilda.

-   Nav jau nekāds brīnums, ja iPad neizlaiž no rokām pat cepšanas laikā, Sampsas mamma iesmējās un noglāstīja vīra roku.

Sampsas mazā māsa Sāra šūpojās uz sava krēsla.

-   Es apēdīšu vismaz sešas pankūkas! viņa paziņoja skaļā balsī.

-   Varu derēt, ka neapēdīsi, Sampsa iebilda.

-   Ko nozīmē “derēt”? meitēns tincināja.

-  Uzzināsi, kad paaugsies, Sampsa turpināja ķircināt māsu.

-  Muti ciet! apmierināti atcirta Sāra.

Sampsas mamma paskatījās uz vīru.

-  Tavs nopelns, ja?

-  Bērni iemācās visu, ko dzird. Sampsas tēvs nevainīgi paraustīja plecus.

Lumiki klausījās kā apstulbusi. Viņa nebija pieradusi būt ģimenē, kur cits citu bez mitas ķircina un nepārtraukti smejas. Turklāt šķita, ka Sampsas ģimene arī runā bez pārtraukuma. Vārdi lidoja no viena pie otra kā šurpu turpu mestas bumbas, daļa sabira uz grīdas, taču neviens par to nesūdzējās. Varēja likties, ka sarunas rit pilnīgi haotiski, tomēr tā nebūt nebija. Katram bija ko piebilst, pat Sārai, kura bija tikai četrus gadus veca.

Arī Sampsas ģimenes mājā valdīja tāds kā maigs haoss. Katrā ziņā par kārtīgu to pat pie labākās gribas nevarēja nosaukt. Mantas stāvēja tur, kur bija nejauši atstātas, rotaļlietas uz grīdas, drēbes uz krēslu atzveltnēm, avīžu kaudzes un grāmatu kaudzes uz palodzēm. Šur tur mētājās daļēji atvērtas kastes un pakas, kuras tikpat labi varēja būt gan tikko saņemtas, gan vēl neizsūtītas. Pie Lumiki vecākiem tā neizskatītos nekad.

Lumiki apskauda Sampsas ģimeni tik ļoti, ka iesāpējās sirds. Viss norādīja uz to, ka viņu dzīve norisinās šeit un tagad. Viņi rūpējās cits par citu, labprāt uzturējās vienā istabā, un viņiem bija jautri. Viņu izturēšanās bija dabiska un nepiespiesta, tajā nebija ne miņas no sasprindzinājuma, izlikšanās vai tēlošanas, kaut

ciemos bija ieradies pavisam svešs cilvēks, Lumiki. Viņi uzņēma meiteni kā sen neredzētu radinieku, kam ir visas tiesības kļūt par daļu no viņu darīšanām un būšanām. Lumiki vēl nekad nebija jutusies tik gaidīta, kā pārkāpjot Sampsas vecāku mājas slieksni. Radi no tēva puses, Somijas zviedri, viņai aizvien bija šķituši tādi kā sveši. Kaut gan priecīgas dziesmas un čalas pie viņiem bija ierasta lieta, Lumiki viņu vidū allaž jutās kā melnā avs, no kuras gaidīja, lai tā būtu citāda priecīgāka, sabiedriskāka. Turpretī Sampsas ģimene bija tāda kā Sampsa pats viņi neko neprasīja un neko negaidīja.

Lumiki ar acs kaktiņu vēroja Sampsu, kurš bija pavisam mierīgs un plati smaidīja, liekot pankūkas uz māsas šķīvja. Lumiki zināja, ka viņa nekad nevarētu tā izskatīties kopā ar savu ģimeni.

Samsas dzīvē viss bija kārtībā. Viņa laimīgums bija pašsaprotams un pilnīgi pamatots. Viņš varēja atļauties būt draudzīgs un laipns pret citiem. Viņa pasaulē nebija neskaitāmu noslēpumu, draudu vēstuļu un nāves baiļu. Viņa pasaulē draudzenei neklājās ļaut kādreizējam mīļotajam masēt plecus, zinot, ka pieskāriens pamodinās aizliegtu kaisli.

Lumiki nolūkojās uz Sampsas ģimenes darbošanos un pēkšņi juta, ka paliek gluži viena. Viņas bailes, viņas tumšās domas, viņas asinssarkanais naids, viņas meža melnākās ēnas, viņas tumšie ūdeņi un dziļās zemūdens straumes… Ta visa nekad nebūs šo cilvēku dzīvē. Šo laimīgo un jautro, priekpilno, zobgalīgo, skaļo, savā runīgumā pat kaitinošo un tomēr visādā ziņā lielisko cilvēku dzīvē.

-  Tagad manas rokas ir pavisam lipīgas, paziņoja Sāra, pastiepusi uz priekšu savas sarkanās plaukstas. Beigu beigās viņa bija spējusi apēst tikai trīs pankūkas.

-  Nu, tāpēc ka tu gribēji puskilogramu zemeņu ievārījuma pie tām savām pankūkām. Un pie tam ēdi ar rokām. Sampsa pieliecās un noslaucīja māsas rokas ar dvieli.

Lipīgs zemeņu ievārījums. Sarkans. Lipīgs. Silts.

Asinis.

Iztēles ainas Lumiki prātā uzzibsnīja un nomainīja cita citu tik steidzīgi, ka viņa nepaspēja tās notvert. Viņa redzēja zemē pilošu ievārījumu. Tad asins peļķīti, kas pletās aizvien lielāka un lielāka. Lumiki mazliet sapurināja galvu. No kurienes šīs ainas radās?

-  Vai drīkstu iet spēlēties? Sāra nepacietīgi iejautājās.

-  Drīksti, Sampsas mamma atbildēja.

-  Lumiki nāks ar mani spēlēt princeses, pieprasīja Sāra un ar mazliet lipīgu plaukstu saņēma Lumiki aiz rokas.

Lumiki sarāvās no pieskāriena. Asiņaina roka. Roka, kas nekustas, kaut arī viņa mēģina to iekustināt. Lēni dziestoša roka.

-  Varbūt Lumiki vēl nav pabeigusi ēst. Palūdz pieklājīgi, Sampsas tēvs aizrādīja.

-  Protams, es nākšu, Lumiki ātri atbildēja.

Viņa gribēja atbrīvoties no savādajām asociācijām,

kas parādījās un izdzisa tik ātri kā zibens uzplaiksnījumi.

Sāra uzlika viņai galvā diadēmu, pati virs drēbēm uzvilka rozā kleitu un savicināja spožu burvju nūjiņu.

-  To var izmantot gan kā burvju nūjiņu, gan kā zobenu, viņa lepni paskaidroja Lumiki.

-  Tas gan ir ērti. Ja gadās sastapt nezvērus, tos var padarīt nekaitīgus vai arī ar tiem cīnīties, Lumiki secināja.

Diadēma kņudināja galvu, taču viņa par to nelikās zinis. Varēja taču paciest nelielu neērtību bērnišķīgas rotaļas laikā.

-  Nezvēri ir mani draugi. Taču, ja nāks ļaunais princis, es nocirtīšu viņam galvu. Un tad pārvērtīšu viņu par akmens vardi.

Lumiki neviļus pasmaidīja. Acīmredzot šajā ģimenē pasaku tēli un notikumi visai brīvi sajaucās visdažādākajās kombinācijās.

Sāra uzsāka mežonīgu deju, rozā kleitai plīvojot. Mazā Ērkšķrozīte.

Pēdējā vēstule atkal uznira Lumiki prātā. Viņa mēģināja no tās atbrīvoties, bet tā nepakļāvās viņas gribai. Vārdi ar spēku triecās atpakaļ. Kā viļņi pret jūras krastu arvien augstāki, arvien baltākām galotnēm.

Ērkšķrozīte. Rozīte.

Lumiki bija jāapsēžas uz grīdas, citādi viņa būtu nogāzusies garšļaukus. Tas nebija sapnis vai neskaidra iedoma. Tās bija īstas, skaidras atmiņas.

Rozīte. Roze.

Viņas māsas vārds bija Roze.

11. DECEMBRIS, PIRMDIENA

9

Sniegbaltīte cieši piespiedās pie torņa aukstās akmens sienas. Viņa stāvēja pavisam klusi un nekustīgi. Vispirms viņa kļuva vien par ēnu, tad par daļu no akmens sienas. Sniegbaltītes ķermenis pārakmeņojās. Viņas rokas un kājas sastinga, sirds pārvērtās akmenī. Viņas elpu nedzirdēja. Viņas nebija.

Sniegbaltīte zināja, ka pēc torņa durvju atvēršanās viņai būs tikai dažas sekundes laika. Būs jāuzbrūk nekavējoties. Viņa sažņaudza saujā sudraba ķemmi un pārlaida pirkstu pār tās asajiem sariem. Ja viņa uzspiestu ar pirkstgalu uz viena no tiem, tas pārdurtu ādu un uz pirksta izaugtu sarkans asins piliens. Ķemmes skaisti izliektie, reljefie ornamenti glāstīja plaukstu, mierinot un iedrošinot. Uz ķemmes bija attēlotas savijušās rozes.

Ērkšķrozīte. Kura ar vārpstiņu sadūra pirkstu un aizmiga simtgadu miegā. Roze, kura aizmiga mūžīgā miegā. Mana māsa. Nē, par to tagad nedrīkstēja domāt. Vajadzēja sakopot visu uzmanību brīdim, kad atvērsies durvis. Vajadzēja sakoncentrēt visas maņas un domas.

Sniegbaltīte saklausīja tuvojamies soļus. Viņa tos pazina. Nācējs bija tas, ko viņa gaidīja. Viņa ienīda nācēju tik ļoti, ka sarkans un svelošs niknums padarīja viņu aklu. Viņas sagūstītājs, viņas apspiedējs, kurš bija nogalinājis to vienīgo cilvēku, kuru Sniegbaltīte būtu varējusi iemīlēt. Sniegbaltīte ienīda tik ļoti, ka bija gatava nogalināt.

Soļi apstājās pie durvīm. Atslēga slēdzenē griezās mokoši lēni. Sniegbaltīte gaidīja, sažņaugusi rokā ķemmi. Durvis atvērās, un princis iesoļoja iekšā. Sniegbaltīte palika stāvam aizdurvē. Kad princis pārlaida izbrīnītu skatienu tukšajai istabai, Sniegbaltīte aizcirta durvis un metās viņam virsū. Pietika ar vienu asu kustību, lai aszobainā ķemme pāršķeltu viņam rīkli. Princis pakrita, ar rokām saķēris kaklu.

Asinis. Sarkanas un siltas. Dzīvības sula, kas aizplūda ar katru sirdspukstu. Katra izlijusī lāse veda viņu tuvāk nāvei.

-  Palīdzi! princis mirdams lūdzās Sniegbaltīti.

-  Nemūžam.

Sniegbaltīte stāvēja blakus princim un skatījās, kā viņa sejā pamazām izdziest dzīvība. Viņa nesteidzās. Viņa izbaudīja mirkli. Mirsti, spīdzinātāj. Gribēji aizmidzināt mani mūžīgā miegā un ieslēgt atpakaļ stikla zārkā. Gribēji manī nolūkoties kā skaistā, klusā dekorācijā. Neesmu tev vajadzīga kā dzīvs cilvēks ar savām domām, jūtām un vēlmēm. Jo tādu ir grūti vadīt. Neatkarīgu būtni, kas neklausa pavēlēm.

-  Labi, labi. Ļoti labi. la turpini, Lumiki.

Tinka aizrauta uzkāpa uz skatuves un uzlika roku uz Lumiki pleca. Lumiki sarāvās. Pamanīja savu

straujo elpu. Viņas rokas drebēja, un viņa bija gluži pārsteigta, ka tās nav vienās asinīs. Viņa taču bija sajutusi uz rokām siltas, lipīgas asinis. Lipīgas kā zemeņu ievārījums. Lumiki atkal bija gluži kur citur, vēl aizvien tik dziļi lomā, it kā viss patiešām notiktu ar viņu.

-  Vai tas tiešām ir ticami, ka viņa tur tā stāv kā sālsstabs, noskatīdamās, kā es mirstu? Vai viņai nevajadzētu bēgt trakā steigā? Aleksis jautāja, berzējot sev kaklu.

-  Šī ir izrādes kulminācija. Sniegbaltītes atriebība. Protams, viņai uz brīdi jāapstājas. Skatītājiem jāapstājas. Un mēs jau te netaisām nekādu reālistisku drāmu. Tinkas balsī atkal ieskanējās aizkaitinājums, kā ikreiz, kad viņa runāja ar Aleksi.

-  Okei, okei. Tu jau te esi režisore. Tava vīzija, Aleksis piekrītoši noņurdēja.

Tad viņš paliecās uz Lumiki pusi.

-  Ja vien varētu lūgt mazliet rāmāk ar to ķemmi nākamreiz, labi? Ta atstāj visai sāpīgas skrambas.

Aleksis parādīja sarkanas svītras sev uz kakla.

-Jā, piedod.

Lumiki nevarēja teikt, ka viņa būtu izbrīnījusies, ja pa Alekša kaklu tiešām plūstu asinis. Viņai nebija ne jausmas, kā viņa bija spējusi apstāties īstajā mirklī.

-  Šovakar beigsim, Tinka noteica un paplaukšķināja ar rokām.

Izrādes dalībnieki sāka posties mājup. Sampsa pienāca pie Lumiki un aplika viņai roku.

-  Šonakt es palikšu pie tevis, mēs varēsim spēlēt Sniegbaltīti un mednieku, viņš iečukstēja viņai ausī.

-  Ari mednieks nomira, Lumiki pavīpsnāja. Vai tā nebūtu tāda kā nekrofīliska dēka?

-  Es varētu piecelties no mirušajiem, ja vien tu mani tā pa īstam pamudinātu.

Tinka, brīdi vērojusi viņu sačukstēšanos, noteica:

-  Un neviens neaizies, pirms tiem diviem nebūs rezervēta istaba.

Aleksis iesmējās. Lumiki īsti neuztvēra Tinkas balss toni. Vai tajā jautās greizsirdība vai arī kas cits? Kaut kas tumšāks? Kaut kas asāks un dzeļošāks?

Spoguļzālē viņus sagaidīja dīvains skats grīda bija pārtapusi par sarkanu rožlapu paklāju.

-  Kas tad to pastrādājis? Tinka jautāja pārējiem.

Taču visi tikai skatījās cits uz citu un raustīja plecus.

-  Te nevienam citam bez mums nevajadzētu būt, pēc mirkļa ierunājās Sampsa.

-  Hallo! Vai te kāds ir? Tinka sauca skaļā balsī.

Ir, ir, ir… tukšajos gaiteņos skanēja tikai atbalss.

Neviens neatbildēja.

-  Vai nav dīvaini? Aleksis noteica.

Lumiki skatījās uz ziedlapām un juta nāsīs to reibinošo, salkano smaržu. Viņa zināja, ka rožlapas domātas viņai. Viņas vajātājs gribēja viņai atgādināt par Erkšķrozīti. To, ka Lumiki jau bija atcerējusies vārdu, vajātājs, protams, nezināja. Tas sniedza kaut nedaudz gandarījuma. Apjausma, ka vismaz vienā lietā Lumiki ir tikusi tālāk, nekā vajātājs iedomājās.

Reiz bija atslēga, ar kuru varēja atslēgt nelielu lādi.

Divas mazas meitenes bieži spēlējās ar šo lādi. Tā bija viņu dārgumu glabātava, kurā viņas slēpa kareklīšus un akmentiņus, putnu spalvas un lielus čiekurus, skaistas rudens lapas un pudeļu korķīšus, stikla bumbiņas un pašas savus noslēpumus. Viņas bija princeses, un, kad viņas izaugs, šīs bagātības ļaus viņām ceļot apkārt visai pasaulei.

Gāja laiks, un kādu dienu lāde tika iztukšota. Visa meiteņu lielā bagātība pazuda. Lādē sagūla citādi dārgumi un citādi noslēpumi. Bet neviens tos nevarētu izmantot, lai ceļotu apkārt pasaulei. Turklāt viena no meitenēm vairs nekad nekur neceļos.

Reiz bija atslēga, kura gaidīja ilgi.

Reiz bija atslēga, kura vēlējās atkal atvērt lādi un atklāt noslēpumus.

Reiz bija atslēga, kura no savas vecās slēptuves bija pārvietota citur uz aukstu akmens dobumu.

12. DECEMBRIS, NAKTS UZ OTRDIENU

10

Lumiki pamodās, jo viņai bija karsti un viņa sajuta nemieru. Viņa ielūkojās pulkstenī. Trīs un divdesmit minūtes. Laiks, kad būtu vajadzējis saldi gulēt visdziļākajā miegā.

Sampsa bija aplicis Lumiki roku, un no viņa auguma plūda siltums. Parasti tas šķita pavisam jauki, taču pašlaik siltuma bija mazliet par daudz. Lumiki izslīdēja no Sampsas rokapakšas un izkāpa no gultas. Sampsa miegā iesmilkstējās, tomēr pagriezās uz otriem sāniem un turpināja savu vienmērīgo šņākšanu. Laimīgā drošībā gulošs cilvēks. Lumiki skatījās uz Sampsas pakausi un sagulētajiem matiem un ļāva sevī ieplūst maigumam, ko juta pret draugu.

Mīļais, mīļais Sampsa. Miegā kā nevainīgs bērns. Apbrīnojami nevainīgs arī nomodā. Bezbailīgs, jo nekad nav pa īstam baidījies. Savu vērtību zinošs, jo neviens nekad to nav apšaubījis vai nolīdzinājis līdz ar zemi.

Lumiki iegāja virtuvē un aizvēra aiz sevis durvis. Viņa iededza gaismu un prātoja, vai uzvārīt kafiju. Tad

no gulēšanas, visticamāk, vairs nekas nesanāktu, taču piepeši viņa ļoti sailgojās pēc kafijas stiprās smaržas un pazīstamās garšas. Pēc pirmā malka asā dzēliena, kas drīz vien pārvēršas patīkamā sajūtā, vienlaikus nomierinošā un uzmundrinošā. Maņas saasinošā.

Viņa jau sniedzās pēc kafijas kanniņas, kad ieraudzīja telefona ekrānā iedegamies gaismu. īsziņa. Kurš gan sūtītu īsziņu šādā nakts stundā?

Lumiki. Tu esi nomodā. Redzu tavā logā degam gaismu. Nedomā modināt savu dusošo draugu. Šī ir tikai mūsu abu darīšana, tāpat kā visas svarīgās darīšanas ir tikai mūsu abu.

Lumiki mute kļuva sausa. Bija grūti norīt siekalas. Elpu varēja ievilkt tikai ar piepūli. īsziņa bija sūtīta no privāta numura, tāpēc telefona ekrānā bija redzams tikai pakalpojuma sniedzēja, nevis sūtītāja numurs. Viņas vajātājs neko neatstāja nejaušības ziņā, viņš neatstāja aiz sevis nekādas pēdas.

Bēgt. Slēpties. Izslēgt gaismu!

Tas bija pirmais, kas ienāca Lumiki prātā, taču tūlīt pat viņa aptvēra šīs domas bezjēdzīgumu. Viņa jau bija ieraudzīta. Viņa vairs nevarēja paslēpties. Tādēļ viņa pēc iespējas pārliecinošākā gaitā piesoļoja pie loga un ieskatījās tumsā. Aizliedza rokām drebēt un piespieda tās stiklam, izveidodama sev mazu lodziņu uz ārpasauli. Parkā neviena nebija. Koku ēnas klusēja nekustīgas. Taču tur bija nez cik tumšu, drūmu vietu, kur vajātājs varēja paslēpties. Varbūt viņš bija pretējā

mājā. Viņš varēja būt gandrīz jebkur. Viņš redzēja Lumiki. Lumiki neredzēja viņu.

Otra īsziņa.

Iznāc ārā. Gribu tev kaut ko parādīt.

Nemūžam.

Lumiki bija gatava triekt telefonu pret sienu. Vai tiešām ziņas sūtītājs iedomājās, ka viņai nav nekādu pašaizsardzības instinktu? Ka viņa viena metīsies ārā naktī kaut kāda ķertā īsziņu dēļ? Lumiki dažkārt bija rīkojusies pārdroši, tomēr tik traka viņa nebija.

Lumiki apsēdās pie galda un sagrāba rokās telefonu. Viņa to izslēgs. Vajātājs varēs sūtīt ziņas kaut līdz rītam, bet viņa nelasīs vairs nevienu pašu.

Trešā īsziņa.

Redzu, ka nemaz negrasies doties ārā. Žēl. Tad man šonakt būs jādara kas cits. Man tepat ir Annas Sofijas adrese. Iešu apsveicināties. Varbūt tu gribētu nodot viņai sveicienus? Tādā gadījumā būtu vērts to darīt tagad. Jo no rīta viņa tos vairs nevarēs saņemt.

Lumiki pielēca kājās tik strauji, ka krēsls noklaudzēja. īsziņas sūtītājs noteikti blefoja. Draudi bija tukša muldēšana. Viņš taču neies nogalināt Annu Sofiju. Tas nebija iespējams. Viņš tikai vēroja, vai Lumiki iekritīs viņa izliktajās lamatās.

Bet ja nu viņš runāja patiesību…

Vai pārdomāji? Tev ir divas iespējas, Lumiki. Vai nu tu tūlīt pat nāc laukā, vai arī Anna Sofija būs mirusi vēl pirms rītausmas. Vai varbūt tu vēlies viņas nāvi? Ja tā, labprāt to izdarīšu. Bet tikai tevis dēļ, mana dārgā.

Lumiki saprata, ka nedrīkst riskēt. Viņa nezināja, ar ko viņai darīšana, taču bija skaidrs, ka vajātājam ir neticami daudz informācijas par viņu. Un viņš tik tiešām varēja būt gatavs uz jebkādu rīcību.

Lumiki uzvilka drēbes, uzmeta plecos mēteli un uzāva zābakus. Tad uzmeta ašu skatienu Sampsam, lai pārliecinātos, ka viņš guļ mierīgi. No istabas skanēja vienmērīga, rāma elpošana. Lumiki aši uzskribelēja zīmīti, kurā bija rakstīts, ka nav varējusi iemigt un tādēļ aizgājusi paskriet. Viņa no sirds cerēja, ka Sampsa nepamodīsies, pirms viņa būs atgriezusies. Ja vien viņa atgriezīsies.

Nē, arī tagad Lumiki negribēja padoties nāves bailēm, kaut arī tās mēģināja viņu pārplūdināt kā iznīcinošs vilnis.

Laukā lija ledains, smalks lietus. Lumiki saspieda ārdurvju rokturi tik stipri, ka iesāpējās roka. Viņa paskatījās apkārt, bet nevienu neredzēja. Kas tā par spēli?

Viņa bija iznākusi ārā. Viņa bija sekojusi norādījumiem.

Vēl viena īsziņa.

Laba meitene. Bet nakts ir auksta. Gribu tevi sasildīt. Zinu, ka esi ātra skrējēja. Tev

ir precīzi piecpadsmit minūtes laika aizskriet līdz Nesi pilij. Ja nebūsi laikā, mainīšu savu plānu un došos nogalināt Annu Sofiju. Laiku sāku skaitīt tagad.

Lumiki metās skriešus, vēl lasot īsziņas pēdējos vārdus. Slapjais, glumais parka celiņš šķita slīdam prom no zābaku apakšas. Kāpēc arī šoreiz viņai nebija ienācis prātā uzvilkt skrienamos apavus? Būtu jau vajadzējis iemācīties, ka jebkurā laikā var rasties vajadzība laisties riksī. Tāda viņas dzīve bija kļuvusi kopš pagājušā gada februāra.

Lumiki prātā jau bija izskaitļojusi tuvāko ceļu. Pa Naistenlahti ielu līdz Lapi ceļam un pa to līdz Tampellai. Zem kājām šļakstēja pelēkbrūns šķīdonis. Aukstais smidzeklis izsūcās cauri mētelim un cepurei, aizmigloja skatienu. Laternas spīdināja bālu gaismu. Viss, ko neaizsniedza laternu gaisma, grima piķa melnā tumsā.

Skriedama un skatīdamās pulkstenī, Lumiki prātoja, vai tam visam ir kāda jēga. Kāpēc viņa to darīja? Kāpēc viņa uztraucās par to, vai vajātājs patiešām izpildīs savus draudus? Lumiki nebija satikusi Annu Sofiju divus gadus, viņas jau sen nekas vairs nesaistīja. Kādreizējās mocītājas liktenim būtu jāatstāj viņu pilnīgi vienaldzīgu.

Kad Lumiki nogriezās uz Juhlatalo ielas, viņa saprata, ka nebūtu varējusi rīkoties citādi. Jo daļa viņas tik tiešām vēlējās Annas Sofijas nāvi. Lumiki to bija iztēlojusies neskaitāmas reizes, redzējusi sapņos. Arī vēlāk, kad jau bija tikusi no mocītājām vaļā un pārcēlusies uz Tamperi. Maza viņas daļa alka atriebības

un sajūtas, ka ļaunais saņēmis pēc nopelniem. Annas Sofijas un Vanesas dēļ Lumiki daudzus gadus bija vēlējusies labāk būt mirusi nekā paciest mocīšanu.

Atriebt pāridarījumus.

Ja Lumiki paliktu mājās un Anna Sofija zaudētu dzīvību, viņa justos par to atbildīga. Viņa justos vainīga, jo daļa viņas to gribēja.

Bija atlikušas piecas minūtes. Lumiki sāka skriet ātrāk. Viņa atradās uz Palatsinraiti tilta, kas ved no Tampellas uz kādreizējo Finlayson rūpnīcu rajonu. Tilts bija slidens, un ledusaukstais gaiss stindzināja plaušas. Taču viņa paspēs. Viņai bija jāpaspēj.

Nesi parks, lai cik skaists, nebija no Lumiki mīļākajām vietām. 20. gadsimta sākumā tas bija izveidots uz Nesi klints, gandrīz uz kailiem akmeņiem. Vasarā parks vilināja atpūtniekus skurbinoši zaļš un grezns, no klints pavērās idillisks skats uz Nesi ezeru, zemi izraibināja dažnedažādi akmeņainu augsni mīloši augi. Parkam cauri vijās romantiski, no laukakmeņiem celti žogi, un tajā auga Somijas lielākā papele. Iespējams, tas bija skaistākais Tamperes parks.

Tomēr Lieki bija pametis Lumiki tieši uz Nesi klints. Un tādēļ parks atsauca atmiņā vienīgi skumjas un nomāktību.

Tagad parkā valdīja tumsa un nāves klusums. Šausmu parks.

Nesi pils bāla un bēdīgi noplukusi slējās pašā parka vidū, tā augstākajā vietā. Lumiki iesāpējās plaušas, kad viņa sakopoja pēdējos spēkus, lai uzskrietu kalnā.

Milavida. Tas bija Nesi pils sākotnējais nosaukums, kas skanēja tik jauki. Milavidas vēsture bija traģiska.

Pili uzcēla Finlayson rūpnīcas īpašnieka Vilhelma fon Notbeka dēls Pēters fon Notbeks. Sākotnēji Milavidas vārdā tika dēvēta koka muiža, kas atradās Nesi klints pakājē. Taču Notbeku ģimene tā arī nepaguva pārcelties uz jauno 1898. gadā pabeigto Milavidu, jo Pētera sieva Olga nomira, dodot dzīvību dvīņiem. Pēters pats nomira pusotru gadu vēlāk slimnīcā Parīzē pēc aklās zarnas operācijas. 1905. gadā pils tika pārdota Tamperes pilsētai.

Šajā melnajā decembra naktī Nesi pils izskatījās pēc rēga, nevis īstas celtnes. Ta šķita gluži nereāla. Kā spoku pils. Varbūt Notbeki galu galā bija pārvākušies uz turieni pēc savas nāves.

Lumiki paskatījās pulkstenī. Viņa bija paspējusi. Viņai būtu gribējies kliegt, lai vajātājs nāk un beidzot parādās. Taču viņa saņēma vien jaunu īsziņu.

Minūte pirms noteiktā laika. Esi ātrāka, nekā domāju. Esi nopelnījusi balvu. Skatoties no ezera puses, pils kreisajā pusē akmens pamatos gandrīz pie pašas zemes ir neliels iedobums. Tur tu kaut ko atradīsi.

Vispirms skriešanās, tad paslēpes. Vajātājs no tā visa noteikti guva šausmīgu baudu.

Lumiki devās pie pils kreisās sienas un sāka iztaustīt aukstos akmens pamatus. Nekā. Nekādas iedobes. Viņa sāka pagurt. Brīdī, kad Lumiki jau bija gandrīz padevusies un pirksti no aukstuma šķita kļuvuši nejutīgi, viņa gandrīz pie pašas zemes virsmas atrada

iedobumu. Iebāza tajā pirkstu un sataustīja kaut ko metālisku. Izvilka to ārā.

Viņas plaukstā gulēja maza bronzas atslēga.

Apsveicu. Šī atslēga aizvedīs tevi pie tavas dzīves lielākā noslēpuma. Esmu drošs, kad atmiņa atgriezīsies, tu atcerēsies, ko ar šo atslēgu var atslēgt. Bet tagad tev ir laiks doties mājup un pārliecināties, ka tavs princis guļ mierīgi. Tu taču negribētu, ka ar viņu kas atgadītos? Kaut arī viņš nav tas, kas tevi patiešām mīl.

Lumiki nebūtu ticējusi, ka viņai vēl atlicis spēka, lai atpakaļceļu veiktu ātrāk nekā turpceļu. Taču bailes lika traukties vēja spārniem. Ja tas ķertais kaut ko nodarīs Sampsam…

Mājās viss bija tāpat kā brīdī, kad viņa devās prom. Sampsa joprojām gulēja turpat zem segas. Lumiki novilka drēbes, saņurcīja un iemeta atkritumu spainī pašas rakstīto zīmīti, tad uzmanīgi ieslīdēja gultā blakus Sampsam. Viņš miegā pagriezās pret Lumiki un apskāva viņu. Sampsas mati uz pieres bija mitri. Vai viņu bija mocījuši murgi un viņš sapnī bija svīdis?

Lumiki pēkšņi jutās tik nomocījusies, ka nespēja noturēt vaļā acis. Viņa acumirklī aizmiga, un viņas miegu netraucēja noslēpumainā atslēga, kas gaidīja mēteļa kabatā. Atslēga, kuras galu prasmīga roka bija izkalusi sirds formā.

Cilvēki ir pārlieku paļāvīgi. Ja vien esi pietiekami pārliecinošs un spēj radīt uzticama cilvēka iespaidu, viņi uzķeras uz katra tava vārda un notur tos par tīru patiesību. Tādēļ arī atslēga galu galā itin viegli nonāca manās rokās. Cilvēki man uzticas un mēdz izpļāpāties. Arī viņš izpļāpājās, kad biju radījis pietiekami mierīgu un atraisītu atmosfēru. Un nevajadzētu aizmirst, ka arī alkohols padara cilvēkus vaļsirdīgākus. Atslēga bija noslēpta vietā, kur, pēc viņa domām, tai vajadzēja būt noslēptai.

“Vai nav trakums, ka viņi to joprojām glabā grāmatu plauktā aiz Pepijas Garzekes?” Tā viņš gvelza, būdams jau krietnās burās. Nodomāju, ka šajā pasaulē piedzīvotas arī trakākas lietas. Bet kas gan es esmu, lai tiesātu citus. Visi mēs mēģinām glabāt savus noslēpumus, kā nu protam.

Atdevu to tev, lai tu varētu atcerēties. Būtu varējis pats tev izstāstīt visu, ko zinu, taču tas būtu garlaicīgi. Labprātāk atstāju atklājumu prieku tev pašai. Tā tie iegūs vērtību. Tikai tā tu atcerēsies patiesību.

Varbūt tu vēl nesaproti, taču es pasniedzu tev dāvanas. Pa vienai vien. Lielākās dāvanas, kādas tev kāds jebkad ir pasniedzis.

Es tev uzdāvināšu tavu pagātni.

Es tev uzdāvināšu tavu noslēpumu.

Es tev uzdāvināšu to, kas tu patiesībā esi.

Es tev uzdāvināšu tevi, pilnīgu. Beidzot.

Un tad tu būsi gatava saņemt arī pēdējo dāvanu manu mūžīgo mīlestību, jo sapratīsi, ka esmu vienīgais, kurš spēj tevi tik ļoti mīlēt. Tad arī tu iemīlēsi mani. Mēs esam vienādi. Mēs esam viens.

12.DECEMBRIS, OTRDIENA

11

Melns ūdens vilka Lumiki arvien dziļāk un dziļāk. Viņa vairs nebūtu spējusi tikt virspusē, pat ja mēģinātu. Zem ūdens bija mežs. Citāds nekā jebkurš mežs virs zemes. Koku stumbri un zari šūpojās nepārtrauktā plūstošā kustībā. Tie viļņojās. Tie bija mīksti ūdensaugi.

Lumiki grima dziļāk un dziļāk. Viņa redzēja dzelmē kaut ko mirdzam. Ta bija neliela lāde. Tā šķita pazīstama. Lumiki atskārta, ka misiņa atslēga, ko viņa bija dabūjusi, atslēgs šo lādi. Tā bija šīs lādes atslēga.

Lumiki mēģināja piekļūt tuvāk lādei, taču piepeši viņas kājas iestiga melnās dūņās. Viņa nevarēja pakustēties. Viņa nevarēja ievilkt elpu. Skābeklis beidzās. Lumiki zināja, ka viņas plaušas tūlīt piepildīsies ar ūdeni un viņa nomirs.

-   Bailes.

Skaļi izteiktais vārds izrāva Lumiki no miega. Viņa bija iesnaudusies tikai uz īsu mirkli, taču pagāja

krietns brīdis, līdz viņa aptvēra, ka atrodas psiholoģijas stundā un viņu ir pamodinājusi skolotāja Henrika Virtas balss. Iepriekšējās nakts skrējiens uz Nesi pili šobrīd šķita vien kā slikts sapnis, tomēr tā patiesumu apliecināja divi konkrēti pierādījumi neaprakstāms nogurums un misiņa atslēga džinsu kabatā, kuru viņa ar pirkstgaliem atkal un atkal aptaustīja.

Lāde. Lumiki atcerējās lādi, bet nezināja, kur to redzējusi.

-  Bailes ir cilvēku visstiprāk ietekmējošais spēks, skolotājs turpināja. Domāju, ka mēs gluži veltīgi runājam par drosmi. Jo drosme nemaz neeksistē. Eksistē tikai bailes.

-  Kā jūs to pamatosiet? Tinka jautāja, roku nepaceldama.

-  Bieži dzirdam sakām, ka drosme ir baiļu uzveikšana. Manā skatījumā pašas bailes liek mums rīkoties un darīt to, ko citkārt mēs nemaz nespētu. Tāpēc bailes izskatās pēc drosmes.

Skolotāja balss bija dziļa un patīkama. Henriks Virta bija viens no Lumiki mīļākajiem skolotājiem, viņš prata izteikt savu viedokli tā, ka tas piespieda domāt, taču pārlieku neprovocēja.

-  Vai tad bailes neliek bēgt, bet drosme palikt un cīnīties? jautāja Aleksis.

-  Arī tā, protams, var domāt. Taču, no otras puses, iespējams, bailes dod mums norādījumus, kā konkrētā situācijā rīkoties. Nāves bailes ir vienas no stiprākajām bailēm. Un tās var tikpat labi likt mums bēgt, kā iedrošināt cīnīties, skolotājs skaidroja.

Lumiki bija tik nogurusi, ka gribēja vienīgi uzlikt rokas uz galda, atbalstīt pret tām galvu un gulēt, gulēt, gulēt. Blakus sēdošais Sampsa noglāstīja viņas roku un čukstēja:

-  Ej pēc šīs stundas mājās un izgulies. Tu izskaties pa pusei beigta.

-  Paldies. Lumiki pasmaidīja.

Sampsa no rīta bija izbrīnījies, ieraugot Lumiki izmocīto seju, taču viņa tikai izmeta, ka naktī nav izdevies kārtīgi izgulēties. Ko gan citu viņa būtu varējusi teikt? Vajātājs pavisam skaidri bija licis saprast, ka par viņu un viņa vēstulēm nevienam nedrīkst minēt ne pušplēsta vārda. Sampsa bija ieteicis viņai palikt mājās jau no rīta, bet Lumiki bija domājusi, ka nespēs palikt viena. Tiesa, šobrīd doma par atpūtu šķita gluži jauka. Miegs bija kļuvis gaužām nepieciešams.

Pēc stundas skolotājs lūdza Lumiki vēl brīdi uzkavēties klasē. Sampsam bija jāsteidzas uz nākamo stundu, tādēļ viņš tikai pacēla roku pie auss par zīmi, ka vēlāk piezvanīs. Lumiki saprotoši palocīja galvu.

-  Gribēju pajautāt: vai pavasarī kārtosi beigšanas eksāmenu arī psiholoģijā? skolotājs uzsāka sarunu.

-  Laikam jau ne, atbildēja Lumiki.

-Jautāju tāpēc, ka tu pavisam noteikti esi apdāvinātākā skolniece, kāda man pēdējos gados bijusi. Vispār jau tā neklātos teikt, bet es gribēju, lai tu zini. Skolotājs viegli paplikšķināja Lumiki pa plecu.

-  Okei. Paldies, Lumiki samulsusi atteica.

Viņa bija atvieglota, k^d skolotājs pievērsās saviem papīriem, tā norādot, ka saruna beigusies. Lumiki tik tiešām bija nepieciešams miegs.

Zvans pie durvīm atskanēja brīdī, kad Lumiki sapnī redzēja sevi skūpstām Lieki. Viņa gandrīz fiziski sajuta, kā misiņa atslēga skūpsta laikā pārvietojas no viņas mutes Lieki mutē.

Lumiki piecēlās no gultas, joprojām būdama sapņa varā. Aizgāja līdz durvīm un ieskatījās actiņā.

Lieki. Nu protams. Lumiki pat nejutās pārsteigta.

Viņa atvēra durvis, lai gan bija sev nosolījusies, ka Lieki savā dzīvoklī vairs nelaidīs. Lumiki joprojām juta sapnī piedzīvoto skūpstu uz savām lūpām. Lieki neko neteica. Viņš novilka oranžos pirkstaiņus un noglāstīja Lumiki vaigu vēsiem pirkstiem.

-  Man vajadzēja atnākt, Lieki teica. Kopš mūsu pēdējās tikšanās man ir tāda sajūta, ka tevi kaut kas biedē. Man vajadzēja atnākt un pārliecināties, ka ar tevi viss ir kārtībā. Tu taču zini, ka es tevi šajā pasaulē pasargātu no visa ļaunā.

Vārdi iedūra kā degošas bultas. Kaut kas Lumiki iekšienē pārlūza un sašķīda sīkās druskās.

Kā gan kāds varēja pazīt viņu tik labi? Sajust noskaņojumu, kuru viņa tik rūpīgi pūlējās slēpt?

Lumiki apvija rokas ap Lieki kaklu un pievilka viņu sev klāt. Viņa skatījās Lieki acīs tik ilgi, cik vien spēja. Ienira ledusūdenī, debess zilgmē, nokļuva kvēlojošas uguns zilu liesmu karstākajā punktā. Tad viņa noskūpstīja Lieki, ļaujot lūpām, mutei un mēlei izstāstīt visu par ilgām, skumjām, kaisli un neprātu, kas bija viņu plosījis kopš brīža, kad viņi izšķīrās.

Tikko pieskārusies Lieki lūpām, Lumiki zināja.

Šeit bija viņu mežs. Šeit bija viņu ezers. Šeit bija viņu zili melnā, zvaigznēm piekaisītā, skaidrā debess.

Viņi bija tam visam pa vidu. Nekas nebija zudis. Gaisma, kas meklēja ceļu cauri lapotnei. Nomierinoša krēsla. Čaukstoņa, čaboņa, vēja šalkoņa, ūdens urdzēšana, viļņu viegla šūpošanās, vēsas straumes un siltas straumes, bezsvara stāvokļa sajūta, reibonis, bezgalīgums, laiks un mūžība, gaiss, kas brīvi ieplūst plaušās, Visuma pulss, viņu abu pulss.

Nekas nevarēja būt grūtāk kā atrauties no Lieki lūpām. Taču tā vajadzēja.

Kā kaut kas, kas šķita tik pareizs, varēja būt tik greizs?

-  Mēs vairs nevaram tikties. Vismaz pašlaik ne. Es esmu kopā ar Sampsu, Lumiki beidzot ierunājās, kaut vārdi sprūda viņai rīklē.

Viņa piespieda sevi pakāpties soli atpakaļ. Un šis attālums gandrīz vai darīja sāpes. Viņiem vajadzētu būt pavisam cieši kopā. Taču viņi nedrīkstēja.

-  Vai tu viņu mīli? Lieki jautāja.

Viņa nopietnais balss tonis šķita pieprasām godīgu atbildi.

-  Es vairs neesmu droša, vai zinu, kas ir mīlestība, Lumiki atbildēja.

-  Kāpēc tad esi kopā ar viņu? Kāpēc atraidi mani? Vai tāpēc, ka viņš ir īsts puika?

No jauna uzbangoja nogurums.

-  Protams, ne. Neuzdrošinies tā runāt.

-Ja ar mani tev nav gana, saki skaidri. Ja esmu tikai pa pusei, pārāk nepilnīgs.

Lumiki dzirdēja aizvainojumu un skumjas Lieki balsī, taču nespēja viņu mierināt. Pašlaik ne.

-  Tā tas vienkārši nenotiek, viņa tikai noteica.

Kā gan viņa būtu varējusi izskaidrot Lieki, ka,

tieši ar viņu kopā esot, viss šķita pilnīgs? It kā nekā netrūktu. Tomēr tagad viņa bija ar Sampsu, kurš ir mīļš un maigs, labs un uzticams. Kurš nekad nesalauzīs viņas sirdi.

Lumiki zināja: ja viņa paiesies vēl kaut soli dziļāk mežā, iepeldēs kaut pāris vēzienu dziļāk ezerā, ļaus zvaigžņu debesīm nolaisties pāri un viņu piepildīt, viņa vairs netiks prom. Viņa vairs nekad negribēs prom. Taču viņa neticēja, ka vēlreiz spēs izturēt, ja tas viss viņai atkal tiks atņemts. Reiz Lieki tā jau bija rīkojies, un kā gan Lumiki varēja būt droša, ka viņš tā nerīkosies otrreiz. Lumiki negribēja ļaut sevi sāpināt atkal.

-  Tu nevari man to nodarīt, Lieki teica. Es tiku ar to visu galā tikai tevis dēļ. Lai mēs atkal varētu būt kopā. Un tagad tu man uzgriez muguru.

Nē, tu uzgriezi muguru man, Lumiki nodomāja. Taču šī nav atriebība. Es to nenodaru tev, es to nodaru sev. Visvairāk es sodu pati sevi, liedzot sev laimi, jo esmu pārlieku nobijusies. Es nevaru lēkt un atkal krist. Es nomirtu. Sajuktu prātā.

Tomēr viņa pateica ko citu:

-  Tu tiki ar visu galā un spēji izturēt sevis dēļ. Tā tam arī vajadzētu būt. Neviens cits nevar darīt tevi laimīgu, tikai tu pats.

Lumiki redzēja Lieki acis piepildāmies asarām. Tas vizēja viņa skatienā, un Lieki tik tikko noturējās, lai tās nesāktu līt pār vaigiem. Lieki asaras būtu sāpinājušas

mazāk, nekā sāpināja viņa apspiestās skumjas. Lumiki vajadzēja savaldīties, lai neapvītu rokas ap Lieki kaklu un neturētu viņu apskautu ilgi, ilgi.

-  Tev ir auksta sirds, Lumiki. Domāju, ka tevi pazīstu.

Lumiki neko neatbildēja. Viņai trūka vārdu. Ja Lieki viņu ienīstu vai saniknotos, tas visu, iespējams, padarītu vieglāku. Tad viņam būtu vieglāk šķirties no Lumiki.

Kad ārdurvis aiz Lieki aizcirtās, Lumiki vairs nespēja noturēties kājās. Viņa sabruka uz koridora grīdas un juta, kā no ēnainajiem kaktiem viņai tuvojas tumsa. Ta iespiedās viņā pa ausīm un degunu, noslīdēja lejup pa kaklu līdz plaušām un vēderam, padarīja tos smagus. Bija grūti ievilkt elpu. Bija sajūta, ka trūkst gaisa.

Lumiki piespieda sevi piecelties un aiziet līdz virtuvei. Viņai bija nepieciešama stipra kafija. Melnāka nekā tumsa, kas viņā mājoja. Kad Lumiki bēra kafiju kanniņā, viņa dzirdēja noklaudzam pastkastes vāku.

Jau pazīstamās bailes iecirta zobus viņai skaustā.

Droši vien tās ir tikai reklāmas avīzes, Lumiki nosprieda.

Taču koridorā uz grīdas gulēja balta, pārlocīta A4 formāta papīra lapa. Lumiki zibenīgi atrāva durvis un izmetās kāpņu telpā. Tur neviena nebija. Pat ne skrienošu soļu kāpnēs. Lifts nekustējās. Lumiki brīdi pārdomāja, taču tad atgriezās dzīvoklī. Viņa neskries medīt Ēnu. Varbūt viss kļūtu vēl ļaunāk, ja viņa to noķertu.

Lumiki negribēja atvērt vēstuli, tomēr nespēja arī atstāt to neatvērtu.

Uz papīra lapas bija vien daži vārdi:

Es tevi mīlu vairāk nekā jebkurš cits. Vienmēr.

Pieskāriens tev liks man justies dzīvam. Dzīvošana šķitīs dzīvošanas vērta.

Esmu par tevi sapņojis tik ilgi. Esmu izlasījis visus avīžrākstus par tevi. Tos, kuri tika rakstīti pagājušajā vasarā, kad tu izglābi cilvēkus no drošas nāves degošā namā. Tos lasot, domāju, ka esi varone, taču žurnālisti tevi nepazīst. Viņi rakstīja par tevi tā, it kā tu būtu tikai atjautīga un drosmīga meitene. Viņi neredzēja kvēli tavā skatienā.

Zinu, ka esi tāda pati kā es. Daļa tevis būtu gribējusi noskatīties, kā uguns apēd ēku un cilvēkus. Tevī mīt iznīcība. Tu, saprotams, to slēp, jo sabiedrība to nepieņemtu. Taču mēs, iznīcības un posta bērni, pazīstam cits citu.

Aizvien iztēlojos, ko iesāktu ar tevi, ja tu atdotos man pilnībā. Kā tev pieskartos. Diez vai tu vari to iedomāties. Zinu, ka liktu tev pilnībā zaudēt kontroli. Tu lūgtos mani pārtraukt. Un tu lūgtos mani turpināt.

Pieskāriens tev pamodinās manī nezvēru.

Bet nezvēri esam mēs abi, Lumiki. Mēs esam tie, ko pasakās allaž grib nogalināt. Taču mēs nemirstam. Mēs aizvien pamanāmies noslēpties tumšākajos kaktos, koku ēnā, pazemē un dziļos ūdeņos.

Pienāks diena, kad tu piederēsi man. Un šī diena pienāks agrāk, nekā tu domā.

.

13.  DECEMBRIS, TREŠDIENA

12

Lumiki ieritinājās dziļāk zem segas. Viņai nepavisam negribējās līst ārā no savas siltās migas, kur uz brīdi varēja patverties no ļaunās pasaules. Slapjais sniegs sitās logā, pa logu spraugām vilka aukstums, taču zem segas bija viņas izdomātā drošība.

I play dead It stops the hurting I play dead And hurting stops1

Bjorkas dziesma skanēja Lumiki galvā, kaut gan dzīvoklī valdīja klusums. Lumiki iztēlojās sev apliktu roku, siltu elpu uz skausta, augumu piespiežamies mugurai. Viņa to juta. Viņa juta roku noglāstām plecu. Viņa juta ādas pieskārienu pie savas ādas. Viņa juta

1 Es izliekos mirusi, / Un sāpes pārtrūkst, / Es izliekos mirusi, / Un sāpes izzūd. (Tulk. no angļu vai. Š! un nākamā piez. rindas no dziedātājas Bjorkas dziesmas Play Dead.)

lupas uz savām lūpām un skūpstu, kas liek viņas lupām pavērties, viņai pašai atvērties.

It’s sometimes just like sleeping Curling up inside my private tortures I nestle into pain Hug suffering Caress every ache'

Lumiki sajuta Lieki. Tik stipri, it kā viņš tiešām būtu līdzās. Tā tas vienkārši bija. Lieki bija viņai līdzās, kaut viņi bija šķirti. Kaut viņi nekad vairs nesatiksies. Lieki bija tas, kura roku Lumiki juta saspiežam savējo, kad viņai bija bail vienai tumšā vakarā. Lieki bija tas, kura augums viņu sildīja, kad viņa viena sēdēja krēslā un lasīja grāmatu. Lieki bija tas, kura maigais apskāviens ieaijāja viņu miegā, kad viņa iemiga viena.

Nevis Sampsa.

Lumiki sajuta Sampsu, kad viņi bija kopā. Kad Sampsa bija blakus. Kad Sampsas rokas viņu apskāva un lūpas glāstīja kaklu. Tad Lumiki nejuta neko citu un nedomāja ne par ko citu, viņi bija tikai viens otram. Taču, kad Sampsa bija prom, viņš bija prom. Lumiki nejuta viņu sev līdzās tā, kā juta Lieki.

Vai tas bija nepareizi? Vai tā bija iespējams dzīvot?

Tomēr Lumiki savām jūtām neko nevarēja padarīt. Viņa nevarēja tās noliegt, apstrīdēt vai pārtraukt. Ar gribasspēku vien nepietika, lai izdzēstu Lieki

1 Dažreiz kā miegā / Ieritinos savās mokās, / Es patveros sāpēs, / Skauju ciešanas, / Glāstu katru smeldzi.

klātbūtni, ja reiz gadu ilga atšķirtība to nebija spējusi. Jūtas nebija nepareizas.

Viņa pati bija atbildīga par savu rīcību. Viņa pati pieņēma lēmumus. Viņa bija izvēlējusies Sampsu. la tas vienkārši bija.

Lumiki nometa segu un nodrebinājās, noliekot kājas uz cietās, vēsās grīdas. Caur pirkstgaliem ķermenī atgriezās ikdienas un īstenības sajūta. Bija jādodas ārā, uz skolu, jāsatiekas aci pret aci ar elektrisko spuldžu asredzīgo gaismu, kas lika sapņu tēliem bēgt un notrausa no ādas pieskārienus, kurus vēl glabāja atmiņa.

Debesīs zvaigžņu josta spoži mirdz,

Par Ziemsvētku nakts spožumu vesti.

Dievišķa gaisma, priecīga vēsts.

Sveces deg, sveces deg.'

Līdz pašām skolas kāpnēm stiepās sveču aleja, visas citas gaismas bija izslēgtas. Liesmu dzīvā viļņošanās, gaismas lēnprātīgā deja lika skolai uz brīdi izskatīties pēc pasaku pils vai 19. gadsimta muižas. Lumiki nebija aizmirsusi, ka šodien rīts sākas ar Lūcijas gājienu. Šo tradīciju no Somijas zviedriem pamazām pārņēma arī paši somi.

Lūcijas diena Lumiki izraisīja visai pretrunīgas sajūtas. Ar to saistījās patīkami silta un rāma noskaņa, bet vienlaikus šī diena atsauca atmiņā arī skumjus

1 Rindas no dziesmas Pyhд Lucia.

brīžus. Vēl pirms Lumiki bija sasniegusi skolas vecumu, viņa reiz bija vecākiem ieminējusies, ka gribētu būt Lūcija. Rīhimeki bērnudārzā Lūcijas dienu toreiz vēl nesvinēja. Māte bija par šo ideju priecājusies un apsolījusi brokastīs uzcept Lūcijas dienas raušus, taču tēvs bija ilgi viņā nolūkojies un visas izteiksmes viņa sejā bija aizstājusi pelēcība.

-  Šajā ģimenē netiek cildināta jauna meitene, kura izrauj sev acis, lai jauneklis, ko apbūris to skaistums, nekristu kārdinājumā. Un kura tika nogalināta, pārgriežot rīkli un pēcāk sadedzinot uz sārta.

Lumiki aizvien atcerējās tēva vārdus. Atcerējās, kā viņas aizrautība bija izgaisusi vienā mirklī, it kā viņa būtu norijusi veselu lāsteku. Māte bija nikna uz tēti par to, ka tas sarunājis bērnam tādas lietas. Taču tēva vārdi nebija tas ļaunākais. Ļaunākais bija viņa skatiens, kas lūkojās viņai cauri tā, it kā viņa pati, viņas aizrautība un prieks nemaz neeksistētu.

Kopš tās dienas Lumiki vairs nekad nebija ierosinājusi svinēt Lūcijas dienu.

Tagad viņa nolūkojās uz grupu vidusskolnieču kāpjam lejup pa skolas kāpnēm baltās, garās kleitās, zaļa zīdpapīra vainagiem galvā, katrai rokā pa svecei. Pirmā nāca Tinka. Viņas garie, sarkanie mati šoreiz izskatījās pēc gluži eņģeliska sprogu mākoņa. Ejot garām Lumiki, viņa mīļi uzsmaidīja un viegli piemiedza ar aci.

Kad gājiens turpināja ceļu uz spoguļzāli un meiteņu balsis attālinājās, Lumiki pamanīja, ka viņas galvā dziesmas vārdi skan zviedriski:

Stjārnor som leda oss, vāgen att finna,

Bli dina klara bloss, fagra prāstinna.

Drommar med vingesus, under oss sia,

Tdnd dina vita Ijus, Sankta Lucia.'

Lumiki pirmā valoda bija somu valoda, zviedru valodu viņa lietoja tikai pa retam, lielākoties runājot ar tēvu un viņa zviedru radiem. Tomēr zviedru valoda bija viņas dzejas valoda, dziesmu valoda, viņas jūtu valoda.

Sapņi ar spārnu vēdām.

Spārnu vēdas. Kā gan divos vārdos varēja satilpt tik daudz skaistuma? Spārni. Spārnu vēdas. Vai šalkas, kā vēja šalkas, ūdens čalas vai uguns spraksti. Lumiki dzirdēja bērnu dziedam dziesmu augstā balsī. Balss bija pazīstama, taču tā nebija viņas pašas balss bērnībā.

Pēkšņi viņa ieraudzīja savā priekšā koka mājas kāpnes, pa kurām lejup lēca maza meitene, dziedot Lūcijas dziesmu zviedru valodā. Roze. Tai vajadzēja būt viņas pazudušajai māsai Rozei. Lumiki atminējās, cik skaista bija izskatījusies Roze, gandrīz pārpasaulīgi skaista, un viņa bija gribējusi nākamajā gadā noteikti dziedāt kopā ar viņu. Kāpēc viņai nebija nekādu atmiņu par nākamo gadu? Vai tad nākamais gads nepienāca?

Šajā atmiņu ainā Roze viņai silti uzsmaidīja. Ta, kā tikai vecākā māsa prot uzsmaidīt.

1 Zvaigznes, kas mūs vada, ceļš, kas jāatrod, / Kļūst par tavu spožo lāpu, daiļā priesterien. / Sapņi ar spārnu vēdām mums pareģo, / Iededz savas baltās sveces, Svētā Lūcija.

Princis savilka Sniegbaltītes korseti arvien stingrāk.

Vēl mazliet, un no tevis iznāks paklausīga sieva. Vēl mazliet, un tu iemācīsies uzvesties šķīsti un savaldīgi. Tu vairs nedzīvo mežā, tu esi karaliene. Tev pienākas soļot lēni un cēli. Tev pienākas klusēt, kad runāju es. Tu nedrīksti klaigāt un smieties, tā nav piedienīga uzvedība. Tev ir skaistas kleitas un dārglietas, un zeltītas istabas. Nesaprotu, kāpēc neesi laimīga. Kāpēc neesi apmierināta?

Prinča vārdi atbalsojās Sniegbaltītes ausīs. Bija grūti ievilkt elpu, korsete spieda plaušas. Acu priekšā viss sagriezās un satumsa.

-  Vēl mazliet, un drīz jau tu atkal aizmigsi mūžīgā miegā. Tad es varēšu likt tevi atpakaļ stikla zārkā. Tajā gulēdama, tu biji daudz skaistāka. Klusa un rātna. Es iemīlēju stikla zārkā guļošo jaunavu, nevis šo nevaldāmo, nekaunīgo un neuzvedīgo cilvēku, kas ir par daudz parasts, par daudz īsts, princis čukstēja Lumiki ausī.

Trūka elpas.

Nebija gaisa.

Lumiki mēģināja ievilkt elpu. Tas neizdevās. Viņa gluži vienkārši nespēja piepildīt plaušas ar gaisu. Slīkšanas sajūta. Reibonis. Tumsa, kas plivināja spārnus viņai acu priekšā.

Lumiki nogāzās zemē, galvai atsitoties pret grīdu. Skatiens slīdēja pār skatuves grīdu, un pēkšņi viņai attausa atmiņā, kur bija redzējusi lādi. Tā atradās vecāku guļamistabā zem gultas, apsegta ar audumu. Kaut kad ļoti, ļoti sen viņa bija iegājusi guļamistabā

sameklēt termometru un tas bija nokritis uz grīdas un paripojis zem gultas. Lumiki bija prātojusi, kas varētu slēpties zem tumšā pārklāja, tad pacēlusi auduma stūri un ieraudzījusi koka lādi.

Atmiņā toreiz uz īsu acumirkli bija pavīdējusi lādes saistība ar bērnības dārgumiem, bet tobrīd mājās pārradās vecāki un Lumiki bija metusies ārā no guļamistabas tā, it kā būtu izdarījusi kaut ko aizliegtu. Un par lādi viņa nekad nebija jautājusi. Protams, ne. Viņa bija sapratusi, ka tas ir noslēpums, par ko viņai nav nekādas daļas.

Taču tagad bija. Jo viņai bija lādes atslēga.

Tā bija Lumiki pēdējā doma, pirms viņa zaudēja samaņu.

Uz sejas krita ūdenslāses. Kā vasaras lietus. Lumiki atvēra acis un sastapa Sampsas norūpējušos skatienu.

-  Ar mani viss ir kārtībā, viņa izdvesa, kaut arī tie bija meli.

Lumiki gulēja uz mīksta pamata, kas droši vien bija kāda rekvizītu noliktavā atrasta sega, un viņas kājas bija paceltas gaisā. Korsete bija novilkta. Bez Sampsas viņai blakus sēdēja arī Aleksis un Tinka, kura rokā turēja ūdens pudeli. Visticamāk, viņa bija tā, kas šļakstīja viņai sejā ūdeni.

-  Es taču teicu: uzmanīgāk ar to korseti! Tinka uzrūca Aleksim.

-  Tik cieši jau es to nemaz nesavilku, Aleksis aizstāvējās.

-  Ne jau tas bija iemesls, apgalvoja Lumiki un mēģināja pierausties kājās. Galva draudēja atkal

sagriezties, taču viņa neļāva reibonim ņemt virsroku. Viņai vajadzēja pārliecināt pārējos, ka viss ir kārtībā, pretējā gadījumā tie neļaus viņai iet.

-  Neesmu ēdusi. Un gulējusi.

Sampsa un Tinka palūkojās viens uz otru, Aleksis izskatījās atvieglots. Tinka sarauca uzacis un rūpīgi nopētīja Lumiki, tad lēni noteica:

-  Okei. Dažreiz jau gadās. Un tu jau esi uz kājām.

Lumiki cerēja, ka neviens nepamanīs viņas trīcošās

kājas. Sampsa mierinoši glāstīja viņas muguru. Lumiki sajuta vēlēšanos viņam piekļauties un ļaut sevi balstīt, taču šis nebija īstais bridis.

-  Šodien te arī beigsim, Tinka izlēma.

-  Laikam tā ir gluži laba ideja, Lumiki piebalsoja. Šai ainai vajadzēja beigties ar to, ka es sarauju važas un aizbēgu mežā, taču, šķiet, man īsti neizdevās.

Viņai izdevās pārējos sasmīdināt. Tas bija labi.

-  Parīt ģenerālmēģinājums. Klausieties, jūs visi, šī izrāde būs lieliska!

Tinka ar savu enerģiju un aizrautību uzmundrināja arī pārējos. Zāli pārņēma balsu murdoņa. Aleksis viegli papliķēja Lumiki pa plecu un nomurmināja:

-  Sorry.

-  Tas nekas, Lumiki atbildēja.

-  Un tagad es tevi aizvedīšu mājās un lutināšu, līdz tu būsi pagalam, Sampsa iečukstēja Lumiki ausī.

Viņa uzmanīgi atbrīvojās no apskāviena.

-  Man jābrauc uz Rīhimeki.

Lumiki centās skatīties Sampsam acīs, kaut arī tas nebija viegli.

-  Tieši šovakar? Samsa brīnījās.

-  Mums ir tāda Lūcijas dienas tradīcija.

Jau atkal meli. Daļēji. Kaut gan tēvs bija teicis, ka viņu ģimenē Lūcijas dienu nesvin, pāris pēdējos gadus tēva brālēns rīkoja sanākšanu Turku tieši Lūcijas dienā. Lumiki zināja, ka māte un tēvs šovakar būs tur un atgriezīsies tikai rit no rīta. Viņai būs iespēja vienatnē, neviena netraucētai izpētīt, kas atrodas lādē.

Sampsa izskatījās vīlies. Lumiki bija grūti izturēt viņa bēdīgo, aizvien vēl norūpējušos skatienu. Taču bija jāiztur. Viņai vajadzēja saņemt atbildes jau šovakar, vai arī viņa zaudēs prātu.

Lumiki viegli noskūpstīja Sampsu uz lūpām un centās nedomāt, ka tas ir meles skūpsts.

13

Šķita nepareizi būt vecāku mājās bez viņu ziņas. Soļi dīvaini atbalsojās dzīvokļa sienās.

Nepareiza meitene nepareizā mājā, atbalss čukstēja. Rēgs, kam nenākas vienam ložņāt pa istabām.

Protams, vecāki būtu ļāvuši, ja Lumiki būtu jautājusi, taču viņa negribēja, ka viņi par to zina. Viņa nealka pēc jautājumiem, uz kuriem nāktos atbildēt ar meliem. Lumiki negribēja būt cilvēks, kas melo saviem vistuvākajiem. Diemžēl vajātājs viņu uz to jau bija piespiedis ar saviem draudiem.

Lumiki cerēja, ka tad, kad viņa būs atklājusi noslēpumu, Ēna beidzot liks viņu mierā. Varbūt vajātāja apsēstība slēpās pirmām kārtām tajā, ka viņš zināja kaut ko tādu, ko Lumiki nezināja, un svarīgākais bija patiesības atklāšana.

Lumiki apklusināja savu iekšējo balsi, kas mēģināja čukstēt, ka tik negausīga un neprātīga interese diez vai apmierināsies ar to vien.

Vecāku guļamistaba smaržoja tieši tāpat, kā bija smaržojusi vienmēr. Pēc lavandas un tīriem palagiem,

mazliet pēc istabas augu augsnes, tēva pēcskūšanās losjona un veciem mežģīņu aizkariem, kas agrāk bija karājušies vecmammas mājās. Lumiki pacēla gultas pārklāja vienu malu un ielūkojās pagultē. Auduma gabals, kas bija palicis viņai atmiņā, aizvien vēl bija turpat. Lumiki palīda zem gultas. No grīdas uzvirmoja putekļi. Acīmredzot tēvs ar tīrīšanu vairs nenodarbojās tik maniakāli kā senāk, kad Lumiki vēl dzīvoja mājās. Lai jau būtu.

Lumiki pacēla audumu.

Sirds dauzījās biedējoši skaļi, rokas kļuva savādi aukstas un mitras.

Zem auduma bija vien parasta papes kaste, nevis rotājumiem apkaltā lāde. Brūna papes kaste, pilna ar erotisko literatūru.

Lumiki iestūma kasti atpakaļ pagultē un apklāja ar audumu. Tajā bija noslēpumi, taču ne tie, ko viņa meklēja. Tas, kas norisinājās vecāku guļamistabā, uz viņu nekādi neattiecās, un viņa vēlējās, kaut nebūtu atklājusi arī šo būtībā gluži nevainīgo noslēpumu.

Lumiki šķaudot izlīda no pagultes un notīrīja no džinsiem putekļus. Vilšanās. Tukšums. Vai tiešām viņa būtu kļūdījusies savās atmiņās? Vai viņa būtu lādi tikai iztēlojusies? Vai atslēga bija tik ļoti aizņēmusi viņas domas, ka viņa bija likusi sev iedomāties ari lādi?

Nē. Tas nevarēja būt tiesa. Lumiki nebija ar mieru tam noticēt.

Kur gan viņas vecāku mājās varēja noslēpt lādi tā, lai neviens nejauši to neatrastu?

Lumiki pārmeklēja skapjus un kambarus, viesistabu un koridoru, pagrabu un nelielo šķūnīti dārza

galā. Nekā. Ne miņas no lādes. Vakars jau bija pārvērties naktī. Cerība sāka izplēnēt.

Domā, domā, viņa sevi iedrošināja, sēdēdama uz viesistabas dīvāna. Lumiki viegli berzēja sev deniņus un mēģināja atvairīt nenovēršami tuvojošās galvassāpes. Viņa izmakšķerēja no kabatas atslēgu un pasvārstīja to plaukstā.

Stāsti man, atslēdziņ. Parādi, kas tavos spēkos. Aizved mani pie lādes.

Taču atslēga bija vien nedzīvs smagums viņas saujā. Tai nebija atbilžu.

“Dažkārt tas, ko tu meklē, ir tuvāk, nekā tu domā.” Lumiki vienmēr bija ienīdusi šādas gaužām apšaubāmas pašsaprotamības, bet šobrīd viena tāda monotoni kladzināja galvā un negribēja rimties. Kur nu vēl tuvāk? Viņa sēdēja tai virsū, vai?

Vēl pirms doma bija izdomāta līdz galam, Lumiki jau bija sasviedusi uz grīdas dīvāna spilvenus un pārbīdījusi dīvāna apakšējo daļu.

Un atradusi lādi.

Tas bija izvelkams dīvāns, izmantojams arī kā gulta. Zem dīvāna, starp tā izvelkamo daļu un grīdu, palika brīva vieta, kurā varēja ietilpināt, piemēram, kasti ar gultasveļu. Taču tagad tur glabājās pazīstamā koka lāde.

Sasvīdušām plaukstām Lumiki nolika lādi sev priekšā. Viņa negrasījās apbrīnot skaistos vāka rotājumus, nē, izskats bija nebūtisks. Lumiki interesēja tikai lādes saturs. Kad drebošiem pirkstiem viņa beidzot iedabūja atslēgu slēdzenē, tā griezās ar grūtībām, it kā nebūtu lietota veselu mūžību. Lumiki nācās krietni papūlēties, līdz slēdzene beidzot padevās.

Viņa nezināja, ko bija gaidījusi. Viņa nemācēja teikt, ko bija cerējusi lādē atrast. Bet piepeši Lumiki priekšā pavērās viņas bērnība, kas dīvainā kārtā bija pilnīgi pagaisusi no atmiņas.

Fotogrāfijas ar gaišmatainu meiteni pelēkām acīm, kas bija ļoti līdzīga viņai, tomēr nebija viņa. Kas bija ļoti līdzīga mammai un tētim, tomēr bija pavisam citāda. Rozerozerozeroze. Viņas māsa Roze. Tiklīdz Lumiki ieraudzīja fotogrāfijas, viņa atcerējās māsas smaržu, māsas elpu miegā un māsas rokas, kas apskāva viņu un dažreiz ieknieba viņai. Rozes spalgos smieklus. Viņas izmisīgās raudas. Viņas dziedāšanu un svilpošanu, kas tik ļoti atgādināja lakstīgalas treļļus.

Fotogrāfijas ar divām meitenēm. Otra ir mazāka, brūniem matiem. Lumiki. Viņas sēž blakus. Viņas bradā pa ūdeni. Viņas skrien. Viņas dejo dārzā zem ūdens smidzinātāja.

Lumiki vairs neskatījās uz fotogrāfijām. Pēkšņi visas viņas maņas bija atmiņu pilnas.

Zemeņu laiks vasarā. Roze atdeva viņai lielākās un sarkanākās. Pie vecmāmiņas bēniņos arī vasarā smaržoja pēc rudens. Vecmāmiņas vecās kurpes viņām bija par lielu, vienā tādā kurpē viņas abas varēja ievilkt pa kājai. Bija neiespējami paiet bez klupšanas. Rozes mati viegli savēlās, Lumiki mati ne. Roze ķemmēja savus matus simtām reižu un tad vēl simts. Lietus bungoja pa loga rūti, un viņām zem segas bija māja, pavisam oranža. Dažkārt, kad viņu iemīļotā televīzijas pārraide Lumiki biedēja, Roze aizklāja ar plaukstām viņas acis un čukstēja, ka tā ir tikai pasaka. Rožu krūmā smaržoja reibinoši, taču durstīja ērkšķi. Pieaugušie nesaprata

labākās rotaļas. Dažreiz bija nepieciešams saslapināt visu istabas grīdu. Jo tā bija jūra. Rozes vaigi bija sāļi, kad viņa raudāja. Lumiki nolaizīja sāli no viņas vaigiem. Viņa bija kaķis. Viņas bija sadevušās rokās, lai nekad nešķirtos. Viņas vienmēr dzīvos vienā mājā un gulēs vienā istabā. Viņas bija kā Sniegbaltīte un Sārtrozīte. Un, ja rādīsies slikti sapņi, viņas gulēs blakus. Piespiedušās viena otras siltajiem sāniem. Elpojot vienā ritmā. Slikti sapņi netiek klāt, kad guļ tik cieši blakus.

Lumiki nezināja, cik ilgs laiks bija pagājis, kad viņa beidzot atkal aptvēra, ka ir astoņpadsmit gadus veca un sēž uz grīdas vecāku viesistabā. Viņai visapkārt krustu šķērsu gulēja desmitiem fotogrāfiju. Grīda bija ar tām kā noklāta, itin kā virs viņas būtu atvērušās kādas neparastas debesis un birdinājušas krāsainas, četrstūrainas sniegpārslas. Lumiki vairs nebija trīs gadus veca. Viņas roku vairs neturēja pāris gadu vecākā māsa Roze.

Lumiki jutās kā iekļuvusi milzu vilnī, kas aizskalojis līdzi ari mājas jumtu, sienas un grīdu. Plūdi bija iemetuši viņu tukšuma vidū. Nekur vairs nebija droša, stabila pamata. Viss, kam viņa bija ticējusi, bija meli, melna tumsa. Visu savu līdzšinējo dzīvi viņa bija dzīvojusi, domādama, ka ir vienīgais bērns.

Kā gan cilvēkam var atņemt māsu? Kā gan no viņas varēja slēpt to, ka ir bijis cilvēks, vārdā Roze? Un pats svarīgākais kāpēc? Kas ar Rozi bija noticis?

Lumiki piecēlās kājās. Viņai bija jāpieturas pie dīvāna stūra, lai nepakristu. Reiba galva, un nāca raudiens. Kājas negribēja klausīt. Viņa sameklēja uz viesistabas galda telefonu. Viņai vajadzēja piezvanīt mātei

vai tēvam tūlīt pat. Gluži vienalga, cik ir pulkstenis. Gluži vienalga, ka viņi droši vien jau ir devušies gulēt. Meļi. Nodevēji. Kā viņi drīkstēja to nodarīt cilvēkam, ko mīl? Kā gan? Kā viņi varēja izdzēst tik milzīgu un nozīmīgu Lumiki dzīves daļu?

Viņai vajadzēja to uzzināt.

Tagad.

Viņai vajadzēja uzzināt, kas noticis ar Rozi.

Tajā brīdī pienāca īsziņa. Lumiki zināja, kas to sūta, pirms bija ieskatījusies ekrānā.

Es tevi redzu. Tu stāvi ar telefonu rokā.

Taču tu nezvanīsi, jo nevēlies, ka pirmizrādes vakarā sienas klātu asinis. Pāri skatuvei plūstu asinis. Skatītāju zāli pildītu asinis. Tu taču negribi, ka tavs piemīlīgais, taču dumjais draugs nokristu uz skatuves nedzīvu skatienu. Un vari būt droša, ka izrādes atcelšana neko nemainīs. Es vienalga jūs visus atradīšu un izspēlēšu savu scenāriju.

Tu esi tik skaista. Patiesību redzējis cilvēks vienmēr ir skaists.

Lumiki metās izslēgt viesistabas gaismu, kaut arī bija skaidrs, ka tas vairs neko nevar līdzēt. Viņa nekustīgi stāvēja tumšajā istabā un blenza pagalmā, izmisīgi mēģinādama kaut ko saskatīt. Bet viņai pretī lūkojās vienīgi tumsa.

Viņa ļāva rokai, kas turēja telefonu, mierīgi noslīgt gar sānu. Viņa zināja, ka nedrīkst zvanīt.

Informācijai piemīt brīnišķīgs un ļauns spēks, mīļā Lumiki. Ar informāciju var panākt jebko. Informācija liek mums rīkoties, ticēt un paļauties. Tā patiešām dod mums varu.

Ja pazīsti pareizos cilvēkus, tu pastāvīgi iegūsti vairāk informācijas un atrodi tieši to, ko meklē. Es zinu par tevi tik daudz, jo gribu zināt. Esmu izslāpis pēc šīs informācijas kā cilvēks, kurš nespēj remdēt slāpes. Esmu pratis uzdot īstos jautājumus īstajiem cilvēkiem. Esmu atradis ceļus un līdzekļus, kas ļāvuši man iegūt informāciju, kurai būtu bijis jāpaliek noslēpumā.

Nekas nepaliek apslēpts tiem, kas alkst pēc informācijas tik negausīgi kā es.

Cilvēki vienmēr ir gatavi izdarīt izņēmumu, ja tiek pārliecināti, ka ar informāciju dalīties ir vērts. Dažkārt tam ir vajadzīga nauda, dažkārt citi maksāšanas līdzekļi. Taču visbiežāk maksāt nemaz nav nepieciešams, jo cilvēki labprāt dalās ar informāciju, pat ar delikātiem sīkumiem un saviem noslēpumiem. Tas cilvēkiem ir asinīs.

Ziņas par tevi esmu rūpīgi krājis, licis kopā gabaliņu pa gabaliņam. īpaši nesteidzos. Zināju, ka laika

man pietiek un, kad pienāks īstais brīdis, tu būsi gatava šo informāciju saņemt.

Informācija dara stiprāku.

Patiesība dara skaistāku.

Padarīšu tevi stiprāku un skaistāku, nekā kāds cits jebkad to spēs.

14.   DECEMBRIS, CETURTDIENA

14

Turies vienmēr gaismā, Lumiki!

Tie bija vecmammas, mammas mātes, pēdējie vārdi, ko Lumiki dzirdēja. Aizkuņģa dziedzera vēzis paņēma vecmammu pavisam pēkšņi pirms pieciem gadiem. Lumiki bija apmeklējusi viņu slimnīcā un pieliekusies vecmammai gluži klāt, lai viņa varētu noglāstīt mazmeitas vaigu ar savu sauso, grumbaino roku. Vecmamma jaunībā bija kļuvusi par atraitni un četru bērnu vienīgo apgādnieci. Lumiki bija mīlējusi vecmammu, šo vienlaikus stingro un trauslo sievieti, nejautājot un nešauboties. Arī vecmamma bija mīlējusi Lumiki, par to viņa nekad nebija šaubījusies.

Tēva vecāki gan nebija tik tuvi. Viņi dzīvoja Ālandu salās, un Lumiki viņus satika retāk.

Bet kādēļ arī vecmamma bija slēpusi no Lumiki to, ka viņai reiz bijusi māsa? Lumiki jutās, kā nonākusi kādā pilnīgi dīvainā, mākslīgā īstenībā, kurā visi cilvēki ir apvienojušies slepenā savienībā pret viņu. Filmā, kas uzņemta ar slēpto kameru. Izrādē. Realitātes šovā, kam bija scenārijs, taču viņa vienīgā par to neko nezināja.

Turies vienmēr gaismā!

Vecmammas vārdi iespraucās Lumiki prātā, kad viņa pa Hemes ielu devās mājup no skolas. Gaismas nedēļām par godu izveidotās gaismas figūras lika visai ielai laistīties dzeltenā un zeltainā gaismā. Ziedi un sniegpārslas, ap koku stumbriem un zariem apvītas gaismiņu virtenes, Ziemassvētku rotājumi veikalu skatlogos tas viss ļāva cilvēkiem aizmirst, ka viņi attaptos piķa melnā tumsā, ja visā pilsētā pēkšņi pazustu elektrība. Kad gaismas ir pietiekami, par tumsu aizmirst. Vai tieši to vecmamma bija gribējusi viņai pateikt? Ja vien Lumiki mēģinās piepildīt dzīvi ar gaišumu un prieku, pagātnes traģēdija izzudīs.

Tomēr tas nemainīja faktu, ka pagātnē ir notikusi traģēdija. Tagad, kad Lumiki bija redzējusi fotogrāfijas, viņai tas bija pavisam skaidrs. Tikai milzīga traģēdija kaut nedaudz varētu attaisnot šo gluži neaptveramo rīcību klusēšanu par māsu.

Iepriekšējā naktī Lumiki nebija aizvērusi ne acu, pat ne uz brīdi. Pēc tam kad vajātājs bija atsūtījis īsziņu, viņa visā mājā bija izslēgusi gaismu, aizvērusi aizkarus, sameklējusi virtuvē asāko nazi un tupējusi dīvana stūrī, blenzdama tumšajā koridorā. Viņa bija ieklausījusies nakts skaņās tik uzmanīgi kā nekad agrāk. Katrs vēja pūtiens, katrs krakšķis un brīkšķis, kas atskanēja klusajā mājā, katra slapjā sniega brāzma loga rūtī bija likusi viņai satrūkties. Viņai bija tik ļoti bail, ka šķita no bailēm varētu arī nomirt. Viņa būtu gribējusi piezvanīt Sampsam vai Lieki, vecākiem vai policijai, taču nedrīkstēja to darīt.

Vajātājs bija iekalis Lumiki važās, bez iespējas kustēties un elpot.

Nebeidzami garajās nakts stundās viņa bija mēģinājusi izskaitļot, kurš varētu būt šis vajātājs, taču nebija tikusi ne par mata tiesu tuvāk atbildei. Kāds jukšais. Maniaks. Bet kurš gan par viņu varēja zināt tik daudz? Kurš varēja zināt par lādi, fotogrāfijām un atslēgu? Kurš galu galā varēja dabūt atslēgu? Protams, vecāki, bet, kaut ari Lumiki sāka apšaubīt mātes un tēva mīlestību, viņa tomēr nepieļāva iespēju, ka vecākiem varētu būt kāds sakars ar īsziņām. Viņas pašas mamma un tētis! Nē, tas nebija iespējams.

Turklāt Lumiki nespēja necik daudz gudrot par vajātāja identitāti, jo viņas domas piepildīja viens vienīgs jautājums: kas noticis ar Rozi? Tas tagad šķita svarīgāks par visu citu. Vispirms viņai jāsaņem atbilde uz šo jautājumu, tad viņa domās par pārējo.

Vajātājs bija iedevis viņai atslēgu, taču durvis uz lielāko noslēpumu joprojām palika slēgtas. Lumiki saprata, ka ir atkarīga no vajātāja žēlastības. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka vajātājs zina atbildi.

Kad rīts beidzot uzmeta pelēku, nogurušu skatienu ziemeļu puslodes decembrim, Lumiki izrāpās no dīvāna gluži nejutīgām rokām un kājām, jau tuvu ģībonim. Viņa aiznesa nazi atpakaļ uz virtuvi un saveda kārtībā dzīvokli, līdz tas izskatījās tā, it kā neviens tur nebūtu bijis.

Lumiki kustējās mehāniski. Dažkārt tā bija jādara, ja citādi nepietika spēka un citu līdzekļu nebija. Dari vien to, kas nepieciešams. Aizmirsti par visu pārējo.

Sekojot šim padomam, Lumiki ar rīta vilcienu aizbrauca līdz Tamperei, mājās pārģērbās, ātri izdzēra tasi kafijas un devās uz skolu. Ierastas lietas, ierasta dzīve, itin kā viss būtu pa vecam. Cilvēki visapkārt dzīvoja savu ikdienu, steidzās uz darbu, uz skolu. Lumiki šķita, ka viņa nolūkojas uz tiem caur stiklu, caur stikla zārka sienu. Būdama tik tuvu un vienlaikus tālu.

Reiz bija meitene, kuras nebija.

Roze, kuras dzīve šķita kā izdzēsta.

Lumiki, kura gāja un elpoja, un izskatījās gluži kā dzīvs cilvēks, taču juta sevī vienīgi tumsu. It kā viņa būtu tikai cilvēka čaula.

Skolā viņai pretim nāca Henriks Virta. Skolotājs nolūkojās viņā norūpējušos skatienu.

-  Vai tu esi slima?

-  Nē. Tikai ziemas nogurums, Lumiki atbildēja.

-  Šajā laikā jārūpējas, lai pietiktu gan miega, gan gaismas, skolotājs noteica un silti uzsmaidīja.

Lumiki spēja tikai palocīt galvu. Uzreiz pēc tam viņa satika Sampsu, kurš bija vēl vairāk nobažījies par pārgurušo izteiksmi viņas sejā.

-  Vakars ievilkās, Lumiki sameloja.

Viņai likās, ka izvemsies, ja būs jāmelo vēl kaut vienu reizi.

-  Ak jā, mežonīgie zviedru rituāli, pajokoja Sampsa.

Tajā brīdī saruna, šķiet, pārvērtās strīdā. Lumiki aizkaitināja Sampsas vārdi un smaids, un balss tonis, gluži viss. Viņa aizsvilās, kad Sampsa teica, ka pēc stundām gaidīs viņu bibliotēkā, lai kopā dotos uz viņas mājām.

-  Esmu tik ļoti pārgurusi, ka pēc skolas gribu gulēt savu zviedru diendusu savā zviedru mierā, viņa atcirta.

-  Apsolu būt pavisam kluss un tevi netraucēt, Sampsa maigi ieteicās.

-  Nē. Šodien es gribu palikt viena.

-  Tu pēdējā laikā visai bieži gribi palikt viena.

-  Tāda nu es esmu. Tu to zināji jau tad, kad mēs sākām satikties.

-  Brīžiem šķiet, ka necik daudz es tev nenozīmēju.

Lumiki redzēja skumjas Sampsas skatienā, un citkārt tas viņu būtu sāpinājis. Taču ne šodien. Šodien viņa bija tik nogurusi un nomākta, un savu nedienu nospiesta, ka Sampsas skumjas šķita drīzāk kā apsūdzība.

Ko gan Lumiki būtu varējusi teikt? Negribu, ka tu nāc pie manis, jo katrs vārds, ko tev saku, ir meli. Meloju tev, lai tevi pasargātu, taču šodien man tam vairs nav spēka. Tu nevari mani izglābt. Neviens nevar.

Visu dienu viņa bija klīdusi kā necaurejamā, melnā miglā. Tagad viņa devās pāri Hemes tiltam pa aleju, kuru veidoja mirdzošas zirgu figūras. Lumikiprāt, tilts bija skaistākais Gaismas nedēļu objekts. Pakaļkājās saslējušies zirgi, kuri ar priekškājām kuļ gaisu un kuru augstprātīgos zviedzienus gandrīz var sadzirdēt.

Turies vienmēr gaismā!

Viņa netiks ārā no tumsas, iekams nebūs uzzinājusi patiesību.

Lumiki nolēma, ka beidzot ir pienācis laiks pašai sazināties ar vajātāju. Viņa izvilka no kabatas telefonu

un aizsūtīja īsziņu uz vajātāja izmantoto pakalpojuma numuru.

Gribu tevi satikt.

Lumiki cerēja, ka šāds uzaicinājums Ēnai šķitīs vērā ņemams. Ja vien viņa bija kaut ko iemācījusies par vajātāja prāta darbību, tad tā bija pārliecība, ka viņš nespēs pretoties kārdinājumam.

Lumiki zināja, ka spēlē bīstamu spēli, taču viņai bija jātiek skaidrībā, jāuzzina, kas aiz tā visa slēpjas.

Pie mājas durvīm viņu gaidīja pārsteigums. Sampsa. Viņš sēdēja uz kāpnēm blakus piknika grozam.

-Ja gribi, es iešu prom. Taču man šķita, ka kaut kas ēdams un varbūt plecu masāža tev nāktu tikai par labu.

Sampsa izskatījās tik aizkustinošs un mīļš ar savu lielo, gaišzaļo cepuri un cerību pilnajām acīm, ka Lumiki šķita, viņai salūzīs sirds. Par ko gan viņa bija pelnījusi tik nesavtīgu un tīru mīlestību?

-  Vai tu tiešām biji domājis vest mani piknikā decembrī? Lumiki vaicāja.

-  Protams. Man līdzi ir sega un viss nepieciešamais. Uz tava dzīvokļa grīdas tik daudz vietas atradīsies.

Sampsa pasmaidīja. Lumiki satvēra viņu aiz jakas apkakles un noskūpstīja, maigi un ilgi, jo Sampsa to bija pelnījis vairāk nekā jebkurš cits pasaulē.

Kad viņi iegāja istabā, Sampsa tiešām noklāja uz grīdas segu un izcēla no groza radziņus, svaigo sieru,

vīnogas un šokolādes matiņus. Viņš izvēlējās Sannas Kurki-Suonio postfolka albumu ar nosaukumu “Melns”, tad apsēdināja Lumiki zemē, pagatavoja viņai sviestmaizi, ielēja glāzē sarkanvīnu un uzlika rokas uz pleciem.

-  Tagad tikai baudi, viņš nočukstēja.

Lumiki aizvēra acis. Sampsa bija tik maigs un rūpīgs, ka Lumiki baidījās izplūst asarās.

Pazīstu vēju, pazīstu bezvēju, pazīstu ēnu, pazīstu ēnas pretmetu.

Uz kurieni ved šis ceļš, kur es galu galā nokļūšu?

Netieku zemes klēpī, ja slimība mani nenogalē. Purvā nepazūdu, ja nāvi nesastopu.

Gulētu, taču nenāk miegs, un padzertos ūdeni, taču neslāpst.1

Dziesmas melodija un vārdi, Sampsas maigie pieskārieni, sarkanvīna siltums dzīslās. Lumiki jutās kā nokļuvusi mīkstā, pūkainā pasaku pasaulē. Ja vien viņa varētu tajā palikt. Ja vien viņa spētu aizmirst visu pārējo. Kaut uz brīdi.

Sampsas pieskārieni viņas pleciem bija jauki un patīkami. Tomēr Lumiki nespēja nedomāt par rokām, kas elektrizēja viņas ādu un pamodināja ķermenī iekāri tikai ar dažiem, viegliem glāstiem. Lieki. Viņa domāja par Lieki, kaut gan tieši par Lieki viņai nevajadzētu domāt. Tas nebija godīgi pret Sampsu.

1 Rindas no Sannas Kurki-Suonio dziesmas Ei-musta.

Negaidīti atskanēja īsziņas signāls. Lumiki paliecās uz telefona pusi.

-  Paskatīsies vēlāk, Sampsa lūdza.

- Tas ir svarīgi, Lumiki atbildēja un paņēma telefonu.

Sampsas rokas noslīdēja no pleciem, pūkainā pasaule izplēnēja, un Lumiki sajuta sirdi dauzāmies aiz šausmām un cerībām vienlaikus. Taču īsziņa nebija no vajātaja. Ta bija no Lieki.

Nepārtraukti domāju par tevi. No rīta, kad pamostos, un vakarā, kad iemiegu. Un katru mirkli no rīta līdz vakaram. Aizvien tevi mīlu. Mīlēšu tevi vienmēr.

Lumiki sajuta sārtumu sakāpjam vaigos. Vai tiešām viņus vienoja tik cieša saikne, ka Lieki juta ik brīdi, kad Lumiki domāja par viņu?

Lumiki piecēlās un devās uz virtuvi.

-  No kā tā bija? Sampsa jautāja.

-  No mātes. Aizmirsu tur savu jaku.

Meli, meli, meli. Atkal meli. Lumiki neapzināti bija atvērusi virtuves atvilktni, kurā glabājās Lieki dāvinātā piespraude pūķa formā, un paņēmusi to saujā. Viņas pirksti glāstīja pūķa smalkās zvīņas.

Izdzirdējusi Sampsu pieceļamies no segas, Lumiki ātri paslēpa piespraudi kabatā un izdzēsa Lieki sūtīto īsziņu. Ja viņa gribētu rīkoties pavisam prātīgi, viņa no telefona atmiņas izdzēstu arī Lieki telefona numuru. Taču to viņa vēl nespēja.

Nāc, draugs,

aizved mani uz vietu,

kur čūskas un skorpioni mīt.

Nāc, draugs,

aizved mani tur,

kur ērkšķi saplēš skrandās.

Nāc, draugs,

parādi man ilūziju,

es gribu redzēt ilūziju, īstu ilūziju.1

Sannas Kurki-Suonio balss piepildīja Lumiki galvu.

-  Vai mēs varam izslēgt mūziku? viņa lūdza.

-  Protams. Ko tu gribētu darīt?

-  Gulēt, Lumiki atbildēja, neskatīdamās Sampsam acīs, un piegāja pie gultas.

Viņa bija pārgurusi un tik tikko vairs turējās kājās. Nenovilkusi drēbes, Lumiki apgūlās, uzvilka sev virsū segu un tūlīt aizmiga.

Pirmajā mirklī Lumiki nesaprata, kas viņu pamodinājis. Viņa paskatījās sev blakus Sampsa gulēja ciešā miegā. Tad viņa paslējās uz elkoņiem un palūkojās apkārt Sampsa bija savācis piknika piederumus un salocījis segu. Pāris sekunžu laikā iekritusi dziļā miegā, viņa neko nebija dzirdējusi.

Tikai paskatoties telefona ekrānā, Lumiki saprata, ka viņu pamodinājusi īsziņa. Pulkstenis bija

1 Rindas no Sannas Kurki-Suonio dziesmas johda mua.

piecpadsmit minūtes pāri desmitiem. Šoreiz īsziņa bija no Ēnas.

Nāc uz Serkenniemi. Atrakciju parks ir īstā vieta, kur mums satikties. Tur es tev visu izstāstīšu.

Skatos uz tevi bieži arī tad, kad īstenībā tevi nemaz neredzu. Man tam ir īpaša telpa. Man ir tavas fotogrāfijas. Esmu tās uzņēmis slepeni. Tu tajās izskaties tik mīļa un mierīga, kad domā, ka neviens tevi neredz. Fotogrāfijas esmu pielicis pie savas slepenās istabas sienām. Ar pirkstu noglāstu tavu pieri. Pieskaros tavai pilnīgajai apakšlūpai un iztēlojos, kā būtu tevi noskūpstīt.

Man ir arī visi avīžraksti, kuros rakstīts par tevi. Un vēl daudz tādu dokumentu, par kuru eksistenci tu vēl neko nezini. Uz vienas sienas esmu izveidojis laika skalu ar tavas dzīves notikumiem. Tava dzīve jau tagad ir dažādu notikumu pārpilna.

Tu domā, ka pazaudēji savu oranžo dūraini? Tas ir pie manis. Tāpat kā tava sudrabkrāsas pildspalva un baltajai blūzei notrūkusī poga. Tie ir mani mazie dārgumi, kurus mīļoju, jo nevaru vēl mīļot tevi.

Dažkārt eju uz savu “Lumiki istabu” ar svecēm un sarunājos ar tevi. Skatos, kā liesmu siltums liek taviem vaigiem fotogrāfijās iekrāsoties sārtiem. Tu esi tik skaista. Visskaistākā meitene, ko pazīstu.

Taču ar fotogrāfijām vien nepietiek. Sīkās lietiņas ir tikai aizstājēji.

Gribu tevi visu, gribu sajust ar visām savām maņām. Gribu tevi redzēt, sajust tavu smaržu un garšu, pieskarties tev. Nekad neesmu pēc kāda ilgojies tik ļoti, kā ilgojos pēc tevis. Tu esi manas dzīves jēga un manas būtības saturs, Lumiki.

15

Lumiki rāpās pāri atrakciju parka žogam, cerēdama, ka neiedarbinās signalizāciju. Ta kā temperatūra bija noslīdējusi zem nulles, salijušais žogs bija apledojis un kļuvis slidens. Jau pēc mirkļa Lumiki veiksmīgi piezemējās parka teritorijā. Signalizācija neatskanēja.

Sarma bija pārklājusi apkārtni kā balta burvju putekļu kārta, liekot tukšajam atrakciju parkam izskatīties draudīgi un spokaini. Melnie karuseļu silueti pacēlās naktī kā daudzroku nezvēri. Tie stāvēja nekustīgi, taču šķita, ka kuru katru bridi tie varētu atrauties no zemes un sākt kustēties. Ķēžu karuselis sāktu mežonīgi griezties, ķēdes pārtrūktu, un tām piestiprinātie sēdekļi aizlidotu katrs savā virzienā. Burvju paklājs paceltos gaisā, nolaistos Nesi ezerā un, burbuļus mezdams, nogrimtu viļņos.

Ziemas sezonā pamestie karuseļi gulēja ziemas miegu. Nevajadzētu tos modināt, jo tie varētu sadusmoties.

Lumiki atkal bija izdevies izlavīties no mājām, nepamodinot Sampsu. Cik svētīgs varēja būt tāds dziļš

miegs. Šoreiz Lumiki devās prom lielā steigā un neatstāja pat zīmīti. Sampsa būtu varējis pamosties, un tas viņai nebija nepieciešams. Lumiki bija jāsatiek Ēna. Viņai bija jātiek skaidrībā un jāsaņem atbildes.

Nu viņa stāvēja atrakciju parkā, taču vajātāju nekur neredzēja. Slēpšanās kļuva nogurdinoša.

-  Esmu klāt! Lumiki iekliedzās, cik skaļi vien spēja.

Bija dzirdama tikai atbalss. Neviens neatbildēja. Nāc uz Piedzīvojumu istabu.

īsziņa. Atkal. Kāpēc vajātājs aizvien lika viņai skraidīt šurpu turpu? Viņa taču bija ieradusies. Gatava satikties.

Piedzīvojumu istabas durvis bija vaļā, un Lumiki ieskatījās iekšā. Klusums. Viņa iegāja ēkā. Pavisam sašķiebusies grīda, kustīga grīda, virvju trase, greizie spoguļi, kuros viņa izskatījās gara un īsa, resna un tieva. Lumiki pazina Piedzīvojumu istabu, viņa prata veikli tikt tai cauri. Arī melnajam koridoram un stikla labirintam. Pašās beigās viņu gaidīja slīdkalniņi.

Nākamā īsziņa.

Lieliski. Tagad esi tikusi cauri tam jocīgajam dzīves posmam, ko sauc par bērnību. Atmiņas par to ir greizas un izkropļotas, uz tām ne vienmēr var paļauties, spoguļi melo. Tev ir laiks doties uz Tornādo.

Lumiki pārņēma vilšanās un izmisums. Viņai gribējās pielikt visam punktu. Bet varbūt šis tiešām būs

pēdējais posms? Varbūt viņa uzzinās patiesību, kad izpildīs uzdevumus?

Tornādo bija atrakciju parka straujākais karuselis, kā amerikāņu kalniņi, tikai vēl divreiz ātrāks. Mazie vagoniņi sasniedza mežonīgu ātrumu, brīžiem traukdamies uz priekšu kājām gaisā un brauciena laikā apmetot gaisā pilnu loku.

Nākamais norādījums.

Rāpies augšup pa sliedēm.

Vajātājs pavisam noteikti bija zaudējis prātu. Tikai trakais rāptos tur augšā. Bet šoreiz Lumiki bija traka viņa izpildīja rīkojumu, nedomājot par sekām.

Rāpties pa apledojušajām sliedēm bija neticami grūti, metāla cietā un slidenā virsma nepadevās tvērienam. Pirmos metrus Lumiki līda pa taisnām sliedēm, bet, līdzko sākās slīpums uz augšu, kāpšana kļuva gandrīz neiespējama. Viņas spēki jau pēc pāris metriem bija gandrīz galā. Viņa rāpoja uz ceļiem. Kad sliedes stipri sagriezās vai izliecās, viņa iekārās tajās ar rokām un kājām. Lumiki sakoda zobus, taču nepadevās.

Piepeši viņa pieļāva kļūdu. Paskatījās lejup. Viņa bija augstu. Pārāk augstu! Cik augstu vajātājs gribēja viņu uzdzīt? Lumiki uz mirkli aizvēra acis un dziļi ievilka elpu. Ledains vējš pātagoja vaigus. Tas bija neprāts. Viņa varēja nokrist un nosisties jebkurā brīdī.

No lejas atskanēja balss:

-  Lumiki!

Šo balsi Lumiki būtu pazinusi jebkur. Taču bija grūti noticēt, ka viņa sadzirdējusi pareizi. Viņa paskatījās lejup. Protams, viņa bija dzirdējusi pareizi. Lieki.

-  Kāp lejā! Uzmanīgi!

Lumiki vairs nejuta ne rokas, ne kājas, ne vaigus, ne sirdi. Lieki. Cilvēks, ko viņa mīlēja vairāk par visu. Cilvēks, uz kuru viņa arī pēc visa notikušā paļāvās visvairāk pasaulē. Vai Lieki bija…? Vai viņš varēja būt…? Lumiki negribēja par to domāt. Bet vai tam varēja būt arī cits izskaidrojums?

Tajā brīdī viņa dzirdēja otru balsi. Gandrīz tikpat pazīstamu.

-  Ko tu īsti dari? Rāpies lejā, pirms esmu piezvanījis glābšanas dienestam!

Sampsa.

Lumiki vairs galīgi neko nesaprata. Kā Sampsa un Lieki abi varēja būt šeit?

Spēki strauji izsīka, un Lumiki nolēma kāpt lejā. Tas bija vēl grūtāk nekā rāpties augšup. Metāla virsma slīdēja, rokas trīcēja no pārpūles. Lumiki mēģināja aizāķēt kājas aiz sliežu malām, taču tas neizdevās. Viņa palika karājamies gaisā.

Lumiki juta, ka ilgi nenoturēsies.

Par laimi, Sampsa un Lieki paspēja no apakšas viņu satvert un nocelt zemē. Vienu mirkli viņu turēja abu rokas. Abu rokas centās viņu pasargāt. Vai sagūstīt. To Lumiki vairs īsti nezināja. Viņa atbrīvojās no tvēriena un atkāpās pāris soļu atpakaļ.

-  Ko, pie velna, jūs te darāt? viņa prasīja.

-  To pašu varētu jautāt tev, Lieki balsī skanēja izaicinājums.

-  Es jautāju pirmā, tāpēc jūs arī atbildat pirmie.

Lumiki nevairījās no Lieki skatiena. Viņš novērsās

pirmais.

-  Okei. Atnācu vakarā pakavēties tava dzīvokļa tuvumā, jo nevarēju aizmigt. Laikam jau cerēju tevi ieraudzīt kaut uz mirkli, kaut vai pa logu, Lieki atzinās. Un, kad ieraudzīju tevi iznākam ārā, nolēmu sekot.

Šķita, ka viņš saka taisnību. Taču Lumiki vairs nebija droša, vai kādam var uzticēties. Viņa pievērsa skatienu Sampsam.

-  Un tu?

-  Izlasīju to īsziņu, ko saņēmi. Tu uzreiz nepamodies. Bet, kad pamodies, es izlikos guļam un pēc tam devos tev pakaļ. Man jau labu laiku bija tāda sajūta, ka tev ir kāds cits.

Sampsa izskatījās samulsis, tomēr izaicinoši izslēja zodu.

-  Un acīmredzot man bija taisnība. Tu atnāci satikt viņu.

Pēdējo vārdu Sampsa izrunāja ar nicinājuma pilnu izteiksmi, pametot galvu uz Lieki pusi.

-  Nenācu gan, Lumiki iebilda.

-  Kāpēc tad?

Lumiki neatbildēja. Viņai galvā bija pilnīgs juceklis. Vai Lieki runāja taisnību? Vai Sampsa runāja taisnību? Un neviens no viņiem nebija vajātājs? Vai arī vajātājs bija viņi abi kopā? Abu izgudrots plāns?

-  Bija tā, kā bija, taču tagad ir diezgan skaidrs, ka tu te vairs neesi vajadzīgs, Lieki teica Sampsam.

Sampsa pagriezās pret Lieki un piegāja viņam cieši klāt, pārkāpjot visas personiskās telpas robežas.

-  Atgādināšu, ka Lumiki ir mana draudzene, viņš izgrūda.

-  Kas skūpstīja mani vēl tikai pirms dažām dienām.

Sampsa paskatījās uz Lumiki, kā vaicādams, vai tā

ir taisnība. Lumiki neko neatbildēja, taču viņas skatiens pateica pietiekami. Sampsa pagrūda Lieki.

-  Pazūdi no mūsu dzīves! viņš rūca. Tu vienreiz jau pameti Lumiki. Savu iespēju esi palaidis garām.

Lieki šķībi pasmaidīja un viegli pagrūda Sampsu atpakaļ, it kā spēlētu kādu spēli.

-  īsta mīlestība to pārdzīvos. Mēs ar Lumiki saderam kopā. Tas ir liktenis.

-  Tu runā visai lielus vārdus, ja ņem vērā, ka tevī nepietika vīrišķības, lai paliktu kopā ar Lumiki, Sampsa iedzēla.

-  Ak tad šis ir tas brīdis, kad noskaidrosies, kuram no mums piemīt vairāk vīrišķības?

Piepeši, sagrābuši viens otru aiz apkakles, viņi sāka cīkstēties. Starp lamuvārdiem bija dzirdams, kā Lieki un Sampsa mēģināja viens otram pierādīt, kuru no viņiem Lumiki mīl vairāk. Lumiki noskatījās priekšnesumā pārgurusi līdz nāvei un atkal it kā caur stiklu. Viņa nevienu no abiem neiedrošināja, nedz arī vēlējās kādu redzēt zaudējam. Kautiņš, viņasprāt, izskatījās bezjēdzīgs un dumjš. Pavisam bērnišķīgs.

-          Man tam vairs nav spēka, Lumiki izdvesa.

-   Palieciet te un dauziet viens otru kaut līdz pastardienai. Es eju. Un nemēģiniet man sekot.

Viņa aizskrēja, atpakaļ neskatīdamās. Viņa gribēja sajust piepūli nogurušajos muskuļos. Gribēja sajust ledaino gaisu, kas dedzināja plaušas. Viņai bija vajadzīgs jebkas, kas spētu izkliedēt neziņas miglu.

Vai cilvēks var zaudēt prātu, pašam nezinot? Vai varbūt patiesībā tas ir visierastākais veids, kā cilvēki sajūk prātā? Ja nu viņa tiešām bija zaudējusi saikni ar īstenību? Ja nu viņa visu bija tikai iedomājusies? Un neeksistēja nedz vēstules, nedz īsziņas, nedz vajātājs. Ja nu pašas prāts ar viņu bija izstrādājis ļaunu joku?

Lumiki palēcās, pieķērās ar rokām žoga augšmalai, aizāķēja aiz tās kāju un pārrāpās pāri. Tad turpināja skriet.

Pie Mustalahti kāds sauca viņai nopakaļ:

-  Ei, meitenīt! Nāc mums līdzi!

Uz ietves mīņājās bariņš pusmūža vīru, kas acīmredzot jau laicīgi bija ķērušies pie Ziemassvētku svinēšanas. Vismaz spriežot pēc rūķu cepurēm un sarkanajiem deguniem.

Lumiki turpināja skriet. Viņai būtu gribējies aizskriet prom no visa, prom no dzīves, prom no ārprāta, kādā bija pārvērtušās viņas dienas.

Joprojām nevienas atbildes. Nekādas skaidrības par vajātāju.

Kad Lumiki atvēra dzīvokļa durvis, viņai gribējās saļimt uz istabas grīdas un raudāt. Cik viens cilvēks var izturēt? Cik daudz viņai vēl jāiztur?

Lumiki bija tik sarūgtināta un apjukusi, ka pirmajā brīdī pat nepamanīja dzīvoklī nepazīstamu smaržu.

Kad viņa to sajuta, bija jau par vēlu viņas rokas bija cieši sasietas aiz muguras, muti aizspieda cimdota roka, kamēr otra uzrāva uz augšu viņas piedurkni.

Beidzamais, ko Lumiki aptvēra, bija ass adatas dūriens viņas kailajā rokā.

Tad pasaules vietā nāca tumsa.

15.   DECEMBRIS, NAKTS UZ PIEKTDIENU

16

Ēna pārvietojās šurpu turpu. Tas aprises bija izplūdušas un mainīgas. Bija grūti noteikt tās formu.

Lumiki centās koncentrēt skatienu, tomēr viss palika neskaidrs. Galva sāpēja, rokas un kājas šķita kā pielietas ar svinu. Plaksti atkal krita ciet. Tikai ar pūlēm viņa tos noturēja vaļā.

Lumiki gulēja uz muguras. Viņa pavirzīja kreiso roku sānis, un tā atsitās pret šķērsli. Tāpat gāja ar labo roku. Un abām kājām. Ar milzīgu piepūli viņa pacēla augšup vienu roku lai pārliecinātos, ka arī tur priekšā ir šķērslis. Savādi. Viņa taču redzēja gan uz sāniem, gan uz augšu. Vai arī būtu redzējusi, ja visa apkārtne nebūtu kā miglā tīta. Arī galvu, šķiet, pildīja migla, kas itin nemaz negrasījās izklīst.

-  Ilgi nebija jāgaida, un viņa jau ir atvērusi acis.

Balss skanēja kaut kur no augšas. Ta nāca no kustīgās ēnas. Lumiki neskaidri saprata, ka balsi ir dzirdējusi agrāk, taču nezināja, kam tā pieder.

-  Es zināju, ka esi stiprāka par princesi pasakā. Neviena inde uz tevi neiedarbojas ilgi. Tu esi cīnītāja.

Esi cīnījusies visu dzīvi. Esi drosmīgi cīnījusies arī pret mani. Neesi izrādījusi bailes. Neesi nevienam izstāstījusi.

Migla sāka nedaudz izklīst, un Lumiki beidzot aptvēra, kas ierobežo viņas nogurošo roku un kāju lēnās kustības. Viņa gulēja zārkā. Izrādes stikla zārkā.

-  Bet nu cīņa ir galā, ēnas balss turpināja. Tev vairs nav jācīnās. Vari pilnībā padoties un būt mana.

Lumiki mēģināja piecelties sēdus, kaut arī likās, ka dzīslas ir piepildītas ar melnu svinu, kas visas ierastās kustības padara gandrīz neiespējamas. Galva atsitās pret zārka vāku. Viņa sasprindzināja muskuļus, atspieda rokas pret vāku un mēģināja to pacelt. Tam būtu vajadzējis izdoties gluži viegli. Lumiki to zināja. Izrādes mēģinājumos viņa to bija darījusi simtiem reižu. Taču tagad vāks nekustējās.

-  Ak, mazā Lumiki. Dzīvē dažreiz gadās pārsteigumi. Viss nenotiek tā, kā esi iedomājusies. Dažreiz no stikla zārka var izkļūt tāpat vien. Bet šī nav izrāde. Šī nav pasaka. Šī ir īstenība. Un īstenībā stikla zārka vāks, protams, ir aizskrūvēts ciet.

Lumiki mēģināja piespiest savu nogurušo prātu pazīt balsi. Tā bija tik pazīstama! Viņai būtu vajadzējis zināt. Viņai būtu vajadzējis atcerēties vārdu.

Vārdu, kas bija tik pazīstams.

Vārdu, ko viņa bija izrunājusi tik bieži.

Vārdu, kas joprojām nedevās rokā.

Tomēr pagaidām Lumiki zināja tikai vienu lai kam šī balss piederētu, tā nemeloja. Vāks patiešām bija aizskrūvēts ciet.

-  Un droši vien es tevi nepārsteigšu, sakot, ka aizskrūvēts stikla zārks ir gaisnecaurlaidīgs. Tavā vietā es elpotu taupīgāk. Skābekļa nepietiks ilgam laikam, bet esmu drošs, ka tu gribi būt pie samaņas, kamēr izstāstīšu visu, ko par tevi zinu.

Lumiki atgriezās guļus stāvoklī. Nomierinies, viņa sev pavēlēja. Elpo lēni. Esi rāma. Citādi nemūžam netiksi no šejienes prom.

Nemūžam netiksi prom.

Šausmas līda augšup pa Lumiki kaklu, kad viņa dzirdēja šos vārdus skanam galvā. Tie tikpat labi varēja būt arī patiesi.

-  Tu noteikti esi izlasījusi visas manas vēstules un zini, ka esmu gana rūpīgi izpētījis tavu dzīvi. Esmu vācis par tevi informāciju jau krietnu laiku. Esmu tevi vērojis un izsekojis, stāvējis sardzē pie tavām durvīm, tevi izspiegojis un uzraudzījis katru tavu soli. To visu esmu darījis tāpēc, ka jau pavisam agri man radās sajūta, ka mēs esam līdzīgi. Mūsos dzīvo tumsa.

Lumiki sametās slikta dūša. Viņa tikai nesaprata, vai nelabumu izraisa tikko dzirdētie vārdi vai tas, ka viņa acīmredzami bija sazāļota. Viņa mēģināja elpot aizvien vienmērīgāk un lēnāk. Ļāva sirdij pukstēt rāmāk.

-  Varbūt tevi izbiedēja manas runas par asinīm un nogalināšanu. Pāris reižu esmu redzējis tavu sejas izteiksmi, kad lasīji manas vēstules. Tu izskatījies satraukta un izbijusies. Gluži veltīgi. Nebūtu tev rakstījis, ja nezinātu, ka arī tu esi slepkava. Būtībā no mums abiem tu vienīgā esi slepkava. Es pagaidām vien izbaudu domu par nogalināšanu. Domāju, ka neizbēgami pienāks laiks, kad es piepildīšu savu sapni, bet

pagaidām tas vēl nav noticis. Ja tu būtu dumjāka un kādam izstāstītu par manām vēstulēm un īsziņām, es būtu izpildījis savus draudus. Tas būtu devis man iemeslu un atļauju. Kas ir tavs iemesls un atļauja, mana mīļā? Tīra vēlēšanās nogalināt? Iedzimts ļaunums? Neuztraucies, ikviena no šīm iespējām man šķiet vienlīdz uzmundrinoša.

Ēna spēlējās ar zārku kā plēsīgs zvērs ar savu medījumu. Grozīja to šā un tā, prātodams, kad kodīs un kur iecirtīs zobus vispirms kājā, rokā vai kaklā.

-  Nezinu, vai esi tik laba aktrise vai arī patiešām neatceries. Domāju, ka manu vēstuļu iespaidā tava atmiņa būs sākusi atgriezties. Asinis uz tavām rokām. Kad tu nogalināji savu māsu Rozi.

Lumiki sirds salēcās un metās auļot kā negudra. Vai ēna zināja patiesību? Vai tā varēja būt taisnība? Vai viņa tiešām bija nogalinājusi savu māsu?

-Ak, mana Lumiki, cik tu izskaties bāla! Bet varbūt tiešām neatceries? To, kā ar asu nazi iedūri savas māsas vēderā un vienaldzīgi noskatījies, kā viņa pārstāj elpot. Nesauci palīgā aukli. Viņa ieradās, kad bija jau par vēlu. Esmu izlasījis visus izmeklēšanas dokumentus.

Lumiki nekļuva skaidrāks, kāpēc viņa atrodas stikla zārkā un kas ir cilvēks, kura balsi viņa dzirdēja, taču ēnas vārdi lika viņai atcerēties pagātni pavisam skaidri. Viņa aizvēra acis un atkal bija trīs gadus veca.

Lumiki bija trīs gadi, Rozei pieci. Mamma un tētis bija kaut kur prom, laikam teātrī, un viņām par aukli bija atstāta Jennika, nogarlaikojusies kaimiņu

pusaudze. Jennika tikko bija sastrīdējusies ar savu puisi un nu centās atrisināt domstarpības vispirms ar puisi pašu, tad ar saviem draugiem un pēcāk ar puiša draugiem. Lumiki un Roze vakariņās dabūja knapi siltas pankūkas ar zemeņu ievārījumu.

-  Nesaprotu, kāpēc tev ir tiesības luncināties ap katru meiteni, bet es esmu padauza, līdzko paskatos uz kāda cita pusi? Jennika nokaitināta rūca klausulē.

-  Kas ir padauza? Lumiki vaicāja.

-  Ta ir meitene, kurai ir vairāk nekā viens draugs, Roze atbildēja ar vecākās māsas pārliecību.

Jennika uzmeta viņām īgnu skatienu.

-  Parūpējies par viņu, Jennika pavēlēja Rozei un pameta ar galvu uz Lumiki pusi. Pamēģiniet nu pāris minūšu viena otru nenogalināt.

Tad Jennika devās uz otro stāvu, lai varētu netraucēti turpināt sarunu.

Zemeņu ievārījuma bija krietni par daudz mazajām pankūkām, un tas palika uz šķīvja.

-  Spēlēsim miršanu! ierosināja Roze.

-  Kā to spēlē? Lumiki prasīja.

-  Skaties, Roze skaidroja, uzsmērēdama zemeņu ievārījumu uz sava naktskrekla. Tas ir asinis.

Lumiki izdarīja tāpat. Zemeņu ievārījums bija lipīgs un pilēja uz grīdas. Rokas kļuva lipīgas. Lumiki nāca smiekli. Taču Roze vēl nebija gluži apmierināta.

-Jābūt kādam ierocim, lai varētu tecēt asinis, viņa noteica un devās pie trauku skapja.

Lumiki satrūkās, kad ieraudzīja Rozes rokā asu nazi.

-  Nažus mēs nedrīkstam aiztikt, viņa čukstēja.

-  Mamma un tētis nav mājās. Turklāt tā ir tikai spēle, Roze apgalvoja.

-Jā, Lumiki nepārliecināti piekrita.

-  Viņa ir ļoti nelaimīga. Viņa grib mirt, Roze skaidroja.

-  Kāpēc?

-  Nu, piemēram, draugs ir viņu pametis. Nespēju vairs dzīvot! Roze deklamēja dramatiskā balsī un pavicināja gaisā nazi. Nogalināšu sevi!

Tad viņa pavērsa naža asmeni sev pret vēderu. Gaisā, protams, drošā attālumā no naktskrekla.

Pēc tam viss notika ātri. Roze paslīdēja ievārījumā, kas bija nopilējis uz grīdas. Viņa krita uz priekšu, turēdama rokā nazi, un tas iedūrās viņai vēderā. Viņa sabruka ar seju pret virtuves grīdu un vairs necēlās. Lumiki pieskrēja pie māsas un kratīja viņu aiz pleca. Roze nereaģēja. Uz grīdas sāka plūst sarkanas asinis.

-  Šī ir stulba spēle, Lumiki teica.

Roze neatbildēja.

-  Runā ar mani! Lumiki pieprasīja un ar visiem spēkiem pagrieza Rozi uz muguras.

Māsas acis bija vaļā, taču viņa neskatījās uz Lumiki. No mutes kaktiņa plūda asinis.

Lumiki saprata, ka kaut kas ir nogājis pavisam greizi.

Viņa skrēja augšup pa kāpnēm uz otro stāvu, saucot Jenniku. Bet Jennika tupēja augšstāva vannasistabā. Viņa reizē raudāja un kliedza:

-  Es nekad nevienu neesmu mīlējusi tik ļoti kā tevi!

Lumiki klauvēja pie durvīm.

-  Kas tagad? Jennika uzbrēca caur durvīm.

-  Roze. Roze. Ta ir stulba spēle.

-  Tad saki viņai, lai spēlē kaut ko citu. Lieciet mani uz pāris sekundēm mierā, Jenniki teica raudulīgā balsī.

Arī Lumiki nāca raudiens, taču asaras nebira.

Viņa pieskrēja pie vecāku guļamistabas zāļu skapīša un paņēma plāksteru paciņu. Kad tecēja asinis, vajadzēja uzlīmēt plāksteri. Viņa paņēma tos ar Minnijas attēlu. Rozei tie patika.

Tad viņa skrēja atkal lejā. Roze aizvien vēl gulēja uz grīdas. Asiņu jau bija vesela peļķe. Nazis rēgojās laukā no māsas vēdera. Tas izskatījās bīstami. Nazim tur nevajadzēja būt. Lumiki mēģināja to izvilkt, taču tas neizdevās. Viņa lipināja plāksterus apkārt asmenim, taču tie tūdaļ viscaur piesūcās ar asinīm. Rozes naktskrekls jau bija nokrāsojies sarkans. Plāksteri nelīdzēja. Brūce nesadzija.

Asinis bija biezas kā zemeņu ievārījums, taču ne aukstas, bet siltas.

Beidzot šņukstēdama un saraudātām acīm lejā nonāca Jennika. Viņa apstājās uz virtuves sliekšņa.

-  Ko, nolādēts…?

-  Mēs spēlējām miršanu, Lumiki teica. Ta ir stulba spēle.

Lumiki zināja, ka atmiņas ir īstas. Ta nebija viņas iztēle, tās nebija zāļu izraisītas halucinācijas. Viss bija noticis uz mata tā, kā viņa to atcerējās. Atmiņas

izskaidroja savādos uzplaiksnījumus un nejaukos sapņus. Viņai bija māsa, kura bija mirusi. Taču tas bija negadījums. Viņa nebija slepkava.

Vai tā domāja mamma un tētis? Vai viņi iedomājās, ka Lumiki bija paņēmusi no atvilktnes nazi un iedūrusi to Rozei vēderā? Vai tādēļ viņi bija mēģinājuši izdzēst viņas atmiņas par māsu un visu notikušo? Lumiki bija ar viņiem jārunā. Tagad, tūlīt pat. Viņai bija jātiek ārā no zārka.

Lumiki uzmanīgi pārbaudīja, vai kājās un rokās joprojām jaušams tas pats smagums un bezspēks. Jā, tas vēl aizvien bija turpat. Turklāt elpot bija kļuvis grūtāk. Sāka trūkt skābekļa.

-  Visi domāja, ka tu esi tikai maza meitene, kas nesaprot izdarīto. To uzskatīja par negadījumu. Tā šad tad gadās, bērniem rotaļājoties. Bet kurš bērns gan nebūtu skrējis pēc palīdzības pie aukles? Un, pēc bērnu psihologa izteikumiem, tu biji noslēgta, pat dusmīga. Turpināji atkārtot, cik Roze ir stulba. Lasot tavus dokumentus, ieskatījos dziļi tavā dvēselē. Redzēju, ka tā ir tikpat melna ka mana. Melna kā ogle. Un tad es sāku tevi mīlēt.

Nē, nē, nē.

Lumiki domās purināja galvu. Nav taisnība. Jennika meloja. Lumiki bija brīnījusies par to jau toreiz. Viņa bija ienīdusi melojošo Jenniku. Viņa bija ienīdusi tēti un mammu, kuru nebija mājās. Un viņa bija ienīdusi Rozi, kura gribēja spēlēt tādas spēles, kas kļuva par īstenību. Lumiki bija ienīdusi savu māsu, jo viņa bija nomirusi. Viņa bija ienīdusi Rozi, jo bija mīlējusi viņu tik ļoti un pēkšņi viņas vairs nebija.

Lumiki mēģināja elpot, taupot gaisu. Skābekļa trūkums izraisīja reiboni, acu priekšā viss kļuva aizvien neskaidrāks.

Vai stikla kaste kļūs par viņas zārku?

Lumiki mēģināja savās drēbēs atrast kaut ko, kas palīdzētu izlauzties un aizbēgt. Viņai nebija jostas, kuras sprādze būtu varējusi noderēt. Pat ne matu sprādžu. Roka pārmeklēja bikšu kabatas. Kaut kas metālisks. Kaut kas auksts. Kāds priekšmets, kura virsma šķita ļoti pazīstama. Viņas pašas personiskais pūķis.

Tā bija piespraude, un piespraudei bija adata. Ja nu Lumiki izdotos ieskrāpēt stikla virsmā robu? Viņa sažņaudza pirkstus ap pūķi, sataustīja aizdares mehānismu un to atvēra. Adata bija asa. Lumiki lēni un uzmanīgi izvilka roku no kabatas. Ēna atradās zārka labajā pusē. Lumiki piespieda adatu pie zārka kreisās sienas tik stipri, cik vien spēja, un vilka.

Tievā adata saliecās. Kļuva nelietojama.

Baiļu un šausmu asaras sariesās Lumiki acīs.

Viņa nekad netiks ārā no zārka.

Varbūt tu prāto, kāpēc es izvēlējos tevi.

Tāpēc, ka tu esi īpaša, Lumiki. Tevī ir gaisma un tumsa. Tu neesi tāda pati kā citi. Tu esi stiprāka, taču tai pašā laikā tik trausla un ievainojama. Tu nebaidies būt viena. Tu zini, ka citi nav tevis vērti. Tu esi daudzpusīga un mainīga. Tevī ir kaut kas tāds, kā citiem trūkst.

Tu esi piedzīvojusi skumjas un naidu. Tu neesi tikai un vienīgi laba.

Zinu, ka mēs viens otrā saskatītu līdzvērtīgu būtni, jo mūsos abos plūst melnas asinis, un citi to nesaprot.

Kad pirmoreiz tevi ieraudzīju, tūlīt zināju. Kopš tā brīža ir pagājuši pāris gadi. Toreiz tu vēl nezināji, cik dziļi un patiesi es tevi redzu. No manis tikko bija aizgājis cilvēks, kurš nebija pratis mani ieraudzīt, nedz arī novērtēt manas domas un dziļāko būtību. Pēc viņas aiziešanas domāju, ka nekad nesatikšu nevienu sev līdzīgu.

Tad nāci tu.

Tu nāci kā klusa vētra. Citi nesaprata tavu spēku, taču es sajutu vēju un redzēju negaisa mākoņus un zibeņus, un visu to varenību un krāšņumu, kāds piemīt vienīgi viesuļvētrai.

Riders on the storm.

Tie esam mēs. Vētras jātnieki. Sīs pasaules un sabiedrības likumi un normas mūs neskar, jo mēs esam citādi.

Esmu tik laimīgs, ka drīz tu piederēsi man. Tikai man.

17

I was looking for a breath of life A little touch of heavenly light But all the choirs in my head sang,

No oh oh'

Lumiki šķita, ka viņas sirds apstāsies, kad zālē ieskanējās grupas Florence and the Machine dziesma Breath of Life.

-   Šī taču ir tava mīļākā dziesma, vai ne? Neizskaties tik pārsteigta, mana mīļā. Es taču teicu, ka esmu sekojis katram tavam solim. Zinu, kādu mūziku tu klausies. Un iedomājos, ka šai situācijai tā ir gluži piemērota. Tu alksti pēc elpas vilciena, pēc skābekļa, gaisa, kas tevi atbrīvotu. Ilgi tev nebūs jāgaida. Taču vispirms man jāpārliecinās, ka tu mani patiešām mīli un saproti, ka mums abiem jābūt kopā.

1 Es meklēju dzīvības elpu, / Dievišķas gaismas pieskārienu, / Bet galvā man dziedāja balsis: / Nē, nē, nē. (Tulk. no angļu vai. Šī un divas nākamās piezīmes rindas no grupas Florence and the Machine dziesmas Rreath Of Life.)

Ēnas balsī ieskanējās satraukums. Lumiki joprojām nezināja, kas ir balss īpašnieks. Viņa nespēja šo balsi ievietot pareizajā plauktiņā un pievienot tai zīmīti ar pareizo vārdu.

Kas šis trakais īsti bija? Un ko viņš grasījās ar viņu iesākt?

Bija skaidrs, ka viņa nevar gaidīt un noskatīties. Kaut kas bija jādara.

It’s a harder way and it’s come to claim her And I always say, we should be together And I can see below, ‘cause there’s something in here And if you are gone, I will not belong here (belong, belong, belong)1

Lumiki aizvien juta pūķa zvīņas savā plaukstā. Piespraudes turēšana viņu nomierināja, kaut arī adata bija saliekta. Viņa ar pirkstu noglāstīja pūķa virsmu, tā galvu un ausis, uz muguras sakļautos spārnus, asti un tās aso galu. Tik asu, ka tas sāpīgi iedūra pirkstā.

Astesgals. Tas pavisam noteikti bija stiprāks un cietāks nekā adata.

Lumiki satrauktais pulss nomierinājās. Vajadzēja palikt mierīgai. Jo stiprāk sitās sirds, jo vairāk skābekļa tai vajadzēja. Un skābekļa vairs nebija. Hipoksija. Nepietiekams skābekļa daudzums plaušās. Lumiki aizliedza sev domāt par to, kādas tam varētu būt sekas un cik drīz tās varētu pienākt.

1 Viņu pieprasa grūtais ceļš,*/ Es vienmēr saku, mums jābūt kopā, / Es redzu zem kājām, šeit kaut kas ir, / Un, ja tu esi prom, esmu šeit lieks / (lieks, lieks, lieks).

Viņa piespieda pūķa astesgalu pie stikla, sakopoja visus spēkus un vilka. Metāls iegrima stiklā. Tātad viņai izdosies tajā ievilkt rievu. Bet cik dziļu? Vai pietiekami, lai sasistu stiklu?

Viņa varēja atļauties tikai vienu mēģinājumu. Bija jāizdodas ar vienu reizi.

Lumiki uzmanīgi ievilka stiklā dziļu švīku. Roka drebēja, liekot piespraudi atpakaļ kabatā. Viņa brīdi nogaidīja, kamēr atjaunojas spēki. Mazliet vēl vajadzēja būt. Skābeklim vajadzēja pietikt vēl brītiņu.

And I started to hear it again

But this time it wasn’t the end

And the room is so quiet, oh oh oh oh

And my heart is a hollow plain

For the devil to dance again

And the room is too quiet, oh oh oh oh1

Lumiki ievilka plaušās visu skābekli, kas zārkā vēl bija atlicis, un trieca elkoni pret vietu, kur tikko bija ievilkusi švīku. Elkonis tā iesāpējās, ka raibs nozibēja gar acīm.

Taču stikls saplīsa. Zārka siena sašķīda druskās, un Lumiki, aizsegusi seju, izripoja no zārka. Asas lauskas pārplēsa drēbes un roku ādu, sīkas stikla šķembas dūrās ādā. Lumiki nežēlojās.

Ēna vienā mirklī bija klāt, bet Lumiki ar to jau bija rēķinājusies.

1 Un es atkal spēju dzirdēt, / Taču šoreiz tās nebija beigas, / Un istaba ir tik klusa, ak, ak, ak, / Un mana sirds ir kā klajš lauks, / Kur velnam atkal dejot, / Un istaba ir tik klusa, ak, ak, ak.

-  Man būtu vajadzējis iedomāties, ka tev nebūs pacietības… ēna teica, noliekdamās pār Lumiki.

Lumiki trieca elkoni ēnai tieši pa degunu, un, kad ēna, no sāpēm iekliegdamās, atlēca nost, viņai izdevās pieslieties no grīdas tik daudz, lai ar otru elkoni trāpītu ēnai starp kājām.

Tas darbojās. Vajātājs saliecās divos līkumos.

Lumiki aizripoja līdz skatuves malai un pārkrita tai pāri. Viņa centās krist iespējami viegli, tomēr atsitiens pret cieto grīdu bija sāpīgs. Kājas joprojām šķita kā divi smagi svina stabi. Lumiki zināja, ka nespēs piecelties kājās. Vēl ne. Tādēļ viņa vilkās uz priekšu ar rokām.

Ātrāk aizbēgt. Paslēpties. Bet kur?

Blakus zālei bija somu valodas klase. Lumiki sāka līst uz tās pusi. Ceļš šķita nejēdzīgi garš, elkoņi sāpēja, stikla druskas dūrās aizvien dziļāk ādā.

Kaut kur aiz muguras Lumiki dzirdēja ēnas elsas. Drīz viņš atgūsies no sāpēm un pāris lēcienos būs klāt.

Somu valodas klases durvis stāvēja pusvirus. Lumiki jau dzirdēja ēnu kustamies. Viņa ar rokām atgrūda vaļā durvis, ievilka sevi iekšā, paslējās augšup tik daudz, lai satvertu durvju rokturi, un aizcirta durvis ciet. Viņa vēl nebija atlaidusi rokturi, kad ēna to jau raustīja no otras puses. Lumiki sāpēs sakoda zobus un ar otru roku pasniedzās aizslēgt durvis.

Tad spēki bija galā un viņa, smagi elsodama, noslīga uz grīdas ar muguru pret durvīm.

-  Ak, Lumiki. Mazā Lumiki, caur durvīm bija dzirdami ēnas smiekli. Vai tu tiešām domā, ka man

nav atslēgas. Protams, ir. Pagaidi mirkli, es aiziešu tai pakaļ. Tad mēs atkal varēsim mierīgi parunāt.

Lumiki cīnījās pēc elpas.

18

Nāves bailes ir brīnumaina parādība. Izdzīvošanas instinkts piepilda visus muskuļus ar spēku, kura citādi tur nemaz nebūtu. Piepeši Lumiki kājas un rokas atkal darbojās. Viņas smadzenes deva muskuļiem pavēles tik ātri, ka viņa pat nepaspēja apdomāt savu stratēģiju. Viņa vienkārši rīkojās.

Viņa aizstūma durvīm priekšā tik daudz galdu un krēslu, cik spēja. Tie apstādinās vajātāju kaut uz brīdi. Tad viņa salika pa rokai visus priekšmetus, kas noderētu sviešanai, un atvēra logu.

Durvju slēdzenē pagriezās atslēga.

-    Palīgā! Lumiki kliedza ārā pa logu, cik skaļi vien spēja.

Laukā nevienu neredzēja. Taču parkā kādam vajadzēja būt, kādam, kas izgājis vēlā pastaigā vai izvedis ārā suni, kādam, kas devās centra vai Metso virzienā.

Durvis lēnām pavērās. Galdu un krēslu kāju slīdēšana pār grīdu radīja vaidam līdzīgu skaņu.

-    Tu esi salikusi šķēršļus starp mums, mīļā. Kad es domāju, ka visi šķēršļi jau novākti.

Ēna ievilka elpu, sakopoja spēkus un atgrūda durvis vaļā. Pāris galdu un krēslu apgāzās, klasē un gaitenī atbalsojās smagi klaudzieni.

-  Palīgā! Lumiki atkal kliedza.

Ārā sniga. Viegls, mīksts, balts sniegs. Pirmo reizi īsts sniegs šajā ziemā.

-  Neviens tevi nedzirdēs, ēna pārliecināti noteica.

Tomēr balsī bija saklausāmas šaubas. Tas deva Lumiki viscaur drebošajam ķermenim vairāk spēka. Ēna ienāca klasē, taču neiededza gaismu. Acīmredzot gribēja būt tumsā, saplūst ar to.

Tajā acumirklī Lumiki viņu pazina. Galvā sabiezējusī migla izklīda, un Lumiki saprata, kas ir viņas vajātājs.

Henriks Virta. Psiholoģijas skolotājs.

Šī atskārsme viņu apstulbināja. Kā Henrikam Virtam par viņu varēja būt tik daudz informācijas? Un kā šis vienmēr iejūtīgais un draudzīgais skolotājs varēja būt tik jucis un ļauns? Lumiki nebija vaļas jautājumus apdomāt, jo skolotājs jau nikni lauza sev ceļu starp galdiem un krēsliem.

-  Tu nolādētā kārdinātāja! viņš kliedza. Kāpēc tu mani moki? Gribu tevi vienīgi mīlēt un pasargāt. Aizvest tevi drošībā, prom no visa ļaunā. Mums ir viena dvēsele, tev un man.

Lumiki satvēra skavotāju un no visa spēka svieda ar to skolotājam. Pēdējā mirklī viņš paspēja izvairīties, un skavotājs atsitās pret sienu.

-  Garām, Henriks Virta apmierināti noteica.

-  Tikpat garām kā tavs psiholoģiskais stāvoklis, Lumiki nevarēja neatbildēt. Mums nav nekā kopīga.

Tu nekad neesi mani pazinis un nekad nepazīsi. Un tā nav mīlestība. Ta pilnīgi skaidri ir slima apsēstība.

Lumiki bailes bija pazudušas. Tas izzuda mirklī, kad viņa pazina skolotāju un saprata, ka patiesībā viņš neredz ne viņas slēptākās domas, ne jūtas. Lumiki būtība, kodols palika skolotājam nepieejams. To viņš nekad nesasniegs.

-Ja tu nepiederi man, tu nepiederēsi nevienam.

Skolotāja balss bija kļuvusi klusāka un zemāka, un Lumiki saprata, ka viņš runā patiesību. Viņš nogalinās Lumiki, līdzko tiks tai klāt. Viņa meta skolotājam ar caurumduri. Šoreiz viņam neizdevās izvairīties, un caurumdura asā mala trāpīja pa deniņiem. Skolotājs pārsteigts pacēla roku un pieskārās sejai.

-  Tagad asinis plūst ne tikai no manas sirds, viņš čukstēja.

Lumiki kļuva nelabi no šī uzspēlētā dramatisma. Šķita, ka Henriks Virta ir iedomājies sevi spēlējam kādā izrādē, kurā viņam jārunā visdrūmākās un sirdi plosošākās rindiņas.

-  Palīgā! Lumiki iekliedzās vēlreiz, nu jau aizsmakušā balsī.

Henriks nogrūda no ceļa pēdējo galdu. Vēl pāris lēcienu, un viņš būs klāt.

-  Tu neaizbēgsi, viņš murmināja. Nesaprotu, kāpēc negribi būt mana.

Nemūžam, Lumiki nodomāja, uzkāpdama uz palodzes.

-  Ko tu dari? Henrika balsī pēkšņi ieskanējās izbailes.

Lumiki apsēdās uz palodzes un tad pārslīdēja tai pāri, turoties pie apledojošās malas. Viņa palūkojās lejup. Kritiens būs garš. Pārāk garš. Taču viņai nebija izvēles.

-  Neesi nu neprātīga! skolotājs iekliedzās.

-  Tu šeit esi tas neprātīgais, Lumiki atbildēja.

Viņa vēl paspēja sajust Henrika Virtas pirkstgalu

pieskārienu, taču bija jau atlaidusi rokas un krita lejup, sniegpārslu ieskauta. Viņa mēģināja atslābināties, lai pēc iespējas vieglāk piezemētos skolas pagalmā.

Atsitoties ar muguru pret zemi tikko uzsnigušajā sniegā, Lumiki paspēja vien pabrīnīties, cik tas ir nesāpīgi. Sniegpārslas griezās dejā uz viņas sejas un kusa uz vaigiem.

Tad nāca sāpes.

28. DECEMBRIS, TREŠDIENA PĒC DIVĀM NEDĒĻĀM

19

Vispirms Lumiki kustināja tikai rokas. Lēni, gariem, rāmiem vēzieniem viņa virzīja izstieptas rokas gandrīz līdz pašām ausīm un pēc tam atpakaļ, tik tikko pieskaroties sāniem. Sniegs bija pūkains un mīksts. Tas viegli pārvietojās līdz ar viņas kustībām. Tad viņa atcerējās, ka jākustina arī kājas.

Bija pagājis ilgs laiks, kopš Lumiki bija to darījusi pēdējoreiz. Kaut kad sen, bērnībā. Droši vien pirms viņa bija sākusi iet skolā. Jo skolas gados mocītājas bija grūdušas viņu sniegā tik daudz reižu, ka gulēt tajā brīvprātīgi vairs nemaz negribējās.

Sniega eņģelis.

Vārds bija skaists, kaut gan beigu beigās tas nenozīmēja neko vairāk par ķermeņa atstātu nospiedumu sniegā. Spārni, kurus radīja roku kustības. Un kleita, ko veidoja kāju kustināšana.

Sniega eņģelis. Lumiki tādus bija taisījusi kopā ar Rozi pagalma sniegā. Vakarā pirms gulētiešanas Roze vakara pasakas vietā viņai bija stāstījusi par eņģeļiem, kas naktī nolaidīsies pagalmā pārnakšņot, jo katram no

viņiem tur ir izveidota guļvieta. Roze bija teikusi, ka paliks nomodā, lai redzētu gaismu izstarojošo būtņu ierašanos. Lumiki bija likusi māsai zvērēt, ka tā pamodinās arī viņu. Roze bija apsolījusi un satvērusi Lumiki roku. Un Lumiki bija laidusies miegā, turot roku mīļās māsas siltajā plaukstā.

Asaras ritēja no acu kaktiņiem un iesūcās matos.

Ik dienu atmiņu kļuva arvien vairāk. It kā viņā pēkšņi būtu atradusies kumode ar milzīgu daudzumu atvilktņu. Un tagad pa vienai vien tās atvērās. Visas atvilktnes, kas gadiem ilgi bijušas slēgtas.

Reiz bija noslēpumaina meitene.

Reiz bija meitene, kuras nebija.

Tagad Roze vairs nebija noslēpums. Kaut arī mirusi, viņa joprojām bija atmiņās, fotogrāfijās un sarunās, viņa vairs netika aizslaucīta prom, nebūtībā.

Tiesa, Lumiki aizvien bija grūti aptvert, ka māsas esamība gadiem ilgi no viņas tika slēpta. Tas bija savādi un ļauni. Viņa nekad nesamierināsies ar vecāku lēmumu. Pat ja viņi to bija pieņēmuši šokā, aiz bēdām un apstulbuma.

Māte un tēvs patiešām bija domājuši, ka Lumiki nogalināja Rozi. Nejauši, protams, varbūt rotaļājoties. To bija apstiprinājusi arī Jennikas liecība un bērnu psihologi, kuri nespēja izdabūt no trīsgadīgās Lumiki neko tādu, kas apliecinātu, ka viņa nav vainojama māsas nāvē. Lumiki bija runājusi vienīgi par to, kā viņas “spēlējušas miršanu”. Galu galā vecāki bija nolēmuši, ka vainas apziņa bērnam būs pārāk smaga nasta. Vienkāršāk šķita šo pagātnes daļu izdzēst.

Lumiki prātoja, ka arī vecāki paši droši vien nespēja samierināties ar zaudējumu. Viņi bija zaudējuši meitu. Bija vieglāk domāt, ka meitas nekad nav bijis. Vecāki noliedza patiesību, jo tā bija pārāk sāpīga. Viņi it kā radīja jaunu ģimeni, ģimeni ar vienu bērnu. Viņi iznīcināja gandrīz visu, kam bija kāda saistība ar Rozi, tikai fotogrāfijas paglabāja lādē, kura agrāk bija kalpojusi par meitu dārgumu lādi. Viņi pārcēlās prom no Turku. Viņi piespieda visus radiniekus nekad vairs nepieminēt Rozi. Klusēšanas zvērests. Klusējoša ģimene. Neticami, bet tas bija izdevies. Sākumā Lumiki pēc māsas bija taujājusi, taču, kad viņai neatbildēja vai atteica, ka nekādas māsas nav, viņa bija pārstājusi. Tētis un mamma bija domājuši, ka viņa aizmirsīs, jo bērni daudz ko aizmirst. Savā ziņā tā arī bija noticis.

Taču pagātni nevar izdzēst. Katrs notikums atstāj cilvēkā nospiedumu.

Rozes nāve bija satriekusi tēvu tik ļoti, ka viņš uz laiku aizgāja no darba. Viens pats aizceļoja uz Prāgu, lai pārdomātu dzīvi. Vecāki gribēja šķirties. Ģimenes finansiālais stāvoklis pasliktinājās, un viņi vairs nevarēja atļauties dzīvot tikpat lielā un skaistā mājā kā savulaik Turku. Viņi kļuva par ģimeni, kurā par svarīgām lietām nerunā. Viņi vairs nebija īsta ģimene, viņi tikai izlikās, ka tāda ir.

To visu Lumiki uzzināja tikai tagad.

Ziemassvētku vakars, pirms četrām dienām.

Lumiki sēdēja dīvānā un skatījās uz kamīna malu. Tagad savai fotogrāfijai blakus viņa redzēja arī Rozes fotoattēlu un vēl vienu bildi ar viņām abām. Bija tā, kā

tam vienmēr būtu vajadzējis būt. Māte atnesa viņai krūzi karstvīna. Pirms brīža viņi bija paēduši svētku vakariņas.

Māte viegli, mazliet neveikli pieskārās Lumiki matiem. Pieskāriens pateica vairāk, nekā būtu spējuši pateikt vārdi. Viņa lūdza piedošanu par visiem gadiem, kad nebija pratusi būt viņai īsta mamma.

Klusa nakts, svēta nakts!

Visi dus.

Nomodā vēl Jāzeps un Marija.

Kūtī Dāvida pilsētā

Jēzus silītē dus, Jēzus silītē dus.

Tēvs klusi dziedāja līdzi. Pār viņa vaigiem ritēja asaras. Lumiki aptvēra, ka šī ir pirmā reize, kad viņa redz tēvu raudam. Citas reizes, ja tādas bijušas, viņa neatcerējās. Varbūt pienāks laiks, kad tādā brīdī šķitīs gluži dabiski piecelties no dīvāna, pieiet pie atzveltnes krēslā sēdošā tēva un viņu ilgi un mierinoši apskaut. Bet pagaidām tāds laiks vēl nebija pienācis.

Viņi aizvien bija klusa, nerunīga ģimene. Gadiem ilgu klusēšanu nevarēja izmainīt pāris nedēļās. Tomēr tagad klusums bija gluži citāds, tajā jautās miers un godīgums. Tas vairs nebija nospiedošs un smacējošs. Klusums nesavažoja mēli un nežņaudza rīkli, to varēja ieelpot, un tajā varēja justies labi. Varēja paļauties uz to, ka vārdi noteikti atradīsies, kad būs pienācis īstais brīdis.

Kad Lumiki bija izlēkusi pa logu, viņu, par laimi, bija pamanījis kāds vēlīns garāmgājējs. Tas nekavējoties

bija piezvanījis ātrajai palīdzībai, un Lumiki tika aizvesta uz slimnīcu. Viņa tika cauri ar pāris zilumiem un nobrāzumiem, nekas nebija lauzts. Vienu nedēļu viņa valkāja kaklu nostiprinošu apkakli, bet tas bija tīrais sīkums.

Kad tēvs un māte ieradās slimnīcā, Lumiki tiem visu izstāstīja. Tiklīdz vecāki aptvēra, ka Rozes nāve patiešām bija negadījums, slimnīcas balto palātu pāršalca atvieglojuma vilnis. Viņi sazinājās arī ar Jenniku, kura pēc visiem šiem gadiem jutās atvieglota par iespēju izstāstīt patiesību. Meli bija nospieduši arī viņu.

Rozes nāve bija traģisks nelaimes gadījums, kurā neviens nebija vainojams. Minējumi par to, kā būtu, ja būtu, viņu dzīvē neatgrieztu. Tikai izpratne un samierināšanās varēja palīdzēt visiem tiem, kurus skārusi traģēdija. Sprīdi pa sprīdim, soli pa solim viņi pieņēma noliegto pagātni kā daļu no savas dzīves, kā daļu sevis.

Lumiki izgaršoja silto, saldo karstvīnu. Kanēlis, krustnagliņas, ingvers. Viņa nolūkojās, kā šūpojas pie griestiem piestiprinātais puzuris, lēni un iemidzinoši. Laukā sniga balts sniegs. Drīz būs izskanējušas visas Ziemassvētku dziesmas un būs laiks iet gulēt.

Lumiki ticēja, ka pēc ilga, ilga laika viņa atkal gulēs dziļā miegā, bez sliktiem sapņiem, pilnīgā drošībā.

Lumiki joprojām gulēja sniegā. Viņa ar rokām pielaboja eņģeļa spārnus. Un domāja par Henriku Virtu.

Ēna. Vajātājs. Apsēsts vīrs, kura neprāta apmēri atklājās tikai pēc tam, kad viņš tika saņemts ciet. Kad Lumiki bija izlēkusi pa logu, Henriks devās mājās.

Pāris stundu vēlāk, kad policija ielauzās viņa dzīvoklī, viņi atrada skolotāju bezsamaņā guļam gultā. Viņš bija iedzēris lielu miegazāļu devu, taču viņu izdevās izglābt.

Sākumā policija Henrika mājās nekādus pierādījumus neatrada, taču vēlāk kāds uzgāja bēniņos ierīkoto “Lumiki istabu”, kuras sienas no ārpuses bija noklātas ar papi, lai iekšā nekas nebūtu redzams.

Kad Henriku beidzot varēja nopratināt, atklājās, ka viņa apsēstība ar Lumiki aizsākusies jau pirms pāris gadiem, kad Lumiki bija sākusi mācīties vidusskolā. Henrika sieva pēc ilgas kopdzīves bija vīru pēkšņi pametusi, un tas arī bija viņa garīgā sabrukuma iemesls. Viņš ievēroja Lumiki, kura atšķīrās no citiem vidusskolēniem, un iemīlējās. Sāka vākt informāciju par viņu.

Savos meklējumos Henriks Virta bija neticami pacietīgs, nepiekāpīgs un viltīgs. Viņš uzmeklēja cilvēkus, ar kuriem kopā Lumiki bija mācījusies pamatskolā. No viņas klasesbiedriem viņš uzzināja par mocībām, ko Lumiki bija pārcietusi. Viņš noskaidroja mocītāju vārdus un pāridarījumu apmērus. Henriks prata ietekmēt cilvēkus, viņš bija mierīgs, šarmants un uzticams. Dažreiz viņš iepazīstināja ar sevi, izmantodams pats savu vārdu, bet dažreiz uzdevās par žurnālistu, Lumiki klases audzinātāju vai terapeitu. Cilvēki viņam uzticējās.

Henriks noskaidroja, kas ir Lumiki radinieki. Kādu nakti bārā Lumiki tēva brālēns Mats Andersons atklāja viņam, ka Lumiki bijusi vecāka māsa. Tad Henriks

izmantoja visas savas prasmes un pazīšanos, lai iegūtu policijas ziņojumus par Rozes nāvi.

Vienmēr bija cilvēki, kas pazina cilvēkus. Somija ir maza valsts. Ja kaut ko ļoti gribēja noskaidrot, vajadzēja būt tikai pietiekami mērķtiecīgam un viltīgam. Henriks bija jucis. Viņš bija spējīgs izmantot savu prātu un harismu mērķa sasniegšanai, lai cik ilgu laiku tas prasītu.

Kad Lumiki sāka satikties ar Sampsu, Henrikam neatlika nekas cits kā rīkoties. Apsēstība bija ieguvusi milzu apmērus, viņam bija radusies nepārvarama vēlme iegūt Lumiki par katru cenu. Viņš gribēja par Lumiki zināt visu, iegūt viņu savā īpašumā, vadīt viņu ar iegūto informāciju. Tā bija daļa no Henrika slimās varas spēles.

Viņš Lumiki izspiegoja, novēroja un izsekoja. Viņam bija zināms katrs Lumiki solis. Henrika pārdrošākā rīcība bija Lumiki vecāku apmeklējums. Viņš teica, ka strādājot vidusskolā par psihologu, ka Lumiki viņu vairākkārt apmeklējusi un runājusi par savām drūmajām domām. Henriks bija licis vecākiem apsolīt, ka tie neko neteiks meitai par viņa apmeklējumu. Viesošanās laikā viņš nozaga fotogrāfiju lādes atslēgu, kuras atrašanās vietu Mats Andersons viņam bija izpaudis.

Lumiki nezināja visu, ko Henriks bija darījis. Un nemaz negribēja zināt. Svarīgākais bija tas, ka viņš bija apcietināts un viņu vairs nevajāja.

“Melnā ābola” pirmizrāde tika pārcelta uz pēdējo dienu pirms Ziemassvētku brīvdienām. Lumiki bija gribējusi, lai, neskatoties uz notikušo, izrāde tomēr

notiktu. Viņa spēlēja Sniegbaltīti ar visu kaklu nostiprinošo apkakli, un galu galā izrāde iznāca vēl labāka, nekā viņi bija iecerējuši.

Tas Lumiki bija nozīmīgs vakars. Viņai bija svarīgi redzēt, ka Henrika aprakstītās šausmu ainas nepiepildās. Tas bija tikai slima prāta radītas vīzijas, kam nav lemts īstenoties.

Sniegs zem viņas nešķita auksts. Vēl ne. Lumiki nolēma palikt brīdi nekustīgi guļam un skatījās skaidrajās zvaigžņu pilnajās debesīs, kas pletās virs viņas tumšas un tālas, pilnas sīkiem gaismas punktiņiem.

Viņa neticēja, ka cilvēki pēc nāves kļūst par eņģeļiem. Viņa neticēja, ka Roze nolūkojas uz viņu no tālienes un uzrauga viņas dzīvi. Lumiki bija grūti iedomāties, ka pēc nāves varētu turpināties dzīve. Katrā ziņā ne līdzīga pašreizējai dzīvei.

Šī doma nelika justies slikti vai skumji. Ta tas vienkārši bija. Cilvēka dzīve ilgst noteiktu laiku, tai ir sākums un beigas, un tajā var notikt neticami daudz. Ikkatrs elpas vilciens ietver vairāk, nekā ir iespējams iztēloties.

Ja viņa būtu izlēmusi citādi, viņa tagad gulētu sniegā roku rokā ar Sampsu.

Ja viņa būtu izlēmusi citādi, viņa tagad gulētu sniegā roku rokā ar Lieki.

Lumiki rokas bija tukšas. Viņa bija viena.

Viņai bija jāpasaka Sampsam, ka nevarēs ar viņu vairs satikties. Viņai patiešām bija ļoti paticis gan Sampsa, gan ar viņu pavadītais laiks. Viņa Sampsu

bija savā veidā mīlējusi. Taču Sampsa neredzēja dziļāk, neuztvēra viņas domas un meža ēnas. Sampsa arī nebūtu varējis redzēt, jo viņam pašam tādu nebija. Viņa pasaule bija citāda, gaišāka.

Lumiki bija jāpasaka arī Lieki, ka pie viņa neatgriezīsies. Lieki viņa joprojām kvēli mīlēja ar visu sirdi. Lieki redzēja viņu viscaur un pilnīgi. Bet Lieki spēja arī salauzt viņas sirdi, un Lumiki vairs nevarēja ļauties tādām sāpēm.

Svarīgākais iemesls, kāpēc Lumiki nācās atteikt gan Sampsam, gan Lieki tomēr bija tas, ka viņa nevienam no viņiem līdz galam neuzticējās. Viņa tos abus bija noturējusi par savu vajātāju. Tikai vienu acumirkli Serkenniemi. Šaubas pēc tam bija izgaisušas, tomēr tās liecināja, ka viņa neuzticas no visas sirds. Kā gan Lumiki varētu būt kopā ar tādu cilvēku, skatīties viņam acīs? Ar cilvēku, kuru viņa kaut īsu mirkli turējusi aizdomās par tādu ļaunumu un cietsirdību? Nevienam nevajadzētu būt kopā ar cilvēku, kas otram neuzticas.

Asaras turpināja ritēt. Un viņa ļāva tām plūst.

Viņa raudāja vairāku iemeslu dēļ.

Viņa raudāja par mirušo māsu, par ko nebija varējusi skumt visus šos gadus.

Viņa raudāja par savu ģimeni, kurā nekad nevaldīs silta paļāvības un kopības sajūta.

Viņa raudāja par to, ka bija nācies atteikties no laimes un mīlestības.

Viņa raudāja, jo bija viena.

Zvaigžņotās debesis piepeši šķita esam tuvāk. Tālu sauļu gaismas mirgošana nomierināja. Universs bija milzīgs. Asaras pārstāja plūst, un Lumiki jutās labāk.

Viņa bija tik maza Visuma vidū. Šajā Visumā ikkatrs bija viens un neviens nebija viens. Viss sastāvēja no vieniem un tiem pašiem ķīmiskajiem elementiem. Lumiki bija tikpat stipra un trausla kā kristāli un akmeņi, viļņi un smilgas, zāle un trūdošas lapas, saules karstais kodols un kosmosa aukstums.

Viņa bija tikpat daudzslāņaina un sazarota kā gadu tūkstošiem vecas pasakas, kas pastāvēja sen pirms vārdiem “reiz bija” un pastāvēs vēl ilgi pēc “un viņi dzīvoja laimīgi līdz mūža galam”. Jo nekas īstenībā nenotiek tikai reizi. Visi stāsti atkārtojas simtiem reižu, mainot formu. Un neviens nedzīvo laimīgs līdz mūža galam. Nedz arī nelaimīgs. Visi dzīvo laimīgi un nelaimīgi, katrā brīdī citādi un dažbrīd abējādi vienlaikus.

Šis bija Lumiki pasaules visums. Ta tumsā un gaismā bija vieta kaislei un bailēm, šaubām un priekam. Tā gaiss piepildīja viņas plaušas ar spēku. Zvaigžņotās debess klēpī viņa ieguva pilnību. Kļuva vairāk pati. Bija brīva.

Lumiki piespieda plaukstas pie apsnigušās zemes un cerēja, kaut varētu kļūt par daļu tikko uzsnigušo sniegpārslu, sakust ar tām un savienoties ar citām sniegpārslām.

Viegls nakts vējš staigāja pār parku, kustinot koku melnos zarus un viņu ēnas sniegā.

Pasaule šalca un vibrēja viņai visapkārt, it kā tai būtu viens vienīgs pulss. Viņas pulss.

Content

Simuka Salla Sniegbaltītes triloģija-3. Melna kā ogle

8.   DECEMBRIS, PIEKTDIENA

9.   DECEMBRIS, SESTDIENA

10.   DECEMBRIS, SVĒTDIENA

11. DECEMBRIS, PIRMDIENA

12. DECEMBRIS, NAKTS UZ OTRDIENU

12.DECEMBRIS, OTRDIENA

13.  DECEMBRIS, TREŠDIENA

14.   DECEMBRIS, CETURTDIENA

15.   DECEMBRIS, NAKTS UZ PIEKTDIENU

28. DECEMBRIS, TREŠDIENA PĒC DIVĀM NEDĒĻĀM